Terry Gerritsen

Telefon po Půlnoci

PROLOG

Berlín

Dvacet vteřin tlaku na hlavové tepny stačí, aby člověk upadl do bezvědomí. Další dvě minuty a smrt je nevyhnutelná. Simon Dance nepotřeboval učebnici pro mediky, aby se tyto skutečnosti dozvěděl – znal je z praxe. Rovněž věděl, že garota nesmí mít žádnou vůli. Kdyby lanko nebylo napjaté, kdyby dovolilo jen krátký průnik vzácné krve do mozku oběti, zápas by se protáhl. Celá věc by neproběhla v klidu, a dokonce by mohla být nebezpečná. Není nic divočejšího než umírající člověk.

Jak se tam tak Dance krčil ve tmě, obtočil si garotu dvakrát kolem rukou a pohlédl na svítící ciferník náramkových hodinek. Jsou to už dvě hodiny, kdy zhasl. Jeho vrah je očividně opatrný a chce mít jistotu, že Dance hluboce spí. Pokud je to profesionál, bude vědět, že první dvě hodiny spánku jsou nejtvrdší. Nastal čas udeřit.

Na chodbě venku vrzlo prkno, jak na ně někdo došlápl. Dance strnul, pak se pomalu napřímil a vyčkával ve tmě vedle dveří. Bušení vlastního srdce si nevšímal. Pocítil ten starý známý příval adrenalinu, který vybudil všechny jeho smysly na nejvyšší míru. Napnul garotu.

Do zámku někdo vsouval klíč. Dance zaslechl tiché tření zubu klíče o kov. Klíč se otočil a zámek s téměř neslyšným klapnutím povolil. Dveře se pozvolna otevřely a do místnosti dopadlo světlo z chodby. Dveřmi prošel stín a otočil se k posteli, kde zřejmě někdo spal. Stín zvedl paži. Do polštářů se ze zbraně s tlumičem zaryly tři kulky. S tou poslední udeřil i Dance.

Přehodil vetřelci garotu kolem krku a zvedl ji nahoru a přitáhl ji tak, že se utáhla přesně na nejméně chráněné části hlavové tepny v jedné čáře s čelistí. Zbraň bouchla na podlahu. Muž sebou házel jako ryba na háčku a zběsile chtěl garotu strhnout. Máchl za sebe a pokusil se zarýt Danceovi nehty do obličeje. Ruce a nohy ho přestaly poslouchat, divoce jimi zmítal a rozhazoval na všechny strany. Potom se mu postupně nohy podlomily, paže se ještě naposledy vymrštily a pak ochably. Dance odpočítával minuty a přitom cítil poslední záškuby těla, záchvaty o kyslík připravených umírajících mozkových buněk. Svíral garotu dál.

Když uplynuly tři minuty, uvolnil garotu a tělo se sesulo na podlahu. Rozsvítil a zadíval se na muže, jehož právě zabil.

Ten skvrnitý obličej mu byl nějak mlhavě povědomý. Možná toho člověka zahlédl na ulici nebo někde ve vlaku, ale nevěděl, jak se jmenuje. Rychle ho prohledal, ale našel jenom peníze, klíčky od vozu a pár věcí potřebných k řemeslu: rezervní zásobníky se střelivem, vyskakovací nůž, šperhák. Bezejmenný zabiják, avšak Danceovi jen tak mimochodem blesklo hlavou, kolik mu asi zaplatili.

Odvlekl tělo na postel a hodil je vedle tří polštářů nakupených pod pokrývkami. Odhadl jeho výšku tak na sto osmdesát, možná o dva centimetry méně nebo více. Stejně vysoký je on sám. Výborně. Vyměnil si s mrtvolou šaty, i když to pravděpodobně nebylo nutné, měl ale v povaze dělat věci důkladně. Potom si sundal snubní prsten a snažil se jej navléknout mrtvému na prst, ale nešel přetáhnout přes kloub. Zašel do koupelny, prsten namydlil a konečně se mu podařilo jej mrtvému silou navléknout. Potom se posadil a vykouřil pár cigaret. Snažil se vzpomenout si na detaily, které třeba opomenul.

Ty tři kulky samozřejmě. Prohrabal polštáře a lůžkoviny a podařilo se mu dvě objevit. Třetí se pravděpodobně zaryla někam do matrace. Než stačil prohmatat matraci hlouběji, zaslechl z chodby kroky. Měl vrah komplice? Bleskurychle tasil zbraň, zamířil na dveře a čekal. Kroky pokračovaly dál po chodbě a tam dozněly. Falešný poplach. Přesto by měl ihned odejít, byl by nerozum se tam ještě zdržovat.

Ze zásuvky komody vyndal láhev metanolu. Shoří rychle a nezanechá po sobě žádné stopy. Polil jím tělo, postel a koberec okolo. V pokoji nebyl žádný detektor kouře ani automatické hašení – Dance si ten starý hotel vybral právě z tohoto důvodu. Posbíral věci mrtvého a spolu s láhví od metanolu a uložil do pytle na odpadky. Potom postel zapálil. Oheň se se sykotem rozhořel a během několika vteřin tělo pohltil. Dance počkal jen tak dlouho, aby se ujistil, že nezůstalo nic, z čeho by se dalo cokoliv poznat.

S odpadkovým pytlem v ruce vyšel z pokoje, zamkl jej a vydal se po chodbě k požárnímu hlásiči. Neviděl důvod, proč zabíjet nevinné lidi, a tak rozbil sklo a zatáhl za páčku hlásiče. Pak se pustil po schodech do přízemí. Z uličky na druhé straně ulice pozoroval, jak z okna jeho pokoje vyšlehly plameny. Hotel byl evakuován a ulice se zaplnila rozespalými lidmi zabalenými do přikrývek. Do deseti minut dorazily tři hasičské vozy. To už byl jeho pokoj sálajícím peklem.

Uhasit oheň trvalo hodinu. K třesoucím se hotelovým hostům se přidal dav čumilů a Dance si bedlivě prohlížel jejich obličeje a ukládal si je do paměti. Jestli některý z nich někdy zahlédne, bude ho to varovat.

Potom přes shluk lidí uviděl černou limuzínu, jak pomalu projíždí ulicí. Poznal muže na zadním sedadle. Takže je tady CIA. Zajímavé. Už viděl dost. Měl zpoždění a potřeboval vyrazit na cestu, zpátky do Amsterodamu.

O tři bloky dál odhodil pytel s láhví od metanolu do popelnice. Tím se postaral o poslední detail. Udělal to, co přijel do Berlína udělat. Odpravil Geoffreye Fontainea. Teď bylo načase zmizet. Zmizel ve tmě a pískal si k tomu.

Amsterodam

Starce vzbudili ve tři ráno s novinou. „Geoffrey Fontaine je mrtvý.“

„Jak zemřel?“ chtěl vědět stařec.

„Požár v hotelu. Říká se, že kouřil v posteli.“

„Nehoda? Nemyslitelné! Kde je tělo?“

„V berlínské márnici. Ošklivě spálené.“

Jak jinak, pomyslel si stařec. To mohl vědět, že tělo nebude k poznání. Simon Dance odvedl jako obvykle skvělou práci, aby za sebou zametl stopy. Takže jim znovu unikl.

Avšak stařec měl ještě pořád jednu kartu v rukávu. „Ríkals mi, že existuje nějaká americká manželka. Kde ta bydlí?“

„Ve Washingtonu.“

„Nechám ji sledovat.“

„Ale proč? Právě jsem vám řekl, že je ten chlap mrtvý.“

„Není mrtvý. Je naživu. Tím jsem si jist. A ta žena by mohla vědět, kde je. Chci, aby ji někdo sledoval.“

„Pošlu svoje lidi –“

„Ne. Pošlu svého člověka. Někoho, na koho se můžu spolehnout.“

Rozhostilo se krátké ticho.

„Obstarám vám její adresu.“

Když stařec zavěsil, nedokázal znovu usnout. Pět let čekal. Pět let pátral. Už došel tak daleko, a zase to nevyšlo! Teď všechno závisí na tom, co ví ta žena ve Washingtonu.

Musí být trpělivý a počkat, až se sama prozradí. Pošle Kronena, muže, jenž ho nikdy nezklamal. Kronen měl svoje vlastní metody, jak získávat informace – metody, jimž se nedalo odolat. Kronen měl totiž talent na jedno. Uměl přesvědčovat.

PRVNÍ KAPITOLA

Washington

Bylo už po půlnoci, když zařinčel telefon.

Přes hustou clonu spánku Sarah slyšela, jak vyzvání. Ten zvuk jí připadal nemožně daleko, jako by to byl vzdálený alarm, který spustil v nějaké místnosti mimo její dosah. Zápasila, aby se probudila, ale byla polapena někde mezi spánkem a probuzením. Musí vzít telefon; věděla, že volá její manžel Geoffrey.

Po celý večer čekala, že uslyší Geoffreyův hlas. Byl středeční večer a on ze své cesty do Londýna, kam jezdil každý měsíc, volal domů vždycky ve středu. Dnes si ale zalezla do postele brzy, měla trochu rýmu a kašlala, stala se obětí posledního chřipkového viru, který přepadl Washington. Byla to hongkongská chřipka, zvláště protivná, a sdílela ji už s polovinou svých kolegů z mikrobiologické laboratoře. Hodinu seděla v posteli a četla si a statečně se snažila neusnout, avšak kombinace kapsle proti chřipce a poslední číslo časopisu Journal of Microbiology zabraly rychleji než prášek na spaní. Během několika minut se svezla na polštáře s brýlemi stále ještě na nose. Slíbila si, že si jenom na chviličku odpočine, bude to jenom takové zdřímnutí… nakonec se přikradl spánek a dostal ji.

S trhnutím se probudila a zjistila, že lampička na nočním stolku svítí a časopis má položený na prsou. Pokoj byl mírně rozostřený. Posunula si brýle na místo a pohlédla na hodiny na nočním stolku. Půl jedné. Telefon byl tichý. Zdálo se jí to?

Když telefon znovu zazvonil, nadskočila. Dychtivě popadla sluchátko.

„Paní Sarah Fontaineová?“ zeptal se mužský hlas.

Nebyl to Geoffrey. Najednou jí projel strach, jako by dostala elektrický zásah. Děje se něco moc zlého. Okamžitě se, už úplně probuzená, posadila. „Ano. U telefonu,“ odpověděla.

„Paní Fontaineová, tady Nicholas O’Hara, Ministerstvo zahraničí Spojených států. Promiňte, že vám volám v tuhle hodinu, ale…“ odmlčel se. To ticho ji vyděsilo zdaleka nejvíc, neboť bylo příliš uvážené, příliš vyzkoušené, strategicky umístěný nárazník, který ji měl připravit na ránu. „Mám pro vás bohužel špatnou zprávu,“ dopověděl.

Hrdlo se jí stáhlo. Měla chuť vykřiknout: Tak mi to řekněte! Řekněte mi, co se stalo! Ale dokázala jenom zašeptat: „Ano. Poslouchám.“

„Jde o vašeho manžela Geoffreye,“ řekl. „Stala se nehoda.“

To není skutečné, pomyslela si a zavřela oči. Kdyby se Geoffreymu něco stalo, cítila bych to. Nějak bych to věděla…

„Stalo se to zhruba před šesti hodinami,“ navázal. „V hotelu, kde váš manžel bydlel, vypukl požár.“ Znovu se odmlčel, pak se starostlivě zeptal: „Jste tam, paní Fontaineová?“

„Ano. Pokračujte, prosím.“

Muž si odkašlal. „Mrzí mě, že vám to musím sdělit, paní Fontaineová. Váš manžel… on to nezvládl.“

Dopřál jí chvilku ticha, chvilku, v níž se snažila ovládnout svůj zármutek. Byl to hloupý, iracionální projev hrdosti, co ji přimělo přitisknout si ruku na ústa, aby utlumila vzlyk. Ta bolest byla příliš osobní, aby ji sdílela s někým cizím.

„Paní Fontaineová,“ zeptal se ohleduplně, „jste v pořádku?“

Konečně se jí podařilo roztřeseně se nadechnout. „Ano,“ zašeptala.

„Nemusíte si dělat starosti s nějakým… zařizováním. Všechno vyřídím s naším konzulátem v Berlíně. Trochu se to samozřejmě protáhne, ale jakmile dají německé úřady povolení k odvozu těla, neměly by být žádné –“

„V Berlíně?“ skočila mu do řeči.

„Je to v jejich pravomoci, víte. Bude k dispozici podrobná zpráva, jakmile berlínská policie –“

„To ale není možné!“

Nicholas O’Hara se pracně snažil neztratit trpělivost. „Lituji, paní Fontaineová. Totožnost byla potvrzena. Opravdu neexistuje pochybnost, že –“

„Geoffrey byl v Londýně,“ zvolala.

Rozhostilo se dlouhé ticho.

„Paní Fontaineová,“ řekl protivně klidným hlasem, „k té nehodě došlo v Berlíně.“

„Potom se zmýlili. Geoffrey byl v Londýně. Nemohl být v Německu!“

Nastala další, tentokrát delší odmlka. Rozpoznala, že je zmatený. Tiskla si sluchátko tak pevně k uchu, že pár vteřin naslouchala jenom bušení vlastního srdce. Muselo dojít k omylu. Je to nějaké šílené, hloupé nedorozumění. Geoffrey musí být naživu. Přímo ho viděla, jak se směje zprávám o vlastní smrti. Ano, spolu se tomu zasmějí, až se vrátí domů. Jestli se vrátí.

„Paní Fontaineová?“ ozval se muž konečně, „v kterém

hotelu v Londýně bydlel?“

„V – Savoyi. Mám tady někde telefonní číslo – musím ho najít –“

„To je v pořádku. Já si ho vyhledám. Ještě to obvolám a zítra bychom se setkali.“ Opatrně vážil slova a vyslovoval je věcným hlasem byrokrata, který se naučil, jak nedávat nic najevo. „Mohla byste se zastavit u mě v kanceláři?“

„Jak – kde ji najdu?“

„Pojedete vozem?“

„Ne. Nemám vůz.“

„Pošlu pro vás vůz.“

„Je to omyl, vidte? Chci říct… dopouštíte se omylů,

že?“

Kousíček naděje, nic víc po něm nepožadovala. Stéblo, kterého by se chytla. Alespoň tolik by jí poskytnout mohl. Mohl by projevit trochu laskavosti.

Avšak řekl pouze: „Uvidíme se zítra dopoledne, paní Fontaineová. Kolem jedenácté.“

„Počkejte, prosím vás. Omlouvám se, nedokážu vůbec myslet. Jak se jmenujete – můžete mi to zopakovat?“

„Nicholas O’Hara.“

„Kde máte kancelář?“

„Tím se nezatěžujte,“ řekl. „Řidič vás doprovodí. Dobrou noc.“

„PaneO’Haro?“

Uslyšela oznamovací tón a poznala, že už zavěsil. Okamžitě vytočila číslo do hotelu Savoy v Londýně. Jeden telefonát a všechno se vysvětlí. Prosím, modlila se, když dostala spojení, ať uslyším tvůj hlas…

„Hotel Savoy,“ odpověděla nějaká žena z druhého

konce světa.

Sarah se tolik chvěla ruka, že sotva udržela sluchátko.

„Haló, prosila bych pokoj pana Geoffreye Fontainea,“ vyhrkla.

„Lituji, madam. Pan Fontaine se před dvěma dny odhlásil.“

„Odhlásil?“ zvolala. „Ale kam odjel?“

„Bohužel, nesdělil nám, kam má namířeno. Nicméně, pokud si přejete zanechat vzkaz, rádi jej pošleme na adresu jeho trvalého bydliště…“

Nepamatovala se, že by se rozloučila. Přistihla se, že upřeně hledí na telefon, jako by to bylo něco cizího, něco, co nikdy předtím neviděla. Pomalu zabloudila pohledem na Geoffreyův polštář. Velká postel jako by se prostírala donekonečna. Vždycky se stočila jen na její malou část. Dokonce i když nebyl Geoffrey doma a ona měla postel jenom pro sebe, nehnula se ze svého místa. Teď se Geoffrey možná nikdy domů nevrátí. Zůstala sama v příliš velké posteli a příliš tichém bytě. Otřásla se, když se v ní vzedmula tichá vlna bolesti a zadrhla se jí v hrdle. Bylo jí zoufale do pláče, ale slzy nepřicházely.

Zhroutila se na postel a zabořila obličej do polštářů. Voněly po Geoffreyovi. Voněly po jeho pokožce, vlasech a smíchu. Objala jeden polštář a stočila se uprostřed postele, na místě, kde vždycky lehával Geoffrey. Prostěradlo bylo jako led.

Geoffrey se možná už nikdy domů nevrátí. Byli manželé pouhé dva měsíce.

Nick O’Hara do sebe obrátil třetí šálek kávy a uvolnil si vázanku. Po čtrnácti dnech dovolené, kdy nenosil nic jiného než plavky, mu vázanka připadala jako katova smyčka. Byl zpátky ve Washingtonu pouze tři dny a už byl podrážděný. Dovolená měla posloužit tomu, aby dobil

baterky. Proto odjel na Bahamy. Strávil dva náramné týdny tím, že nedělal zhola nic, jenom se polonahý povaloval na slunci. Potřeboval ten čas o samotě, aby si položil některé náročné otázky a dospěl k jistým závěrům.

Avšak dospěl k jedinému závěru, a to, že je nešťastný.

Po osmi letech na ministerstvu zahraničí měl svojí práce po krk. Pohyboval se v kruzích jako loď bez kormidla. Jeho kariéra ustrnula na mrtvém bodě, ale nebyla to jenom jeho chyba. Kousek po kousku ztrácel trpělivost se státními politickými šarádami – neměl na ně náladu. Nicméně u své práce zůstával, protože věřil, že má skutečně smysl. Od mírových pochodů v mládí k mírovým jednáním v nejlepších mužných letech.

Avšak zjistil, že s ideály se člověk nikam nedostane. Diplomacie nestála na ideálech. Stála, jako všechno ostatní, na protokolu a stranické linii. V protokolu se zdokonalil, ale politiku tak docela nepochopil. Ne že by to nedokázal. Neměl k tomu chuť.

Nick věděl, že v tomhle ohledu je mizerný diplomat. Ti na vedoucích místech s ním bohužel souhlasili, takže ho vykázali na nejnižší konzulární post v hlavním městě, kde sděloval špatné zprávy čerstvým vdovám. Nebyl to žádný jemný políček. Jistě, mohl tu práci odmítnout. Mohl by se vrátit k učení, na své staré pohodlné místo na americké univerzitě. Potřeboval si to nechat projít hlavou. Ano, potřeboval ty dva týdny samoty na Bahamách.

Nepotřeboval ovšem jedno, a to vrátit se domů k tomuhle.

S povzdechem otevřel složku se štítkem Fontaine, Geoffrey H. Jedna maličkost ho celé dopoledne zlobila. Od jedné po půlnoci zíral na monitor počítače a snažil se vykutat z rozsáhlých státních záznamů, co se dalo. Rovněž půl hodiny telefonoval se svým kamarádem Wesem Corriganem z berlínského konzulátu. Rozčarovaně se pak obrátil na několik nestandardních zdrojů. To, co začalo, jako rutinní telefonát vdově, aby jí vyjádřil svoji soustrast, se začalo měnit v něco mnohem složitějšího, ve skládačku, do níž neměl Nick všechny díly. Až na dobře zaznamenané podrobnosti smrti Geoffreye Fontainea, ve skutečnosti neměl skoro nic v ruce. Nick neměl neúplné skládačky rád. Přiváděly ho k šílenství. Když přišlo na to, aby se pídil po dalších informacích, dalších faktech, dokázal být nenasytný. Když ale teď uchopil tenkou Fontaineovu složku, připadalo mu, že drží vzduch: nic hmatatelného, jenom jméno.

A smrt.

Oči ho pálily; opřel se na židli a zívl. Když byl ve dvaceti na vysoké a zůstal vzhůru až do rána, býval z toho v dobré náladě. Dnes, v osmatřiceti, byl jenom nerudný. A hladový. V šest ráno zhltl tři koblihy. Příliv cukru do organismu, k tomu káva a to ho stačilo udržet na nohou. A teď byl příliš zvědavý, aby toho nechal. Vždycky to tak s ním bylo, když narazil na nějakou záhadu. Nevěděl tak docela, jestli se mu to zamlouvá.

Když se dveře otevřely, zvedl oči. Vešel jeho kamarád Tim Greenstein.

„Zásah! Našel jsem to!“ řekl Tim. Mrsknul na stůl složku a zeširoka se zazubil, jak bylo pro něho typické. Většinou se zubil na obrazovku monitoru. Specializoval se na odstraňování problémů, volali ho vždycky, když údaje nebyly tam, kde měly být. Oči mu deformovaly tlusté brýle, důsledek šedého zákalu v dětství. Kromě bledého čela a nosu mu zbytek obličeje zakrýval hustý černý plnovous.

„Říkal jsem ti, že to vyšťourám,“ řekl Tim a žuchl do koženého křesla naproti Nickovi. „Přiměl jsem jednoho kámoše u FBI, aby se po tom trochu podíval. Nula, nula, nic, tak jsem trochu čenichal sám. Nebylo to jednoduchý, to ti řeknu, vytáhnout to z tajných materiálů. Mají tam nahoře nějakého nového pitomce a ten trvá na tom, že bude dělat svoji práci.“

Nick svraštil čelo.

„Tys musel tohle získat přes tajná data?“

„Jo. Je tam toho víc, ale k tomu jsem neměl přístup – Zjistil jsem, že tajná služba vede na tvého člověka složku…“

Nick otevřel desky a v úžasu zůstal koukat. To, co uviděl, vyvolávalo více otázek, než předtím, otázek, na něž jako by neexistovaly odpovědi. „Co tohle, sakra, znamená?“ zamumlal.

„To proto jsi nemohl o Geoffreyi H. Fontaineovi nic najít,“ řekl Tim. „Ještě před rokem neexistoval.“

Nick prudce zvedl hlavu. „Můžeš mi zjistit víc?“

„Hele, Nicku, myslím, že někomu lezeme na jeho píseček. Hoši z Organizace by se mohli dožrat.“

„Ať na mě klidně podají žalobu.“ Nick neměl z CIA ten nejmenší strach. Ne po všech těch neschopných břídilech z Organizace, s nimiž se setkal. „Ostatně dělám jenom svoji práci,“ řekl a pokrčil rameny. „Mám na starosti truchlící vdovu, zapomněls?“

„Ale tady ta záležitost s Fontainem jde dost do hloubky.“

„To ty umíš taky, Time.“

Tim se zeširoka usmál. „Copak, Nicku? Stává se z tebe

detektiv?“

„Ne. Jsem jenom zvědavý.“ Zamračil se na práci, která se mu pro dnešek nahromadila na stole. Všechno to byly byrokratické nesmysly – zhouba jeho existence – ale muselo se to vyřídit. Tenhle Fontaineův případ ho rozptyloval. Měl by truchlící vdovu jenom popleskat po rameni, zamumlat laskavé slovo a vyprovodit ji ze dveří. Pak by měl na celou věc zapomenout. Geoffrey Fontaine, ať už se ve skutečnosti jmenuje, jak chce, je mrtvý.

Avšak Tim rozpálil jeho zvědavost. Vrhl na svého přítele pohled. „Co takhle kdybys něco zjistil o manželce toho chlápka? Sarah Fontaineová. Tím bychom se mohli někam dostat.“

„Proč si to nezjistíš sám?“

„To ty máš přes počítač přístup k zajímavým informacím.“

„To jo, ale ty máš tu ženu k dispozici osobně.“ Tim pokývl ke dveřím. „Slyšel jsem sekretářku, jak si zapisuje její jméno. Sarah Fontaineová sedí v tuhle chvíli v tvojí čekárně.“

Sekretářka byla šedivějící žena středního věku s porcelánově modrýma očima a ústy, která neustále tvořila dvě rovné linky. Zvedla oči od počítače jen na tak dlouho, aby si Sarah zapsala a nasměrovala ji k nejbližší pohovce.

Na konferenčním stolku vedle pohovky byly úhledně vyrovnány časopisy, jaké se obvykle nacházejí v čekárnách, spolu s několika čísly Foreign Affairs a World Press Review, na nichž byly stále ještě přilepené štítky se jménem dr. Nicholas O’Hara.

Sekretářka se otočila zpátky k počítači a Sarah se zabořila do čalouněné pohovky a netečně si hleděla na ruce, které měla složené v klíně. Ještě se nezbavila chřipky, pořád jí byla zima a cítila se bídně. Ale za uplynulých deset hodin se kolem ní vytvořila krusta otupělosti, ochranná skořápka, přes niž se věci a zvuky zdály vzdálené. I fyzická bolest v sobě měla jakousi podivnou malátnost. Ráno si ve sprše ukopla palec, zabolelo to, ale nějak to šlo mimo ni.

Včera v noci, po tom telefonickém hovoru, ji bolest přemohla. Ted byla pouze otupělá. Jak tak klopila pohled, poprvé si uvědomila, jak nemožně se oblékla. Nic, co si vzala na sebe, se k sobě nehodilo. Přesto si podvědomě vybrala věci, které ji utěšovaly: oblíbenou šedou vlněnou sukni, starý pulovr, hnědé vycházkové boty. Život Sarah najednou připadal děsivý; potřebovala se obklopovat dobře známými věcmi.

Interkom na stole sekretářky zabzučel a ozval se hlas: „Angie? Můžete poslat paní Fontaineovou dál?“

„Zajisté, pane O’Haro.“ Angie pokývla na Sarah. „Můžete jít dál,“ pobídla ji.

Sarah si nasadila brýle, zvedla se a vešla do kanceláře označené jménem N. O’Hara. Hned ve dveřích se na tlustém koberci zastavila a klidně pohlédla na muže na druhé straně psacího stolu.

Stál u okna. Dovnitř proudilo přes větve holých stromů slunce a oslepovalo ji. Zpočátku viděla jenom mužův obrys. Byl vysoký a štíhlý a trochu se hrbil v ramenou – vypadal unaveně. Odstoupil od okna a obešel stůl, aby ji uvítal. Modrou košili měl pomačkanou; nevýrazná kravata mu volně visela na krku, jako by se za ni tahal.

„Paní Fontaineová,“ řekl, „jsem Nick O’Hara.“ Okamžitě rozpoznala hlas z telefonu, byl to stejný hlas, který právě před deseti hodinami roztříštil její svět.

Napřáhl k ní ruku a jí to gesto připadalo příliš automatické, pouhá formalita, která nepochybně čekala každou vdovu. Ale stisk měl pevný. Když se otočil k oknu, světlo mu naplno dopadlo do tváře. Obličej měl podlouhlý a hubený, bradu hranatou, střízlivá ústa. Odhadovala, že mu bude dost po třicítce, možná bude i starší. Tmavohnědé vlasy měl na spáncích prokvetlé. Pod břidlicově šedýma očima měl tmavé kruhy.

Pokynul jí na židli. Posadila se a poprvé si všimla, že je v místnosti ještě někdo třetí, muž v brýlích a hustým černým plnovousem, který tiše seděl na židli v koutě. Už předtím ho zahlédla, když procházel přijímací kanceláří.

Nick usedl na kraj stolu a zadíval se na ni. „S vaším manželem mě to moc mrzí, paní Fontaineová,“ řekl jemně. „Je to hrozný šok, já vím. Většina lidí nám nechce uvěřit, když jim zavoláme. Měl jsem pocit, že se s vámi musím setkat osobně. Potřebuji se vás na něco zeptat. Vy určitě také.“ Pokývl na muže s plnovousem. „Nevadí vám, že je u našeho rozhovoru pan Greenstein?“

Pokrčila rameny a nechápavě se podivila, proč tam pan Greenstein je.

„Oba pracujeme pro stát,“ pokračoval Nick. „Já mám na starosti konzulární záležitosti v diplomatické službě. Pan Greenstein je ve speciálních technických službách.“

„Aha.“

Celá se třásla, a tak si přitáhla svetr víc k tělu. Vrátila se jí zimnice a v krku ji bolelo. Proč je ve vládních kancelářích vždycky taková zima? nešlo jí do hlavy.

„Není vám nic, paní Fontaineová?“ zeptal se Nick.

Utrápeně na něho pohlédla. „Máte tady zimu.“

„Mohl bych vám přinést šálek kávy?“

„Ne, děkuji. Kdybyste mi, prosím, mohl povědět o manželovi, pořád tomu nemůžu uvěřit, pane O’Haro. Pořád si myslím, že je to nějaký omyl. Že se někdo zmýlil.“

Soucitně přikývl. „To je běžná reakce, myslet si, že je to všechno omyl.“

„Vážně?“

„Odmítáte to přijmout. Každý si tím projde. Právě tuhle fázi prožíváte.“

„Ale každou vdovu do své kanceláře nezvete, viďte? U Geoffreye musí být něco jinak.“

„Ano,“ připustil. „To je.“

Otočil se a sebral desky ze svého psacího stolu. Zalistoval v nich a vytáhl list papíru popsaný poznámkami. Písmo bylo nečitelné; musí to být jeho rukopis, pomyslela si. Rozluštit tu škrábanici by nedokázal nikdo jiný, než ten, kdo to napsal. „Po tom, co jsem vám volal, paní Fontaineová, jsem se spojil s naším konzulátem v Berlíně. Dělalo mi starost to, co jste mi včera večer řekla. Takovou starost, že jsem si fakta ověřil.“ Odmlčel se. Vyčkávavě k němu zvedla pohled. Hleděl na ni unavenýma, znepokojenýma, neuhýbavýma očima. „Mluvil jsem s Wesem Corriganem, naším konzulem v Berlíně. Tady mám, co mi řekl.“ Pohlédl do svých poznámek. „Včera kolem osmé večer berlínského času se muž jménem Geoffrey Fontaine zapsal v hotelu Regina. Zaplatil cestovním šekem. Podpis odpovídá. Svoji totožnost prokázal cestovním pasem. Tak asi za čtyři hodiny, okolo půlnoci, přijala hasičská stanice hovor z tohoto hotelu. Pokoj vašeho manžela byl v plamenech. Ve chvíli, kdy dostali požár pod kontrolu, byl pokoj úplně zničený. Oficiální vysvětlení zní, že usnul, když kouřil v posteli. Váš manžel byl bohužel spálený tak, že nebyl k poznání.“

„Tak jak si mohou být jistí, že je to on?“ vyhrkla. Doposud poslouchala se vzrůstající beznadějí. Ale Nick O’Hara právě uvedl příliš mnoho jiných možností. „Někdo mu mohl pas ukrást,“ upozornila.

„Nechte mě domluvit, paní Fontaineová.“

„Ale právě jste říkal, že nemohli tělo ani identifikovat.“

„Pokusme se uvažovat logicky.“

„Já uvažuju logicky!“

„Necháváte se unášet pocity. Podívejte, je normální, že se vdovy chytají každé možnosti, ale –“

„Nejsem ještě ani přesvědčená, že jsem vdova.“

S pocitem marnosti pozvedl ruce. „Dobře, dobře, podívejme se tedy na důkazy. Jednoznačné důkazy. Zaprvé se našel v jeho pokoji jeho kufřík. Byl z hliníku, ohnivzdorný.“

„Geoffrey nikdy nic takového neměl.“

„Jeho obsah oheň přežil. Uvnitř byl pas vašeho manžela.“

„Ale –“

„Potom je tady zpráva koronera. Berlínský patolog zběžně tělo prohlédl – to, co z něho zůstalo. Záznamy zubního lékaře pro srovnání k dispozici nejsou, tělesná výška je ovšem stejná jako u vašeho manžela.“

„To ještě nic neznamená.“

„Nakonec –“

„Pane O’Haro…“

„Nakonec,“ řekl s náhlou rázností, „tady máme ještě poslední důkaz, něco, co se našlo přímo na těle. Lituji, paní Fontaineová, ale myslím, že tohle vás přesvědčí.“

Najednou měla chuť přitisknout si dlaně na uši a křiknout na něho, ať zmlkne. Zatím těm důkazům odolávala, ale už to víc nemohla poslouchat. Nesnesla, aby se všechny její naděje zhroutily.

„Byl to snubní prsten. Pořád ještě se na něm dalo přečíst Sarah 14.2.“ Zvedl oči od svých poznámek. „To je datum vašeho sňatku, že?“

Oči se jí zalily slzami a všechno se rozostřilo. Mlčky sklonila hlavu. Brýle jí sklouzly z nosu a spadly do klína. Slepě tápala v kabelce po kapesníku, když vtom O’Hara odněkud vyčaroval celou krabici papírových kapesníčků.

„Vezměte si, kolik potřebujete,“ řekl tiše.

Pozoroval ji, jak si osušila slzy a pokusila se nějak nenápadně vysmrkat. Pod jeho zkoumavým pohledem si připadala nemotorná a hloupá. Ani prsty ji náležitě neposlouchaly. Brýle jí sklouzly z klína na podlahu. Kabelka nešla zaklapnout. Potřebovala odejít, a tak nešikovně shledávala své věci a zvedla se ze židle.

„Paní Fontaineová, posaďte se, prosím. Ještě jsem neskončil,“ řekl.

Sarah se jako poslušné dítě vrátila na židli a upřela pohled na podlahu. „Jestli jde o zařízení pohřbu…“

„Ne, o to se můžete postarat později, až tělo dopravíme letecky zpátky. Potřebuji se vás ještě na něco zeptat, kle o cestu vašeho manžela. Proč byl v Evropě.“

„Byl tam pracovně.“

„Jaké měl zaměstnání?“

„Byl – byl zástupcem pro londýnskou banku.“

„Takže hodně cestoval?“

„Ano. V Londýně byl každý měsíc, nebo tak.“

„Jezdil jenom do Londýna?“

„Ano.“

„Povězte mi, proč byl v Německu, paní Fontaineová?“

„Nevím.“

„Musíte mít nějakou představu.“

„Nevím.“

„Měl ve zvyku neříkat vám, kam jede?“

„Ne.“

„Proč byl potom v Německu? Nějaký důvod pro to existovat musí. Možná nějaký jiný obchod. Nějaká…“

Prudce zvedla hlavu. „Jiná žena? Na tohle se chcete zeptat, že mám pravdu?“

Neodpověděl.

„Že mám pravdu?“

„Je teoretické podezření.“

„U Geoffreye ne!“

„U každého.“ Zpříma jí pohlédl do očí. Odmítala odvrátit pohled. „Byli jste manželé dva měsíce,“ řekl. „Jak dobře jste svého manžela znala?“

„Znala? Milovala jsem ho, pane O’Haro.“

„Nemluvím o lásce, ať už to znamená cokoliv. Ptám se, jak dobře jste toho člověka znala. Kdo to byl, co dělal. Jak dlouho před svatbou jste se znali?“

„Bylo to… asi půl roku. Poznala jsem ho v kavárně, nedaleko svého pracoviště.“

„Kde pracujete?“

„Ve výzkumné laboratoři. Jsem mikrobioložka.“

Přivřel oči do štěrbin. „Co je to za výzkum?“

„Zkoumáme bakteriální genomy… pracujeme s genetickým materiálem… Proč se mě na to vyptáváte?“

„Je to výzkum, který podléhá utajení?“

„Pořád nechápu, proč –“

„Je to tajné, paní Fontaineová?“

Šokované na něho zůstala koukat, ostrý tón jeho hlasu jí vzal dech. Tiše odpověděla: „Ano, něco z toho ano.“

Přikývl a vytáhl z desek další list. Nevzrušeně navázal. „Nechal jsem pana Corrigana v Berlíně zkontrolovat cestovní pas vašeho manžela. Kdykoliv letíte do nové země, dostanete razítko s datem příjezdu. V pasu vašeho manžela je několik razítek. Londýn. Schiphol u Amsterodamu. A poslední Berlín. Všechna s daty minulého týdne. Můžete vysvětlit, proč navštívil právě tato města?“

Udiveně zavrtěla hlavou.

„Kdy vám volal naposledy?“

„Před týdnem. Z Londýna.“

„Máte jistotu, že byl v Londýně?“

„Ne. Byl to přímý hovor. Nešel přes žádného operátora.“

„Měl váš manžel životní pojistku?“

„Ne. Chci říct, nevím. Nikdy se o tom nezmínil.“

„Měl by někdo z jeho smrti prospěch? Myslím finanční.“

„Myslím, že ne.“

Vzal to na vědomí se svraštělým čelem. Znovu se usadil na kraj stolu, založil si ruce a na chvíli se zahleděl do neurčitá. Skoro viděla, jak se v mysli probírá fakty, přesouvá dílky skládačky. Byla stejně zmatená jako on. Nic z toho nedávalo smysl; nic jí nepřipadalo možné. Geoffrey byl její manžel a ona si teď začínala lámat hlavu, jestli má Nick O’Hara pravdu. Že ho vlastně vůbec neznala, že všechno, co s Geoffreyem sdíleli, byla postel a byt, ale nikdy ne své myšlenky a přání.

Ne, tohle je všechno špatně; je to zrada na jeho památce. Věřila v Geoffreye. Proč by měla věřit tomuhle cizímu člověku? Proč jí tyhle věci říká? Sleduje tím vším ještě něco jiného? Najednou pocítila k Nickovi O’Harovi odpor. Prudký odpor. Zasypává ji těmito otázkami z nějakého nevysloveného důvodu.

„Jestli jste už skončil…“ řekla a začala se zvedat.

Trhl sebou a pohlédl na ni, jako by zapomněl, že tam pořád ještě je. „Ne, neskončil.“

„Necítím se dobře. Ráda bych šla domů.“

„Máte fotografii svého manžela?“ zeptal se příkře.

Ta nečekaná otázka ji zaskočila, ale otevřela kabelku a vytáhla z peněženky fotografii. Geoffrey tam vypadal pěkně, tu fotografii udělali na Floridě během jejich třídenních líbánek. Zářivě modrýma očima hleděl přímo do fotoaparátu. Vlasy měl leskle zlaté, slunce mu dopadalo ze strany na obličej a házelo stíny na jeho neobvykle hezké rysy. Usmíval se. Od začátku ji ten obličej přitahoval, a to nejenom svojí pohledností, ale silou a inteligencí, které viděla v jeho očích.

Nick O’Hara si snímek vzal a bez komentáře si jej pečlivě prohlížel. Pozorovala ho a přitom si říkala, jak je úplně jiný než Geoffrey. Žádné zlaté vlasy, je tmavovlasý, neusmívá se, je velice, velice vážný. Nad Nickem O’Harou jako by visel neklidný mrak, mrak smutku. Přemýšlela, co si asi myslí, když se tak dívá na tu fotografii. Nějaké emoce dával jen nepatrně najevo a kromě únavy dokázala z jeho obličeje jen velmi málo vyčíst. Oči měl neproniknutelně šedé. Na chvilku podal fotografii Greensteinovi, pak jí ji vrátil.

Zaklapla kabelku a pohlédla na něho. „Proč jste se mě na tohle všechno vyptával?“

„Musel jsem. Omlouvám se, ale opravdu to bylo nezbytné.“

„Pro koho?“ zeptala se ostře. „Pro vás?“

„I pro vás. A možná i pro Geofreye.“

„To nedává smysl.“

„Bude vám to dávat smysl, až se seznámíte s hlášením berlínské policie.“

„Jedná se ještě o něco jiného?“

„Ano. Jde o okolnosti smrti vašeho manžela.“

„Ale říkal jste, že to byla nehoda.“

„Říkal jsem, že to vypadalo jako nehoda.“ Při řeči z ní nespouštěl pozorný pohled, jako by měl strach, že mu unikne, změna v jejím výrazu, záblesk v očích. „Když jsem před pár hodinami mluvil s panem Corriganem, ve věci došlo k novému obratu. Během rutinního vyšetřování požáru se zkoumaly i trosky v pokoji. Když prosívali zbytky matrace, našli kulku.“

Zůstala na něho nevěřícně koukat. „Kulku?“ opakovala. „Chcete říct…“

Přikývl. „Myslí si, že to byla vražda.“

DRUHÁ KAPITOLA

Sarah chtěla něco říct, ale hlas ji zklamal. Seděla strnule na židli jako socha a nedokázala se pohnout, jen na něho zírala.

„Myslel jsem, že byste to měla vědět,“ řekl Nick. „Musel jsem vám to říct v každém případě, protože teď budeme potřebovat vaši pomoc. Berlínská policie vyžaduje informace o aktivitách vašeho manžela, o jeho nepřátelích… proč ho možná zabili.“

Ochromeně zavrtěla hlavou.

„Nenapadá mě… chci říct, že prostě nevím… Ach bože!“ zašeptala.

Zlehka se dotkl jejího ramene, trhla sebou. Zvedla pohled a uviděla v jeho očích starost. Má strach, že tady omdlím, pomyslela si. Má strach, že mu pozvracím celý ten pěkný, tlustý koberec a oba nás znemožním. Najednou ji přepadla podrážděnost, setřásla jeho ruku. Nestála o ničí nacvičený soucit. Potřebovala být sama – daleko od byrokratů a jejich neosobních šanonů. Nejisté se postavila. Ne, neomdlí, před tímto mužem ne.

Sáhl po její paži a jemně ji postrčil zpátky na židli. „Prosím, paní Fontaineová, ještě minutku, víc nebudu potřebovat.“

„Pusťte mě.“

„Paní Fontaineová –“

„Pusťte mě.‘ –

Ostrý tón jejího hlasu ho zřejmě šokoval. Pustil ji, ale neustoupil. Jak tam tak seděla, pronikavě si uvědomovala různé aspekty jeho přítomnosti – jemnou vůni vody po holení a únavu, matný lesk jeho přezky na kalhotách, pomačkané rukávy košile.

„Omlouvám se,“ řekl. „Nechtěl jsem na vás vyvíjet nátlak. Jenom jsem se obával, že… tedy…“

„Ano?“ Zahleděla se do těch břidlicově šedých očí. To, co v nich uviděla – rozhodnost, síla – na ni najednou zapůsobilo tak, že mu chtěla důvěřovat.

„Neomdlím, jestli vám jde o tohle,“ řekla. „Prosím vás, teď bych šla ráda domů.“

„Ano, samozřejmě. Ale mám ještě pár otázek.“

„Já vám je nemůžu nijak zodpovědět. Copak to nechápete?“

Na chvilku se odmlčel. „Spojím se tedy s vámi později,“ řekl nakonec. „Musíme se domluvit, jak to bude s převozem těla.“

„Ach ano. Tělo.“ Zvedla se a mrkáním potlačovala nový příval slz.

„Nechám vás teď odvézt domů, paní Fontaineová.“ Pomalu k ní vykročil, jako by se bál, že ji vystraší. „Mrzí mě, co se stalo s vaším manželem. Opravdu mrzí. Zavolejte mi kdykoliv, pokud byste se chtěla na něco zeptat.“

Věděla, že nic z toho, co říká, mu nejde od srdce, že v tom není žádný soucit. Nicholas O’Hara byl diplomat, který říkal to, co měl naučené. Ať nastala jakákoliv katastrofa, Ministerstvo zahraničí Spojených států mělo vždy po ruce ta správná slova. Pravděpodobně říkal stejné věci stovkám jiných vdov.

Nyní čekal na její odpověď, takže udělala, co se očekává od každé vdovy. Vzchopila se. Natáhla paži, stiskla mu niku a poděkovala mu. Pak se otočila a vyšla ze dveří.

„Myslíš, že to ví?“

Nick zíral na dveře, které právě zapadly za odcházející Sarah Fontaineovou. Otočil se a vrhl letmý pohled na Tima Greensteina. „Co jestli ví?“

„Že byl její manžel špion.“

„Ani my to přece nevíme.“

„Nicku, člověče, celé to smrdí špionáží. Ještě před rokem byl Geoffrey Fontaine nikdo. Pak se jeho jméno objeví na povolení k sňatku. Má zbrusu nové číslo sociálního pojištění, pas a bůhvíco ještě. FBI zřejmě neví vůbec nic. Ale tajná služba – ti mají jeho složku pod přísně tajné! Jsem pitomec, nebo jak?“

„Možná jsem pitomec já,“ zavrčel Nick. Přešel ke svému stolu a spustil se na židli. Pak se zaškaredil na Fontaineovu složku. Tim má samozřejmě pravdu. Ten případ smrdí až běda. Špionáž? Mezinárodní zločin? Nějaký bývalý federální svědek, který se skrývá před lidmi?

Kdo kčertu byl Geoffrey Fontaine?

Nicek se na židli sesul a opřel si hlavu o opěradlo. Jak jenom je unavený. Ale nedokázal si vyhnat Geoffreye Fontainea z hlavy. Ani Sarah Fontaineovou, když už na to přišlo.

Překvapila ho, když vešla do kanceláře. Cekal někoho mnohem protřelejšího. Její manžel byl zkušený cestovatel. Hned v Londýně, hned v Berlíně nebo Amsterodamu. Chlápek, u kterého by čekal elegantní, uhlazenou manželku. Místo toho se dostavila tahle hubená, nemotorná bytost, která byla skoro, ale ne tak docela hezká. Obličej měla příliš výrazný: vysoké lícní kosti, úzký nos, hranaté čelo, zjemněné pouze špičkou vlasů, které jí do něho vybíhaly. Její dlouhé vlasy měly sytou, měděnou barvu a byly krásné, i když je měla svázané do ohohu. Její brýle v kostěné obrubě ho pobavily. Rámovaly velké, jantarové oči – které na ní byly nejhezčí. Nenalíčená, s bledou jemnou pletí vypadala mnohem mladší než na třicet, nebo tak nějak, což jí muselo být.

Ne, nebyla vysloveně hezká, ale během rozhovoru se Nick přistihl, že nespouští pohled z jejího obličeje a přemýšlí o jejím manželství. A o ní.

Tim se zvedl.

„Poslyš, z celého toho smutnění dostávám hlad. Pojďme do bufetu.“

„Do bufetu ne. Pojďme ven. Sedím tady v tom baráku celé dopoledne a začíná mi to lézt na mozek.“ Nick si navlékl sako a společně vyšli kolem Angiina stolu a zamířili ke schodům.

Když kráčeli po chodníku, vanul jim do tváří svěží jarní vítr. Na třešních se právě začínaly nalévat květy. Ještě týden a celé město se bude koupat v růžových a bílých květech. Bylo to Nickovo první jaro v hlavním městě po osmi letech – zapomněl, jak je to pěkné, procházet se mezi stromy. Zastrčil si ruce do kapes a trochu se ve vlněném saku nahrbil proti větru.

Tak nějak neurčitě přemýšlel, jestli Sarah Fontaineová už dorazila do svého bytu, jestli teď leží na posteli a může si oči vyplakat. Věděl, že na ni byl hrubý. Tížilo ho, že ji takhle pronásledoval, ale někdo musel prolomit tu její odmítavost. Musela pochopit skutečnost. Byl to jediný způsob, jak se mohla někdy opravdu vzpamatovat ze svého zármutku.

„Kam jdeme, Nicku?“ zeptal se Tim.

„Co takhle k Mary Jo?“

„Na salát? Co je, držíš dietu?“

„Ne, ale je tam ticho. Nemám momentálně náladu na hlasitý hovor.“

C) dvě ulice dál vešli do restaurace a posadili se ke stolu Po čtvrthodině jim servírka přinesla saláty s domácí majonézou a estragonem. Tim se podíval na hlávkový sálal a roketu na vidličce a povzdechl si.

„To je jídlo pro králíky. Mastný hamburger můžu vždycky.“ Nacpal si vidličku salátu do úst a pohlédl přes stůl na Nicka. „Tak co tě žere? Nové místo tě už ubíjí?“

„Je to pořádná facka, nic jiného,“ řekl Nick. Dopil kávu a pokynul servírce, že chce další šálek. „Spadnout z místa muže číslo dvě v Londýně na přenášení papírů ve Washingtonu.“

„Tak proč jsi nedal výpověď?“

„Možná to udělám. Od toho debaklu v Londýně je moje kariéra v háji. A teď ještě musím snášet toho mizeru Ambrose.“

„Pořád je mimo město?“

„Ještě týden. Do té doby můžu dělat práci po svém. Bez všech těch byrokratických nesmyslů. Jestli ještě jednou přepíše některé mé hlášení, aby,odpovídalo politice řízeni‘, tak se pozvracím.“

Odložil vidličku a zamračil se na salát. Při zmínce o šéfovi ztratil chuť k jídlu. Nick a Ambrose spolu nevycházeli od prvního dne. Charles Ambrose si v byrokratickém kolotoči liboval, kdežto Nick trval na tom, aby se šlo rovnou k věci, jakkoliv to bylo nepříjemné. Střet byl nevyhnutelný.

„Tvůj problém je, Nicku, že i když jsi intelektuál, nemluvíš hantýrkou jako všichni ostatní. Nevědí, co si mají o tobě myslet. Nemají rádi chlápky, kterým nerozumějí. Kromě toho jsi zatracený liberál.“

„No a co? To jsi ty taky.“

„Mě ale úředně prohlásili za pitomce. K pitomcům jsou shovívaví, kdyby ne, zablokoval bych jim počítače.“

Nick se zasmál, najednou byl rád, že mu dělá společnost jeho dlouholetý kamarád Tim. Na vysoké spolu čtyři roky bydleli, takže mezi nimi vzniklo pevné pouto. Nick se po osmi letech v zahraničí vrátil domů a Tim Greenstein byl stejně zarostlý a bezvadný jako kdykoliv předtím.

Uchopil vidličku a dojedl salát.

„Tak co uděláš s tím Fontaineovým případem?“ zajímal se Tim, když se pustili do dezertu.

„Budu dělat svoji práci a podívám se na to.“

„Řekneš to Ambrosovi? To bude chtít vědět. Stejně tak mládenci v Organizaci, pokud o tom už nevědí.“

„Ať si to zjistí sami. Je to můj případ.“

„Mně se to jeví jako špionáž, Nicku. Není to zrovna konzulární záležitost.“

Nickovi se ale nelíbila představa, že by předal Sarah Fontaineovou nějakému úředníkovi z CIA. Připadala mu příliš křehká, příliš zranitelná.

„Je to můj případ,“ zopakoval.

Tim se zazubil. „Aha, vdova Fontaineová. Že by to byl tvůj typ? I když přitažlivost zrovna nevidím. A už vůbec nevidím, jak ulovila toho manžela. Blonďatý Adonis, že jo? Ani trochu typ chlapa, co jede po ženské v brýlích s kostěnou obrubou. Mně se to jeví, že se s ní oženil z jiných než obvyklých důvodů.“

„Z jiných? Myslíš lásku?“

„Ne. Sex.“

„O co ti sakra jde?“

„Hmm. Jsi nějaký háklivý. Líbila se ti, co?“

„Bez komentáře.“

„Připadá mi, že od rozvodu nestojí tvůj milostný život za nic.“

Nick postavil šálek s kávou, až zachrastil. „Proč se takhle vyptáváš?“

„Jenom se snažím přijít na to, jaké máš spády, Nicku, to je nejnovější trend. Neslyšels o tom? Lidé se sobě navzájem otevírají.“

Nick si povzdechl. „Nic mi neříkej. Zase jsi byl na dalším sezení, kde se rozpitvávají mezilidské vztahy?“

„Jo. Je to skvělé místo na seznamování se s ženskýma. Měl bys to zkusit.“

„Děkuju, nechci. To je to poslední, co bych mohl potřebovat, sešlost ufňukaných, neurotických ženských.“

Tim na přítele soucitně pohlédl.

„Něco ti povím, Nicku. Něco podniknout potřebuješ. Nemůžeš jenom do konce života posedávat a dodržovat celibát.“

„Proč ne?“

Tim se zasmál. „Protože oba víme, že nejsi žádný mnich!“

Tim měl pravdu. Od doby, kdy se před čtyřmi lety rozešel s Lauren, se Nick vyhýbal jakýmkoliv bližším vztahům se ženami, ať už sexuálním či jiným, a začínalo se to projevovat. Byl podrážděný. Vrhl se do zachraňování toho, co zbylo z jeho kariéry, ale zjistil, že práce je mizerná náhražka toho, co opravdu chtěl – teplé, vláčné tělo, které by objímal; smích uprostřed noci; myšlenky sdílené v posteli. Aby se vyhnul tomu, že se bude znovu trápit, naučil se žít bez těchto věcí. Byl to jediný způsob, jak si zachovat zdravý rozum. Avšak mužské pudy neodumíraly snadno. Ne. Nick nebyl žádný mnich.

„Ozvala se ti poslední dobou Lauren?“

Nick zvedl zakaboněný pohled. „Jo. Minulý měsíc. Říkala, že jí chybím. Podle mě jí ve skutečnosti chybí život v diplomatických kruzích.“

„Takže ti volala. To zní slibně. Jeví se mi to, jako že je na obzoru usmíření.“

„Jo? Mně se to spíš jeví, že jí nevyšla poslední známost.“

„Ať tak nebo tak, je jasné, že rozvodu lituje. Chytil ses toho?“

Nick odstrčil zbytek čokoládového dortu. „Ne.“

„Proč ne?“

„Neměl jsem na to náladu.“

Tim se opřel na židli a zasmál se. „Neměl na to náladu.“ Povzdechl si a oslovil všechny a nikoho. „Čtyři roky hekání a skučení, že je rozvedený, a teď mi říká tohle.“

„Podívej, pokaždé, kdy jí něco nevyjde, si řekne, že zavolá starému dobrému Nickovi, tomu oddanému idiotovi. Už to víc nemůžu snášet. Řekl jsem jí, že už nejsem k mání. Ani pro ni, ani pro nikoho jiného.“

Tim zavrtěl hlavou. „Vytěsnil jsi ženy ze svého života. To je moc zlé.“

„Na to ještě nikdo neumřel,“ zamručel Nick, hodil na stůl pár bankovek a zvedl se. Nehodlal zrovna teď přemýšlet o ženách. Leželo mu v hlavě příliš mnoho jiných věcí a rozhodně nemohl potřebovat další beznadějný milostný vztah.

Když ale vykročili na zpáteční cestu lemovanou třešněmi, přistihl se, že myslí na Sarah Fontaineovou. Ne na Sarah truchlící vdovu, ale na Sarah ženu. To jméno jí sedí. Sarah s jantarovýma očima.

Rychle ty myšlenky zahnal. Ze všech žen ve Washingtonu byla ona ta poslední, na kterou by měl myslet. Při jeho typu práce byla objektivita klíčem k tomu, aby ji dělal dobře. Ať už to bylo vydávání víz nebo projednávání případu nějakého uvězněného Američana s policejním soudcem, mít na věci osobní zájem, byla téměř vždycky i liyba. Ne, Sarah Fontaineová pro něho nebyla ničím víc ntv. jménem ve složce.

A takhle to musí zůstat.

Amsterodam

Stařec miloval růže. Miloval těžkou vůni jejich okvětních plátků, které často odtrhával a mnul mezi prsty. Tak i hladné, tak voňavé, ne jako ty nanicovaté tulipány, které zahradník vysázel na březích kachního jezírka. Tulipány byly jenom barva, neměly žádnou osobitost. Vyhnaly stonky, vykvetly a zmizely. Ale růže! I přes zimu přetrvávaly, holé a trnité, jako hněvivé stařeny schoulené v chladu.

Zastavil se mezi růžovými keři a zhluboka se nadechoval, měl rád vůni vlhké půdy. Za pár týdnů pokvetou. Jak jen by jeho žena tuhle zahradu milovala! Dovedl si ji představit, jak stojí právě na tomhle místě a usmívá se na růže. Měla by na sobě svůj starý slaměný klobouk a domácí šaty se čtyřmi kapsami a v ruce by držela umělohmotný kbelík. Je to moje uniforma, řekla by. Jsem zkrátka starý voják, který táhne do boje proti šnekům a broukům. Vzpomínal, jak nůžky na růže klepávaly o kbelík, když scházela po schodech jejich starého domu – domu, který opustil. Nienke, moje sladká Nienke, pomyslel si, jak jen mi chybíš.

„Udělalo se chladno,“ řekl nějaký hlas dánsky.

Stařec se otočil a pohlédl na mladého, světlovlasého muže, který k němu kráčel mezi keři. „Kronene,“ řekl, „konečně jsi tady.“

„Moc se omlouvám, meneer. O den později, ale nedalo se nic dělat.“ Kronen si sundal brýle proti slunci a zadíval se na oblohu. Jako obvykle se vyhýbal tomu, aby pohlédl starému muži přímo do obličeje. Od té nehody se všichni vyhýbali tomu, aby na něho zpříma pohlédli, a jeho t j nepřestávalo zlobit. Bylo to pět let, co se mu naposledy někdo směle zadíval do očí, pět let, co se setkal s pohledem jiného člověka, aniž by sebou ten druhý trhl. Dokonce i Kronen, kterého začal považovat skoro za syna, si dával záležet, aby se díval jinam. Ale mladí muži Kronenovy generace toho kvůli vzhledu vždycky nadělají.

„Počítám, že v Basře to šlo dobře,“ řekl stařec. „Ano. Menší průtahy, nic víc. A byly problémy s poslední dodávkou… počítačové čipy pro zaměřovači zařízení… jedna střela nešla usadit.“

„Nepříjemné.“

„Ano. Už jsem mluvil s výrobcem.“

Pustili se po cestě od růžových keřů ke kachnímu rybníčku. Z chladného vzduchu bolelo starce v krku. Přitáhl si šátek úžeji kolem krku a vyrazil pisklavé, suché zakašlání. „Mám pro tebe nový úkol,“ řekl. „Je to žena.“

Kronen se zastavil, najednou se mu v očích objevil zájem. „Kdo je to?“

„Jmenuje se Sarah Fontaineová. Je to manželka Geoffreye Fontainea. Chci, aby ses na ni pověsil a zjistil, kam tě dovede.“

Kronen svraštil čelo. „Nerozumím. Slyšel jsem, že Fontaine je po smrti.“

„Stejně ji sleduj. Od svého amerického informátora vím, že má skromný byt v Georgetownu. Je mikrobioložka, třicet dva let. Až na to svoje manželství, nemá zřejmě s tajnou policií žádné kontakty. Ale člověk si nikdy nemůže být jist.“

„Můžu se spojit s tím zdrojem?“

„Ne. Jeho postavení je příliš… choulostivé.“

Kronen přikývl a okamžitě o tom přestal mluvit. Pracoval pro tohohle starocha dost dlouho, aby věděl, že takhle to chodí. Každý člověk měl své vlastní teritorium, svůj vlastní malý prostor, v němž operoval. A v něm se musel držet. Dokonce i Kronen, jakkoliv byl důvěryhodný, viděl z celku jenom část. Pouze stařec jej viděl celý.

Společně vykročili po břehu rybníka. Stařec sáhl do kapsy kabátu a vytáhl sáček s chlebem, který přinesl z domu. Mlčky hodil hrst drobků do vody a pozoroval, jak bobtnají. Kachny v rákosí začaly plácat křídly. Když byla Nienke naživu, chodila do parku každé ráno, jen aby nakrmila kachny chlebem od snídaně. Dělala si starosti, že ly slabší neseženou dost jídla. Podívej támhle, Fransi, řekla by. Ty malé tak pěkně tloustnou! A to jenom z drobečků od snídaně!

A teď tady stál a házel chleba na vodu kachnám, které mu byly lhostejné, až na to, že Nienke by je milovala. Pečlivě složil sáček a zastrčil si jej do kapsy. Přitom ho napadlo, jak smutné a nanicovaté to je, schovávat starý obal

na chleba. K čemu?

Rybník nevlídně zešedl. Kam se schovalo slunce? říkal si. Aniž by na Kronena pohlédl, řekl: „Chci o té ženě všecko vědět. Odjed brzy.“

„Samozřejmě.“

„Dávej na sebe ve Washingtonu pozor. Kriminalita je tam, slyšel jsem, ohavná.“

Kronen se zasmál a otočil se k odchodu.

„Tot ziens, meneer:“

Stařec přikývl. „Tak zatím.“

V laboratoři, kde Sarah pracovala, panovala úzkostlivá čistota. Mikroskopy byly vyleštěné, pracovní pulty a dřezy opakovaně dezinfikované, inkubační komory se dvakrát denně vytíraly. Její práce vyžadovala úzkostlivě sterilní prostředí; trvala na čistotě ze zvyku. Když tak ale seděla na laboratorní židli a probírala se poslední krabicí mikroskopických podložních sklíček, připadalo jí, že se sterilita místnosti nějak rozšířila na její život.

Sundala si brýle a unaveně zamrkala. Kam se podívala, všude se leskla nerezová ocel. Světla zářivek byla ostrá. Nebyla tam žádná okna, a tím ani žádné slunce. Venku mohlo být poledne nebo půlnoc; tady nikdy nepoznala rozdíl. Až na tiché vrčení lednice, panovalo v laboratoři ticho. Znovu si nasadila brýle a začala rovnat sklíčka zpátky do krabice. Z chodby se ozval klapot dámských podpatků.

„Sarah? Co tady děláš?“

Sarah se ohlédla na svoji dobrou přítelkyni Abby Hicksovou. V laboratorním plášti číslo čtyřicet Abby dveře skoro vyplňovala.

„Pokouším se pár věcí dohnat,“ řekla Sarah. „Nahromadilo se tolik práce, co jsem byla pryč…“

„Ale proboha, Sarah! Laboratoř se bez tebe pár týdnů obejde. Už je osm. Zkontroluju kultury. Jdi domů.“

Sarah zavřela krabici se sklíčky. „Ani nevím, jestli se mi chce domů,“ zamumlala. „Je tam takové ticho. Skoro jsem radši tady.“

„No, tady to taky není zrovna k popukání. Je tady živo jako v hrobě –“ Abby se kousla do rtu a zrudla. I v pětapadesáti se Abby dokázala červenat jako školačka. „To jsem neřekla zrovna nejlíp,“ zamručela.

Sarah se usmála. „To je v pořádku, Abby.“

Nějakou chvíli obě mlčely. Sarah se zvedla a otevřela inkubátor, aby tam mohla uložit vzorky, na nichž pracovala. Ze zahřátých Petriho misek se zvedl odpudivý pach agaru a prostoupil místnost.

„Jak se ti daří, Sarah?“ zeptala se Abby jemně.

Sarah zavřela inkubátor. S povzdechem se otočila a pohlédla na svoji přítelkyni. „Asi to zvládám.“

„Všem jsi nám chyběla. Dokonce i starý Grubb tvrdí, že to tady bez tebe a té tvojí směšné láhve s dezinfekcí není ono. Asi se všichni tak nějak báli ti zavolat. Řekla bych, že nikdo z nich vlastně neví, jak se postavit k zármutku. Ale není nám to jedno, Sarah.“

Sarah vděčně přikývla. „Já vím, Abby. A vážím si toho, co jste pro mě udělali. Všechno to jídlo a dopisy a květiny. Teď se jenom musím znovu postavit na nohy.“ Smutně se rozhlédla po místnosti. „Myslela jsem si, že se potřebuju vrátit do práce.“

„Někteří lidé potřebují zaběhaný pořádek, jiní zase na chvíli vypadnout.“

„To bych možná měla udělat. Na chvíli odjet z Washingtonu. Pryč od míst, které mi ho připomínají…“ Polkla, aby potlačila známou bolest, a pokusila se o úsměv. „Sestra mě prosila, abych ji přijela navštívit do Kretonu. Víš, léta jsem neviděla svého synovce a neteře. Musejí už být velcí.“

„Potom jeď, Sarah! Ještě to není ani čtrnáct dní! Potřebuješ tomu dopřát čas. Jeď za sestrou. Vyplač se.“

„Už jsme proplakala hodně dní. Seděla jsem doma a říkala si, jak jen tohle přežiju. Pořád ještě nesnesu pohled na jeho oblečení, co visí ve skříni.“ Zavrtěla hlavou. „Nebolí mě tolik jenom to, že jsem ho ztratila. Je za tím to ostatní…“

„Máš na mysli to, že byl v Berlíně.“

Sarah přikývla. „Zblázním se, jestli o tom budu ještě přemýšlet. To proto jsem dnes večer přišla – abych na celou tu věc nemyslela. Myslela jsem si, že je načase vrátit se do práce.“ Zadívala se na hromádku laboratorních sešitů vedle mikroskopu. „Ale stala se zvláštní věc, Abby. Mívala jsem to tady ráda. Teď si říkám, jak jsem to mohla těch posledních šest let vydržet. Všechny ty chladné skříňky a nerezové výlevky. Všechno tak uzavřené. Připadá mi, že nemůžu dýchat.“

„Potřebuješ něco víc než jenom laboratoř. Vždycky jsi měla svoji práci ráda, Sarah. To ty sis pobrukovala, když jsi stála u odstředivky.“

„Nedovedu si představit, že bych tady pracovala do konce života. S Geoffreyem jsme spolu strávili tak málo času! Třídenní líbánky. Nic víc. Potom jsem spěchala zpátky, abych dodělala ten zatracený návrh na grant. Pořád jsme byli zaměstnaní, nebyl čas na nějaké volno. Teď už nikdy nebudeme mít další příležitost.“ Povzdechla si, přistoupila k laboratornímu stolu a zhasla světlo mikroskopu. Tiše dodala: „A já se nikdy nedozvím, proč byl…“ Posadila se a větu nedopověděla.

„Ozvali se ti ještě z ministerstva zahraničních věcí?“

„Včera ten člověk znovu volal. Berlínská policie konečně tělo… Zítra se vrátí domů.“ Najednou se jí oči zastřely slzami. Sklopila pohled a vší mocí se snažila neplakat. „Pohřeb bude v pátek. Přijdeš?“

„Samozřejmě, že přijdu. Všichni přijdeme. Odvezu tě, ano?“ Abby k ní přistoupila a položila jí ruku na rameno. „Je to ještě tak čerstvé, Sarah. Máš právo plakat.“

„Je toho tolik, co kolem jeho smrti nikdy nepochopím, Abby. Ten člověk na ministerstvu zahraničních věcí – pořád na mě dotíral otázkami a já mu nemohla na žádnou odpovědět! Já vím, že dělal jenom svoji práci, ale nadhodil… možnosti, které mi od té doby nedopřávají chvilku klidu. Začala jsem o Geoffreyovi přemýšlet. Víc a víc.“

„Tak dlouho jsi vdaná nebyla, Sarah. S tím mým jsme spolu byli třicet let, než jsme se rozešli, a nikdy jsem se v tom chlapovi nevyznala. Není divu, že jsi o Geoffreyovi všechno nevěděla.“

„Ale byl to přece můj manžel!“

Abby se na chvíli odmlčela. Potom trochu váhavě řekla „Víš, Sarah, vždycky měl v sobě něco… chci říct, vždycky jsem měla pocit, že ho nedokážu moc dobře poznat.“

„Byl plachý, Abby.“

„Ne, to nebyla jenom plachost. Bylo to, jako by – jako by nechtěl nic prozradit. Jako by –“ Pohlédla na Sarah.

Ale, co na tom záleží.“

Sarah už ale přemýšlela o tom, co Abby říkala. Na jejím postřehu něco pravdy bylo. Geoffrey byl rezervovaný člověk. Neliboval si v dlouhých hovorech, které by něco prozrazovaly. O sobě nikdy moc nemluvil. Vždycky to vypadalo, že se víc zajímá o ni – o její práci, přátele. Když se seznámili, jeho zájem jí lichotil; ze všech mužů, které poznala, byl on jediný, kdo jí kdy opravdu naslouchal.

Potom jí z nějakého důvodu vytanul jiný obličej. Nick O‘Hara. Najednou se jí živě vybavilo, jak si ji Nick O’Hara zkoumavě prohlížel, jak šedýma očima sledoval každou změnu ve výrazu její tváře. Také jí naslouchal, to ovšem byla jeho práce. Byla rovněž jeho práce mučit čerstvé vdovy? Nechtěla na něho myslet. Už nikdy s tím člověkem nechtěla mluvit.

Přetáhla přes mikroskop umělohmotný kryt. Uvažovala, že si vezme sešit s údaji s sebou domů. Když ale přejela pohledem po stránce v místě, kde byl otevřený, napadlo ji, že ten sloupec záznamů symbolizuje, jak žije svůj život. Uspořádaně, opatrně a přesně v předtištěných kolonkách.

Zaklapla sešit a vrátila jej na polici.

„Myslím, že půjdu domů,“ řekla.

Abby souhlasně přikývla. „Správně. Nemá smysl, aby ses tady zahrabala. Zapomeň na chvíli na práci.“

„Určitě zvládneš úkoly navíc?“

„Samosebou.“

Sarah, si svlékla bílý plášť a pověsila jej vedle dveří. Jako všechno ostatní v místnosti i její plášť vypadal příliš úhledně, příliš čistě. „Možná si po pohřbu vezmu nějaké volno. Ještě týden. Možná měsíc.“

„Nebuď pryč moc dlouho,“ řekla Abby. „Opravdu chceme, aby ses vrátila.“

Sarah se ještě naposledy rozhlédla kolem sebe, aby se ujistila, že je všechno uklizené. Bylo. „Vrátím se,“ řekla. „Jenom nevím, kdy.“

Rakev sjela s tichým bouchnutím z nakloněné plošiny na podstavec. Při tom zvuku se Nick otřásl. Léta, kdy vybavoval přepravu mrtvých Američanů, neotupila jeho pocit děsu. Ale stejně jako všichni ostatní v diplomatickém sboru si našel způsob jak s tou bolestí zacházet. Později si udělá dlouhou procházku, půjde domů a nalije si skleničku. Potom se posadí do svého starého koženého křesla, pustí si rádio a přečte si noviny; zjistí, ke kolika došlo zemětřesením, kolik spadlo letadel a srazilo se vlaků a autobusů, kolik bomb bylo svrženo. Ohromná představa. Díky tomu mu bude takhle jediná smrt připadat bezvýznamná. Téměř bezvýznamná.

„Pane O’Haro? Tady to, prosím, podepište.“

Nějaký muž v uniformě letecké společnosti mu přistrčil clipboard s doklady o převozu. Nick přejel pohledem doklady, rychle vzal na vědomí jméno zesnulého: Geoffrey Fontaine. Podepsal se a podal zpátky clipboard muži. Potom se otočil a pozoroval, jak rakev nakládají do čekajícího pohřebního vozu. Nechtěl přemýšlet o tom, co rakev obsahuje, ale najednou mu vytanulo, co viděl v nějakém časopisu, snímek mrtvých vietnamských vesničanů po bombardování. Všichni uhořeli. Leží něco podobného v rakvi Geoffreye Fontainea? Člověk zuhelnatělý k nepoznání?

Setřásl tu představu. Zatraceně, potřebuje se napít. Mylo načase jít domů. Pohřební vůz bezpečně mířil do ničené márnice, od této chvíle přebírá odpovědnost Sauli Fontaineová, jak bylo předem dohodnuto. Leželo inn v hlavě, jestli by jí měl ještě jednou zavolat. Ale kvůli čemu? Další vyjádření soustrasti, zdvořilé politování? Svůj úkol odvedl. Dokonce už zaplatila účet. Nebylo víc id říct.

Když se dostal do svého bytu, pustil celou tu hroznou včc z hlavy. Odhodil kufřík na gauč a zamířil rovnou do kuchyně, kde si nalil štědrou dávku whisky a strčil do l rouby hotové jídlo. Stará dobrá mražená hotovka, přítelkyně osamělých mužů. Opřel se zády o linku a upíjel whisky. Lednička začala vrčet a světlo na troubě zhaslo. Chtěl si pustit rádio, ale nedokázal se přinutit, aby se pohnul. Takhle skončil další den ve službě veřejnosti. A když si pomyslel, že je teprve úterý…

Přemýšlel, jak je to dlouho, co byl naposledy šťastný. Měsíce? Roky? Bylo marné snažit se vybavit si, kdy se cítil jinak. Vybavoval si zvuky a zrakové vjemy – modř oblohy, úsměv na tváři. Jeho poslední zřetelná vzpomínka na štěstí patřila tomu, když jel v Londýně autobusem, autobusem s rozdrbanými sedadly a špinavými okny. Právě mu na ambasádě skončil pracovní den a mířil domů k Lauren…

Když se ozval bzučák, nadskočil. Najednou prahl po společnosti, po komkoliv, i po klukovi, co mu nese noviny. Přistoupil k domácímu telefonu. „Ano?“

„Nicku? To jsem já, Tim. Pusť mě dál.“

„Jasně. Pojď nahoru.“

Uvolnil zámek hlavního vchodu. Bude chtít Tim večeři? Hloupá otázka. Vždycky chtěl večeři. Nick zahrabal v lednici a ulevilo se mu, když objevil ještě dvě hotová jídla. Jedno strčil do trouby.

Přešel ke dveřím bytu a čekal, až přijede výtah.

Vyhrnul se Tim. „Tak co, jseš na to připravený? Hádej, co zjistil můj kamarád od FBI.“

Nick si povzdechl. „Bojím se zeptat.“

„Víš, ten chlápek, Geoffrey Fontaine. Tak mrtvý teda je jaksepatří.“

„Co je na tom nového?“

„Ten ne, mluvím o skutečném Geoffreyi Fontaineovi.“

„Hele,“ řekl Nick, „já už ten případ celkem uzavřel. Jestli ale chceš zůstat na večeři…“

Tim za ním vešel do bytu. „Hele, skutečný Geoffrey Fontaine umřel…“

„Správně.“

„Před dvaačtyřiceti lety.“

Dveře bytu se s prásknutím zavřely. Nick se otočil a zůstal na něho koukat.

„Ha!“ řekl Tim. „Já věděl, že tě to bude zajímat!“

TŘETÍ KAPITOLA

Den voněl po květinách. Sarah u nohou se na trávě vršily karafiáty, gladioly a lilie. Až do konce života se jí z jejich vůně bude dělat zle. Ta vůně jí bude připomínat tenhle vršek, mramorové náhrobní kameny v sestřižené trávě a mlhu v údolí dole. Ze všeho nejvíc bude přivolávat bolest. Všechno ostatní – pastorova slova, stisk ruky její nejlepší přítelkyně Abby kolem ramenou, dokonce i první studené kapky deště na tváři – sotva cítila, protože ve srovnání s bolestí bylo vedlejší.

Přinutila se nedívat se na jámu v zemi u svých nohou. Místo toho se upřeně zahleděla na kopec na druhé straně údolí. Viděla, jak mlhou prosvítají jemné růžové skvrnky. Třešně rozkvetly. Ten pohled ji ale jenom rozesmutnil; přišlo jaro, které Geoffrey neuvidí.

Hlas pastora přešel do mírně popuzujícího drmolení. Studené mrholení štípalo Sarah do tváří a zamžilo jí brýle; mlha ji obklopila a odřízla od okolního světa. Abby do ní náhle šťouchla a tím ji přivedla zpátky do skutečnosti. Spustili rakev. Vzala na vědomí, jak ji všichni okolo vyčkávavě pozorují. Byli to její přátelé, ale ve své bolesti je skoro nepoznávala. Dokonce i Abby, drahá Abby, jí byla v tuhle chvíli cizí.

Automaticky se sklonila a uchopila hrst hlíny. Byla vlhká a hutná a voněla deštěm. Hodila ji do hrobu. Trhla sebou, když zaduněla na rakvi.

Obličeje se kolem ní šinuly, jako by to byli duchové v mlze. Její přátelé byli ohleduplní. Mluvili tiše. Během toho všeho tam stála otupělá a se suchýma očima. Vůně květin a mlha, která jí ulpívala na tváři, ovládla její smysly, takže si nic jiného neuvědomovala, dokud se nerozhlédla a neuviděla, že ostatní odešli. U hrobu stála jenom s Abby.

„Začíná pršet,“ řekla Abby.

Sarah zvedla oči a uviděla, jak se na ně snášejí mraky jako studená, stříbřitá pokrývka. Abby vzala Sarah silnou paží kolem ramen a popostrčila ji k parkovišti.

„Šálek čaje, to je to, co obě potřebujeme,“ řekla Abby. To byl její lék na všechno. Přežila ošklivý rozvod a odchod synů na univerzitu s pomocí ničeho silnějšího než Earl Grey. „Šálek čaje a pak si popovídáme.“

„Šálek čaje by nebyl špatný,“ připustila Sarah.

Zavěšené do sebe pomalu kráčely přes trávník.

„Vím, že teď to tak nebereš,“ řekla Abby, „ale bolest pomine, Sarah. Opravdu ano. My ženy jsme takhle silné. Musíme být.“

„Co když já takhle silná nejsem?“

„Jsi. O tom nepochybuj.“

Sarah zavrtěla hlavou.

„Teď pochybuji o všem. A o každém.“

„O mně snad nepochybuješ?“

Sarah se zadívala do Abbyina širokého, vlhkem se lesknoucího obličeje a usmála se. „Ne. O tobě ne.“

„To je dobře. Až budeš tak stará jako já, uvidíš, že je to všechno –“ Vtom se Abby zastavila. Dýchala hlasitě a chraplavě. Sarah sledovala její pohled.

Mlhou k nim kráčel nějaký muž.

Sarah vzala na vědomí větrem rozevláté tmavé vlasy i šedý převlečník, na němž se třpytily kapky vody. Viděla, že stál dlouho na dešti, možná po celý pohřeb. Od hladu mu zbrunátněl obličej.

„Paní Fontaineová,“

„Dobrý den, pane O’Haro.“

„Víte, uvědomuju si, že tohle není nejlepší chvíle, ale zkoušel jsem vás zastihnout dva dny. Nereagovala jste na moje telefonáty.“

„To je pravda,“ připustila.

„Potřebuji s vámi mluvit. Objevily se nové skutečnosti. Myslím, že byste o nich měla vědět.“

„Kdo je ten člověk, Sarah?“ vložila se do toho Abby.

Nick se k ní otočil. „Nick O’Hara. Pracuji na ministerstvu zahraničních věcí. Pokud by vám to nevadilo, madam, rád bych si s paní Fontaineovou promluvil mezi čtyřma očima.“

„Možná se s vámi nebude chtít bavit.“

Opět pohlédl na Sarah. „Je to důležité.“

To, jak se na ni díval, a umíněná křivka jeho brady ji přiměly, aby o jeho prosbě uvažovala. Neměla v úmyslu s ním ještě někdy hovořit. Během uplynulých dvou dní nahrál její záznamník půltucet jeho telefonátů, které všechny ignorovala. Geoffrey byl mrtvý a pohřbený. Geoffrey byl mrtvý a pohřbený; to byla dostatečná bolest. Nick O’Hara by všechno jedině zhoršoval tím, že by jí kladl otázky, na něž by nedokázala odpovědět.

„Prosím, paní Fontaineová.“

Nakonec přikývla. Rychle pohlédla na Abby a řekla: „Budu v pořádku.“

„No, nemůžeš tady takhle postávat a vybavovat se. Za chvíli bude lít jako z konve!“

„Odvezu ji domů,“ řekl Nick. Abby se zatvářila pochybovačně. „Opravdu,“ usmál se. „Můžete se spolehnout. Postarám se o ni.“

Abby Sarah ještě jednou objala a políbila. „Večer ti zavolám, děvče. Ráno si spolu dáme snídani.“ Potom se s patrnou nechutí otočila a zamířila k svému vozu.

„Asi dobrá přítelkyně,“ poznamenal a pozoroval Abby, jak odchází.

„Léta spolu pracujeme.“

„Ve výzkumném ústavu?“

„Ano. Ve stejné laboratoři.“

Zvedl pohled k nebi, které se zatáhlo bouřkovými mraky. Obklopil je chlad. „Vaše přítelkyně má pravdu. Co nevidět se strhne liják. Pojďte. Vůz mám támhle.“

Zlehka se dotkl jejího rukávu. Mechanicky vykročila jako první a nechala ho, aby ji usadil na přední sedadlo vozu. Vklouzl vedle ní a přibouchl dveře. Chvíli seděli mlčky. Vůz bylo staré, praktické volvo, bez všelijakých zbytečností, model, který si člověk vybírá jenom jako dopravní prostředek. Nějak se k němu hodilo. Uvnitř vozu stále ještě přetrvávaly zbytky tepla, takže se jí zamžily brýle. Sundala si je, natočila se, pohlédla na něho a uviděla, že má mokré vlasy.

„Musí vám být zima,“ řekl. „Odvezu vás domů.“

Motor se probudil k životu. Proud vzduchu z topení je postupně zahříval, když sjížděli klikatící se cestou ze hřbitova. Stěrače skřípavě svištěly.

„Ráno bylo tak hezky,“ podotkla a pozorovala, jak prší.

„Je to nevypočitatelně. Jako všechno ostatní.“

Hladce zajel s vozem na dálnici ve směru do města. Byl klidný řidič s pevnýma rukama. Takový, který pravděpodobně nikdy neriskuje. Sarah se uvelebila na sedadle a vychutnávala si teplo z topení.

„Proč jste mi nezavolala nazpátek?“ zeptal se.

„Byla to ode mě hrubost. Omlouvám se.“

„Neodpověděla jste mi na otázku. Proč jste mi nezavolala?“

„Asi jsem nechtěla poslouchat žádné další spekulace o Geoffreyovi. Nebo o jeho smrti.“

„Dokonce ani fakta?“

„Neříkáte mi fakta, pane O’Haro. Jsou to jenom dohady.“

Zachmuřeně hleděl před sebe na silnici. „Už ne, paní Fontaineová. Mám fakta. Jediné, co potřebuji, je jméno.“

„O čem to mluvíte?“

„O vašem manželovi. Říkala jste, že před půl rokem, jste poznala Geoffreye Fontainea v kavárně. Musel vás uchvátit. O čtyři měsíce později jste se vzali. Je to tak?“

„Ano.“

„Nevím, jak to říct, ale Geoffrey Fontaine – skutečný Geoffrey Fontaine – zemřel před dvaačtyřiceti lety. Jako nemluvně.“

Nedokázala uvěřit tomu, co slyší. „Nerozumím…“

Nepodíval se na ni; při řeči nespouštěl pohled ze silnice. „Muž, za kterého jste se vdala, si vzal jméno mrtvého dítěte. To se dá celkem snadno zařídit. Zjistíte si jméno dítěte, které zemřelo kolem roku vašeho narození. Potom si obstaráte kopii rodného listu. S tím si zažádáte o číslo sociálního pojištění, řidičský průkaz, povolení ke sňatku. Stanete se tím dítětem, ovšem už dospělým. Máte novou identitu. Nový život. Se všemi záznamy, které ji prokazují.“

„Ale – ale, jak tohle všechno víte?“

„Dneska je všechno v počítači. Stačilo zapátrat a zjistil jsem, že Geoffrey Fontaine nebyl nikdy u odvodu. Nikdy nechodil do školy. Nikdy neměl účet v bance – až do loňského roku, kdy se jeho jméno najednou objevilo na spoustě různých míst.“

Došel jí dech. „Kdo to potom byl?“ zašeptala konečně. „Koho jsem si vzala?“

„To nevím,“ odpověděl Nick.

„Proč? Proč by to dělal? Proč by začínal nový život?“

„Napadá mě spousta důvodů. Nejdřív mě napadlo, že ho hledali kvůli nějakému zločinu. Jeho otisky prstů byly v rejstříku řidičských oprávnění, takže jsem je projel počítačem FBI. Není na žádném z jejich seznamů.“

„Potom to nebyl zločinec.“

„Neexistuje důkaz, že byl. Další možností je, že byl v nějakém programu federálních svědků, a že kvůli ochraně dostal nové jméno. Tohle můžu těžko prověřit. Tato data jsou přísně tajná. Což by nám nicméně poskytlo motiv, proč ho zavraždili.“

„Chcete říct, že ho lidé, proti nimž svědčil, našli.“

„Správně.“

„Ale o něčem takovém by mi pověděl, svěřil by se mi…“

„Což mě přivádí k další možnosti. Možná mi ji budete moct potvrdit.“

„Pokračujte.“

„Co když nové jméno a nový život vašeho manžela byl součástí jeho zaměstnání? Nemusel před ničím utíkat. Mohl sem být poslán.“

„Myslíte si, že byl špion,“ řekla tiše.

Pohlédl na ni a přikývl. Oči měl šedé jako ty bouřkové mraky na obloze.

„Tomu nevěřím,“ prohlásila. „Ničemu z toho nevěřím!“

„Je to reálné. Věřte mi.“

„Proč mi to potom vykládáte? Jak můžete vědět, že nejsem jeho komplic nebo tak?“

„Myslím, že jste čistá, paní Fontaineová. Viděl jsem vaši složku –“

„Tak i já mám složku?“ obořila se na něho.

„Před několika lety vás prověřovali, vzpomínáte si? Kvůli výzkumu, na kterém jste pracovala. Přirozeně, že vám založili složku.“

„Přirozeně.“

„Ale nejenom kvůli té složce si myslím, že jste čistá. Spoléhám na vlastní pocit. Teď mě přesvědčte, že mám pravdu.“

„Jak? Měla bych podstoupit výslech na detektoru lži?“

„Začněte tím, že mi povíte o sobě a Geoffreym. Byli jste zamilovaní?“

„Samozřejmě že byli!“

„Takže to bylo skutečné manželství? Měli jste… spali jste spolu?“

Zrudla. „Ano. Jako každý normální pár. Chcete vědět, jak často? Kdy?“

„Nedělám to pro legraci. Nasazuju kvůli vám krk. Jestli se vám nelíbí můj přístup, třeba se vám bude víc zamlouvat, jak jde na to Organizace.“

„Takže jste o tom CIA neřekl?“

„Ne.“ Vystrčil bradu, a tím bezděčně dal najevo paličatost. „Jejich metody mi moc nesedí. Možná mě klepnou přes prsty, ale možná taky ne.“

„Tak proč takhle riskujete?“

Pokrčil rameny. „Ze zvědavosti. Možná si chci zkusit, co bych dokázal zvládnout sám.“

„Ze ctižádosti?“

„To k tomu asi patří. Plus…“ Setkali se pohledem. Najednou umlkl.

„Plus co?“ zeptala se.

„Nic.“

Hustě se rozpršelo a stružky deště stékaly po předním skle. Nicky vyjel z dálnice a zařadil se do proudu vozidel směřujících do města. Jízda v dopravní špičce Sarah zpravidla znervózňovala, nicméně dnes to brala s klidem. Něco ve způsobu, jakým Nick O’Hara řídil, jí dodávalo pocit bezpečí. Ve skutečnosti všechno na něm svědčilo o jistotě a spolehlivosti – jeho pevné ruce na volantu, teplo v jeho voze, jeho hluboký hlas. Stačilo vedle něho sedět a měla pocit, že jí nic nehrozí. Dovedla si představit, jak chráněná by si žena mohla připadat v jeho objetí.

„Ostatně vidíte, že máme spoustu nezodpovězených otázek,“ navázal. „Třeba byste na některé odpovědět mohla, a třeba to ani netušíte.“

„Nemůžu na nic odpovědět.“

„Začněme s tím, co víte.“

Zmateně zavrtěla hlavou.

„Byla jsem za něho vdaná a nemůžu vám povědět ani to, jak se ve skutečnosti jmenoval.“

„Každý, dokonce i ten nejlepší špion, se podřekne. Na chviličku se musel přestat hlídat… Možná mluvil ze spaní. Možná říkal věci, které nemůžete vysvětlit. Přemýšlejte!“

Skousla si ret a najednou přemýšlela nikoli o Geoffreyovi, ale o Nickovi. Oslovoval ji křestním jménem. Sarah. „1 kdyby tady něco bylo,“ řekla, „nějaká maličkost, nemusela jsem ji považovat za významnou.“

„Jako třeba co?“

„Ach… párkrát – párkrát mi řekl Evie. Ale vždycky se hned omluvil. Říkal, že to byla dávná přítelkyně.“

„A co rodina? Přátelé? Nemluvil o nich?“

„Říkal, že se narodil ve Vermontu, pak že vyrůstal v Londýně. Jeho rodiče byli u divadla. Už nežijí. O žádných jiných příbuzných nikdy nemluvil. Vždycky mi připadal tak… připadalo mi, že si vystačí sám. Neměl žádné blízké přátele, dokonce ani z práce ne. Alespoň mi nikoho nepředstavil.“

„No ano. Jeho práce. To jsem si prověřoval. Zřejmě byl na výplatní listině londýnské banky. Měl v nějaké zadní kanceláři psací stůl. Ale nikdo si dost dobře nevzpomíná, co dělal.“

„Takže ani tohle nebylo skutečné?“

„Už to tak vypadá.“

Sarah se zabořila hlouběji do sedadla. Každá další věc, kterou tento člověk řekl, zanechala trhlinu v tkanivu jejího života. Její manželství se rozpouštělo v nicotu. Celé bylo pouhý stín, nic hmatatelného. Skutečnost byla tady a teď, déšť bičující vůz, stěrače, které se pohybují sem a tam. Nejskutečnější byl muž sedící mlčky vedle ní. Nebyl pouhé zdání. Sotva ho znala, a přesto se stal jedinou skutečností, o niž se mohla opřít.

Přemýšlela o Nickovi O’Harovi. Nemyslela si, že je ženatý. Přes jeho odměřenost jí připadal celkem přitažlivý, každé ženě by takový připadal. Ale měl v sobě víc než jen fyzickou přitažlivost. Vycítila, že mu něco schází. Něco jí říkalo, že je osamělý a nespokojený. Kolem očí mu seděly matné stíny, které svědčily o tom, že není šťastný, a vzbuzovaly dojem, že je neklidný. Vypadal jako muž bez domova. Pravděpodobně žádný neměl. Diplomatické služby, to byla práce pro nomády, ne pro lidi, kteří chtějí mít dům na předměstí. Nick O’Hara rozhodně nebyl usedlý typ.

Celá se třásla a zoufale si přála být zpátky doma a popíjet ten čaj s Abby. Za chvíli už tam budeme, pomyslela si, jakmile projížděli čím dál známějšími ulicemi. Connecticut Avenue se v dešti leskla. Liják už připravil třešně o polovinu jejich květů; první projev jara neměl dlouhého trvání.

Zastavili před jejím bytem a Nick oběhl vůz, aby jí otevřel dveře. Byla to taková nezvyklá maličkost, to Geoffrey také dělával, galantní a mile nepraktické gesto. Když vešli do chodby, byli oba promočení. Déšť mu přilepil vlasy v tmavých kudrlinách k čelu.

„Asi se chcete ještě na něco zeptat.“ Povzdechla si, když zamířili ke schodům do druhého patra. „Pokud tím myslíte, jestli bych chtěl jít nahoru, tak říkám ano.“

„Na čaj, nebo abyste mě vyslýchal?“

Usmál se a setřel si vodu, která mu stékala po tváři. „Ode všeho trochu. Dalo mi tolik práce, abych vás zastihl, že bych se rád na všechno zeptal teď.“

Došli nahoru. Chystala se právě něco odpovědět, když se před nimi otevřela chodba. Strnula na místě.

Dveře jejího bytu byly otevřené. Někdo se vloupal dovnitř.

Instinktivně ustoupila, poděšená tím, co by mohlo být za dveřmi. Vrazila do Nicka a přistihla se, že se ho beze slova drží za paži. Zadíval se na dveře a obličej mu najednou strnul. Slyšela jenom bušení vlastního srdce, jinak nic. V bytě panovalo naprosté ticho.

Otevřenými dveřmi dopadalo na chodbu světlo. Nick jí naznačil, aby zůstala, kde je, a opatrně přistoupil ke dveřím. Vykročila za ním, ale tak varovně se na ni zamračil, že se okamžitě stáhla.

Strčil do dveří a pruh světla se rozšířil a dopadl mu na obličej. Pár vteřin zůstal stát na prahu a obhlížel místnost. Pak vešel dovnitř.

Sarah na chodbě čekala, vyděšená tím naprostým tichem. Co se uvnitř děje? Ve dveřích se objevil stín a už ji začínala přemáhat panika, když sledovala, jak se stín zvětšuje. Potom k její úlevě vystrčil hlavu Nick.

„Je to v pořádku, Sarah,“ řekl. „Nikdo tady není.“

Proběhla kolem něho do bytu. V obývacím pokoji zůstala stát, překvapená tím, co vidí. Čekala, že její věci budou pryč, že tam, kde měla televizi a stereo, najde jenom prázdné police. Ale všechno zůstalo netknuté. Dokonce i starožitné hodiny zůstaly na místě a tiše tikaly na polici s knihami.

Otočila se a vběhla do ložnice s Nickem v patách. Ode dveří ji pozoroval, jak přistoupila rovnou ke šperkovnici na toaletním stolku. Na červeném sametu ležela její šňůra perel, přesně tam, kde předtím. Přibouchla víčko šperkovnice, otočila se a přejela místnost pohledem: velkou postel, noční stolek s porcelánovou lampou, skříň. Zmateně se zadívala na Nicka.

„Co chybí?“ zeptal se. _

Zavrtěla hlavou. „Nic. Že bych nezamkla dveře?“

Vrátil se zpátky k hlavním dveřím. Našla ho tam skrčeného na prahu. „Podívejte!“ řekl a ukázal na dřevěné třísky a kousky nátěru na šedém koberci. „Rozhodně je někdo otevřel násilím.“

„Ale to nedává smysl! Proč se vloupat do bytu a potom nic nevzít?“

„Možná neměl čas. Možná ho něco vyrušilo…“ Narovnal se, otočil a upřel na ni pohled. „Vypadáte otřeseně. Je vám dobře?“

„Jenom… jenom nevím, co si mám o tom myslet.“

Dotkl se její ruky; jeho prsty jí připadaly horké. „Také je vám zima. Měla byste si svléknout to mokré oblečení.“

„Nic mi není, pane O’Haro. Opravdu ne.“

„No tak. Sundejte si ten kabát.“ Trval na svém. „A posaďte se, já si zatím zavolám.“

Tón jeho hlasu jako by jí nedával na výběr, než aby poslechla. Nechala ho, aby jí stáhl kabát, pak se posadila na gauč a otupěle ho pozorovala, jak sahá po telefonu. Najednou měla pocit, jako by ztratila kontrolu sama nad sebou. Jako by pouze tím, že vešel do jejího bytu, převzal

Nick O’Hara kontrolu nad jejím životem. Skoro jako na protest se zvedla a zamířila do kuchyně.

„Sarah?“

„Jdu uvařit čaj.“

„Podívejte, nemusíte se nijak obtěžovat –“ To není obtěžování. Oběma nám, myslím, šálek udělá dobře.“

Vchodem do kuchyně viděla, jak vytáčí číslo. Když stavěla na čaj, uslyšela, jak říká: „Haló? Tima Greensteina bych prosil. U telefonu Nick O’Hara… Ano, počkám.“

Odmlka, která nastala, jako by trvala věčně. Nick začal přecházet po místnosti jako zvíře v kleci, nejdřív ze sebe setřásl kabát, potom si uvolnil vázanku. Byl neklidný a v jejím malém, úpravném obývacím pokoji se vyjímal naprosto nepatřičně.

„Neměl byste zavolat policii?“

„To udělám jako další. Nejdřív bych si rád neformálně pohovořil s kanceláří. Kdybych se probojoval přes ty zatracené linky.“

„Kanceláří? Myslíte FBI? Ale proč?“

„Na tom všem mě něco…“

Ostatní slova zanikla, když najednou začala pískat konvice. Sarah připravila čaj a přinesla podnos do obývacího pokoje, kde Nick stále ještě čekal u telefonu. „Krucinál,“ zamumlal sám pro sebe. „Kde ksakru vězíš, Greensteine.“

„Čaj, pane O’Haro?“

„Hmm?“ Otočil se a uviděl, že mu podává šálek. „Jo. Děkuju.“

Posadila se a šálek s podšálkem držela na klíně. „Pan Greenstein pracuje u FBI?“

„Ne, ale má kamaráda, který – haló? Time? No konečně. Ty nebereš telefony?“

V tichu, které následovalo, Sarah podle Nickova obličeje a způsobu, jakým stál, s rameny rovnými a ztuhlými zády, poznala, že se něco stalo. Byl rozzuřený. Odložil šálí k na podšálek tak hlučně, až sebou trhla.

„Jak se o tom, sakra, Ambrose dozvěděl?“ vyštěkl do sluchátka a odvrátil se od Sarah.

Další ticho. Zírala na jeho záda a lámala si hlavu, jaká katastrofa Nicka O’Haru takhle rozzuřila. Doposud ho považovala za člověka, který se dokonale ovládá. Už ne. Jeho zlost ji překvapila, přesto ji to rovněž tak nějak ujistilo v tom, že je lidský.

„Dobře,“ řekl do telefonu, „jsem tam za půl hodiny. Hele, Time, stalo se ještě něco jiného. Někdo se vloupal k Sarah do bytu. Ne, nic se neztratilo. Můžeš mi dát číslo na toho svého přítele u FBI? Chci – jo, mrzí mě, že tě do toho tahám, ale…“ Otočil se a vrhl na Sarah uštvaný pohled. „Dobře! Za půl hodiny. Sejdeme se u Ambrose v kanceláři.“ Zavěsil a zle se přitom mračil.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Takže tím končí osm slavných let na ministerstvu zahraničí,“ zamumlal, zlostně popadl kabát a vyrazil ke dveřím. „Musím běžet. Pořád ještě máte na dveřích řetízek. Použijte ho. Ještě lepší bude, když zůstanete přes noc u svojí přítelkyně. A zavolejte policii. Vrátím se k vám, co nejrychleji to půjde.“

Vyšla za ním na chodbu. „Ale pane O’Haro –“

„Později!“ zavolal přes rameno a hnal se pryč. Slyšela jeho kroky na schodech a po chvilce prásknutí hlavních dveří.

Zavřela dveře, nasadila bezpečnostní řetízek a pomalu se rozhlédla po pokoji. Na konferenčním stolku ležela hromádka vědeckých časopisů. Z pivoněk ve váze napadaly okvětní lístky na polici. Všechno bylo, jak mělo.

Ne, ne tak docela. Něco bylo jinak. Kdyby tak na to dokázala přijít…

Byla na půl cestě přes pokoj, když vtom jí to došlo – na polici s knihami bylo prázdné místo. Fotografie z její svatby byla pryč.

V hrdle se jí začal vzmáhat výkřik zlosti. Poprvé od chvíle, kdy se vrátila do bytu, si připadala zneuctěná, dostala zlost, že někdo vnikl do jejího bytu. Byla to jenom fotografie, dva šťastné obličeje usmívající se do fotoaparátu, ale pro ni to znamenalo víc, než cokoliv jiného, co jí patřilo. Ta fotografie byla všechno, co jí zůstalo po Geoffreyovi. I kdyby její manželství byla pouhá iluze, nechtěla zapomenout, jak ho milovala. Proč by někdo ze všech věcí v jejím bytě kradl nějakou fotografii?

Srdce se jí zastavilo, když zazvonil telefon. Asi to bude Abby, volá, jak slíbila. Zvedla sluchátko.

Nejdřív k ní dolehlo syčení meziměstského spojení. Ztuhla. Z nějakého důvodu upírala pohled na prázdnou polici, na místo, kde měla být ta fotografie.

„Haló?“ řekla.

„Pojď ke mně, Sarah. Miluju tě.“

Výkřik jí uvízl v hrdle. Pokoj se s ní divoce zatočil. Natáhla ruku, aby se něčeho zachytila. Sluchátko jí vyklouzlo z prstů a bouchlo na koberec. To není možné! pomyslela si. Geoffrey je mrtvý…

Hmatala po podlaze po sluchátku, aby slyšela hlas toho, kdo mohl být pouze přízrak.

„Haló? Haló? Geoffrey!“ vykřikla. Šumění dálkového spojení se vytratilo. Linka byla tichá a po chvilce se ozval oznamovací tón.

Slyšela ovšem dost. Všechno, co se v uplynulých čtrnácti dnech stalo, vybledlo jako zlý sen, na který se vzpomíná za denního světla. Nic z toho nebylo skutečné.‘ Hlas, který právě slyšela, který tak dobře znala – ten byl skutečný. Geoffrey žije.

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Dobře ti tak, O’Haro!“ Charles Ambrose stál před zavřenými dveřmi svojí kanceláře a významně se díval na hodinky. „A zpozdil ses o dvacet minut!“

S Nickem to nijak nehnulo, svlékl si kabát a řekl: „Omlouvám se. Nedalo se nic dělat. Ten déšť –“

„Máš ponětí, kdo zrovna teď čeká v mojí kanceláři? Máš vůbec představu?“

„Ne. Kdo?“

„Jeden par –“ náhle ztišil hlas. „Chlápek z CIA! Jmenuje se Van Dam. Dneska ráno mi volá a chce vědět o tom Fontaineově případu. Co je to Fontaineův případ, ptám se. Musel mi říct, co se děje v mým vlastním oddělení! Proboha, O’Haro! Co si sakra myslíš, že děláš?“

Nick mu pohled klidně oplácel. „Ve skutečnosti svoji práci.“

„Tvoje práce je říct vdově, že je ti to líto, a dopravit tělo zpátky. Nic víc, tečka. Místo toho od Van Dama slyším, že si hraješ se Sarah Fontaineovou na Jamese Bonda.“

„Připouštím, že jsem šel na pohřeb. A že jsem odvezl paní Fontaineovou domů. To bych nenazýval hraním si na Jamese Bonda.“

Místo odpovědi se Ambrose otočil a rozrazil dveře kanceláře. „Jdi dál, O’Haro.“

Nick bez mrknutí vešel. Žaluzie byly vytažené a poslední kalné denní světlo dopadalo na ramena muže, který seděl za Ambrosovým psacím stolem. Bylo mu kolem pětačtyřiceti, byl vysoký, mlčenlivý, a podobně jako den venku, dokonale bezbarvý. Ruce měl složené, jako by se modlil. Po Timovi Greensteinovi nebylo vidu. Ambrose zavřel dveře, prošel kolem Nicka a posadil se stranou. Už skutečnost, že Ambrose vykázali od jeho vlastního psacího stolu, mluvila sama za sebe o tom, jak je tenhle Van Dam významný. Tenhle chlap, pomyslel si Nick, musí být v CIA velké zvíře.

„Posaďte se, prosím, pane O’Haro,“ řekl. „Jsem Jonathan Van Dam.“ Nic dalšího o sobě neuvedl, jenom jméno.

Nick se posadil na židli, ale nebylo to z poslušnosti. Jednoduše nehodlal stát v pozoru, zatímco mu budou dávat do těla.

Chvíli si ho Van Dam beze slova měřil těma bezbarvýma očima. Potom uchopil papírovou složku. Byla to Nickova osobní složka. „Doufám, že nejste nervózní. Jde opravdu jen o maličkost.“ Van Dam složku prolistoval. „Podívejme se. Pracujete na ministerstvu osm let.“

„Osm let a dva měsíce.“

„Dva roky v Hondurasu, dva v Káhiře a čtyři v Londýně. Všechno v konzulárních službách. Dobré hodnocení, až na dvě nepříznivá osobní sdělení. Tady stojí, že v Hondurasu jste příliš – ehm, sympatizoval s místními zájmy.“

„To proto, že tam naše politika nestojí za nic.“

Van Dam se usmál. „Nejste první, kdo to říká, to mi věřte.“

Ten úsměv Nicka zaskočil. Vrhl podezíravý pohled na Ambrose, který očividně doufal, že bude poprava, a teď se tvářil hluboce zklamaně.

Van Dam si udělal pohodlí. „Pane O’Haro, tohle je země rozdílných názorů. Respektuji lidi, kteří myslí samostatně, lidi, jako jste vy. Ve vládních službách se samostatné myšlení bohužel většinou nedoporučuje. Je tohle příčina toho druhého sdělení?“

„Předpokládám, že se jedná o ten incident v Londýně.“

„Ano. Mohl byste se k tomu vyjádřit podrobněji?“

„Roy Potter určitě podal vaší kanceláři hlášení. Tedy, svoji verzi toho, co se stalo.“

„Povězte mi vaši verzi.“

Nick se opřel. Vzpomínka na ten incident okamžitě roznítila jeho hněv.

„Stalo se to ten týden, kdy byl náš konzulární šéf Dan Lieberman mimo město. Zastupoval jsem ho. Jednou večer se na mě důvěrně obrátil člověk jménem Vladimír Sokolov. Byl atašé na ruské ambasádě v Londýně. Už jsem ho znal z dřívějška, z různých recepcí, však to znáte. Vždycky mi připadal trochu nervózní. Ustaraný. Takže, vzal mě stranou na jedné jejich – už nevím, asi to byla recepce na počest velvyslance. Chtěl si promluvit o možném azylu. Nabízel výměnou informace – podle mého soudu dobré informace. Okamžitě jsem věc předložil Royi Potterovi.“ Nick vrhl pohled na Ambrose. „Potter byl šéfem tajné výzvědné služby naší mise v Londýně.“ Znovu stočil pohled na Van Dama. „Tak nebo tak, Potter byl skeptický. Chtěl nejdřív Sokolova zkusit využít jako dvojího agenta. Možná měl nějaké složité informace od Sovětů. Snažil jsem se ho přesvědčit, že tomu člověku hrozí opravdové nebezpečí. A měl v Londýně rodinu, manželku a dvě děti. Ale Potter se rozhodl, že počká.“

„Je mi jasné, o co mu šlo. Sokolov měl silné vazby na KGB. Také bych o jeho motivech pochyboval.“

„Jo? Jestli ho nasadila KGB, proč ho potom jeho děti pár dní nato našly mrtvého? Ani Sověti se nezbavují vlastních lidí, pokud k tomu nemají dobrý důvod. Vaši lidé ho přenechali vlkům.“

„Je to nebezpečný byznys, pane O’Haro. Takové věci se stávají.“

„Určitě ano. Ale v tomto případě jsem cítil osobní odpovědnost. A nehodlal jsem připustit, aby to Royi Potterovi jen tak prošlo.“

„Tady stojí, že jste se vy dva na schodišti na ambasádě pohádali.“ Van Dam přeletěl pohledem hlášení, zavrtěl hlavou a zasmál se. „Panu Potterovi jste velice nápaditě a – ehm, barvitě vynadal. Páni, tady je dokonce výraz, který jsem nikdy v životě neslyšel. A tak, že to mohli slyšet všichni.“

„K tomu se přiznávám.“

„Pan Potter rovněž prohlašuje, že jste byl… dovolte, abych citoval: ‚rozzuřený, neovládal jste se a neměl jste daleko k násilí‘ – konec citace.“

„O násilí nemohla být řeč.“

Van Dam sklapl složku a chápavě se usmál. „Vím, jaké to je, pane O’Haro, být obklopen neschopnými lidmi. Bůhví, že neuplyne den, abych se nedivil, že tahle země nejde ke dnu. A to nemluvím jenom o výzvědné službě. Je to všude. Jsem vdovec, víte, a moje žena mi zanechala docela velký dům, o který se musím starat. Dokonce nedokážu najít pořádnou hospodyni nebo zahradníka, který by dokázal nezahubit azalky. V práci se mi někdy chce rozhodit rukama a říct:,Zapomeňte na to! Udělám to po svém a předpisy ať vezme čert!‘ Neměl jste podobný pocit? Ovšemže ano. Vidím, že jste nekonformní, stejně jako já.“

Nick začal mít pocit, že uvízl v nějakém nesprávném rozhovoru. Hospodyně? Azalky? K čemu ten chlap míří?

„Vidím, že jste pracoval na americké univerzitě, než jste nastoupil na ministerstvu zahraničních věcí,“ podotkl Van Dam.

„Byl jsem mimořádným profesorem. Na lingvistice.“

„Ach, promiňte. Vy jste vlastně doktor O’Hara, viďte?“

„To není podstatné.“

„I na univerzitě jste byl nezávislý a svobodomyslný člověk. Takové povahové vlastnosti se nemění. Pan Ambrose říká, že do tohoto oddělení nijak zvlášť nezapadáte. Nesedí vám to tady. Dovedu si představit, že to s sebou nese jistou osamělost.“

„Co se mi to vlastně snažíte říct, pane Van Dame?“

„Že osamělému člověku může připadat… řekněme lákavé, vyhledávat jiné nekonformní jedince. Že ve hněvu byste se mohl dát přesvědčit, abyste spolupracoval s vnějšími zájmy.“

Nick zkameněl. „Nejsem zrádce, pokud naznačujete tohle.“

„Ne, ne. To vůbec netvrdím! Slovo zrádce nemám rád. Je tak nepřesné. Koneckonců definice slova zrádce se mění s politickou orientací.“

„Já vím, co znamená zrádce, pane Van Dame! Možná nesouhlasím se spoustou našich postojů, to ale neznamená, že nejsem loajální!“

„Tak tedy dobrá. Možná budete moci vysvětlit to, že jste se angažoval ve Fontaineově případu.“

Nick se přinutil zhluboka se nadechnout. Tak se konečně dostali k podstatě rozhovoru. „Jen jsem dělal svoji práci. Před čtrnácti dny Geoffrey Fontaine v Německu zemřel. Ujal jsem se rutinního úkolu zavolat vdově. Některé věci, které řekla, mě znepokojily. Zadal jsem si Fontaineovo jméno do počítače – jenom pro kontrolu, chápete. Nikde nic. Tak jsem zavolal jednomu příteli…“

„Panu Greensteinovi,“ nadhodil Van Dam.

„Podívejte, jeho z toho vynechte. Z jeho strany to byla jenom laskavost. Má kamaráda na FBI, který vyhledal Fontaineovo jméno. Moc se toho neukázalo. Měl jsem víc otázek než odpovědí. Tak jsem šel rovnou za tou vdovou.“

„Proč jste nepřišel za námi?“

„Nebyl jsem si vědom toho, že vaše autorita zasahuje až na americkou půdu. Z právního hlediska.“

Poprvé se ve Van Damových očích mihla podrážděnost. „Uvědomujete si snad, že jste mohl způsobit nenapravitelnou škodu?“

„Nerozumím.“

„Máme věci pod přísnou kontrolou. Teď mám obavy, že jste ji varoval.“

„Varoval? Ale Sarah vůbec nic neví, stejně jako já.“

„To má být závěr amatérského špiona?“

„To je můj vnitřní pocit.“

„Neznáte všechny souvislosti a možnosti –“

„Jaké jsou tady souvislosti a možnosti?“

„Že smrt Geoffreye Fontainea se pořád ještě zpochybňuje. Že jeho manželka o tom může vědět víc, než si myslíte. A že tenhle případ je mnohem složitější – víc, než si dokážete představit.“

Nick na něho ohromeně zůstal koukat. O čem to ten člověk mluví? Žije Geoffrey Fontaine, nebo ne? Mohla by být Sarah eventuálně taková dobrá herečka, že by Nicka úplně obalamutila?

„O co tedy v tomhle případu jde?“ chtěl vědět Nick.

„Stačí, když řekneme, že důsledky by byly mezinárodní!“

„Geoffrey Fontaine byl špion?“

Van Dam stiskl rty. Neřekl nic.

„Podívejte,“ řekl Nick. „Už toho mám dost. Proč mám dostávat do těla kvůli běžné konzulární záležitosti?“

„Pane O’Haro, jsem zde, abych kladl otázky, ne na ně odpovídal.“

„Promiňte, že zasahuji do vašich standardních postupů.“

„Na diplomata jste pozoruhodně nediplomatický.“ Van Dam se otočil k Ambrosovi. „Nedokážu říct, jestli je čistý, ale souhlasím s vaším plánem postupu.“

Nick se zamračil. „Jakým plánem postupu?“

Ambrose si odkašlal. Nick přesně věděl, co to znamená. Byla to bezpečná známka nadcházejících nepříjemností. „Vzhledem k vašim osobním záznamům,“ spustil Ambrose, „a ve světle této poslední – ehm, nepředloženosti, považujeme za nejlepší, abyste si vzal delší pracovní volno. Bude zapotřebí vás znovu prověřit. Dokud nebudeme mít potvrzeno, že nejste zapleten do žádné podvratné činnosti, zůstanete mimo službu. Pokud najdeme důkazy něčeho vážnějšího, než je pouhá nediskrétnost, pan Van Dam se vám znovu ozve, nemluvě o ministerstvu spravedlnosti.“

Nemuseli to Nickovi přeložit – právě ho označili za zrádce. Logickou reakcí by bylo prohlásit, že je nevinen, a rezignovat, tady a teď. Ale ať se propadne, jestli to udělá před Jonathanem Van Damem.

Místo toho se strnule zvedl a řekl: „Rozumím. Je to vše, pane?“

„Vše, O’Haro.“

Na to strohé konstatování se Nick otočil a odkráčel z kanceláře. Tak to bychom měli, pomyslel si, když po chodbě mířil do místnosti, která ještě před chvílí byla jeho kanceláří. Po osmi letech na ministerstvu zahraničí ho mohlo jen máloco rozházet.

Zvláštní na tom bylo, že až na to, že ho nazvali zrádcem, mu nevadilo, že přišel o práci. Ve skutečnosti, když otočil klíčem, aby si odemkl dveře kanceláře, pociťoval zvláštní rozjařenost, jako by mu z ramenou najednou spadlo nesmírné břemeno. Byl volný. Tak dlouho zápasil s tím, aby tohle rozhodnutí udělal, a teď to někdo rozhodl za něho. Svým způsobem to bylo nevyhnutelné.

Ted může začít nový život. Našetřil si dost peněz, aby vydržel dalšího půl roku nebo tak. Možná by měl uvazovat o tom, že se vrátí na univerzitu. Posledních osm let se dostatečně střetával se skutečným životem; mělo by to z něho udělat lepšího učitele, než jakým by jinak mohl být.

Když se pustil do vyklízení svého psacího stolu, vysloveně se zubil. Vyprazdňoval zásuvky jednu po druhé a házel krámy, které se za léta nahromadily do kartónové krabice. Nakonec tam přihodil spousty časopisů, což byla jen malá část rozsáhlé knihovny člověka oddaného faktům. S překvapením se přistihl, že si píská. Bylo by skvělé někam večer vyrazit a pořádně se namazat. Nebo by se měl kocovině spíš vyhnout. Čeká ho spousta práce, musí přijít na kloub mnoha věcem. To, že ztratil práci, zvládne, ale nehodlal odejít a nechat to tak, že se bude pochybovat o jeho spolehlivosti a loajalitě. Musí odejít s čistým štítem, dobrat se pravdy. A kvůli tomu se musí znovu setkat se Sarah Fontaineovou.

Vůbec to nebylo nepříjemné pomyšlení. Ve skutečnosti se těšil na trochu kultivovaného povídání, možná u večeře.

Najednou pocítil neodbytnou potřebu se s ní vidět. Postavil krabici na psací stůl a vytočil její číslo. Jako obvykle ho uvítal záznamník. Zaklel, zavěsil a vtom si vzpomněl, že jí navrhl, aby zůstala u kamarádky. Kdyby tak znal její číslo…

Opřel se na židli a najednou si uvědomil, že si dopřává vzácnou chvilku fantazírování. Sarah. Ze všech žen na světě myslí právě na ni! Dnes odpoledne na hřbitově mu připadala taková bezmocná, taková hubená, když k němu kráčela mlhou. Nijak krásná, ale velice, velice zranitelná. Ve voze se vedle něho choulila jako prochladlý, mokrý vrabčák. Potom si sundala brýle a pohlédla na něho. A ve chvíli, kdy se zadíval do těch velkých, jantarových očí, užasl. Jsem na omylu, pomyslel si. Na velkém omylu. Svým vlastním nenápadným způsobem je Sarah Fontaineová nejkrásnější žena, jakou jsem kdy potkal.

Přitahovala ho, což nebylo zrovna nejchytřejší. Měl spoustu důvodů udržovat si od ní citový odstup, když tady bylo tolik nezodpovězených otázek ohledně jejího manžela – a ohledně Sarah samotné. Ale teď, když seděl opřený na židli, nohy položené na psacím stole, nedokázal odolat a v duchu spřádal představy, tak jak to osamělí muži dělají. Viděl ji, jak stojí v jeho bytě – v jeho ložnici – a rozpuštěné, měděné zbarvené vlasy jí padají na ramena. Viděl pohled v jejích očích – ostýchavý a rozpačitý, přesto zároveň tak nějak dychtivý. Ruce by měla chladné. Ohřál by jí je na svém těle. Potom by –

„Nicku!“

Představa se roztříštila, když vešel Tim Greenstein. „Co tady ještě děláš?“

Nick vyplašeně zvedl pohled. „Co bys myslel, že dělám? Vyklízím svůj psací stůl.“

„Vyklízíš – chceš říct, že tě vyrazili?“

„Tak nějak přibližně. Požádali mě, abych si vzal, delší pracovní volno‘, jak to zdvořile formuloval Ambrose.“

„Teda, to je tvrdý!“ Tim dopadl na židli. Byl neobvykle bledý, jako by právě utrpěl velký otřes.

„Kdes byl?“ zeptal se Nick. „Myslel jsem, že se potkáme u Ambrose v kanceláři.“

„Podal si mě můj nadřízený. A FBI. A CIA. Nic příjemného. Dokonce vyhrožovali, že mi odeberou speciální počítačovou kartu. Chci říct – to je krutý!“

Nick zavrtěl hlavou a povzdechl si. „Je to moje vina, viď? Promiň, Time. Vypadá to, že jsme vlezli na zakázané území. Dostal tvůj přítel od FBI taky přes prsty?“

„Ne. Zvláštní je, že by z tohohle mohl vyjít jako lilium. Vidíš, všechno to šťourání náhodou vadilo CIA. U FBI jsi získal body k dobrému, že z toho Organizace nevyšla nejlíp.“ Tim se zasmál, ale z toho smíchu padla na Nicka stísněnost. Jeho kamarád zmlkl.

„Co se děje, Time?“

„Není to nejlepší, Nicku. Píchli jsme do vosího hnízda.“

„No tak je v tom trochu špionáže. Už jsme měli se špiony do činění předtím. Co je tak speciálního na Geoffreym Fontaineovi?“

„Nevím. A nechci vědět víc než to, co už vím.“

„Přešla tě zvědavost?“

„To máš teda zatraceně pravdu. A tebe by měla přejít taky.“

„Mám na tomhle případu osobní zájem.“

„Nech to plavat, Nicku. Pro svoje vlastní dobro. Zničí ti to kariéru.“

„Moje kariéra už je stejně v háji. Teď jsem obyčejný občan, zapomněls? A tak bych mohl strávit o něco víc času se Sarah Fontaineovou.“

„Nicku, jako kamarád ti říkám, zapomeň na ni. Pleteš se v ní. Není žádné neviňátko.“

„To mi kdekdo pořád opakuje. Já ale jediný s ní strávil trochu času.“

„Hele, pleteš se, jasný?“

Timův ostrý tón Nicka mátl. Co se děje? Šlehlo mu hlavou. Co se stalo? Předklonil se a pohlédl příteli zpříma do očí. „Co se mi to snažíš říct, Time?“ zeptal se nevzrušeně.

Tim se zatvářil nešťastně. „Převezla tě, Nicku. Můj kamarád od FBI ji sledoval. Sledoval, co dělá, s kým se stýká. Zrovna volal a říkal mi…“

„Co ti říkal?“

„Ona něco ví. To je jediné možné vysvětlení toho, co udělala –“

„Krucinál, Time! Co se stalo?“

„Chvíli potom, co jsi odešel z jejího bytu, si vzala taxi na letiště. Nastoupila do letadla.“

Nick nevěřícně strnul. Sarah odjela z města? Proč?

„Kam jela,“ vyštěkl.

Tim na něho vrhl soucitný pohled. „Do Londýna.“

Londýn. To bylo logické místo, odkud začít. Nebo to Sarah alespoň tak připadalo. Londýn bývalo Geoffreyovo oblíbené město, město zelených parků a uliček dlážděných kočičími hlavami, ulic, kde muži v upjatých černých oblecích a buřinkách kráčejí bok po boku vedle sikhů v turbanech. Vyprávěl jí o katedrále svatého Pavla, vypínající se vysoko nad hřebeny střech; o kobercích červených a žlutých tulipánů v Regenťs Parku; o Soho, kde se vždycky hlasitě rozléhá smích a hudba. O tomhle všem slyšela, a když teď hleděla okénkem taxíku, pociťovala podobné vzrušení, které musel zažívat Geoffrey, kdykoliv do Londýna přijel. Viděla široké, čisté ulice a černé deštníky pohupující se na chodnících. Obzor rozostřovala jemná mlha a v parcích začínaly kvést první jarní květiny. Tohle bylo Geoffreyovo město. Znal je a miloval. Pokud by měl potíže, ukryl by se tady.

Taxík ji vysadil na Strandu, před hotelem Savoy. V recepci zvedla hlavu a usmála se na ni mladá žena s příjemným obličejem, v úhledné uniformě. Ano, Sarah může dostat pokoj. Turistická sezona ještě nezačala.

Sarah vyplňovala registrační formulář a nenucené prohodila: „Mimochodem, manžel tady tak před čtrnácti dny bydlel.“

„Opravdu?“ Recepční pohlédla do knihy hostů na její jméno. „Ach, vy jste paní Fontaineová? Váš manžel je Geoffrey Fontaine?“

„Ano, pamatujete se na něho?“

„Samozřejmě, že pamatujeme, madam! Váš manžel tady bydlel pravidelně. Takový milý člověk. Zvláštní, nikdy by mě nenapadlo, že jste Američanka. Vždycky jsem si myslela…“ Hlas se jí vytratil, když zaměřila pozornost na registrační kartu Sarah. „Připojí se k vám váš manžel tady v Londýně?“

„Ne, ne – ještě ne.“ Sarah se odmlčela. „Vlastně jsem čekala, že tady budu mít nějaký vzkaz. Mohla byste se podívat?“

Recepční přejela pohledem přihrádky na poštu. „Nic nevidím.“

„Takže nikdo nevolal? Ani mně, ani jemu?“

„To by bylo v přihrádce. Lituju.“ Recepční se vrátila zase k své práci.

Sarah na chvíli zmlkla. Co dál? Prohledat jeho hotelový pokoj? Ten ovšem před několika týdny uklidili.

„Kdyby vám přišel nějaký vzkaz,“ řekla recepční, „stejně bychom vám jej poslali do vašeho domu v Margate. Vždycky chtěl, abychom to tak udělali.“

Sarah v údivu zamrkala. „Margate?“

Recepční byla příliš zaměstnaná psaním, takže hlavu nezvedla. „Ano.“

Jakého domu v Margate? Nešlo Sarah do hlavy. Vlastnil Geoffrey tady v Anglii dům, o němž jí neřekl?

Recepční pořád ještě psala. Sarah zklidnila ruce položené na recepčním pultu a modlila se, aby dokázala přesvědčivě lhát. „Doufám – doufám, že nemáte špatnou adresu,“ řekla. „Pořád jsme v Margate, ale – ale minulý měsíc jsme se přestěhovali.“

„Ach, bože,“ povzdechla si recepční a zamířila do kanceláře vzadu. „Podívám se, jestli byla adresa opravena…“ O chvíli později se objevila s registrační kartou. „Whitstable Lane dvacet pět. Je to stará nebo nová adresa?“

Sarah neodpověděla. Snažila se vštípit si adresu do paměti.

„Paní Fontaineová?“ řekla recepční.

„Určitě je to v pořádku,“ řekla Sarah, rychle popadla kufr a otočila se k výtahu. „Paní Fontaineová, nemusíte si to sama nosit. Zavolám…“

Ale Sarah už nastupovala do výtahu. „Whitstable Lane dvacet pět,“ zamumlala, když se dveře zavřely. „Whitstable Lane dvacet pět…“

Najde Geoffreye tam?

Moře bušilo do bílých křídových útesů. Z cesty, po níž Sarah kráčela, viděla, jak se dole tříští vlny o skály. Jejich síla ji děsila. Slunce prorazilo ranní mlhou a ve venkovských zahrádkách kvetly a prospívaly květiny navzdory slanému vzduchu a křídovité půdě. Na konci Whitstable Lane našla Sarah dům, který hledala. Byla to pouhá chalupa za bílým laťkovým plotem a v maličké přední zahrádce se vznosné růžové keře mísily s měsíčky a chrpami. Tiché cvakání zahradnických nůžek přitáhlo její pozornost k boční straně chalupy, kde nějaký starší muž zastřihoval živý plot.

„Haló?“ zvolala přes plot.

Starší muž se narovnal a pohlédl na ni.

„Hledám Geoffreye Fontainea,“ řekla.

„Není doma, slečno.“

Sarah se roztřásly ruce. Takže tady Geoffrey býval. Ale proč? Nešlo jí do hlavy. Proč si držel dům tak daleko od práce v Londýně?

„Kde ho můžu najít?“ zeptala se.

„To já nevím.“

„Nevíte, kdy se vrátí domů?“

Stařec pokrčil rameny. „Ani pán ani paní mi neříkají, kdy odcházejí a přicházejí.“

„Paní?“ opakovala hloupě.

„Jo. Paní Fontaineová.“

„To myslíte – jeho ženu?“

Stařec se na ni podíval, jako by byla idiot. „Jo,“ řekl zvolna. „Už to tak bude. S trochou fantazie si člověk může představit, že je to jeho matka, ale řekl bych, že na to je trochu mladá.“ Najednou se rozchechtal, jako by byla celá ta situace absurdní.

Sarah svírala laťkový plot tak křečovitě, až se jí dřevěné špičky zařezávaly do dlaní. V uších jí podivně burácelo, jako by se přes ni převalila vlna a táhla ji k zemi. Roztřesenýma rukama zahrabala v kabelce a vytáhla Geoffreyovu fotografii. „Je to pan Fontaine?“ zeptala se chraplavě.

„No jo, to je on. Mám na obličeje dobrou paměť, víte.“

Tolik se třásla, že skoro nedokázala nacpat fotografii zpátky do kabelky. Držela se plotu a snažila se vstřebat to, co jí tenhle člověk právě řekl. To poznání přišlo jako šok a bolest byla víc, než dokázala snést.

Jiná žena. Neptal se jí na to někdo? Nedokázala si vzpomenout. Ale ano, to Nick O’Hara se ptal. To on uvažoval o jiné ženě. Řekl, že se to dá logicky předpokládat, a tím ji proti sobě popudil.

Nick O’Hara měl pravdu. To ona byla slepá. A hloupá.

Nevěděla, jak dlouho tam stála mezi měsíčky. Ztratila pojem o čase a místu. Všechno – její ruce, nohy, obličej – milosrdně otupělo. Její mozek odmítal přijímat další bolest. Zbláznila by se, kdyby ano.

Až když na ni stařec potřetí zavolal, začala ho vnímat.

„Slečno? Slečno? Potřebujete pomoc?“

Sarah na něho stále ještě omámeně pohlédla. „Ne, ne. Budu v pořádku.“

„Určitě?“

„Ano. Já… prosím vás, potřebovala bych Fontaineovy najít.“

„Já opravdu nevím jak, slečno. Paní se sbalila a tak před čtrnácti dny odjela.“

„Kam jela?“

„Nemá ve zvyku zanechávat nějakou adresu.“

Vylovila z kabelky kousek papíru, naškrábla na něj svoje jméno a hotel. „Kdyby se ona – kdyby se některý z nich ukázal – řekněte jim, prosím vás, aby mně okamžitě zavolali. Moc vás prosím.“

„Jistě, slečno.“ Stařec papír přeložil, aniž na něj pohlédl, a zastrčil si jej do kapsy.

Jako opilá klopýtala k silnici. Na začátku Whitstable Lane uviděla řadu poštovních schránek. Ohlédla se přes rameno a uviděla, že stařec se zase pustil do práce a dál stříhá plot. Nahlédla do schránky s číslem 25 a našla tam jenom objednávkový katalog z londýnského obchodního domu. Byla adresovaná na paní Evu Fontaineovou.

Evie.

Několikrát Geoffrey Sarah tímhle jménem oslovil.

Zastrčila katalog zpátky do schránky. Když kráčela po cestě na útesu k nádraží v Margate, plakala.

O šest hodin později vešla Sarah unavená a hladová do svého pokoje v Savoyi. Telefon vyzváněl.

„Haló?“ ozvala se.

„Sarah Fontaineová?“ Byla to nějaká žena. Hlas měla lichý a zastřený. „Ano.“

„Geoffrey měl mateřské znamínko. Na levém rameni. Jaký mělo tvar?“

„Ale –“

„Jaký mělo tvar?“

„Bylo – byl to půlměsíc. Vy jste Eva?“

„U Beránka a růže. Dorset Street. V devět.“. „Počkejte – Evo?“ Cvak.

Sarah pohlédla na hodinky. Měla půl hodiny na to, aby se do Dorset Street dostala.

PÁTÁ KAPITOLA

Kolem dveří hospody U Beránka a růže vířila mlha. Taxikář si vzal od Sarah bankovky, něco nesrozumitelného zamručel a odfrčel. Sarah zůstala stát na temné ulici.

Z hospody se ozýval tlumený smích a cinkot skleněného nádobí. Do mlhy měkce, přívětivě, žlutě zářila okna. Přešla přes ulici dlážděnou kočičími hlavami a strčila do dveří.

Uvnitř praskal v krbu oheň. U lesknoucího se mahagonového barového pultu se nad sklenicemi hrbili dva muži. Když vešla, zvedli pohled, ale stejně tak rychle se zadívali zase do svých sklenic. Zastavila se před krbem, aby se ohřála, a po celou dobu pátrala po místnosti pohledem. Jenom číšnice, která stála u pípy, jí pohlédla do očí. Beze slova pokývla dozadu do místnosti.

Sarah jí pokývnutí oplatila a kráčela tam, kam jí dívka naznačila. Stěnu lemovalo několik dřevěných boxů. V prvním seděla dvojice, která si zaujatě hleděla do očí. Ve druhém starý muž v tvídovém obleku mlčky svíral sklenici whisky. Zbýval už jenom jeden box. Ještě než k němu došla, věděla, že tam bude sedět Eva. Ze stínů se vinula tenká stužka cigaretového kouře. Když Sarah došla k boxu, žena zvedla pohled. Pohlédly na sebe, a to stačilo, aby obě pochopily. I v té spoře osvětlené místnosti každá viděla, jak se ta druhá trápí.

Sarah vklouzla na lavici na druhé straně stolu. Eva nervózně potáhla z cigarety, odklepla popel a po celou dobu nespouštěla zkoumavý pohled ze Sarah. Byla štíhlá – skoro až příliš štíhlá – a světlovlasá a měla unavené, vybledle nazelenalé oči. Ruce jí chvíli nezůstaly v klidu. Každých pár vteřin vrhala pohled na dveře hospody, jako by očekávala, že někdo vejde. Cigaretový kouř se mezi nimi vinul jako had.

„Nejste taková, jak jsem očekávala,“ podotkla Eva. Sarah rozpoznala zastřený hlas z telefonu. Přízvuk měla mírně kontinentální, nikoli ovšem anglický. „Nejste tak nehezká, jak jsem čekala. A jste mladší, než říkal. Kolik je vám? Dvacet sedm? Dvacet osm?“

„Je mi třicet dva,“ řekla Sarah.

„Ach. Takže nelhal.“

„Geoffrey vám o mně řekl?“

Eva znovu potáhla z cigarety a přikývla. „Samozřejmě. Musel. Byl to můj nápad.“

Sarah se údivem rozšířily oči. „Váš nápad? Chcete říct – ale proč?“

„Vy vůbec nic o Geoffreyovi nevíte, viďte?“ Zelené oči si Sarah krutě měřily. „Ne,“ řekla Eva s náznakem uspokojení. „Patrně nevíte. A já to teď všechno kazím, když vám tohle vykládám. Ale zjistila jste si mě zřejmě bez cizí pomoci. A já vás chtěla osobně vidět.“

„Proč?“

„Říkejte tomu morbidní zvědavost. Masochismus. Bylo nesnesitelné představovat si vás dva spolu. Příliš jsem ho milovala.“ Vystrčila bradu, což byl ubohý pokus o nenucenost. „Povězte mi. Byla jste s ním šťastná?“

Sarah přikývla, oči ji najednou začaly pálit. „Ano,“ zašeptala. „My – já alespoň jsem šťastná byla. Pokud jde o Geoffreye… nevím. Už nic nevím.“

„Jak často jste se milovali? Každou noc? Jednou za týden?“

Sarah sevřela rty. „Proč by vám na tom mělo záležet? Byla to všechno součást vašeho plánu, ne?“

Zelené oči zněžněly, ale jenom na chviličku. „Vy jste ho taky milovala, viďte?“ zeptala se Eva. Sklopila pohled a odklepla popel. Když pohled opět zvedla, měla oči tvrdé jako smaragdy. „Takže jsme obě utrpěly ztrátu, hmm? Jednou se to muselo stát. Taková už je povaha téhle branže.“

„Jaké branže?“

Eva se v boxu opřela. „Bude pro vás lepší, když to nebudete vědět. Vy to ale chcete vědět, že mám pravdu? Na vašem místě bych na všechno zapomněla. Pustila bych to z hlavy a odjela domů. Dokud ještě můžete.“

„Kdo je Geoffrey?“

Eva zhluboka vdechla kouř, zadívala se do dálky a nechala se unášet vzpomínkami. „Poznala jsem ho před deseti lety v Amsterdamu. Tehdy to byl úplně jiný člověk.“ Prchavě se pousmála, jako by ji pobavil nějaký soukromý žert. „Tím jiný myslím doslovně i obrazně. Jmenoval se Simon Dance… Tehdy jsme oba pracovali pro Mossad – izraelskou tajnou službu. Tehdy jsme byli špičkový tým, Simon, já a další žena, naše šéfka. V Mossadu nejlepší. A potom jsme se se Simonem do sebe zamilovali.“

„Byli jste špioni?“

„Asi byste nás tak mohla nazvat. Ano, říkejme tomu tak.“ Zamyšleně se zadívala na obrazce, které ve vzduchu vytvářel dým z její cigarety. „Byli jsme spolu teprve rok, když jeden z našich úkolů dopadl špatně. Víte, měli jsme o sebe navzájem příliš velký strach. To nesmí být. Ne v naší branži. Na prvním místě musí být práce. Jinak se všechno zvrtne. A taky se to stalo. Ten stařec unikl.“

„Unikl? Co bylo vaším úkolem? Někoho zatknout?“

Eva se zasmála. „Zatknout? V našem oboru se neobtěžujeme zatýkáním. Provádíme konečná řešení.“

Sarah měla najednou ruce jako led. Jistě se tady nevybavují o stejném člověku? Ne, připomněla si. Tehdy to nebyl Geoffrey. Tehdy se jmenoval Simon.

„Takže ten staroch přežil. Říkali jsme mu Mudrc. Vznešené jméno pro takového ničemu. Mudrc, mág, kouzelník. Pro nás to bylo víc než jenom krycí jméno. Svým způsobem to byl kouzelník. Ten případ nás vyřídil.“ Zamáčkla cigaretu, zapálila si další a zlomila přitom tři zápalky. Ruce se jí příliš třásly. Povzdechla si a vděčně vtáhla kouř. „Po tom jsme všichni z branže odešli. Se Simonem jsme se vzali a nějakou dobu jsme žili v Německu, pak ve Francii. Dvakrát jsme si změnili jména. Ale pořád jsme měli pocit, jako by se kolem nás stahoval kruh. Věděli jsme, že po nás jdou. To nařídil samozřejmě Mudrc. Rozhodli jsme se odjet z Evropy.“

Eva přikývla. „Ano. Je to všechno tak jednoduché. Opravdu. Obstaral si nové jméno. A plastického chirurga. Tváře měl propadlé, nos zúžený. Byl to pozoruhodný rozdíl – nikdo by ho nepoznal. I já jsem si nechala změnit obličej. On odjel do Ameriky jako první. Nějakou chvíli zabere založit si novou základnu, novou identitu. Já měla přijet za ním.“

„Proč si mě vzal?“

„Potřeboval americkou manželku. Potřeboval váš domov, váš bankovní účet, krytí, které jste mu mohla poskytnout. Já bych se za Američanku nemohla vydávat. Můj přízvuk, můj hlas – ty bych změnit nedokázala. Ale Simon – ten uměl mluvit jako tucet různých lidí!“

„Proč si vybral mě?“

Eva pokrčila rameny. „Bylo to výhodné. Byla jste osamělá, nijak zvlášť hezká. Ve vašem životě nebyli muži. Ano, byla jste velice bezbranná. Zamilovala jste se rychle, že?“

Sarah zdusila vzlyknutí a přikývla. Ano, byla bezbranná. Než poznala Geoffreye, trávila dny v práci a noci většinou sama doma. Toužila po vztahu s mužem, po blízkosti a zájmu, které viděla u rodičů. Avšak měla náročné zaměstnání a byla svobodná příliš dlouho; s každým rokem, který uplynul, se manželství zdálo méně a méně pravděpodobné.

Pak se objevil Geoffrey. Geoffrey, který vyplnil prázdnotu. Zamilovala se okamžitě. Přesto po celou dobu na ni nemyslel jinak, než jako na výhodné řešení. Rozhněvaně zvedla pohled. „Vám to bylo jedno, viďte?“ zeptala se. „Oběma vám to bylo jedno. Nezáleželo vám na tom, komu to ublíží.“

„Neměli jsme na vybranou. Měli jsme svoje životy –“

„Svoje životy? A co můj život?“

„Ne tak nahlas.“

„Můj život, Evo. Milovala jsem ho. A vy tady tak arogantně sedíte a ospravedlňujete to, co jste provedli!“

„Prosím vás, ne tak nahlas. Mohli by vás slyšet.“

„Mně je to jedno.“

Eva se začala zvedat. „Myslím, že jsem vám řekla všechno, co jsem chtěla.“

„Ne, počkejte!“ Sarah ji popadla za ruku. „Prosím vás,“ řekla tiše, „posaďte se. Musím se dozvědět i to ostatní. Musím se to dozvědět.“

Eva se pomalu zase posadila. Na chvíli se odmlčela, potom řekla: „Pravda je, že vás nemiloval. Já byla ta, kterou miloval. Jeho cesty sem do Londýna – sloužily jenom k tomu, abychom se viděli. Zapsal se v Savoyi a potom odjel vlakem do Margate. Každý třetí den se vracel do Londýna, aby vám zavolal nebo poslal dopis. Nemohla jsem to vystát, ty poslední dva měsíce, kdy jsem se o něho dělila s vámi. Ale bylo to nutné a pouze dočasné. Oba jsme přežívali. Až do…“ Odvrátila pohled. V očích se jí najednou zaleskly slzy.

„Co se stalo, Evo?“

Eva si odkašlala a statečně zvedla hlavu. „Nevím. Vím jenom to, že před čtrnácti dny odjel z Londýna. Zapojil se do operace proti Mudrcovi. Potom se všechno zvrtlo. Sledovali ho. Někdo nastražil výbušninu do jeho hotelového pokoje. Zavolal z Berlína a řekl mi, že se rozhodl zmizet. Měla jsem se stáhnout do úkrytu. Ve vhodné chvíli by pro mě přišel. Ale večer před odjezdem z Margate jsem měla – neblahé tušení. Zkoušela jsem mu volat do Berlína. Tehdy jsem se dozvěděla, že je mrtvý.“

„Ale on není mrtvý!“ vyhrkla Sarah. „Je naživu!“

Eva sebou tak trhla, že jí málem vypadla cigareta z ruky. „Cože?“

„Přede dvěma dny mi volal. To proto jsem tady. Říkal, ať za ním přijedu – že mě miluje –“

„Lžete.“

„Je to pravda!“ rozkřikla se Sarah. „Znám jeho hlas.“

„Možná to byla nahrávka – nějaký trik. Napodobit hlas je jednoduché. Ne, nemohl to být on. Nevolal by vám,“ řekla Eva studeně.

Sarah umlkla. Proč by někdo použil Geoffreyův hlas, aby ji přilákal do Evropy? Potom si vzpomněla ještě na něco, na další dílek skládačky, který nedával smysl. Pohlédla přes stůl na Evu. „V den, kdy jsem odjížděla z Washingtonu, se někdo vloupal ke mně do bytu. Ukradli jenom fotografii, jinak nic – jenom fotografii – a pořád nechápu –“

„Fotografii?“ zeptala se Eva ostře. „Geoffreye?“

„Ano. Byla to naše svatební fotografie.“

Ženin obličej zbělel jako křída. Zamáčkla cigaretu a popadla kabelku a svetr.

„Kam jdete?“ zeptala se Sarah.

„Musím se vrátit – bude mě hledat.“

„Kdo?“

„Geoffrey.“

„Ale říkala jste, že je mrtvý.“

Evě se najednou rozzářily oči a jiskřily jako drahokamy. „Ne, ne! Je naživu! Musí být! Copak to nechápete? Oni nevědí, jak vypadá, a tak ukradli jeho fotografii. Znamená to, že ho také hledají.“ Hodila na sebe svetr a rozběhla se ke dveřím.

„Evo!“ Sarah se vysoukala z boxu a hnala se za ní. Když ale vyšla ven, byla ulice prázdná. Viděla jenom mlhu, velké, husté chuchvalce mlhy, které se jí plazily u nohou. „Evo!“ zavolala. Nikdo jí neodpověděl.

Eva zmizela.

Daleko se nedostala. Zdivočelá a lehkomyslná nadějí běžela mlhou v Dorset Street ke stanici podzemní dráhy. Nezastavila se a neposlouchala, jestli se někdo neblíží. Neučinila žádná obvyklá bezpečnostní opatření, která si během let jako agentka Mossadu osvojila. Simon žije – na ničem jiném nezáleželo. Je naživu a bude na ni čekat. Neměla trpělivost přebíhat z jedné strany ulice na druhou, zastavovat se ve vchodech domů a rozhlížet se, jestli je sama. Místo toho se pustila nejkratší cestou ke stanici podzemní dráhy.

Uběhla jenom dva bloky a začala pracně lapat po dechu. To dělají ty cigarety, pomyslela si. Po dlouhých létech kouření se snadno unavila a krátil se jí dech. Avšak přinutila se jít dál, až ji začalo bolet na prsou a poznala, že si musí třeba jen na chvilku odpočinout. Bolest byla mnohaletý problém, žila s tím od dětství. Nic to neznamenalo. Trošku to povolí a bude schopná jít dál. Zastavila se a opřela o kandelábr. Bolest pomaličku ustupovala. Začalo se jí dýchat lépe. Hučení v uších ustoupilo. Zavřela oči a zhluboka se nadechla.

Potom do jejího povědomí pronikl jiný zvuk, šelest tak tichý, že jej málem přeslechla. Strnula a prudce rozevřela oči. Ozvalo se to znovu, pár metrů od ní. Někdo udělal krok. Ale kterým směrem?

Zoufale upírala pohled do mlhy a snažila se uvidět obličej, postavu, ale neviděla nic. Sáhla do kabelky a vytáhla pistoli, kterou měla vždycky u sebe. Chladná ocel v dlani jí okamžitě dodala jistoty. Uvědomila si, že pouliční lampa je jako maják a ona stála přímo pod ní. Vrhla se do stínů. Tma byla vždycky její spojenec. Další zvuk ji přiměl stočit pistoli jinam. Kde je? pomyslela si. Proč ho nevidím?

Příliš pozdě si uvědomila, že je to léčka, aby zamířila stranou. Zezadu se na ni něco vrhlo. Než se stačila otočit a vystřelit, srazil ji na zem. Pistole jí vyletěla z ruky a v mžiku pocítila, jak se jí na hrdlo pevně tiskne ostří nože.

Usmíval se na ni nějaký obličej, ten obličej rozpoznala. Dokonce i ve tmě se jeho bledé vlasy leskly jako stříbro.

„Kronen,“ zašeptala.

Pocítila, jak jí ostří přejelo po pokožce, něžně jako pohlazení. Chtěla zaječet, ale děs jí sevřel hrdlo. „Evička,“ zamumlal Kronen. Pak se tiše zasmál a v tu chvíli Eva poznala, že nepřežije noc.

Z výšky deseti kilometrů vypadal svět jinak. Žádná neonová světla, žádná doprava, žádný beton, jenom nekonečné černé nebe zářící hvězdami.

Nick si unaveně opřel hlavu a přál si, aby dokázal usnout. Téměř všichni ostatní cestující letu 201 z Londýna zřejmě přes Atlantik blaženě pochrupovali. Byla jedna hodina washingtonského, času, přesto byl Nick ještě pořád úplně vzhůru a seděl s přikrývkou stále složenou na klíně.

Byl příliš znechucený, aby dokázal usnout. Neustále si připomínal Sarah a to, jak vypadala nevinně, sklíčená zármutkem a bezbranně. Je to ohromná herečka. Předvedla přímo oscarové představení. Rovněž v něm probudila celou škálu mužských instinktů, které zapomněl, že vůbec má. Chtěl ji ochraňovat, držet v náručí.

V tuhle chvíli si ale nebyl jist, co by s ní chtěl udělat. Ať už to bylo cokoliv, ochrana s tím neměla nic společného.

Kvůli Sarah Fontaineové přišel o práci, zpochybnili jeho vlastenectví a co bylo nejhorší, připadal si jako hotový idiot. Van Dam měl pravdu. Jako špion byl Nick pouhý amatér.

Čím víc přemýšlel o tom, jak ho obelstila, tím větší měl vztek. Pleskl dlaní do područky a zadíval se okénkem na hvězdy. Jen co dorazí do Londýna, tak z ní pravdu dostane. Dluží to sám sobě. Nemůže odejít ze zahraniční služby, aniž by očistil své jméno.

Nebude ho v Londýně čekat. Už věděl, kde ji najde; jeden telefonát mu potvrdil, že se zapsala do Savoye, kde obvykle bydlel její manžel. Těšil se, jak se bude tvářit, až otevře dveře a uvidí ho tam stát. To bude překvapení! Nick O’Hara je ve městě, aby si vyrovnal účty. A tentokrát se nespokojí s žádným lhaním.

Do jeho hněvu se ale mísil další cit, mnohem hlubší a nesrovnatelně znepokojivější. Neustále se vracel k té staré představě, viděl ji, jak stojí v jeho ložnici a hledí na něho těma něžnýma jantarovýma očima. Nevyznával se ve svých pocitech a to ho štvalo. Nevěděl, jestli ji chce políbit nebo uškrtit. Možná obojí. Jedno ale věděl najisto. Nastoupit na tento let do Londýna bylo šílenství, že takovou potrhlost předtím ještě neudělal. Po celý život se rozhodoval s rozmyslem. Nebyl založením neopatrný člověk. Dnes večer ale naházel oblečení do kufru, chytil taxi do Dullesu a v British Airways hodil na pult u prodeje letenek kreditní kartu. Vůbec se mu nepodobalo, nechat se unést pocity a udělat něco tak impulzivního. Tak pitomého. Doufal, že to u něho není začátek nových sklonů.

Starý pán nebude rád. Když Kronen utíral ženinu krev z nože, uvažoval o tom, že ten nevyhnutelný telefonát odloží o další hodinu, o další den. Alespoň do té doby, než si dá vydatnou snídani, nebo aspoň pár půllitrů. Starý pán ale bude nedočkavý, aby se dozvěděl, co je nového, a Kronen ho nechtěl nechat čekat moc dlouho. Poslední dobou se starý pán těžko smiřoval s tím, když něco nevyšlo. Od té tragédie byl netrpělivý a snadno podrážděný. Člověk by ho neměl popuzovat, pokud si chtěl zachovat dobré zdraví.

Ne že by měl Kronen strach. Věděl, že ho starý pán příliš potřebuje.

Když mu bylo osm, vytáhl ho starý pán z hromad odpadků v Dublinu a adoptoval ho. Možná ho zaujaly chlapcovy světlé, téměř bílé vlasy, možná naprostá prázdnota v jeho očích, což byla známka toho, že v této lidské schránce z masa a kostí není žádná duše. Už tehdy stařec rozpoznal, že by chlapec mohl být jednoho dne nebezpečný. Chlapec bez duše nebyl schopen lásky a jako dospělý by se mohl jednoho dne obrátit proti svému ochránci.

Ale chlapec bez duše by rovněž mohl být velice užitečný. Tak ho vzal stařec k sobě, živil ho, učil, možná ho měl i trochu rád, ale nikdy mu úplně nedůvěřoval.

Kronen, dokonce i v útlém věku, starcovu nedůvěru vycítil. Místo aby mu to měl za zlé, usilovně se snažil jeho nedůvěru překonat. Cokoliv si starý pán usmyslel, aby se udělalo, to Kronen udělal. Po třiceti letech, kdy ho poslouchal na slovo, to dělal bez přemýšlení. Kronen dostával dobře zaplaceno. A co bylo důležitější, ze své práce měl požitek. Skýtala mu radost a spokojení. Zvláště, když se jednalo o ženy.

Jako dnes v noci.

Ta žena bohužel nepromluvila. V tomhle ohledu byla silnější než kterýkoliv muž, jehož poznal. Dokonce ani hodina jeho nejpřesvědčivějších metod k ničemu nevedla. Hodně křičela, což ho jak otravovalo, tak vzrušovalo, ale neposkytla mu žádné informace. A potom, když to nejméně čekal, umřela.

To ho otrávilo ze všeho nejvíc. Nechtěl ji zabít. Alespoň ještě ne. Smůla, že příliš pozdě zjistil, že má jeho oběť slabé srdce. Vypadala dost zdravě.

Dokončil čištění čepele. Byl zastáncem čistoty, zvláště když šlo o jeho oblíbený nůž. Ostrá čepel vyžadovala péči. Zasunul nůž do pochvy a zadíval se na telefon. Nemělo smysl to déle odkládat. Rozhodl se zavolat do Amsterodamu.

Vzal to starý pán.

„Eva nepromluvila,“ řekl Kronen.

Mlčení bylo výmluvné. Vycítil přes telefon nespokojenost. „Takže je mrtvá?“

„Ano,“ řekl Kronen.

„Co ta druhá?“

„Pořád ji sleduju. Dance se neukázal.“

Stařec netrpělivě zamručel. „Nemůžu čekat věčně. Musíme na něho zatlačit.“

„Jak?“

„Zmocni se jí.“

„Ale ona má v patách CIA.“

„To zařídím. Zítra. Pak ji uneseš.“

„A potom?“

„Uvidíme, jestli něco ví. Pokud ne, i tak ji budeme moct využít. Vyhlásíme ultimátum. Jestli je Dance naživu, zareaguje.“

Tím si Kronen nebyl tak jist. Na rozdíl od starého pána nevěřil na nic tak směšného, jako je láska. Kromě toho Sarah Fontaineovou viděl a nemyslel si, že by jí nějaký muž – a už vůbec ne Simon Dance – přispěchal na pomoc. Ne, riskovat život kvůli ženě bylo absurdní. Nemyslel si, že by byl Dance tak hloupý.

Nicméně to bude zajímavý experiment. A až bude po všem, starý pán Kronenovi dovolí, aby se o tu ženu postaral. Bude mít určitě silnější srdce než Eva Fontaineová. Vydrží mnohem déle. Ano, bude to zajímavý experiment. Poskytlo mu to něco, nač se mohl těšit.

Sen jí to přivolal zpátky. Všechno ale bylo zkreslené, podivné a obklopené vířící mlhou. Běžela ulicemi za Geoffreyem a volala na něho. Slyšela před sebou jeho kroky, ale nedohlédla na něho, stále zůstával mimo její dosah. Pak se kroky změnily. Ozývaly se za jejími zády. Už nebyla pronásledovatel, ale pronásledovaná. Běžela mlhou, ale kroky se blížily. Srdce jí divoce bušilo. Nohy odmítaly poslouchat. Pracně se snažila postupovat kupředu.

Cestu jí zastoupila žena se zelenýma očima, žena, která stála uprostřed ulice a vysmívala se jí. Kroky se přiblížily. Sarah se prudce otočila.

Muž, který k ní kráčel, byl někdo, koho znala, někdo s unavenýma, šedýma očima. Pomalu se vynořil z mlhy, a když se tak stalo, strach ji opustil. Přinášel s sebou bezpečí a teplo. Jeho kroky se rozléhaly na ulici dlážděné kočičími hlavami…

Sarah se vzbudila zbrocená potem. Někdo klepal na dveře. Rozsvítila. Byly čtyři ráno.

Zaklepání se ozvalo znovu, tentokrát hlasitěji. „Paní Fontaineová?“ uslyšela mužský hlas. „Otevřete, prosím, madam.“

„Kdo je tam?“ zvolala.

„Policie.“

Vyhrabala se z postele, nemotorně si oblékla župan a otevřela dveře. Na prahu stáli dva uniformovaní policisté, spolu s ospalým recepčním.

„Paní Sarah Fontaineová?“

„Ano. Co se děje?“

„Omlouváme se, že obtěžujeme, madam, ale je nezbytné, abyste nás doprovodila na policejní stanici.“

„Nechápu. Proč?“

„Jsme nuceni vás vzít do vazby.“

Oběma rukama se zachytila dveří a nevěřícně na ně zírala. „Tím chcete říct, že jsem zatčená? Ale kvůli čemu?“

„Kvůli vraždě. Vraždě paní Evy Fontaineové.“

ŠESTÁ KAPITOLA

To se mi jenom zdá, pomyslela si Sarah.

Určitě je to zlý sen, který se vynořil z nejtemnějších koutů jejího podvědomí. Seděla na tvrdé židli a hleděla na holý dřevěný stůl. Od stropu ji zalévalo zářivkové světlo a odhalovalo každý její pohyb jako světlomet čekající, až se ukáže nějaké provinění. V místnosti byla zima a cítila se polonahá, jak tam tak seděla jenom v noční košili a županu. Detektiv s ledově modrýma očima na ni chrlil otázku za otázkou, aniž ji nechal dopovědět jedinou větu. Musela ho nejdřív šestkrát požádat, než jí dovolil odejít na záchod, a to ještě s dozorkyní, která stála před kabinkou.

Jakmile se vrátila do místnosti, kde ji vyslýchali, nechali ji chvíli samotnou a roztřesenou, aby mohla o své situaci popřemýšlet. Půjdu do vězení, pomyslela si. Zůstanu zavřená navždycky za vraždu ženy, kterou jsem poznala teprve včera…

Zabořila hlavu do dlaní a poznala, že jí hrozí další příval slz. Tolik se snažila neplakat, že skoro nepostřehla, že se dveře otevírají.

Slyšela ovšem hlas, který ji volal jménem. To jediné slovo bylo jako příval teplého slunečního svitu. Zvedla hlavu.

Před ní stál Nick O’Hara. Nějakým zázrakem se přenesl přes oceán a tady stál, její jediný přítel v Londýně, a shlížel na ni.

Je to vlastně přítel?

Okamžitě poznala, že něco není v pořádku. Ústa měl sevřená do tvrdé linky. Oči měl bezvýrazné. Zoufale pátrala v jeho obličeji po nějaké vlídnosti a vstřícnosti, ale vyčetla z ní jenom hněv. Pozvolna brala na vědomí další podrobnosti: jeho pomačkanou košili, povolenou vázanku, visačku British Airways na jeho kufru. Právě přiletěl.

Otočil se a přibouchl dveře. Hlasitě práskly, až sebou trhla. Potom doslova hodil svůj kufr na stůl a zamračil se na ni.

„Jste v pěkném maléru, dámo!“ zavrčel.

Žalostně popotáhla. „Já vím.“

„Já vím? Víc k tomu nemáte co říct?“

„Dostanete mě odtud?“ zeptala se tichounce.

„Přijde na to.“

„Na co?“

„Jestli jste to udělala, nebo ne.“

„Ovšemže jsem to neudělala!“ rozkřikla se.

Zřejmě ho její divoký výbuch zaskočil. Na okamžik umlkl. Pak si založil ruce a naštvaně se posadil na kraj stolu.

Bála se na něho pohlédnout, bála se toho obviňujícího pohledu v jeho očích. Muž, jehož považovala za svého přítele, se najednou změnil v někoho, jehož sotva poznávala. Jakou má naději, že přesvědčí o své nevině úplně cizí lidi, když jí nevěří ani Nick O’Hara? Jak jenom jsem se v něm mýlila, řekla si hořce. Najednou bylo jasné, proč tady je. Zkrátka dělal svoji práci.

Pevně sepjala ruce na stole. Byla na něho rozzuřená, že ji vidí v takové bezmocné situaci, že zradil její důvěru, že ho může považovat za přítele.

„Proč jste vlastně v Londýně?“ zamumlala.

„Mohl bych vám položit tutéž otázku. Nicméně tentokrát očekávám pravdu.“

„Pravdu?“ Zvedla k němu oči. „Nikdy jsem vám nelhala! To vy jste –“

„Ale jděte!“ zahřměl. Naštvaný na nejvyšší míru sjel ze stolu a začal přecházet sem a tam. „Nekoukejte na mě jako neviňátko, paní Fontaineová. Musíte si o mně myslet, že jsem úplný pitomec. Nejdřív tvrdíte, že nic nevíte, a polom vyrazíte do Londýna. Právě jsem mluvil s inspektorem. Teď chci slyšet vaši verzi. O Evě jste věděla, že?“

„Nevěděla! Alespoň do včerejška ne. A byl jste to vy, kdo lhal, pane O’Haro.“

„O čem?“

„O Geoffreyovi. Řekl jste mi, že je mrtvý. Jistě, předložil jste mi veškeré důkazy, tak pěkně jste mi je naservíroval, tak dokonale. A já vám uvěřila! Po celou dobu jste to věděl, že? Musel jste to vědět.“

„O čem to mluvíte?“

„Geoffrey žije!“

Zatvářil se nevěřícně a bylo znát, že to nehraje. Nespouštěla z něho pohled a říkala si, jestli je možné, že Nick opravdu nevěděl, že je Geoffrey naživu. „Myslím, že byste mi to měla vysvětlit, Sarah,“ řekl. „A nic nevynechejte. Chci vědět i to, co jste měla k snídani. Protože jste, jak nepochybně víte, ve velkém maléru. Důkazy –“

„Důkazy jsou všechny nepřímé.“

„Důkazy jsou následující: tělo Evy Fontaineové se našlo kolem půlnoci v opuštěné uličce pár bloků od Beránka a růže. Nebudu popisovat, v jakém stavu tělo bylo; stačí říct, že ji někdo zřejmě neměl rád. Číšnice od Beránka a růže si vzpomněla, že viděla Evu s nějakou ženou – Američankou. To jste byla vy. Rovněž si vzpomněla, že jste se vy dvě hádaly. Eva vyběhla ven, vy za ní. To bylo naposledy, kdy někdo Evu Fontaineovou viděl.“

„Před tou hospodou se mi ztratila!“

„Máte na to svědky?“

„Ne.“

„Tak to je smůla. Policie zavolala do Evina domu v Margate a mluvila se zahradníkem. Dobře se na vás pamatoval. Říkal, že po telefonu předal Evě váš vzkaz. A náhodou měl u sebe ten kousek papíru s vaším jménem a jménem hotelu.“

„Dala jsem mu ho, aby mi mohla zavolat.“

„Podle policie jste měla jasný motiv. Pomstu. Zjistila jste, že Geoffrey Fontaine byl bigamista. Rozhodla jste se vyrovnat si účty. Tak hovoří důkazy. Dobré, nevyvratitelné a nepopiratelné.“

„To neznamená, že jsem ji zabila!“

„Ne?“

„Musíte mi věřit.“

„Proč bych měl?“

„Protože mi nikdo jiný nevěří.“ Jako by ji najednou bez varování zaplavil všechen její strach a vyčerpání. Sklopila hlavu a tiše opakovala: „Nikdo jiný…“

Nick ji pozoroval se znepokojivou směsicí pocitů. Vypadala tak zdeptaná, tak vyděšená, jak se choulila u stolu. Župan se jí uvolnil a rozevřel a Nick zahlédl tenkou noční košili. Přes tvář jí padal pramen narudle hnědých vlasů, přes tu jemnou, bledou tvář. Vůbec poprvé ji viděl s rozpuštěnými vlasy a znovu mu to připomnělo tu představu, kterou se tolik snažil potlačit. Ale teď tady byla ta představa znovu, neodolatelná a vzrušující. Vytěsnil ji z mysli a snažil se soustředit na to, proč tam je. Byla zavražděna žena a Sarah je v pěkném průšvihu. Přesto dokázal myslet jenom na to, jaké by to bylo, držet ji v náručí.

Najednou se všechen vztek, který na ni měl, vypařil. Ublížil jí a připadal si jako netvor. Zlehka se dotkl její hlavy. „Sarah. Bude to v pořádku, Sarah,“ zamumlal. „Vy budete v pořádku.“ Sklonil se nad ní a nemotorně si přitiskl |i jí tvář k rameni. Vlasy měla tak hebké, hedvábné; její pleť teple, žensky, omamně voněla. Věděl, že pocity, které jím v tuhle chvíli zmítají, jsou nebezpečné, ale nedokázal je ovládnout. Chtěl ji odvést z této místnosti do tepla a bezpečí a ochraňovat ji. Rozhodně není objektivní.

Váhavě se odtáhl. „Mluvte se mnou, Sarah. Řekněte ml, proč si myslíte, že váš manžel žije.“

Zhluboka se nadechla a pohlédla na něho. Oči měla něžné a vlahé jako koloušek. Poznal, jakou odvahu musela sebrat, aby mu pohlédla do očí. Aby se nerozplakala. Zmýlil se v ní. Vůbec není zdeptaná. Má rezervy sil, které u ní nečekal. „Zavolal mi,“ řekla. „Přede dvěma dny do Washingtonu – odpoledne v den pohřbu –“

„Počkat! On vám volal?“

„Říkal, ať za ním přijdu. Skončilo to tak rychle – vůbec mi neřekl, kde je –“

„Byl to meziměstský hovor?“

„Určitě ano.“

„To proto jste naskočila do prvního letadla? Ale proč do Londýna?“

„Byl to – byl to jen takový pocit. Tohle byl jeho domov. Měl by být tady.“

„A kdy jste se dozvěděla o Evě?“

„Když jsem sem přijela. Recepční mi ukázala adresu na Geoffreyově registrační kartě. Byl to Evin domek v Margate.“

Vstřebával příval nových faktů s pocitem vzrůstající zmatenosti. Odtáhl židli, posadil se a upřeně se jí zadíval do obličeje.

„To je teda bomba,“ řekl. „To, že Geoffrey volal. Je to tak šílené, že si začínám myslet, že musíte říkat pravdu.“

„Říkám pravdu. Kdy mi konečně uvěříte?“

„No dobře. Vezmu to, že je tomu tak. Prozatím.“

Začínal jí věřit. Nic víc nepotřebovala, jen tu špetku důvěry. V tuhle chvíli to pro ni znamenalo víc než cokoliv jiného. To je šílené, pomyslela si. Po tom všem, čím dnes ráno prošla, jí až teď začaly kanout slzy. Zavrtěla hlavou a rozpačitě se zasmála. „Co to v sobě máte, pane O’Haro?“ zeptala se. „Vždycky brečím, když jste nablízku.“

„To je v pořádku,“ řekl. „Ten pláč, myslím. S ženami se mi to stává pořád. Asi to s sebou nese moje práce.“

Zvedla k němu pohled a uviděla, že se usmívá. Jaká to úžasná proměna, z cizince v přítele. Nějak zapomněla, jak je přitažlivý. A nejenom fyzicky. V hlase mu zaznívala vlídnost, intimita, jako by mu na ní opravdu záleželo. Je tomu tak? Nebo si ona jenom od toho všeho příliš slibuje? Rozhodně rozpoznávala vlastní odezvu, cítila, jak se jí do obličeje hrne krev.

Připadal jí nerozhodný, až nemotorný, když se k ní naklonil. Zachvěla se. Okamžitě si svlékl sako a přehodil jí ho přes ramena. Zůstala v něm jeho vůně; cítila se v něm tak v teple a bezpečí, jako pod přikrývkou. Přitáhla si ho k tělu a uklidnila se, připadalo jí, jako by jí nic nemohlo ublížit, když bude mít přes ramena sako Nicka O’Hary.

„Jen co se ukáže náš člověk z konzulátu, dostaneme vás odtud,“ řekl.

„Vy tohle nemáte na starosti?“

„Bohužel ne. Není to moje pole působnosti.“

„Proč jste potom tady?“

Než stačil odpovědět, dveře se rozletěly.

„Nick O’Hara,“ řekl ten pomenší chlápek. „Co ty tady u všech čertů děláš?“

Nick se otočil k muži ve dveřích. „Ahoj, Pottere,“ řekl po trapné odmlce. „Dlouho jsme se neviděli.“

„Zas tak dlouho ne.“ Potter vpochodoval do místnosti i přejížděl Sarah kritickým pohledem od hlavy k patě. Svůj promoklý klobouk hodil záměrně na Nickův kufr.. „Tak vy jste Sarah Fontaineová.“

Vrhla zmatený pohled na Nicka.

„To je pan Roy Potter, Sarah,“ řekl Nick úsečně. „Přichází z ambasády – jak ti teď říkají? Vládní úředník?“

„Třetí sekretář,“ odsekl Potter.

„Okouzlující eufemismus. Kde je Dan Lieberman? Myslel jsem, že přijde on?“

„Náš konzul to bohužel nezvládl. Přišel jsem místo něho.“ Potter si se Sarah formálně potřásl rukou. „Doufám, že s vámi jednali slušně, paní Fontaineová. Mrzí mě, že jste si tímhle musela projít. Ale myslím, že to co nevidět dáme do pořádku.“

„Dáme do pořádku?“ opakoval Nick podezíravě. „Jak?“

Potter se s nechutí k Nickovi obrátil. „Možná bys měl odejít, O’Haro. Pokračovat ve své – ehm, dovolené?“

„Ne. Myslím, že zůstanu.“

„Tohle je úřední záležitost. A jestli jsem dobře slyšel, už u nás nepracuješ.“

„Nechápu,“ vložila se do toho Sarah a svraštila čelo. „Co chcete říct tím, že už u vás nepracuje?“

„Tím chce říct,“ pravil Nick klidně, „že mám neplacené volno na neomezenou dobu. Vidím, že se ta novina rychle rozkřikla.“

„To vždycky, když jde o věc národní bezpečnosti.“

Nick si odfrkl.

„Nevěděl jsem, že jsem tak nebezpečný.“

„Stačí, když řekneme, že se tvoje jméno ocitlo na nanejvýš nelichotivém seznamu, O’Haro. Na tvém místě bych sekal dobrotu. Teda jestli si chceš udržet práci.“

„Hele, vraťme se k věci. Případ Sarah, nezapomněls?“

Potter stočil pohled na Sarah. „Prohovořil jsem to s inspektorem Applebym. Říká, že důkazy proti vám nejsou tak jednoznačné, jak by chtěl. Je ochotný vás propustit – za předpokladu, že se za vás zaručím.“

To Sarah překvapilo. „Chcete říct, že jsem volná?“

„Správně.“

„A není nic – nejsem –“

„Od obvinění bylo upuštěno.“ Napřáhl ruku. „Gratuluji, paní Fontaineová. Jste volná.“

Vyskočila a popadla jeho baculatou ruku. „Děkuji vám, pane Pottere. Moc vám děkuji!“

„V pořádku. A do ničeho se nenamočte, ano?“

„Ano, ano, dám si pozor!“ Radostně pohlédla na Nicka, očekávala, že uvidí na jeho tváři úsměv. Ale neusmíval se. Místo toho se tvářil úplně zmateně. A podezíravě. Něco mu vrtalo hlavou a ji okamžitě přepadla stísněnost. Otočila se k Potterovi. „Děje se ještě něco? Něco, co bych měla vědět?“

„Ne, paní Fontaineová. Můžete ihned odejít. Vlastně vás odvezu do hotelu Savoy.“

„Neobtěžuj se,“ vložil se do toho Nick. „Odvezu ji sám.“

Přistoupila blíž k Nickovi. „Děkuju, pane Pottere,“ řekla, „ale pojedu s panem O’Harou. Jsme – staří přátelé, dalo by se říct.“

Potter svraštil čelo.

„Přátelé?“

„Tolik mi pomáhal, co Geoffrey zemřel.“

Potter se zamračeně otočil a popadl klobouk. „Tak dobrá. Hodně štěstí, paní Fontaineová.“ Vrhl pohled na Nicka. „Hele, O’Haro. Budu posílat hlášení Van Damovi do Washingtonu. Určitě ho bude zajímat, že jseš v Londýně. Vracíš se brzy do Států?“

„Možná jo,“ řekl Nick. „A možná taky ne.“

Potter zamířil ke dveřím, pak se ještě naposledy otočil a změřil si Nicka tvrdým, dlouhým pohledem. „Víš, máš slušné zaměstnání v diplomatických službách. Tak si to teď nezvorej. Na tvým místě bych si dával bacha.“

Nick pokývl. „To dělám vždycky.“

„Co to znamená – volno na blíže neurčenou dobu?“ zeptala se Sarah Nicka cestou zpátky do hotelu.

Nevesele se usmál. „Řekněme, že to není povýšení.“

„Vyhodili vás?“

„Stručně řečeno – ano.“

„Ale proč?“

Neodpověděl. Zastavil na světlech, opřel se a povzdechl si. Ten povzdech vyjadřoval hlubokou únavu a porážku.

„Nicku?“ zeptala se tiše. „Stalo se to kvůli mně?“

Přikývl. „Částečně. Zřejmě kvůli vám začali pochybovat o mé lásce k vlasti. Osm let dobré, spolehlivé práce pro ně nic neznamená. Ale nenechte se tím znepokojovat. Asi jsem podvědomě nějakou dobu už pracoval na tom, abych se téhle práce zbavil. Vy jste byla jenom poslední kapka.“

„Mrzí mě to.“

„To nemusí. To, že mě vyrazili, by mohlo být to nejlepší, co se mi kdy přihodilo.“

Naskočila zelená a oni vplynuli do dopoledního provozu. Bylo deset hodin a vozy uháněly těsně za sebou. Napravo od nich burácel blížící se autobus a Sarah se zmocnila chvilková panika. Jízda vlevo ji znepokojovala. Dokonce i Nick jí připadal nesvůj, když se zamračil do zpětného zrcátka.

Přinutila se opřít se na sedadle a nevšímat si silnice. „Nemůžu tomu všemu, co se stalo, uvěřit,“ řekla. „Je to úplně šílené. A čím víc se snažím přijít tomu na kloub, tím míň se v tom vyznávám…“ Pohlédla ze strany na Nicka a uviděla, že se mračí ještě víc. „Nicku?“

„Situace se komplikuje,“ řekl tiše.

„O čem to mluvíte?“

„Dívejte se rovně před sebe. Neohlížejte se dozadu. Sledují nás.“

Měla co dělat, aby překonala nutkání a neohlédla se, ale podařilo se jí soustředit se na mokrou vozovku před nimi. Proč se tohle děje, ptala se v duchu a srdce se jí strachy rychleji rozbušilo.

„Co uděláte, Nicku?“

„Nic.“

„Nic?“

Strachu v jejím hlase si nevšímal. „Správně. Budeme se chovat, jako by všechno bylo v nejlepším pořádku. Zastavíme se ve vašem hotelu, kde se převléknete, zabalíte si a odhlásíte se. Potom si zajdeme na snídani. Mám pořádný hlad.“

„Na snídani? Ale právě jste říkal, že nás sledují.“

„Podívejte, kdyby vám ti hoši usilovali o život, mohli vás dostat včera v noci.“

„Jako dostali Evu?“ zašeptala.

„Klid. To se nestane.“ Pohlédl do zpětného zrcátka. „Držte se, Sarah. Uvidíme, jak jsou dobří…“

Prudce zabočil do úzké ulice, prosvištěl kolem řady krámků a kavárniček a dupl na brzdu. Auto za nimi smykem zastavilo a minulo jejich zadní nárazník jen o pár centimetrů. Nick se nečekaně zasmál. Vrhl pohled na Sarah a uviděl, že se křečovitě drží palubní desky. „Není vám nic?“

Zavrtěla hlavou, byla příliš vyděšená, aby ze sebe dokázala vypravit slovo.

„Nic nám nehrozí, Sarah. Myslím, že ty chlapy znám. Už jsem je někde viděl.“ Vystrčil ruku z okénka a udělal neomylně obscénní gesto na vůz za nimi. Vzápětí spokojeně zamručel, protože mu odpověděli stejně vulgárně. „Měl jsem pravdu. Jsou z Organizace. Řidič mi právě ukázal odznak s orlem.“

„Chcete říct, že to je CIA?“ zeptala se s úlevou.

„Ještě neoslavujte. Já jim nevěřím. Ani vy byste neměla.“

Panika ji ale už opouštěla. Proč by měla mít strach z CIA? Copak nejsou na stejném břehu? Proč ji ale polom sledují? Uvažovala, jak dlouho ji sledují. Jestli od příjezdu do Londýna, potom mohli vidět, kdo Evu zabil…

Otočila se k Nickovi. „Co se Evě stalo?“ zeptala se.

„Kromě toho, že ji zavraždili?“

„Zmínil jste se – o způsobu, jakým zemřela. Nestačilo jim jenom ji zabít, viďte?“

Vrhl na ni pohled, při kterém se otřásla. „Ne,“ odpověděl. „Nestačilo.“

Naskočila červená. Nick zastavil za dlouhou řadou vozů a nechal motor běžet na volnoběh. Rozpršelo se, o přední sklo pleskaly velké kapky a zanechávaly za sebou stružky. Křižovatka byla najednou plná černých deštníků. Nick seděl bez hnutí a upíral pohled na ulici.

„Našli ji v nějaké uličce,“ řekl nakonec. „S rukama přivázanýma k železnému sloupku plotu. V ústech měla roubík. Musela strašně křičet, ale nikdo ji neslyšel. Ať to udělal kdokoliv, dal si načas. Hodinu, možná déle. Věděl, jak používat nůž. Neměla… neměla dobrou smrt.“

Otočil k ní šedé oči a jejich pohledy se do sebe zaklesly. Uvědomovala si jeho blízkost, jeho teplo, vůni jeho vlněného saka, do kterého se choulila. Tu ženu umučili k smrti. Je sledoval nějaký vůz. A přesto se v (uhle chvíli s tímto mužem vedle sebe cítila v bezpečí. Viděla, že Nick O’Hara je sotva nějaký superman. Je to obyčejný člověk, který pravděpodobně strávil život za psacím stolem. Ani nevěděla, proč tady je, ale byl tady a za to mu byla vděčná.

Vůz za nimi zatroubil. Naskočila zelená. Nick se znovu nerad začal věnovat řízení.

„Proč ji zabili takovým způsobem?“ zamumlala Sarah. „Proč ji mučili?“

„Policie tvrdí, že to vypadá na práci nějakého šílence. Někoho, kdo má potěšení z toho, když působí bolest.“

„Nebo někoho, komu jde o mstu,“ dodala Sarah. Eva hrála nebezpečnou hru. Možná se to obrátilo proti ní. „Mudrc,“ vzpomněla si najednou na to jméno. Nick na ni vrhl tázavý pohled. „Je to přezdívka,“ vysvětlila mu. „Přezdívka člověka, kterému tak říkali. Eva mi o něm vyprávěla.“

„K tomu všemu se dostaneme,“ řekl a znovu pohlédl do zpětného zrcátka. „Savoy je v tomhle bloku. A pořád ještě nás sledují.“

O půldruhé hodiny později seděli v zadním boxu kavárny Strand a dojídali vejce na slanině a grilovaná rajčata. Konečně se Sarah zase začínala cítit jako člověk. Měla plný žaludek a hrnek s horkým čajem jí zahříval ruce. A co bylo nejdůležitější, měla na sobě sukni a šedý vlněný svetr. Teď si uvědomovala, jaká to byla dobrá policejní taktika, aby zůstala oblečená v noční košili a županu. Připadala si tak odhalená a bezmocná, přesně v tom správném rozpoložení, aby se dala donutit k přiznání.

A to trápení ještě neskončilo; její potíže vlastně teprve začaly.

Nick jedl rychle a po celou dobu, když poslouchal, co mu Sarah vypráví, nespustil pohled ze vchodu. Když domluvil, číšnice sklidila nádobí a oni se pustili do druhé konvice čaje.

„Eva tedy s vámi souhlasila, že je Geoffrey naživu?“ zeptal se.

„Ano. Přesvědčila ji ta ukradená fotografie.“

„Dobrá,“ řekl a zrekapituloval to, co mu právě pověděla. „Takže podle Evy po Geoffreyovi někdo jde. Ten někdo neví, jak vypadá, ale zná jeho nové jméno Fontaine. Geoffrey zjišťuje, že ho sledují. Odjíždí do Berlína, volá Evě a říká jí, aby se stáhla do úkrytu. Potom naaranžuje vlastní smrt.“

„Tím se nevysvětluje, proč ji mučili.“

„Tím se vysvětluje spousta věcí. Je v tom ale příliš mnoho děr. Příkladně, čí tělo bylo pohřbeno. Alespoň se vysvětlila ta ukradená fotografie. Pokud si Simon Dance nechal udělat plastickou operaci, aby změnil svůj vzhled, potom by ho ten, kdo po něm jde, nemusel poznat.“

„A proč sledují nás? Myslejí si, že je zavedu ke Geoffreyovi?“

Přikývl. „A tím se dostáváme k tomu, co mě opravdu znepokojuje: vašemu propuštění. Nevěřte tomu, že proti vám policie nemá dost důkazů. Když jsem hovořil s inspektorem Applebym, připadalo mi, že je připravený nechat vás zavřít do konce života. Načež se dostavil Potter a – ouha! Všechno je prima, primissima. Vy jste venku. Myslím, že někdo na našeho dobrého inspektora zatlačil. Ten rozkaz musel přijít shora – velice, velice shora. Někdo chce, abyste se mohla volně pohybovat, a čeká, co uděláte dál.“

Únava vykreslila na Nickově obličeji nové stíny. Říkala si, kolik toho asi naspal. Nejspíš moc ne, při transatlantickém letu těžko. Lákalo ji natáhnout ruku a něžně ho pohladit po ztrhaném obličeji, přejet prsty po strništi na jeho bradě. Místo toho váhavě vztáhla ruku a zlehka mu položila prsty na ruku. Ten dotek, spojení jejich rukou na stole, ho zřejmě vyplašilo. Přivedla jsem ho do rozpaků, pomyslela si a krev se jí nahrnula do tváří. Oba jsem nás přivedla do rozpaků. Když se ale chtěla odtáhnout, jeho prsty pevně obemkly její. Teplo jeho pokožky jako by jí prostupovalo paží do celého těla.

„Vy jste přesvědčený, že Geoffrey žije, viďte?“ zamumlala.

Přikývl. „Myslím, že je naživu.“. Upřela pohled na jejich propletené ruce na stole. „Nikdy jsem nevěřila, že je mrtvý,“ zašeptala.

„Jaké k němu chováte pocity teď, když znáte fakta?“

„Nevím… Už nevím.“ Zadívala se na Nicka s nečekanou prudkostí. „Po celou dobu jsem mu věřila. Důvěřovala jsem mu. Asi si myslíte, že jsem byla naivní. Možná jsem byla. Ale všichni máme své sny, Nicku. A přejeme si, aby se ty sny splnily. A když je žena jako já, její třicet dva, je osamělá a moc krásy taky nepobrala, a když jí muž řekne, že ji miluje, hrozně moc mu chce uvěřit.“

„Mýlíte se, Sarah,“ řekl něžně. „Jste moc hezká.“

Věděla, že chce být jenom laskavý. Upřela pohled na stůl a říkala si, co si asi o ní doopravdy myslí. Že jenom nehezká žena by mohla být tak lehkověrná? Odtáhla ruku a sáhla po hrnku s čajem. Samozřejmě věděla, co si myslí – že Geoffrey si svoji kořist vybral dobře; že se ta pošetilá ženská do něho rychle a pořádně zabouchla. Viděla to naprosto jasně. Tak jasně, jako by si nastavila zrcadlo a chladně, kriticky, se viděla tak, jak ji podle všeho viděl kterýkoliv muž: nijak krásná, ale stydlivá a rozpačitá. Rozhodně ne ten typ ženy, který by muže jako Geoffrey přitahoval.

„Bylo to manželství založené na lžích,“ řekla. „Zvláštní, mám pocit, jako by se mi to všechno jenom zdálo. Jako bych vůbec nikdy nebyla vdaná…“

Přikývl.

„Taky se tak někdy cítím.“

„Byl jste tedy ženatý?“

„Dlouho ne. Tři roky. A čtyři už jsem rozvedený.“

„To je mi líto.“

Upřel na ni pohled.

„Myslíte to vážně, že?“

Přikývla. Až do téhle chvíle smutek v jeho očích neviděla. Teď jej rozpoznala, poznávala stejnou bolest, jakou pociťovala sama. Jeho manželství ztroskotalo, její nikdy neexistovalo. Oba je to zasáhlo.

Její rány se ale nikdy nezahojí. Ne, dokud nedostane odpověď na svoje otázky. Dokud se nedozví, proč jí Geoffrey volal.

„Ať už máte kvůli Geoffreyovi jakékoliv pocity, uvědomujete si snad, že velice riskujete, když zůstáváte v Londýně. Jestli po něm jdou, budou sledovat vás. Přinejmenším od včerejška vás sledovali, to je jasné. Už jste je dovedla k Evě.“

Zvedla pohled. „K Evě?“

„Bohužel ano. Eva byla profesionálka. Bývalá agentka Mossadu, léta byla na útěku. Věděla, jak se ztratit, a uměla to dobře. Ale zvědavost – a možná žárlivost – ji připravila o opatrnost. Proti svému lepšímu přesvědčení souhlasila s tím, že se s vámi setká. Není náhoda, že ji zabili ve stejný večer, kdy jste se vy dvě setkaly.“

„Takže jsem způsobila její smrt?“ zeptala se sotva slyšitelným šepotem.

„Svým způsobem ano. Museli vás sledovat k Beránkovi a růži… Rovnou k Evě.“

„Ach bože!“ Ztrápeně zavrtěla hlavou. „Skoro jsem ji nenáviděla, Nicku. Když jsem myslela na ni a Geoffreye, nemohla jsem si pomoct. Ale nést zodpovědnost za její smrt… To jsem nechtěla!“

„Ona byla profesionálka, Sarah, ne vy. Nemůžete si to vyčítat.“

Začala se třást a přitáhla si svetr víc k tělu. „Pomsta,“ řekla tiše a myslela na to, jak Eva zemřela. „To proto ji zabili.“

„Tím si nejsem tak jist.“

„Co jiného by za tím mohlo být?“

„Uvažte všechny možné důvody mučení. Pomsta mezi ně určitě patří. Lidé si rádi vyrovnávají účty. Ale předpokládejme, že v tom byly mnohem praktičtější důvody…“

Najednou pochopila. „Myslíte výslech? Mysleli si, že Eva něco ví?“

„Možná Geoffreyovu předstíranou smrt prohlédli. Možná si také myslí, že je pořád ještě naživu. Takže na Evu vytáhli nůž v naději, že z ní něco dostanou. Otázka zní, jestli jim něco řekla.“

Sarah myslela na Evu, vybavila si její zelené oči, okna do tvrdé duše, ženu, která dělala všechno pro to, aby přežila. Eva by zabíjela a nerozmýšlela se ani vteřinu. Její povolání takovou nemilosrdnost vyžadovalo. Nicméně i když byla tvrdá, byla Eva také zamilovaná. Včera večer u Beránka a růže Sarah i přes vlastní bolest vycítila, že Eva Geoffreye miluje stejně hluboce jako ona, možná víc, než ho kdy milovala Sarah. Eva musela vědět, kde ho hledat. Ale vydržela by bez ohledu na mučení. Nikdy by Geoffreye nezradila. Zemřela se svým tajemstvím.

Dokázala by ona sama být tak statečná? Myslela na nůž, na bolest, jakou dokáže ostří způsobit na holém těle, a otřásla se. Neexistuje způsob, jak posoudit odvahu člověka. Odvaha se projeví, až když je jí zapotřebí, až když je člověk nucen postavit se svému nejhoršímu strachu. Sarah doufala, že její statečnost nebude nikdy zkoušce

podrobena.

SEDMÁ KAPITOLA

„Rád bych se od tebe něco dozvěděl, Dane. Pro začátek to, kdo nařídil propuštění Sarah Fontaineové a proč.“

Dan Lieberman, vedoucí konzulárního oddělení, si Nicka měřil s neproniknutelným výrazem člověka, který sleduje hlavně svoji kariéru a je dlouho spojený s ministerstvem zahraničí. Léta, kdy nedával nic najevo, nanejvýš se usmál, se na něm podepsala. Od chvíle, kdy se před čtyřmi lety poznali, Nick neviděl, že by Liebermanův obličej prozradil nějaký silný pocit. Diplomatické služby udělaly z tohoto člověka znamenitého hráče pokeru.

Přesto instinkty Nickovi napovídaly, že pod Liebermanovou zdvořilou fasádou se svébytný hlas pokouší překřiknout politiku. Na rozdíl od Nicka se Lieberman naučil se svými démony žít. Alespoň měl pořád ještě práci a záviděníhodné místo tady v Londýně. Neudržel si ho tím, že by rozhoupal člun. Nikoli. Nechával si svoje názory pro sebe, do žádného maléru se nezapletl a přežil.

Avšak do menšího maléru ho Nick právě dnes tahal.

„Co se to děje s jejím případem?“ ptal se Nick. „Připadá mi, že se vyřizuje pěkně podivně.“

„Neprobíhal obvyklým způsobem,“ připustil Lieberman.

„Jo. Už to, že se na policejní stanici objevil ten pacholek Potter.“

Při té poznámce se Lieberman nepatrně pousmál. „Zapomněl jsem, že se s Royem Potterem tak dobře znáte. Co

jste to mezi sebou zase měli?“

„Sokolov. Neříkej, že tohle ti taky vypadlo z paměti.“

„Jo, ano. Případ Sokolov. Už si vzpomínám. Ty a Potter jste se chytli na schodišti. Slyšel jsem, že by se červenal i námořník, kdyby tě slyšel.“ Zavrtěl hlavou. „To byl špatný tah, Nicku. Dal podnět k velice ošklivému hlášení.“

„Ty ses se Sokolovem nikdy nesetkal, viď?“

„Ne.“

„Říká se, že ho děti našly na Nový rok. Měl dva syny, asi tak desetileté. Zašli se do suterénu podívat po tatínkovi. Našli ho s kulkou v hlavě. Pěkné novoroční překvapení, co myslíš?“

„Takové věci se stávají, Nicku. Neměl sis kvůli tomu

zničit kariéru.“

„Dvě děti, proboha! Kdyby mě Potter poslouchal, ti

dva kluci by byli v bezpečí někde v Montaně nebo kde. Teď pravděpodobně mrznou někde na Sibiři, kam je odvlekla KGB.“

„Byl to přeběhlík. Riskoval a prohrál. Hele, co bylo, bylo. Ale nepřišels, aby sis stěžoval na Pottera, co?“

„Ne. Jsem tady kvůli Sarah Fontaineové. Chci vědět,

proč se do toho Potter plete.“

Lieberman zavrtěl hlavou. „Správně bych s tebou ani neměl mluvit, Nicku. Doneslo se mi, že jsi oblíbený jako mrtvá ryba. Takže než ti něco řeknu, pověz mi, proč se o případ Fontaine zajímáš.“

„Řekněme, že se to dotklo mého smyslu pro mravní zásady.“

„Kvůli čemu?“

„Právě teď sedí Sarah Fontaineová v mém hotelovém pokoji a láme si hlavu, jestli je vdova nebo není. Já si náhodou myslím, že její manžel žije. Ale od našich lidí slyšíme jenom, že je po smrti. Že bych měl vdově vyjádřit soustrast a pustit to z hlavy.“

„Tak proč si to neulehčíš a nezařídíš se podle toho?“

„Nemám rád, když se mi lže. A už vůbec nemám rád, když se mi nařizuje, abych takové lži šířil dál. Pokud existují důvody, proč se jí nemá pravda říct, pak je chci znát. Jestli jsou oprávněné, v pořádku, ustoupím. Ona si ale prochází peklem a myslím, že má právo vědět pravdu.“

Lieberman si povzdechl. „Zase bojuješ s větrnými mlýny? Víš, jak jsme ti tady říkávali? Don Quijote. Nicku, proč si neušetříš žaludeční vředy a nejdeš prostě domů?“

„Takže mi nepomůžeš.“

„Nepomůžu, a ne že bych nechtěl. Já zkrátka nemám, co bych ti odpověděl.“

„Můžeš mi říct, proč se místo tebe ukázal na policejní stanici Potter?“

„Dobře, tak to ti řeknu. Dnes ráno mi telefonovali shora, že případ přebírá Potter a že se do toho nemám plést.“

„Shora? Jak moc shora?“

„Řekněme, že dost shora.“

„Jak se zařídilo její propuštění?“

„Mám za to, že přes britské velení. Někdo jim musel něco pošeptat do ucha.“

„Britům?“ Nick svraštil čelo. „Takže jde o společnou věc?“

„Udělej si závěry sám.“ Liebermanův úsměv naznačoval, že se Nick zřejmě nemýlí.

„Jak je do toho zapletený Roy Potter?“

„Kdo ví? Organizace se zřejmě o tvoji vdovu velice zajímá. Natolik, aby ji vytáhla z vězení. Jelikož do terénu vyrazil sám Potter, tuším, že tady musí jít o hodně.“

„Díval ses na případ té Fontaineové?“ chtěl vědět Nick.

„Zběžně. Než mě z něj odvolali.“

„Co sis o tom myslel?“

„Že v tom obvinění z vraždy je pár značných děr. Dobrý právník by to roztrhal na kusy.“

„A co sis myslel o smrti Geoffreye Fontainea?“

„Neobvyklá.“

„Tím to ani zdaleka nevystihuješ. Věděls něco o Evě

Fontaineové?“

„Nic moc. Slyšel jsem, že si koupila před rokem domek. Že byla samotářka. Trávila veškerý čas v Margate. Ale ty toho o ní víš určitě víc. Říkals, že ta vdova je teď u tebe v pokoji?“

„V mém oblíbeném pokoji se snídaní v hotelu na Baker Street.“

„Jo, v Kenmoru.“ Lieberman si tu informaci uložil do paměti, ale tvářil se přitom pořád stejně. „Jaký typ ženy to je?“

Nick o tom chvíli přemýšlel.

„Je tichá,“ řekl nakonec. „Inteligentní. V tuhle chvíli

značně zmatená.“

„Viděl jsem její pasovou fotografii. Připadala mi poněkud… nu… nevýrazná.“

„Takhle působí na hodně lidí.“

„Můžu se zeptat, jak do toho zapadáš ty?“

„Ne.“

Lieberman se usmál. „Otevřený jako vždycky. Hele, Nicku, víc opravdu nevím.“ Gestem dal najevo, že má mnohem naléhavější práci. „Pokud se dozvím něco dalšího, zavolám ti. Jak dlouho zůstaneš v Kenmoru?“

Nick se zvedl k odchodu. „Pravděpodobně jen pár dní. Potom nevím.“

„A Sarah Fontaineová? Bude bydlet u tebe?“

Na to Nick nedokázal odpovědět. Kdyby to bylo na něm, seděla by Sarah v letadle na cestě do Washingtonu. Už z toho, že teď sedí sama v jeho pokoji, byl nervózní. Majitelka Kenmoru, dávná Nickova známá, ho ujistila, že její dva svalnatí synové by se postarali o všechny problémy. Přesto se Nick nemohl dočkat, aby už byl zpátky. Stále mu ležela v hlavě hrůzná smrt Evy Fontaineové.

„Pokud se Sarah rozhodne zůstat v Londýně,“ řekl Nick, „nebudu daleko.“

Potřásli si rukou. Lieberman mu stiskl ruku jako vždycky pevně. Nicka to přimělo, aby se mu svěřil, chtěl mu důvěřovat. „Mimochodem,“ řekl Nick, když kráčeli ke dveřím, „slyšels někdy o někom, komu se říká Mudrc?“

Liebermanovo čelo zůstalo naprosto hladké. V jeho modrých očích se nic nemihlo. „V biblickém smyslu to odkazuje na moudrého člověka. Nebo kouzelníka.“

„Ne. Mluvím o krycím jménu.“

„Nic mi to neříká.“

U dveří se Nick zastavil. „Mohl bys ode mě předat Potterovi vzkaz?“

„Jistě. Jenom ať to není sprosté.“

„Řekni mu, ať odvolá svoje slídiče. Nebo ať se alespoň drží v diskrétnější vzdálenosti.“

Poprvé se Lieberman zamračil. „Vyřídím mu to,“ řekl. „Ale na tvém místě bych se bezpečně ujistil, že vás sleduje Organizace. Protože pokud ne, tak ta druhá možnost by mohla být o dost nepříjemnější.“

„Mnohem nepříjemnější než Organizace?“ zeptal se Nick. „To pochybuju.“

Když se Nick vrátil do svého pokoje v hotelu Kenmore, Sarah hluboce spala. Ležela oblečená na posteli u okna s obličejem zabořeným do polštáře a paže jí visela přes okraj. Brýle jí spadly na podlahu, jako by se propadla do spánku, když je ještě držela v ruce. Slunce jasně svítilo a ozařovalo její měděné vlasy.

Chvíli postál nad postelí a díval se na ni, na její neforemný svetr a obyčejnou sukni. Lieberman o ní řekl, že je nevýrazná. Možná všem ostatním taková připadá, pomyslel si Nick. Možná si něco namlouvám. Možná jsem příliš osamělý, aby mi ještě záleželo na vzhledu. Ať už byl důvod jakýkoliv, když se teď na ni díval, začínal si myslet, že je opravdu krásná.

Ne ovšem klasicky. Ne jako Lauren, žena, s níž byl svého času ženatý. Černovlasá, zelenooká Laura vešla do místnosti a tucet hlav se po ní otočil. Nick z toho míval legraci – nějakou dobu. Když šel s Laurou zavěšený, ostatní muži na něho vrhali závistivé pohledy a on nepřestával žasnout, jaké má štěstí. Byla dokonalá manželka diplomata: okouzlující, vtipná, vždy měla v záloze pohotovou odpověď. A byla krásná takovým způsobem, že to mohl ocenit každý muž. A také to věděla. Možná v tom byl ten problém.

Žena spící na posteli se Lauren ani trochu nepodobala. Sarah o sobě sama prohlásila, že není hezká. Žasla nad tím, že šiji muž jako Geoffrey mohl vzít. Muselo to pro ni být bolestné, dozvědět se, že její manželství nebylo nic než podvod. O takové bolesti věděl Nick svoje; sám si ji prožil před čtyřmi roky. Svým způsobem se z ní nikdy nevzpamatoval. Po rozvodu si slíbil, že už si nikdy nenechá ublížit. Takže teď byl zatvrzele svobodný a sám. Alespoň že hořkost pominula. Alespoň zůstal natolik lidský, že při pohledu na Sarah uvažoval o možnostech.

O možnostech? Komu chce co namluvit? Žádné možnosti neexistují. Ne, dokud se nedozvědí pravdu o Geoffreyovi.

Sarah ještě nebyla připravená vzdát se toho, co považovala za šťastné manželství. Bylo zřejmé, že svého manžela pořád ještě miluje. Chtěla v něho věřit. Zvrácené na tom všem bylo to, že právě její věrnost k Geoffreyovi ji činila tak žádoucí. Věrnost.

Nick se otočil a vyhlédl z okna. Dole na ulici parkoval stále tentýž černý vůz. Organizace je pořád sledovala. Zamával a vrtalo mu hlavou, co se v dnešních časech proboha děje s kvalitou špionů. Pak zatáhl závěs a šel se natáhnout na druhou postel.

Denní světlo ho rušilo. Nemohl usnout. Byl unavený, ale dokázal tam jenom se zavřenýma očima ležet a přemýšlet.

Co tady přesně pohledávám? přemítal. K tomu, aby včera večer nastoupil do letadla, ho přiměl nefalšovaný vztek. Byl přesvědčený, že mu Sarah lhala; přitloukla poslední hřebík do rakve jeho kariéry a on si usmyslel, že ji najde a dobere se pravdy. Místo toho tady leží ani ne tři metry od ní a uvažuje o možnostech.

Vrhl pohled na její postel. Spala tak hluboce, tak klidně, jako unavené dítě. Přesto žádné dítě nebyla, což si až příliš uvědomoval. Vybavil si, jaké to ráno bylo, když se dotkl jejích vlasů, když cítil její tvář na svém rameni. Cosi se v něm probudilo, něco velice, velice nebezpečného. Uplynulo hodně vody, kdy měl naposledy ženu, a Sarah vypadala tak něžně a byla tak blízko…

Zavřel oči, najednou ho rozzuřilo, že se nedokáže pořádně ovládat. Proč se vystavuje takovému zbytečnému trápení? Chytré by bylo odjet domů a nechat na CIA, aby celou tu záležitost vyřídili. Nikdy by si ale neodpustil, kdyby dopustili, aby se jí něco stalo.

Postupně se přerušovaně propadl do spánku. Vstoupila mu do něho vidina: žena s jantarovýma očima. Chtěl natáhnout ruku a dotknout se jí, ale měl ruce spoutané dlouhými prameny jejích vlasů. Sarah, Sarah. Jak si někdo může myslet, že nejsi krásná? Ruce měl těžkopádné, polapené v síti příliš husté, aby jí dokázal proniknout. Sarah zmizela z jeho dosahu. Zůstal sám. Sám, jako vždycky.

V jedné ze zadních místností Roye Pottera se ozvalo z vysílačky: „Před čtyřiceti minutami opustil O’Hara Liebermanovu kancelář,“ oznamoval agent. „Nyní je zpátky v Kenmoru. Žena se hodinu neukázala. Závěsy jsou zatažené. Vypadá to, že zalehli.“

„A vsadím se o dva párky, že ne proto, aby spali,“ zamumlal Potter k svému asistentovi. Agent Tarasoff se sotva usmál. Tarasoff neměl žádný smysl pro humor, žádný smysl pro legraci. Oblékal se dokonale korektně: konzervativní šedý oblek, vázanka v nenápadných modrých a šedých odstínech, bílá košile a všechno bez poskvrnky. Dokonce i způsob, jakým Tarasoff jedl sendvič s rostbífem, byl nudný. Ukousával z něho malá sousta a po každém soustu si otíral prsty. Naproti tomu Potter jedl jako normální člověk. Žádné párání. Zkrátka jedl a hotovo. Zhltl poslední sousto sendviče se sekaným hovězím a sáhl po vysílačce.

„Tak jo, mládenci. Zůstaňte na místě. Dávejte pozor, kdo chodí kolem.“

„Ano, pane. Máte něco na lidi, co jim Kenmore patří?“

„Obyčejní Britové. Jsou čistí. Vdova a dva synové.“

„Jasně. Viděli jsme je.“

„Kde máte stanoviště?“

„Nemůžeme si stěžovat. Hned přes ulici je hospoda.“

„Už si vás všiml?“

„Bohužel ano, pane. Před chvílí na nás udělal obscénní gesto.“

Tarasoff vyloudil zvuk, který mohl být uchechtnutí, když ale na něho Potter pohlédl, uviděl známý, nic neříkající obličej. „Pahejl, takže už o vás ví. Co jste to dělali? Šli jste nahoru a představili se?“

„Ne, pane. Všiml si nás už předtím, potom co jsme odešli z policejní stanice.“

„No, dobře. Je půl druhé. Za dvě hodiny to můžete zabalit. Udržte se při životě.“

Potter zavěsil, zmačkal voskovaný papír od jídla a mrskl ho směrem ke koši na odpadky. Netrefil se, ale neměl chuť se hnout.

Tarasoff se zvedl a zmačkaný papír zvedl. „Co z toho všeho usuzujete, pane Pottere?“ zeptal se a pořádkumilovně hodil papír do odpadků,

Potter pokrčil rameny. „Že bychom se pustili po falešné stopě? Doufám, že ne.“

„Neměli bychom se podívat na tohohle Nicka O’Haru z jiného úhlu?“

„Co tím myslíte?“

„Je možné, že by za tím bylo něco složitějšího? Mohl by být supertajným agentem?“

Potter vybuchl smíchy. ,,O’Hara? Něco vám o něm povím. Není to typ na supertajného agenta. Je příliš čestný. Myslí si, že hledá svatý grál nebo tak něco. Víte, je to ten typ chlapa, který celý den stráví starostmi kvůli mrtvým velrybám.“ Potter upřel oči na Tarasoffův nedojedený sendvič s rostbífem. V žaludku mu pořád ještě kručelo. „Už to nebudete jíst?“

„Ne, pane. Můžete si to vzít.“

Potter si ukousl a skoro se udusil. Ředkvička. Proč lidi musejí zkazit výtečný rostbíf? Ale nemělo smysl to vyhodit. ,,O’Hara je tuším dost chytrý,“ řekl mezi dvěma sousty. „Takovým tím intelektuálním způsobem, chci říct – je samá teorie, žádná praxe. Mluví tak čtyřmi jazyky. Není to špatný konzulární úředník. Ale prostě se nepohybuje v reálném světě.“

„I tak je to zvláštní,“ řekl Tarasoff. „Proč by se měl do téhle věci plést? Ohrozil svoji kariéru. Mně to nedává smysl.“

„Byl jste někdy zamilovaný?“

„Jsem ženatý.“

„To nemyslím, myslím zamilovaný.“

„No, ano. Předpokládám, že ano.“

„Tak vy předpokládáte. Tak to není láska. Láskou myslím něco, co vás rozpálí, něco, kvůli čemu budete dělat bláznivé věci, riskovat život. Dokonce se možná i oženíte.“

„On je zamilovaný? Do Sarah Fontaineové?“

„Proč ne?“

Tarasoff vážně zavrtěl hlavou. „Myslím, že je supertajný agent.“

Potter se zasmál. „Nikdy nepodceňujte sílu hormonů.“

„Tohle pořád říká moje žena.“ Tarasoff se najednou zamračil na Potterovu paži. „Měl byste si radši utřít tu hořčici, pane. Zničí vám sako.“

Potter pohlédl na žlutou kapku na rukávu. Jiný den, jiná skvrna. Rozhlédl se, jestli tam někde není ubrousek, pak to vzdal a sáhl po kusu kancelářského papíru. Stála na něm poznámka, kterou si zkraje týdne udělal. Poslat šeky s alimenty! Sakra, zase pozdě. Kdyby zašel hned teď na poštu, šeky by mohly přijít v úterý…

Odhodil papír s poznámkou do odpadkového koše. Netrefil se. Se zasténáním se pracně zvedl ze židle. Právě se shýbal pro ten papír, když se dveře otevřely. „Jo?“ zeptal se. Pak zmlkl.

Tarasoff se v rozpacích otočil a pohlédl na muže ve dveřích. Byl to Jonathan Van Dam.

Potter si odkašlal. „Pane Van Dame. Nevěděl jsem, že jste v Londýně. Děje se něco nového?“

„Ne. Vlastně jde o starou záležitost.“ Van Dam se usadil na Potterovu židli a ledabyle odsunul stranou kouli voskovaného papíru a umělohmotné kelímky, pak si položil kufřík na stůl. „Dostala se mi do rukou zvláštní informace, kterou si opravdu nedovedu vysvětlit. Možná na ni můžete vrhnout nějaké světlo vy.“

„Ehm – informace?“

„Ano. Nechal jsem odposlouchávat telefon Sarah Fontaineové. Ke svému překvapení jsem se dozvěděl, že jí před pár dny volal manžel. Což je dost udivující, nemyslíte? Že by se telefonické služby takhle zlepšily?“

Potter a Tarasoff si vyměnili pohled. „Pane Van Dame,“ řekl Potter, „to můžu vysvětlit…“

„Ano,“ řekl Van Dam. Neusmíval se. „To byste měl.“

Nick a Sarah stáli obráceni proti větru na vysokých útesech nad Margate. Rackové se vrhali ze světle modrého nebe a jejich vřeštění protínalo vzduch jako desítky truchlících hlasů. Slunce jasně svítilo a moře se třpytilo jako roztříštěné sklo. Pod hojivým dotekem slunečních paprsků se i Sarah pomalu probouzela k životu.

Od té doby, co vyrazili ráno z Londýna, si sundala svetr a šátek. Nyní, oblečená do bílé bavlněné halenky a staré šedivé sukně, se zastavila na slunci a vpíjela do sebe jeho teplo. Je naživu. V minulých čtrnácti dnech na tuhle skutečnost poněkud zapomněla. Chtěla se pohřbít vedle Geoffreye – nebo vedle toho, koho za Geoffreye považovala. Až teď, když ucítila na obličeji slaný vítr, se jí pomalu začal vracet život do těla. Přežila Geoffreyovu smrt,

teď by měla přežít jeho zmrtvýchvstání. Když pomyslí, jak hluboce ho milovala! Teď si ten pocit sotva dokázala připamatovat. Zůstaly jí jenom dojmy, film vzpomínek na muže, jehož sotva znala.

„Sarah?“ Nick se dotkl její paže a pokývl na stezku. Vítr mu rozcuchal vlasy a obličej mu na slunci zbrunátněl. Ve vybledlé košili a kalhotách vypadal spíš jako rybář než jako úředník. „Jak je to ještě daleko?“ zeptal se.

„Moc ne. Je to nahoře na kopci.“

Když kráčeli po cestě do Whitstable Lane, přistihla se, že ho pozoruje. Rázoval lehce, bez námahy, jako by po celý život zdolával útesy. Znovu si začala lámat hlavu nad Nickem O’Harou. Ať už byl jeho důvod, proč tady byl, jakýkoliv, jedno věděla: důvěřuje mu. Nemělo smysl pochybovat o jeho motivaci. Je to přítel, na ničem jiném nezáleží.

Otočil se a s přivřenýma očima se zadíval na cestu, kterou přišli. Město Margate se rozkládalo dole na úpatí útesu. Nic nesvědčilo o tom, že by měli někoho v patách. Byli sami.

„Říkám si, proč nás nesledují?“ prohodil Nick.

„Možná je to unavilo.“

„No, pojďme dál. Aspoň teď můžeme volněji dýchat.“

Otočili se a pokračovali v chůzi.

„Vy nemáte CIA rád, viďte?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Je to jiná sorta lidí. Nevěřím jim. A zvláště nevěřím Royi Potterovi.“

„Co vám pan Potter udělal?“

„Mně? Nic. Až možná na to, že mě nechal přeložit do Washingtonu.“

„To je Washington tak zlý?“

„Není to místo, kde se dělá kariéra v diplomatických službách.“

„A kde se dělá?“

„V ožehavých oblastech. V Africe. Jižní Americe.“

„Nicméně jste byl v Londýně.“

„O to jsem tolik nestál. Nabídli mi Kamerun, ale musel jsem to odmítnout.“

„Proč?“

„Kvůli Lauren. Mojí bývalé ženě.“

„Ach.“ Takže Lauren se jmenovala. Sarah vrtalo hlavou, co se mezi nimi stalo. Bylo to jako v tolika jiných manželstvích, která nevyšla, kde došlo k postupnému odcizení? Byla v tom nuda? Nedovedla si představit, že by ji někdy mohl Nick nudit. Byl to člověk mnoha podob a každá nová byla složitější než ta předchozí, a čekala, až bude odhalena. Dokázala by ho žena vůbec někdy opravdu poznat?

Kráčeli mlčky kolem řady poštovních schránek a zatáčkou, která vedla do Whitstable Lane. Vynořila se před nimi chalupa, bílý domek za nízkým laťkovým plotem. Starý zahradník nebyl nikde v dohledu.

„To je ten dům,“ řekla.

„Pojďme se podívat, kdo je doma,“ řekl Nick. Přistoupil k předním dveřím a zazvonil. Nikdo nepřišel otevřít. Dveře byly zamčené. „Vypadá to, že je prázdný,“ poznamenal. „Tím lip.“

„Nicku?“ zvolala a šla za ním kolem domu k zadnímu vchodu. Našla ho, jak lomcuje klikou. Nebylo zamčeno.

Dveře se pomalu otevřely. Pruh denního světla zalil vyleštěnou kamennou podlahu. U nohou jim ležel jediný roztříštěný porcelánový talíř. Jinak bylo zřejmě všechno na svém místě. Kuchyňské zásuvky byly zavřené. Na tyčích nad hlavou jim v řadách viselo měděné nádobí. Na okenním parapetu stály dvě uschlé rostliny v květináčích. Až na tiché odkapávání vody z kohoutku panovalo v domě přízračné ticho.

Sarah nadskočila, když se Nick dotkl její paže. „Počkejte tady,“ zašeptal. Jeho kroky hlasitě zachrustaly na rozbitém porcelánu, když kráčel přes kuchyň. Zmizel v druhé místnosti. Čekala na něho a oči jí mezitím pomalu klouzaly po tom zvláštním prostředí. Stála v samotném srdci domu. Tady Eva vařila a s Geoffreym se smáli a společně jedli. I teď jako by místnost rezonovala jejich přítomností. Sarah sem nepatřila. Byla vetřelec.

„Sarah?“ zavolal Nick ode dveří. „Pojďte se podívat.“

Šla za ním do obývacího pokoje. Stěny byly obložené policemi s knihami vázanými v kůži; na krbové římse stála řada porcelánových figurek. V krbu zůstal popel po posledním ohni, který v něm Eva rozdělala. Jenom psací stůl nezůstal, jak měl. Zásuvky byly vytažené a vysypané. Hromada pošty – převážně účtů a reklamních letáků – byla otevřená a pohozená na podlahu.

„Nešlo o to něco tady ukrást,“ poznamenal a pokývl na jednoznačně starožitný cínový pohár na krbové římse. „Myslím, že někdo hledal informace. Možná adresář. Nebo telefonní číslo.“

Rozhlížela se po pokoji. Bylo by tam tak útulně, při tlumeném světle, a kdyby v krbu praskal oheň. Dovedla si Evu představit, jak sedí v koženém křesle a od cigarety se jí vine dým. Hrála by nějaká hudba? Ano, samozřejmě, Mozart a Chopin. Vedle starého gramofonu ležela hromádka desek. Popelník pořád ještě přetékal nedopalky. Strach ji musel nutit, aby si zapalovala jednu od druhé. Když tady tak seděla sama ve tmě, musela nadskočit pokaždé, když zachrastila okna nebo zavrzala podlaha.

O kousek dál uviděla Sarah otevřené dveře. Táhlo ji k nim nevysvětlitelné a bolestné zaujetí. Věděla, co je za nimi, přesto nedokázala odolat, aby nevešla dál.

Byla to ložnice. Bylo jí do pláče, jak tak stála v nohách dvoulůžka a hleděla na květovaný přehoz. Byla to postel jiné ženy. V duchu viděla Geoffreye, jak tady leží a objímá Evu. Ta představa ji tolik zabolela, že měla co dělat, aby nevykřikla. Kolik nocí tady spal? Kolikrát se tady milovali? Když lehával v téhle posteli, nechyběla mu ona, Sarah, aspoň trošičku?

Na tyhle otázky mohl odpovědět jenom on. Musí ho najít. Musí se to dozvědět, jinak nebude nikdy volná.

V slzách vyběhla z místnosti. Po chvíli stála sama na kraji útesu a hleděla na moře. Sotva vnímala Nickovy kroky, když kráčel k ní.

Ale pocítila jeho ruce, které jí zlehka položil na ramena. Neřekl nic, jenom tam stál jako teplá a spolehlivá opora. Přesně tohle od něho potřebovala: mlčení. A dotek. Dole se převalovaly vlny, zavřela oči a vnímala jeho dech ve svých vlasech.

Byla za Geoffreye vdaná a nikdy ho vlastně neznala. Teď je tady Nick, muž, jehož poznala sotva před čtrnácti dny. Jejich životy se už nezvratně propojily. A nyní si zoufale přála, aby si ji přitáhl blíž a vzal ji do náruče.

Co se to děje za šílenství, blesklo jí hlavou. Dělá to jenom osamělost? Nebo zármutek? Chtěla se k němu otočit, aby ji sevřel v náručí, ale věděla, že v tom není jenom pouhá touha. Také ho potřebovala. Měla strach a byla zranitelná a Nick byl jediná bezpečná kotva v jejím světě. To nebyl dobrý důvod, aby se zamilovala.

Odtáhla se a otočila k němu. Stál vzpřímeně a naprosto bez hnutí. Oči měl šedivé jako dým. Vítr mu nadouval košili. Na nebi kroužili rackové a stoupali vzhůru jako stříbřitý mrak.

„Musím Geoffreye najít,“ řekla a její slova se v křiku meků téměř ztrácela. „A vy se mnou nemůžete.“

„To vy nemůžete odjet sama. Podívejte, co se stalo Evě –“

„O mě se nezajímají. Stojí o Geoffreye. A já jsem jejich jediné spojení. Neublíží mně.“

„Jak ho chcete najít?“

„On vyhledá mě.“

Zavrtěl hlavou a vlasy se mu ve větru divoce rozevlály. „To je šílenství! Nevíte, co vás čeká.“

„Vy to víte, Nicku? Jestli ano, musíte mi to říct.“

Neodpověděl. Jenom na ni upíral oči, které ztmavly jako zašlé stříbro. Co ví? uvažovala. Más tím vším něco společného?

Otočila se a vykročila. Nick ji s rukama hluboko v kapsách následoval. Zastavili se u řady poštovních schránek, tam, kde se Whitstable Lane stáčela na stezku přes útes. Nějaký starý muž v pošťácké uniformě nadzvedl čepici a ujížděl na kole dál po cestě dolů do Margate. Právě doručil poštu. Sarah sáhla do schránky s číslem 25. Uvnitř byl další katalog a tři účty adresované Evě.

„Nebude je potřebovat,“ připomněl Nick.

„Ne. To nebude.“ Nacpala si účty do kabelky. „Doufala jsem, že tam bude něco…“

„Co jste čekala? Že vám napíše dopis? Ani nevíte, kde začít, že je to tak?“

„Nevím,“ přiznala. „Ale najdu ho,“ dodala paličatě.

„Jak? Nezapomínejte, že dole na vás čeká CIA.“

„Setřesu je. Nějak.“

„A co potom? Co bude, jestli se Evin vrah rozhodne, že půjde po vás? Myslíte, že ho sama zvládnete?“

Odvrátila se a vykročila po cestě. Popadl ji za paži a otočil k sobě.

„Nechovejte se hloupě, Sarah!“

„Chci Geoffreye najít.“

„Potom mi dovolte, abych jel s vámi.“

„Proč?“ zvolala a tu otázku odnesl vítr.

Jeho odpověď ji úplně vyvedla z míry. Jediným rychlým pohybem si ji přitáhl do náruče. Než stačila zareagovat, než stačila vůbec pochopit, co se děje, spoutal jí ústa polibkem. Síla jeho objetí jí vyrazila dech. Křik racků vymizel a vítr jako by ji unášel nahoru a pryč, až přestala vnímat, kde je. Objala ho, jako by její paže jednaly z vlastní vůle, a přitiskla ruce na pevnou křivku jeho zad. Ochotně rozevřela rty a on okamžitě začal prozkoumávat její ústa s živočišným hladem. Už na ničem nezáleželo, na ničem, jenom na Nickovi, na chuti jeho úst, vůni moře na jeho pokožce.

Znovu k ní pronikl křik racků a přinesl s sebou skutečnost. Vyvinula se mu. Tvářil se stejně překvapeně jako ona, jako by i on se nechal strhnout něčím, co nedokázal vysvětlit.

„Tohle je asi ten důvod,“ řekl tiše.

Zmateně zavrtěla hlavou. Políbil ji. Stalo se to tak rychle, tak nečekaně, že sotva dokázala vzít na vědomí, co to všechno znamená. Zatoužila po něm, tolik věděla. Pořád ještě po něm toužila. A s každou uplynulou vteřinou její touha narůstala.

„Proč jsi to udělal?“

„Prostě se to stalo, Sarah. Nechtěl jsem –“ Najednou se vyvedený z míry odvrátil. „Zatraceně!“ vyhrkl, otočil se zpátky a vpil se do ní pohledem. „Beru to zpátky! Chtěl jsem to udělat!“

O krok ustoupila, ještě zmatenější než předtím. Co se to s ní děje? Sotva před pár dny si myslela, že je beznadějně zamilovaná do Geoffreye. A teď, v tuhle chvíli je Nick O’Hara jediný muž, po kterém touží. Stále ještě cílila na rtech jeho polibek, a jeho ruce, jak ji k sobě tiskl, a dokázala myslet jenom na to, jaké by to bylo pěkné znovu ho políbit. Ne, nemůže zůstat v jeho blízkosti. Ne teď, ne po tomhle.

„Prosím tě, Nicku,“ řekla. „Vrať se do Washingtonu. Musím najít Geoffreye a ty nemůžeš se mnou.“

„Počkej! Sarah!“

Ona už ale kráčela pryč.

Mlčky došli do vesnice. Nevěděla, co by mu měla dalšího říct. Bylo to jednodušší, kdy byli pouhými přáteli, když byli jenom dva lidé hledající odpovědi. Teď stačilo, aby na něho jenom pohlédla a vzplanul v ní oheň, o němž netušila, že vůbec existuje.

Včera večer byla tak unavená a vystrašená, že byla skoro ráda, že může zůstat u něho v pokoji. Dnes je všechno jinak. Musí ho opustit. Jen co dojedou do Londýna, zabalí si a odejde z Kenmoru. Hledat Geoffreye musí na vlastní pěst.

Když vešli do Margate, utvrdila se ve svém rozhodnutí. Ničím, co bude říkat, ji nepřiměje, aby svoje rozhodnutí změnila. Ale bude to zkoušet, viděla mu to na obličeji, v tom jak umíněně vystrkoval bradu. Ještě s ní neskončil. Bude to dlouhá cesta do Londýna.

Kráčeli vedle sebe jako dva cizinci k Nickovu pronajatému vozu, který parkoval na ulici lemované krámky. Hned za vozem stál tentýž černý ford, který je sledoval po celou cestu z Londýna. CIA. Takže nechali všeho předstírání. Teď operují otevřeně. Čímž bude pro ni jednodušší, aby je setřásla.

Přes tónované sklo okna bylo vidět siluetu jednoho agenta. Když kráčeli kolem, vrhla pohled předním sklem. Uvnitř se vůbec nic nepohnulo. Nick si toho také všiml. Zastavil se a zaklepal na okno. Agent se nepohnul, nepromluvil. Že by spal? Přes tónované sklo se to dalo těžko poznat.

„Nicku?“ zašeptala. „Není mu nic?“

„Jdi dál,“ řekl tiše a postrčil ji k svému vozu. „Chci, abys nastoupila.“ Klidně odemkl vůz. „Nastup si a zůstaň uvnitř.

„Nicku –“

Opatrně se blížil k fordu. Zvědavost jí nedala, musela za ním. Stála hned za ním na chodníku, když pomalu, opatrně sáhl po klice dveří. Agent se pořád ještě nepohnul. Nick zaváhal jen vteřinu, pak dveře prudce otevřel.

Agentovi pokleslo rameno. Obličej mu sklouzl po skle, obličej s doširoka vytřeštěnýma očima. Paže mu bezvládně vypadla z vozu ven. Nick v hrůze uskočil, když na chodník dopadly jasně červené kapky.

OSMÁ KAPITOLA

Sarah zaječela. V příštím okamžiku výstřely roztříštily okna fordu a Nick se Sarah se vrhli do úkrytu. Když padli na betonovou vozovku, přistál Nick rovnou na ní. Nemohla se pohnout. Nemohla dokonce ani promluvit, protože si vyrazila dech.

Nick se překulil stranou a šťouchl do ní.

„Do vozu – nastup!“

Jeho drsný rozkaz ji rozhýbal. Jako poděšené zvíře se vyškrábala do jejich pronajatého vozu. Výstřely vyrazily výlohy obchodu a všude kolem nich křičeli lidé. Nick se vrhl do vozu za Sarah, přelezl ji a přikrčil se pod volantem. Když zajel na sedadlo, držel už klíčky v ruce.

Motor se rozburácel. Sarah se snažila zavřít svoje dveře, ale Nick zařval.

„Dolů! Dolů, krucinál!“ Padla na podlahu.

Poslepu s vozem zacouval. Vrazil do fordu. Přeřadil na jedničku, stočil volant doprava a sešlápl plyn. Poskočili kupředu. Sarah to bezmocně vrhlo proti sedadlu. Vůz divoce zabočil do ulice. Řítili se bezcílně k nevyhnutelné srážce. Opřela se.

K nárazu ale nedošlo. Bylo slyšet jenom vrčení motoru a Nickovo chraptivé nadávání, když zařadil trojku.

„Zavři dveře!“ nařídil jí.

Vrhla na něho pohled. Oběma rukama svíral volant, oči upřené na silnici. Byli v bezpečí. Nick měl všechno pod kontrolou. Venku se kolem nich míhaly úzké ulice Margate.

Přitáhla dveře a zavřela je.

„Proč se nás pokoušejí zabít?“

„Dobrá otázka!“ Najednou se za nimi zničehonic objevil náklaďák. Nick uhnul prudce ke straně. Dolehlo k nim skřípění pneumatik a vzteklý výkřik řidiče.

„Ten agent –“

„Podřízli mu krk.“

„Ach bože…“

Vepředu se tyčila cedule s nápisem Westgate. Nick přeřadil na čtyřku. Nechali Margate za sebou. Teď kolem nich svištěla prázdná pole. „Ale kdo, Nicku? Kdo se nás snaží zabít?“

Vrhl pohled do zpětného zrcátka. „Doufejme, že to co nevidět nezjistíme.“

Vyděšeně se otočila. Rychle je doháněl modrý peugeot. Jen letmo zahlédla řidiče, přesněji odraz jeho zrcadlových brýlí proti slunci.

„Drž se,“ řekl Nick. „Uděláme si vyjížďku…“ Sešlápl pedál až k podlaze a riskantně se proplétal mezi vozidly. Peugeot vystřelil za nimi. Byl větší, těžkopádnější, zabočil do špatného pruhu a málem vrazil do dodávky. Tou chybou ztratil rychlost, peugeot zůstal za nimi. Ale provoz začínal řídnout. Na volné silnici mu nemohli konkurovat, peugeot byl příliš rychlý.

„Nedokážu ho setřást, Sarah!“

Zaslechla v jeho hlase zoufalství. Byli odsouzení k záhubě a on s tím nemohl nic dělat. Je to všechno moje vina, pomyslela si. Já můžu za to, že Nick zemře.

„Zapni si bezpečnostní pás,“ vybídl ji. „Už nemáme na vybranou.“

Nemáme na vybranou. To je hezky řečeno, že se blíží jejich konec. Pozorovala peugeot, jak se k nim neúprosně blíží. Za předním sklem viděla řidiče, sluneční světlo mu zářilo na postříbřených brýlích. Člověk, jemuž neviděla clo očí, v sobě měl něco obludného, nelidského.

Zapnula si bezpečnostní pás a pohlédla na Nicka. Tvářil se nesmiřitelně a chladně, oči upíral na vozovku. Byl příliš zaměstnaný, aby na něm byl znát strach. Jedině ruce ho prozrazovaly. Klouby prstů mu zbělely.

Silnice se rozdělovala. Doleva to na ukazateli bylo do Canterbury. Nick změnil směr tak náhle, že ji to hodilo prudce dopředu a bezpečnostní pás se napjal. Peugeot odbočku málem minul. Na krajnici dostal smyk, pak se za nimi vyřítil na rychlostní silnici na Canterbury.

Mračnem strachu, které se jí usadilo v mozku, pronikl Nickův pevný, hluboký hlas. „Každou chvíli začnou lítat kulky. Drž hlavu dole. Budu nás držet na silnici, jak dlouho to dokážu. Jestli nás zastaví, vylez a utíkej ze všech sil. Nádrž by mohla vybuchnout.“

„Neopustím tě!“

„Ale ano.“

„Ne, Nicku!“

„Krucinál!“ zařval. „Udělej, co ti říkám!“

Peugeot jel těsně za nimi. Byl tak blízko, že Sarah viděla, řidičovy zuby, které v úsměvu odhaloval. „Proč nestřílí?“ zvolala Sarah. „Je tak blízko, že by nás mohl zasáhnout!“

Peugeot se opřel do jejich zadního nárazníku. Sarah se chytila dveří, když Nick stočil volant prudce doprava a hned doleva. Peugeot dostal smyk a zůstal pár metrů za nimi.

„Tady máš důvod,“ řekl Nick. „Chce nás vytlačit ze silnice.“

Znovu se ozval dunivý náraz, tentokrát zleva. Nick znovu zakličkoval. Peugeot burácel vedle nich. Vozy ujížděly vedle sebe. Sarah ochromená strachem zírala okénkem do tváře tomu zabijákovi. Světlé vlasy, tak světlé, že byly skoro bílé, mu střapatě padaly do čela nad brýlemi proti slunci. Tváře měl vpadlé, pokožku žlutou jako vosk. Zubil se na ni.

Její mozek jen nejasně zaregistroval překážku před nimi. Hypnotizoval ji jeho obličej a jeho úsměv, škleb smrti. Vtom uslyšela, jak se Nick prudce nadechl. Pohlédla dopředu, kde se silnice stáčela, na vůz, který jim stál v cestě. Nick strhl volant doprava, do jízdního pruhu v protisměru. Pneumatiky zaskřípěly. Nekontrolované se řítili a vozy se jim snažily vyhnout. Sarah vnímala míhající se zelené louky, pak znovu upřela pohled na Nickovy ruce, jak zápolil s volantem. Sotva vzala na vědomí kovový náraz a tříštící se sklo někde za nimi.

Vtom se svět rázem zastavil. Ocitli se na louce plné udivených krav. Sarah se znovu normálně rozběhlo srdce a pořádně se nadechla. Ve stejné chvíli Nick šlápl na plyn a vrátil se s vozem zpátky na silnici.

„To ho zpomalí,“ podotkl. Ta poznámka, která situaci zdaleka nevystihovala, jí najednou připadala trochu legrační.

Ohlédla se. Peugeot ležel na boku v poli. Vedle něho stál v blátě světlovlasý řidič, muž, který se usmíval jako smrt. I na dálku viděla zuřivý škleb v jeho obličeji. Potom se začal on i peugeot zmenšovat, až zmizeli z dohledu.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Nick.

„Ano, ano…“ Snažila se polknout, ale ústa měla vyschlá jako troud.

Nick zamručel. „Jedno je jasné. Rozhodně nemůžeš nikam vyrazit sama.“

Sama? Už jen samotné pomyšlení ji vyděsilo. Ne, nechtěla zůstat sama. Už nikdy! Jak dalece ale může spolehnout na Nicka? Není žádný voják, je to diplomat, muž, který vysedává za psacím stolem. Teď jedná čistě instinktivně, ne jako vycvičený člověk. Přesto byl tím jediným, co stálo mezi ní a světlovlasým zabijákem.

Silnice se znovu rozdvojovala. Canterbury a Londýn ležely na západě. Nick zabočil na východ na silnici vedoucí do Doveru.

„Co to děláš?“ zeptala se Sarah a polekaně se otočila, když minuli výjezd na Londýn.

„Nejedeme do Londýna,“ řekl. „Ale potřebujeme pomoc –“

„Pomoc jsme měli. Moc nám neprospěla. Tolik tedy ochranka.“

„Londýn bude bezpečnější!“

„Ne, to nebude. Budou tam na nás čekat. Celé tohle fiasko dokazuje, že nemůžeme spoléhat na vlastní lidi. Možná jsou jenom neschopní. Možná je za tím něco horšího…“

Něco horšího? Myslel tím zradu? Myslela si, že mají tu noční můru za sebou, že pouze zaklepou na dveře ambasády v Londýně a obejme je ochranářská náruč CIA. Vůbec ji nenapadla možnost, že by ti lidé, kterým důvěřuje, mohli chtít, aby zemřela. To postrádalo logiku!

„CIA by nezabila vlastního člověka,“ zdůraznila.

„Samotná Organizace možná ne. Ale někdo uvnitř ano. Někdo s jinými konexemi.“

„Co když se mýlíš?“

„Přemýšlej, prosím tě! Agent jen tak v klidu nesedí, když mu někdo podřezává krk! Zabiják ho překvapil. Byl to někdo, koho znal, někdo, komu důvěřoval. Musí v tom jet někdo z Organizace. Někdo, kdo nás chce odstranit z cesty.“

„Já ale nic nevím!“

„Možná víš. Možná si to jenom neuvědomuješ.“

Divoce zavrtěla hlavou. „Ne, to je šílené! Sílené, Nicku. Jsem jenom průměrný člověk. Chodím do práce, chodím nakupovat, vařím večeři – nejsem žádný špion! Nejsem jako-jako Eva…“

„Potom je načase, abychom začali uvažovat jako ona. Oba dva. Já jsem v téhle hře taky nováček. A podle všeho v tom vězím stejně hluboko.“

„Mohli bychom odletět domů – do Washingtonu –“

„Opravdu si myslíš, že tam je to bezpečnější?“

Ne, pomyslela si s narůstajícím zoufalstvím. Nick má pravdu. Doma to nebude bezpečnější. Nemají kam utéct.

„Kam tedy půjdeme?“ zeptala se zničeně.

Pohlédl na hodinky. „Je dvanáct,“ řekl. „Odstavíme vůz a v Doveru nasedneme na trajekt. Rychle se tak dostaneme do Calais. Vlakem odjedeme do Bruselu. A potom ty a já zmizíme. Alespoň na nějakou dobu.“

Otupěle zírala na silnici. Na nějakou dobu? Táhlo jí hlavou. Jak dlouho to bude, ta nějaká doba? Navždy? Budu jako Eva? Neustále na útěku, neustále se ohlížet přes rameno?

Sotva před hodinou na útesech u Margate jí bylo tak jasné, co musí udělat – najít Geoffreye a zjistit pravdu o svém manželství. Nyní šlo o něco mnohem podstatnějšího, o cíl tak jednoznačný, že na ničem jiném nezáleželo.

Musí se zachovat při životě.

O Geoffreyovi bude přemýšlet později. Dopřeje si dost času na přemýšlení o tom, kde je a jak by ho našla. Musela ho najít, byl jediný člověk, který jí mohl odpovědět na její otázky. Ale momentálně takhle daleko dopředu hledět nemohla.

Všimla si, jak pevně svírá Nick volant. Také má strach.

Tohle ji děsilo ze všeho nejvíc – skutečnost, že dokonce i Nick O’Hara se bojí.

„Asi ti musím důvěřovat,“ řekla.

„Už to tak vypadá.“

„Komu jinému můžu věřit, Nicku?“

Pohlédl na ni. Odpověděl jí s konečnou platností.

„Nikomu.“

Roy Potter popadl sluchátko při prvním zazvonění. Vzápětí stiskl tlačítko na nahrávání. Přes praskání telefonického spojení přes Kanál k němu dolehl hlas Nicka O’Hary. „Chci ti říct jedno.“

„O’Hara?“ zařval Potter. „Kde ksakru –“

„Mizíme, Pottere! Přestaň nás sledovat.“

„Nemůžeš se někam zašít! Poslouchej, O’Haro! Potřebuješ nás!“

„To sotva.“

„Myslíš, že přežiješ bez naší pomoci?“

„Jo. Přežiju. A poslouchej dobře, Pottere. Podívej se pořádně na svoje lidi. Jelikož je něco shnilého ve státě dánském. A jestli zjistím, že to máš na triku ty, dohlédnu na to, aby tě přitloukli ke zdi.“

„Počkej, O’Haro –“

Linka oněměla. Potter tlumeně zaklel a zavěsil. Potom váhavě pohlédl přes stůl na Jonathana Van Dama. „Jsou naživu,“ řekl.

„Kde jsou?“

„To neřekl. Snažíme se hovor vysledovat.“

„Vracejí se?“

„Ne. Někde se chtějí skrýt.“

Van Dam se naklonil přes stůl. „Chci je, Pottere. A chci je rychle. Než se k nim dostane někdo jiný.“

„On má strach, pane. Nedůvěřuje nám –“

„To mě nepřekvapuje, když vezmu v úvahu ten poslední přehmat. Najděte je!“

Potter popadl telefon a v duchu zahrnul Nicka O’Haru všemi nadávkami, na které si vzpomněl. Všechno je to jeho vina.

„Tarasoffe!“ vyštěkl. „Máte to číslo…? Co to sakra znamená, někde v Bruselu? To už vím, že je v Bruselu! Chci tu zatracenou adresu!“ Praštil sluchátkem.

„Jednoduché sledování,“ odtušil Van Dam. „To byl váš nápad, že? Tak co se stalo?“

„Na tu Fontaineovou jsem nasadil dva dobré agenty. Nevím, co se zvrtlo. Jeden se pořád ještě pohřešuje a ten druhý je v márnici.“

„Nemůžu se zaobírat mrtvými agenty. Chci Sarah Fontaineovou. A co železniční stanice a letiště?“

„Pobočka v Bruselu už na tom pracuje. Já tam dnes večer odlétám. Na jejich bankovních účtech došlo k pohybu – velké výběry. Vypadá to, že mají v úmyslu se skrývat dlouho.“

„Sledujte ty účty. Dejte do oběhu jejich fotografie. Dejte je místní policii, Interpolu, každému, kdo bude spolupracovat. Nezatýkejte ji, jenom zjistěte, kde se nachází. A potřebujeme psychologický profil O’Hary. Chci znát jeho motivy.“

„O’Hary?“ odfrkl si Potter. „Můžu vám říct všechno, co potřebujete.“

„Co byste myslel, že ten člověk udělá dál?“

„Je v téhle hře nováček. Nevěděl by, jak si zařídit novou identitu. Ale hovoří plynně francouzsky. Může se pohybovat po Belgii, aniž by vzbudil nejmenší pozornost. A je chytrý. Mohli bychom mít potíže.“

„Co ta žena? Dokázala by také tak splynout s prostředím?“

„Pokud vím, tak nezná žádný cizí jazyk. Je naprosto nezkušená. Sama by byla bezmocná.“

Do kanceláře vešel Tarasoff. „Mám to číslo. Je to budka v centru města. Není naděje, že bychom ho vystopovali.“

„Koho v Belgii O’Hara zná?“ chtěl vědět Van Dam. „Má tam nějaké přátele, na které by se spolehl?“

Potter svraštil čelo.

„Musím se podívat do jeho složky…“

„A co pan Lieberman z konzulárního odboru?“ nadhodil Tarasoff. „Nevěděl by o O’Harových přátelích.“

Van Dam vrhl na Tarasoffa uznalý pohled. „To je dobrý začátek. Jsem rád, že to někomu myslí. Co dál?“

„Říkám si, pane, jestli bychom se na něho neměli podívat z jiných hledisek, jestli v jeho životě nejsou ještě další…“ Najednou si Tarasoff všiml, jak nasupeně na něho Potter hledí. „Ale pan Potter zná samozřejmě O’Haru důkladně,“ dodal rychle.

„Na co narážíte, pane Tarasoffe?“ pobídl ho Van Dam.

„Pořád si říkám, jestli – jestli pro někoho nepracuje.“

„V žádném případě,“ prohlásil Potter. „O’Hara je nezávislý.“

„Ale váš kolega má dobrou připomínku,“ řekl Van Dam. „Nepřehlédli jsme něco, když jsme O’Haru prověřovali?“

„Strávil čtyři roky v Londýně,“ řekl Tarasoff. „Mohl navázat spoustu kontaktů.“

„Podívejte, já toho chlápka znám,“ řekl Potter. „Je svůj.“ Van Dam ho zřejmě nevnímal. Potter si připadal, jako by křičel z druhé strany zvukotěsného okna. Proč se vždycky cítil jako outsider, s hořčicí rozmáznutou na rukávu deset let starého obleku? Dřel jako kůň, aby se stal dobrým agentem, to ale nestačilo, v očích lidí jako Van Dam to nebylo dost. Potterovi chybělo jedno, a to styl.

Tarasoff ho měl. A Van Dam – no jasně, oblek měl rozhodně ze Savile Row a na ruce rolexky. Chytře se oženil pro peníze. Tohle měl samozřejmě Potter udělat. Měl se oženit s bohatou ženou. To by pak platila alimenty ona jemu.

„Očekávám, že se brzy dosáhne nějakých výsledků, pane Pottere,“ poznamenal Van Dam, když si oblékal svrchník. „Dejte mi vědět hned, jak bude něco nového. Jak to zařídíte s O’Harou potom, je vaše věc.“

Potter svraštil čelo. „Ehm – jak tomu mám rozumět?“

„Nechám to na vás. Hlavně ať je to diskrétní.“ Van Dam odešel z místnosti.

Potter upíral rozpačitý pohled na zavřené dveře. Co přesně myslel tím ‚Nechám to na vás?‘ Jasně, věděl, jak by rád s O’Harou naložil. Nick O’Hara byl jenom další namyšlený diplomat. Tyhle typy znal Potter až moc dobře. Na špiony koukají spatra. Nikdo z nich neocenil tu špinavou práci, kterou Potter musel dělat. Krucinál! Někdo to dělat musí! Když šlo všechno jako po másle, nikdo to neuznal. Ale když se něco zvrtlo, hádejte, komu to předhazovali?

Nadávky, kterými se s O’Harou před rokem počastovali, ho pořád ještě pálily. Hlavně proto, že v hloubi duše věděl, že O’Hara má pravdu. Za smrt Sokolova mohl on.

Tentokrát si nemohl dovolit žádné přehmaty. Už přišel o dva agenty. A co horšího, ztratil stopu té Fontaineové. Takže žádné další chyby. Najde je, kdyby měl prohledat všechny hotely v Bruselu.

Jonathan Van Dam byl z osobních důvodů stejně odhodlaný je najít. O’Harovi se nějak podařilo překazit to, co měla být docela jednoduchá operace. Byl nevypočitatelná veličina, ten jediný detail, který nemohl nikdo předvídat, což je přesně to, z čeho má tajný agent děsivé sny. Van Dama ale skutečně tížilo to, co naznačil Tarasoff, že O’Hara by mohl být něco víc, než jen zamilovaný muž. Pracuje pro někoho jiného?

Van Dam se zadíval do talíře na směs grilovaného masa a přemýšlel o této znepokojivé možnosti. Seděl sám ve své oblíbené londýnské restauraci. Nevařili tady špatně. Jehněčí kotlety byly křehké a růžové, párky domácí. Hranolky byly suché, poctivé, ale stejně je nikdy nejedl. Měl rád světlo svíček a tichý šum konverzace. Rád měl kolem sebe lidi, i když jenom anonymně. Pomáhalo mu to soustředit se na bezprostřední problém.

Dojedl kotletu, pohodlně se opřel a pomalu upíjel jemné portské. Ano, to byla dobrá připomínka od toho mladého Tarasoffa. Bylo nebezpečné počítat s tím, že je něco takové, jaké se to jeví. To věděl Van Dam lépe než většina lidí. Dva roky vydržel to, čemu lidé zvenčí říkali šťastné manželství. Dva roky sdílel lože se ženou, které se sotva dokázal dotknout. Svědomitě ji ošetřoval při jejích kocovinách, snášel její záchvaty vzteku a následně výčitky svědomí. A po celou dobu se v duchu smál těm nejapným poznámkám, které trousili její přátelé: ‚Víš, Jonathane, s tebou je Claudia tak šťastná!‘ Nebo ‚Ty jsi pro ni hotové požehnání!‘ nebo ‚Máte oba takové štěstí!‘ Claudiina smrt všechny šokovala – ze všech nejvíc možná samotnou Claudii. Ta potvora si myslela, že bude žít věčně.

Ano, to portské je znamenité. Objednal si další. O dva stoly dál z něho nespouštěla pohled nějaká žena, ale nevšímal si jí, nějakým zvláštním, spolehlivým instinktem rozpoznal, že se ráda napije. Jako Claudia.

Znovu se v myšlenkách vrátil k Sarah Fontaineové a Nickovi O’Harovi. Věděl, že ve městě tak velkém jako Brusel, bude nemožné najít člověka jako O’Hara, člověka, který mluví plynně francouzsky. Sarah Fontaineová, to byla jiná. Stačilo, aby v nesprávnou chvíli otevřela ústa, a najdou ji. Ano, lepší bude soustředit se na pátrání po ní, ne po O’Harovi. Byla snadnější kořist. A koneckonců, chtějí vlastně ji.

Sarah seděla na tvrdé matraci s nohama přitaženýma k hrudi a objímala si kolena. Znovu se podívala, kolik je hodin. Nick byl pryč dvě hodiny a po celou dobu seděla jako zombie a čekala, až uslyší jeho kroky. A přemýšlela. Přemýšlela o strachu, leželo jí v hlavě, jestli se ještě někdy bude cítit v bezpečí.

Ve vlaku z Calais bojovala s panikou, s neblahým tušením, že se co nevidět stane něco strašného. Všechny smysly měla zbystřené. Vnímala každý zvuk, každý vjem, až po vytahané nitě na saku průvodčího. Detaily byly najednou nezvykle důležité. Jejich životy mohly záviset na něčem tak triviálním jako byl pohled v očích cizího člověka. Cesta proběhla hladce – do Bruselu to zvládli bez potíží. Hodiny míjely a otupovaly ostré hrany strachu, až jej vystřídalo pouhé hryzavé znepokojení. Momentálně byla v bezpečí.

Ale kde je Nick? Určitě by se pro ni vrátil? Nechtěla myslet na jiné možnosti. Že ho dostali. Nebo že přišel k rozumu a z té beznadějné situace vycouval. Který muž se zdravým rozumem by zůstával a čekal na smrt?

Zvedla se a přistoupila k oknu. Soumrak zahaloval město. V šedivém mrholení se vznášely vršky bruselských střech jako duchové.

Rozsvítila jedinou holou žárovku. Pokoj byl malý a ošuntělý, pouhá kostka v prvním patře sešlého hotelu. Všechno tam páchlo prachem a plísní. Matrace na dvoj– lůžku byla hrbolatá. Na dřevěné podlaze ležela pouze jediná malá předložka, prošlapaná a flekatá. Před pár hodinami jí bylo jedno, jak pokoj vypadá. Teď ji ty čtyři stěny přiváděly k šílenství. Cítila se jako v pasti. Toužila po čerstvém vzduchu, a ještě víc po jídle. Jejich posledním jídlem byla snídaně a tělo se už ozývalo. Musela ale počkat, až se vrátí Nick.

Pokud se vrátí.

Dole práskly dveře. Otočila se a naslouchala, jak kroky duní na schodech a pak ztěžka dusají po vrzajících prknech chodby. V zámku zachrastil klíč. Knoflík na dveřích se otočil. Dveře se pomalu, skřípavě otevřely. Strnula. Na prahu se tyčil nějaký cizinec.

Nic jí na něm nepřipadalo známé. Na hlavě měl černou rybářskou čapku staženou hluboko do čela. Ze rtů mu nedbale visel nedopalek cigarety, z kterého se vinul kouř. Přinesl s sebou pach rybiny a vína, ten pach k němu patřil tak jako ošuntělé sako, co měl na sobě. Když ale zvedl hlavu, rozesmála se Sarah úlevou. „Nicku! To jsi ty?“

Svraštil čelo. „Kdo jiný by to měl být?“

„Tvoje šaty –“

Znechuceně se podíval na sako. „Není to ohromné? Smrdí to, jako by v tom původní majitel umřel.“ Zamáčkl cigaretu a hodil jí balík v hnědém papíře.

„Vaše nová identita, madam. Zaručuju, že tě nikdo nepozná.“

„A jéje. Úplně se bojím podívat.“ Rozbalila balík a vytáhla černou paruku z krátkých vlasů, balíček sponek a mimořádně ohyzdné vlněné šaty. „Myslím, že na ovci to vypadalo lip,“ povzdechla si.

„Hele, to není fér, stěžovat si kvůli šatům. Bud ráda, že jsem tě neoblékl do minisukně a síťovaných punčoch. Věř mi, že jsem o tom přemýšlel.“ Pochybovačně se zadívala na paruku. „Černá?“

„Byla na prodej.“

„Nikdy jsem nic takového neměla na hlavě. Jak se to nosí? Takhle?“

Zařičel smíchy, že až zčervenala. „Ne, máš to obráceně. Ukaž, já to udělám.“ Sundal si sako.

Pracně si ji stáhla z hlavy. „To nepůjde.“

„Jasně, že to půjde. Promiň, že jsem se smál. Jenom si musíš tu paruku dobře nasadit.“ Popadl z postele sponky. „Pojď, otoč se. Nejdřív nám musejí přestat překážet tvoje vlasy.“

Poslušně se otočila a nechala ho, aby jí je sepnul. Byl hrozně nešikovný, bývala by to udělala mnohem rychleji a lépe. Ale při prvním doteku jeho rukou, jí začaly tělem prostupovat teplo a spokojenost; chtěla, aby ten pocit nikdy neskončil. Bylo to tak uklidňující, tak neuvěřitelně smyslné, když ji muž hladil po vlasech, zvláště muž s rukama tak teplýma a něžnýma jako měl Nick.

Jak postupně napětí v jejích ramenou povolovalo, cítil Nick, jak napětí v jeho těle nesnesitelně vzrůstá. I když zápolil se sponkami, přistihl se, že nemůže odtrhnout pohled od hebké pokožky jejího krku. Pohledem sledoval jemné kosti její páteře, pokud mu límec její halenky dovoloval. Pramen jejích vlasů na ruce mu připadal jako tekutý oheň. Teplo mu projelo prsty jako proud přímo do slabin. Znovu mu vyskočila v mysli ta představa: Sarah stojí před ním v jeho ložnici, prsy má odhalené a vlasy jí volně padají na ramena.

Přinutil se soustředit se na to, co dělá. Co vlastně dělá? Jo ano. Paruka. Nemotornými prsty začal zastrkávat sponky.

„Nevěděla jsem, že kouříš,“ prohodila ospale.

„Už ne. Nechal sem toho před léty. Dnes večer je to jen tak pro parádu.“

„Geoffrey kouřil. Nemohla jsem ho přimět, aby toho nechal. To byla jediná věc, kvůli které jsme se hádali.“

Ztěžka polkl, když se jí uvolnil pramen vlasů a hebce mu dopadl na paži.

„Au. To bolí, Nicku.“

„Promiň.“ Nasadil jí paruku a otočil ji k sobě. Na tváři se jí mísila pochybovačnost s odevzdaností, že se až musel usmát.

„Vypadám hloupě, vid?“ povzdechla si.

„Ne. Vypadáš jinak. A o to jde.“

Přikývla. „Vypadám hloupě.“

„Zkus si ty šaty.“

„Co to znamená?“ zeptala se a zvedla oblečení. „Jedna velikost pro všechny?“

„Vím, že jsou velké, ale nemohl jsem si je nechat ujít. Byly –“

„Nic mi neříkej. Na prodej, viď?“ zasmála se. „No, když máme být pár, tak se k sobě musíme hodit.“ Pohlédla na jeho ošuntělé oblečení. „Co jako máš vlastně být? Vandrák?“

„Podle toho, jak smrdí to sako, bych řekl, že jsem opilý rybář. A tobě budeme říkat moje manželka. Jenom manželka by se smířila s takovým obejdou, jako jsem já.“

„V pořádku. Jsem tvoje manželka. Tvoje velice hladová manželka. Mohli bychom se teď najíst?“

Přistoupil k oknu a zadíval se na ulici. „Myslím, že už je dost tma. Proč se nepřevlečeš?“

Začala se svlékat. Nick vytrvale hleděl z okna a horečnatě se snažil ignorovat lákavé zvuky za sebou: šustění halenky, když jí sklouzla z ramenou, a sukně, kterou si přetáhla přes boky.

A najednou ho napadlo, že je v nemožné situaci.

Po čtyři roky se Nickovi O’Harovi dařilo zůstat zdravě nezávislý. Po ty čtyři roky nechával dveře k citům vůči ženám pevně zavřené. A pak najednou úplně nečekaně vklouzla zadním vchodem ze všech lidí právě Sarah Fontaineová. Sarah, která zřejmě pořád ještě milovala Geoffreye. Sarah, která za dva a půl týdne způsobila, že ho vyrazili ze zaměstnání, stříleli po něm a málem ho vytlačili ze silnice. To byl velkolepý začátek.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Nemohl se dočkat, co se bude dít dál.

Seděli v hospodě plné smíchu a kouře a dělili se o láhev burgundského. Víno to bylo výrazné a nijak ušlechtilé; farmářské víno, pomyslela si Sarah při třetí skleničce. V místnosti se udělalo příliš teplo a bylo tam moc světla. U vedlejšího stolu si vykládali nějací starci nad chlebem a pivem a jejich smích jí zvonil v uších. Mezi židlemi se propletla kočka a nerušeně se pustila do talířku s mlékem vedle barového pultu. Sarah chtivě hltala každý vjem, každý zvuk. Bylo to tak příjemné, nemuset se skrývat. Tak příjemné být zase venku mezi lidmi, i když jenom v noci! Dokonce i skvrny po červeném vosku na ubrusu jí připadaly zvláštně krásné.

Oparem cigaretového dýmu viděla, jak se na ni Nick usmívá. Měl unaveně svěšená ramena, jako člověk, který po celý život dlouho a namáhavě pracuje. Na bradě se mu černalo jednodenní strniště. Dokázala sotva uvěřit, že je to tentýž muž, s nímž se před čtrnácti dny seznámila v elegantní vládní kanceláři. Ale tehdy ani ona nebyla taková, jako je dnes. Strach a okolnosti je oba změnily.

„S jídlem ses vypořádala jaksepatří,“ řekl a pokývl na prázdný talíř. „Cítíš se lip?“

„O moc lip. Měla jsem hrozný hlad.“

„Dáš si kávu?“

„Za chviličku. Jen co dopiju víno.“

Zavrtěl hlavou, natáhl se přes stůl a odsunul její sklenku. „Možná bys už neměla pít. Nemůžeme si dovolit nějakou neopatrnost.“ Podrážděně se na sklenku odsunutou stranou zadívala. Nick O’Hara se jako obvykle snažil řídit jí život. Byl nejvyšší čas se mu vzepřít. Záměrně si sklenku znovu přisunula. „V životě jsem nebyla opilá,“ řekla.

„Ted je ta nejhorší chvíle s tím začínat.“

Neuhýbavě na něho hleděla a usrkla si. „To je tvoje hobby? Komandovat lidi?“

„Co tím chceš říct?“

„Ode dne, kdy jsme se potkali, máš všechno úplně pod kontrolou, že?“

„Tebe? Nebo situaci?“

„Obojí.“

„To sotva. Pláchnout z Londýna byl tvůj skvělý nápad. Zapomnělas?“

„Vůbec jsi mi neřekl, proč ses za mnou pustil. Měl jsi vztek, viď?“

„Měl jsem strašný vztek.“

„To proto jsi přijel? Abys mi zakroutil krkem?“

„Abych byl naprosto upřímný, uvažoval jsem o tom.“ Zvedl si sklenku ke rtům a přes okraj na ni hleděl. „Ale rozmyslel jsem si to.“

„Proč?“

„Proto, jak jsi vypadala na policejní stanici. Tak nechráněná. Tak bezbranná.“

„Možná jsem silnější, než si myslíš.“

„Vážně?“

„Nejsem malá, Nicku. Je mi třicet dva. Vždycky jsem se starala o sebe sama.“

„Neříkám, že jsi neschopná. Jsi velice chytrá žena. Uznávaná vědkyně.“

„Jak to víš?“

„Viděl jsem tvoji bezpečnostní složku.“

„No jasně. Ta záhadná složka. Tak co ses dozvěděl?“

Pohodlně se usadil. „Takže. Sarah Gillian Fontaineová, absolventka Chicagské univerzity. Spolupracovala na půltuctu výzkumných úkolů v oboru mikrobiologie. V posledních dvou letech úspěšná žadatelka o grant – což není málo v dnešní době, kdy je federální rozpočet tak napjatý. To je zřejmé, že jsi chytrá,“ odmlčel se. Po chvilce tiše dodal: „A také si myslím, že potřebuješ moji pomoc.“

Umlkli, když přišel číšník vyinkasovat účet. Když se vzdálil z doslechu, řekl Nick smrtelně vážně: „Vím, že se o sebe umíš postarat, Sarah. Za normálních okolností. Tohle ale nejsou normální okolnosti.“

V tom se s ním nemohla dohadovat. „No dobře,“ povzdechla si. „Připouštím, Nicku, jsem vyděšená. A unavená. Unavená z toho, že si musím pořád dávat pozor. Unavená z toho, že si zkontroluju ulici, než vykročím. Z přemýšlení, kdo je přítel a kdo ne.“ Oplácela mu pevný pohled. „Ale nepodceňuj mě, Nicku. Udělám všechno, jen abych zůstala naživu.“

„To je dobře, protože než tohle skončí, budeš se možná muset změnit v tucet jiných žen. Pamatuj, už nejsi Sarah Fontaineová. Nemůžeš být, na veřejnosti ne. Takže ji nechej za sebou.“

„Jak?“

„Někoho si vymysli. Až do poslední podrobnosti. Staň se tou osobou. Teď se popiš. Kdo jsi?“

Chvíli o tom přemýšlela. „Jsem… jsem žena rybáře… Mám co dělat, abych vyšla s penězi.“

„Pokračuj.“

„Nemám jednoduchý život. Jsem hodně unavená. A mám děti – šest – a ty v jednom kuse ječí.“

„Dobře. Pokračuj.“

„Můj manžel, on…“ Najednou se se zájmem a soustředěním zadívala na Nicka. „Chci říct ty… nejsi moc často doma.“

„Dost často, abychom měli šest dětí,“ upozornil s úsměvem.

„Žijeme ve stísněném bytě. Všichni na sebe pořád křičíme.“

„Jsme šťastní?“

„Nevím. Jsme?“

Zamyšleně naklonil hlavu. „Jelikož tvořím jednu polovinu tohohle vymyšleného páru, přispěju i svou troškou. Ano, jsme šťastní. Miluju své děti, pět děvčat a kluka. Taky miluju svoji ženu. Ale často se opiju a nejsem zrovna laskavý.“

„Biješ mě?“

„Když si to zasloužíš.“ Pak tiše dodal: „Ale potom mě to hrozně mrzí.“

Najednou na sebe hleděli jako dva cizí lidé, kteří si poprvé uvědomí, že se navzájem dobře znají. Oči mu zněžněly. Najednou jí blesklo hlavou, jaké by to bylo, ležet pod ním na té tvrdé hotelové posteli. Cítit na sobě váhu jeho těla. Přestože byl Geoffrey jemný milenec, měl v sobě jakousi chladnost, nedostatek vášnivosti. Vycítila, že Nick by byl úplně jiný. Zmocnil by se jí jako vyhladovělý muž.

Nejistou rukou sáhla po sklence s vínem. „Jak dlouho jsme spolu?“ zeptala se.

„Čtrnáct let. Bylo mi dvacet čtyři, když jsme se brali. Tobě… teprve osmnáct.“

„Potom s tím moje máma určitě nesouhlasila.“

„Ani moje ne. Nezáleželo na tom.“ Pohladil ji po ruce. Po doteku jeho prstů byla celá rozechvělá. „Bláznili jsme po sobě.“

Umlkla, a způsobilo to něco v jeho hlasu. Ta hra na předstírání, před chvilkou ještě tak bezstarostná, se najednou nějak změnila. Slyšela, jak jí v uších šumí krev, a všechno nějak odplynulo – místnost plná cizích lidí, smích, kouř. Zůstal jenom Nickův obličej a jeho oči, zářící jako stříbro, které na ni hleděly.

„Ano,“ řekla tak tiše, že ho sotva slyšela. „Bláznili jsme po sobě.“

Vytrhl ji zvuk skla, které bouchlo o stůl, a vrátil ji do skutečnosti. Udiveně pozorovala, jak se stružka burgundského rozlévá po ubrusu. Hluk hospody se najednou vzedmul a převalil se přes ni.

Nick už vyskočil ze židle s ubrouskem v ruce. Neschopná slova jenom seděla a pozorovala, jak se pokouší vysušit víno. Jsem opilá, řekla si. Musím být opilá, když se takhle chovám.

„Sarah? Co se děje?“

Židle odletěla dozadu, jak vyskočila od stolu a vyběhla z hospody. Noční vzduch pocítila na tváři jako chladný políček. V půlce uličky zaslechla Nickovy kroky; běžel za ní. Nezastavila se, dokud ji zezadu nepopadl a neotočil k sobě. Stáli uprostřed nějakého náměstí. Kolem zavřených květinářských stánků se na kočičích hlavách povalovaly poničené voňavé okvětní plátky.

„Sarah! Vyslechni mě!“

„Je to jenom předstírání, Nicku!“ vyhrkla a vší mocí se mu snažila vysmeknout. „Nic jiného to není! Jenom pošetilá hra, kterou hrajeme!“

„Ne. Už to není hra. Pro mě ne!“

Znovu ji k sobě přitáhl. Strhl ji k sobě tak prudce, že neměla čas se bránit, dokonce ani být překvapená. Pouze si uvědomovala omamný pocit, jak jako by padala tmou a pak až náraz o jeho hruď. Neměl čas se vzpamatovat, ani se znovu nadechnout.

Jeho ústa chutnala po vínu, po tom zemitém farmářském burgundském, a ona zavrávorala, jako by byla opilá. Pokoušela se vyznat v tom, co cítí, ale tahle chvíle postrádala logiku. Rozevřela rty. Její ruce si jakoby samy od sebe našly cestu k jeho krku; dotýkala se jeho vlhkých vlasů.

„Sarah. Ach, Sarah,“ zasténal a odtáhl se, aby se na ni mohl podívat. „Tohle není hra. Je to skutečné. Skutečnější než cokoliv, co jsem zažil.“

„Bojím se, Nicku. Bojím se, že udělám další chybu. Stejnou jako s Geoffreyem.“

„Já nejsem Geoffrey. Jsem obyčejný chlap, který se blíží k střednímu věku. Nejsem moc bohatý. Pravděpodobně ani moc chytrý. Neprovozuju nic tajného. Jenom – jsem osamělý, Sarah. Tak dlouho jsem byl sám. Chci tě. Chci tě tolik, že jsem se zapletl do průšvihu…“

S povzdechem ji k sobě přitiskl. Zabořila obličej do páchnoucího vlněného saka. Už jí bylo jedno, jak smrdí, záleželo na tom, že ho má na sobě Nick, že je to jeho rameno, o které se opírá, že ji tak pevně objímají jeho paže.

Mrholení se změnilo v déšť, velké kapky pleskaly o kočičí hlavy. Nick a Sarah se celí rozesmátí rozběhli kolem výkladů, milenců pod deštníky, kolem pekařství, z něhož voněla káva a chleba.

Když vyběhli po schodech ke svému pokoji, byli promoklí na kůži. Stála vedle postele a z oblečení jí kapala voda. Nick zamkl dveře. Otočil se a mlčky ji pozoroval, jak si sundává paruku a roztřásá vlasy. Vlhké měděné vlny jí padaly na ramena. Stropní světlo mu házelo na obličej zvláštní stíny. Voda z mokrých vlasů mu stékala po tváři.

Přistoupil k ní a oči mu žhnuly. Když se dotkl jejího obličeje, zachvěla se. Začal ji něžně líbat. Znovu ucítila víno a potom dešťovou vodu, která mu tekla po tváři k jejím rtům. Sjel jí rukama po hrdle k hornímu knoflíčku šatů. Jeden po druhém rozepnul a šaty se rozevřely. Zatímco se do sebe jejich ústa vpíjela, vklouzl prsty pod látku jejích šatů. Uchopil do dlaně její ňadro.

To už se oba třásli, ale pod promoklým oblečením planul nezvladatelný oheň.

Setřásl ze sebe sako a nechal ho ztěžka žuchnout na podlahu. Jeho mokrá košile ji na nahých prsou studila jako led. Žárovka na stropě jako by se houpala a mizela. Klesli na matraci a pera postele pod jeho vahou zavrzala, jak dopadl vedle ní. Nedočkavýma rukama si svlékl košili a odhodil ji na podlahu. Vzpomněla si na to, co ji zkraje večera napadlo; Nick si ji nevezme něžně, zmocní se jí jako vyhladovělý muž.

Ale chce, aby to tak udělal? Prahla po něm stejně jako on po ní, určitě to musel poznat! Rovněž vycítil její zmatenost a nejistotu. Se svraštělým čelem se odtáhl a zadíval se na ni. „Třeseš se, Sarah. Proč?“ zašeptal.

„Bojím se, Nicku.“

„Čeho? Mě?“

„Nevím. Myslím, že sebe… Bojím se pocitu provinilosti.“

„Kvůli milování?“

Pevně zavřela oči. „Ach bože, co to dělám? On žije, Nicku. Můj manžel je naživu…“

Pomalu sklouzl rukou z jejího prsu k jejímu obličeji, přinutil ji, aby na něho pohlédla. Zkoumavě na ni pohlížel, snažil se proniknout jejíma očima do její mysli. Jeho pohled překonal všechny její obranné slupky; nikdy se necítila tak obnažená. „Jaký manžel, Sarah? Simon Dance? Geoffrey? Nějaký přízrak, který nikdy neexistoval?“

„Žádný přízrak. Člověk.“

„A tomu, cos zažívala, bys řekla manželství?“

Zavrtěla hlavou. „To ne. Nejsem hloupá.“

„Pak ho nech jít, Sarah!“ Přitiskl jí rty na čelo a jeho dech jí teple ovanul vlasy. „Vzpomínky nechej odplynout. Nebyly skutečné. Pokračuj ve svém životě.“

„Ale pořád ještě mi to nejde úplně do hlavy…“ povzdechla si. „Dozvěděla jsem se něco o sobě, Nicku, a to něco se mi nelíbí. Milovala jsem přelud. Nic jiného nebyl, jenom sen. Já ale chtěla, aby byl skutečný. Udělala jsem si z něho skutečnost, protože jsem ho potřebovala.“ Smutně zavrtěla hlavou. „Potřeba. Víš, to je to, co nás ničí. Jsme kvůli ní slepí ke všemu ostatnímu. A ted potřebuju tebe.“

„Je to tak zlé?“

„Už se nevyznávám ve svých pohnutkách. Začínám být od tebe zamilovaná? Nebo si to jenom namlouvám, protože tě tolik potřebuju?“

Pomalu, váhavě jí začal zapínat šaty. „Na tohle nebudeš znát odpověď,“ řekl, „dokud ti nepřestane cokoliv hrozit. Dokud ode mě nebudeš moct svobodně odejít. Tehdy to poznáš.“

Dotkla se jeho rtů. „Není to tak, že bych tě nechtěla, Nicku. To jenom, že…“ hlas se jí vytratil.

V očích, v těch naprosto důvěřivých otevřených oknech do duše, jež nic neskrývala, jí četl, jak se sebou bojuje. Toužil po ní. Ve skutečnosti tolik, že stačilo, aby se na ni díval, a probudilo to v něm tu známou bolest. Chtěl ji, ale čas a okolnosti nebyly příznivé. Pořád ještě byla v šoku. A dokonce, i kdyby tady nikdy nebyl žádný manžel, Nick si nemyslel, že je Sarah žena, která se snadno dává kterémukoliv muži.

„Jsi zklamaný,“ řekla tiše.

Přinutil se k úsměvu. „To připouštím.“

„To jenom, že –“

„Nic mi nevysvětluj, Sarah,“ zarazil ji. „Není to zapotřebí. Jenom tady se mnou lež. Dovol mi, abych tě mohl držet v náručí.“

Přitiskla obličej k jeho nahému, teplému rameni. „Nick, můj anděl strážný.“

Hned se tomu vlídně zasmál. „A já už se nemohl dočkat, abych pošpinil tu starou dobrou svatozář!“

Mlčky spolu leželi a plameny, které mezi nimi tak jasně planuly, se pomalu ztlumily do teplého řeřavění. Kdyby si tak mohli najít nějaký domek na slatinách, kde by je nikdy nikdo nenašel! To ale byly divoké a nerozumné sny. I kdyby se splnily, nebyla by spokojená; ne, dokud by minulost zůstala nevyřešená. Ne, dokud jí bude ležet v hlavě Geoffrey.

„Co budeme dělat, Nicku?“ zašeptala.

„Pracuju na tom.“

„Nemůžeme pořád utíkat.“

„Ne. S penězi bychom mohli vystačit možná pár měsíců. Ale i kdyby nám vystačily navždy, ten mrak by nám pořád visel nad hlavou. Pořád by ti to leželo v hlavě. Nikdy bys nebyla skutečně volná…“ Zadíval se na ni s novou naléhavostí. „Tuhle část svého života musíš uzavřít,“ řekl. „Abys to mohla udělat, musíš ho najít.“

Mohl stejně tak dobře říct, že musejí odletět na Měsíc. Bylo to stejně nemožné. Jak by mohli po celé Evropě hledat jediného člověka? A co hůř, jak by ho mohli najít, aby je přitom nechytili? Byli přinuceni účastnit se hry, které nerozuměli a v které se nevyznávali, hry s neviditelnými hráči, aniž by věděli, o co běží, kromě jediného – věděli, že jde o jejich životy.

„Nemáme se moc čeho chytit,“ řekl Nick. „Dnes jsem musel riskovat. Zavolal jsem Royi Potterovi.“

Vyvinula se mu z objetí a nevěřícně se na něho zadívala. „Tys mu volali“

„Z telefonní budky na druhém konci města. Už pravděpodobně sleduje naše bankovní účty. Zaručuju ti, že výběr, který jsme učinili dnes odpoledne, už bliká někde na počítačích CIA.“

„Proč jsi mu volal? Myslela jsem, že mu nedůvěřuješ?“

„Taky že ne. Ale co když se mýlím? Co když je ve skutečnosti poctivý? Potom jsem mu alespoň poskytl něco, o čem může přemýšlet. Teď se důkladněji podívá na svoje lidi, pokud to už neudělal.“

„Bude nás hledat.“

„Brusel je velké město. A vždycky se můžeme přesunout jinam.“ Najednou na ni hleděl naléhavě. „Mohl bych využít kontaktů všude na světě, ale to ostatní je na tobě. Tys byla vdaná za Geoffreye. Přemýšlej, Sarah. Kam by mohl jít?“

„Už jsem o tom tolik přemýšlela, že prostě nevím.“

„Mohl ti někde zanechat vzkaz? Někde, kam ses nepodívala?“

„Mám jenom svoji kabelku.“

„Potom začněme s ní.“

Popadla kabelku z nočního stolku a vysypala ji na postel. Byly zde jenom obvyklé věci, které žena nosí v kabelce, kromě neotevřených účtů, které vzali z Eviny poštovní schránky.

Nick uchopil její peněženku a tázavě se na Sarah podíval.

„Jen do toho,“ řekla. „Nemám žádná tajemství. Před tebou ne.“

Jednu po druhé vytáhl kreditní karty, potom fotografie. Na pár vteřin se zadíval na Geoffreyovu fotografii, než ji odložil na postel. Během let si našly cestu do její peněženky snímky neteří a synovců, které teď všechny vysypal. „Máš tady prakticky celé fotoalbum,“ poznamenal.

„Nemám to srdce je vyhodit. Ty u sebe nenosíš žádné fotografie?“

„Jenom tu na řidičském průkazu.“

Když se probíral útržky papírů, které zastrkala do různých kapsiček – měla tam telefonní čísla, vizitky, papírky s poznámkami, co musí udělat – přemýšlela o tom, proč u sebe Nick nenosí žádné fotografie. Byl ten jeho rozvod tak zlý? A proč od té doby nebyly v jeho životě jiné ženy? Připomnělo jí to, kolik se toho musí o něm ještě dozvědět.

Nasadila si brýle a začala otevírat Evinu poštu.

Byly to tři účty. Přejela pohledem přes fakturu za elektřinu a obrátila pozornost k výpisu z účtu. Minulý měsíc použila Eva kreditní kartu jenom dvakrát. Oba nákupy udělala v luxusním obchodním domě Harroďs a v obou případech se jednalo o dámské oblečení.

Roztrhla třetí obálku. Byl to účet za telefon. Rychle přejela pohledem výpis a už ho chtěla uložit k ostatním dvěma účtům, když na ni dole na stránce vyskočilo slovo: Berlín. Byl to meziměstský hovor, uskutečněný před čtrnácti dny večer.

Popadla Nicka za paži. „Podívej se na tohle! Na ten poslední hovor!“

Oči se mu rozšířily, vytrhl jí výpis z prstů. „Ten hovor je ze dne, kdy vypukl ten požár!“

„Říkala mi, že se ho snažila dovolat. Musela vědět, kde v Berlíně je –“

„Ale takhle neopatrně – zanechat takovouhle stopu –“

„Možná mu nevolala přímo. Možná to šlo přes nějakého prostředníka. Přes kontakt. Nevěděla, co se mu stalo, ani kde je. Nevěděla, kudy kam, Nicku… tak zavolala do Berlína. Říkám si, co je to asi za číslo.“

„Nemůžeme tam zkusit zavolat. Ještě ne.“

„Proč ne.“

„V tuhle chvíli by mohl meziměstský hovor každou kontaktní osobu zastrašit. Počkejme, až se dostaneme do Berlína.“ Začala házet věci z kabelky zase zpátky. „Zítra odjedeme obyčejným vlakem z města. Z Dusseldorfu můžeme pokračovat rychlíkem. Všechny jízdenky koupím já. Myslím, že bude lepší, když nastoupíme každý zvlášť a setkáme se ve vlaku.“

„Co bude, až se dostaneme do Berlína?“

„Zavoláme na to číslo a uvidíme, kdo to zvedne. Mám na berlínském konzulátu dlouholetého přítele, Wese Corrigana. Mohl by nám ušetřit spoustu běhání.“

„Můžeme mu důvěřovat?“

„Myslím, že jo. Byli jsme spolu v Hondurasu. Byl bezvadný a spolehlivý…“

„Říkal jsi, že nemůžeme věřit nikomu.“

Rozvážně přikývl. „Nemáme na vybranou, Sarah. Je to riziko, které musíme podstoupit. Sázím na přátelství…“ Najednou uviděl v jejích očích obavy. Beze slova ji sevřel do náruče a stáhl s sebou na polštáře. Byl to nepřesvědčivý pokus zahnat strach, který oba pociťovali.

„To je hrozný pocit, nemít před sebou žádnou budoucnost,“ zašeptala. „Když se podívám dál dopředu, nevidím nic jiného než Evu.“

„Ty nejsi Eva.“

„To je to, co mě děsí. Eva věděla, co dělá. Věděla, jak přežít. Teď je mrtvá. Jaké šance mám já?“

„Jestli tě to alespoň trochu utěší, máš mě.“

Dotkla se jeho tváře a usmála se. „Ano. Mám tebe. Jak to, že mám takové štěstí?“

„To asi ty větrné mlýny.“

„Nerozumím.“

„Lieberman říkal, že mi říkávali donkichote, kvůli všemu tomu mému boji s větrnými mlýny. Zvláštní. Neměl jsem tušení, že se té směšné postavě podobám.“

„A já jsem další tvůj větrný mlýn?“

„Ne. Ty ne.“ Přejel jí rty po vlasech. „Ty už jsi něco mnohem důležitějšího.“

„Nemusíš se mnou zůstávat, Nicku. Jsem to já, koho chtějí. Mohl by ses vrátit domů –“

„Psst, Sarah.“

„Pochopím, když odejdeš. Opravdu pochopím.“

„A co by sis sama počala? Neumíš slovo německy. Tvoje francouzština je – no, staromódní. Ne, potřebuješ mě.“

A bylo to tady zase. Potřeba. Ano, měl pravdu. Potřebovala ho.

„Kromě toho tě teď nemůžu opustit.“

„Proč ne?“

Tiše se zasmál. „Protože jsem teď nezaměstnaný povaleč. A až tohle všechno skončí, mám v plánu žít z tvého příjmu.“

Zvedla se na loket a zadívala se na něho. Ospale mhouřil oči a holá žárovka házela na jeho obličej stíny. „Nick. Můj sladký donkichot.“

Sklonila se k němu a něžně ho políbila na rty. „Na Berlín,“ zašeptala.

„Ano,“ zamumlal a přitáhl ji k sobě. „Na Berlín.“

Krásné a slibné svítání. Železniční koleje, které ještě před chvílí byly mokré a neutěšeně šedivé, se najednou v ranním světle rozzářily jako zlato. Z kolejí se kouřilo. Na nástupišti, kde teď Sarah stála, si už cestující svlékali pláště do deště a šátky. Dnes bude teplo a jasno, jak jen v dubnu může být. Školačky v uniformách se vyhřívaly na sluníčku se zavřenýma očima a obličeji obrácenými ke slunci jako květiny… V Belgii měli za sebou dlouhou, vlhkou zimu a země toužila po jaru.

Nick se Sarah stáli od sebe na nástupišti asi tak deset metrů a vrhali na sebe jen ty nejletmější pohledy. Nick nebyl k poznání. S kšiltovkou staženou do čela a cigaretou, která mu ležérně visela ze rtů, se nahrbeně opíral o sloup na nádraží a škaredil se na svět.

Zdálky k nim dolehlo rachocení blížícího se vlaku. Byl to signál, který zvedl lidi z lavic. Když vlak do Antverp zvolna zastavil, nahrnuli se jako vlna ke kraji nástupiště. Přihrnul se proud odjíždějících cestujících: byznysmeni ve vlněných oblecích, studenti všichni v modrých džínách, s batohy na zádech, nastrojené ženy, které se budou brzy vracet domů s plnými nákupními taškami.

Ze svého místa skoro na konci řady Sarah viděla, jak Nick zamáčkl cigaretu podpatkem a nastoupil do vlaku. O pár vteřin později se jeho obličej objevil v okně. Nepodívali se na sebe.

Rada lidí se zmenšovala. Ještě pár metrů a bude bezpečně ve vlaku. Potom koutkem oka zahlédla nějaký záblesk. Přepadlo ji neblahé tušení a strach. Pomalu se otočila, odkud se ten záblesk vzal. Byl to odraz slunce od zrcadlových brýlí.

Zkameněla. U pokladny stál muž se světlými vlasy a upíral pohled na dveře vlaku. I když byl částečně skrytý za nádražním sloupem, viděla Sarah z jeho obličeje dost, aby ho poznala. Krve by se v ní nedořezal. Byl to tentýž člověk, který na ni hleděl předním sklem toho modrého peugeotu. Člověk, který se usmíval jako smrt.

A ona mířila přímo do jeho zorného úhlu.

DESÁTÁ KAPITOLA

Jejím prvním impulzem bylo otočit se a utéct, ztratit se v početném davu cestujících. Ale náhlý pohyb by teď s určitostí upoutal jeho pozornost. Nemohla se otočit zpátky. Všiml by si, že se odtrhla z řady a vrtalo by mu to hlavou. Musela postupovat dál kupředu a navzdory všemu doufat, že si jí nevšimne.

Zoufale hledala okno vlaku, v němž předtím zahlédla Nicka. Kdyby tak mohla dát mu znamení, že potřebuje pomoc! Ale okno bylo příliš vzadu; Nicka neviděla.

Na začátku řady upadla nějakému staršímu cestujícímu jízdenka. Pomalu se pro ni sehnul. Ach bože, ať si pospíší! modlila se. Čím víc tady bude postávat, tím déle si ji ten člověk může prohlížet. Potlačila paniku a pracně pokračovala v roli, kterou si vybrala, v roli neduživé belgické manželky. S očima sklopenýma svírala kabelku pevně v náručí. Srdce v hrudi jí divoce bušilo. Černá paruka byla jako požehnaný štít proti pohledům toho člověka. Možná bude ta paruka stačit. Ten muž hledá ženu s narudle hnědými vlasy. Možná ji nepostřehne.

„Madame?“

Trhla sebou, když jí na paži spočinula něčí ruka. Za rukáv ji tahal nějaký stařec. Tupě na něho zírala, když na ni promluvil rychlou, hlasitou francouzštinou. Snažila se mu vytrhnout, ale nedal se odbýt a mával dámským šátkem. Najednou pochopila, zavrtěla hlavou a naznačila, že ne, že neztratila ten šátek. Pokrčil rameny a šel pryč.

Skoro v slzách se otočila, aby nastoupila. Ale někdo jí stál v cestě.

Zvedla hlavu a uviděla odraz vlastního poděšeného obličeje v zrcadlových brýlích.

Světlovlasý muž se usmál.

„Madame?“ řekl tiše. „Pojďte…“

„Ne. Ne!“ zašeptala a ucouvla.

Vykročil k ní a v ruce se mu něco zalesklo, předmět, jehož tvar se jí jako značkovací železo vpálil do mozku. Blesklo jí hlavou, co bude následovat, až švihne deseticentimetrovou čepelí; připravila se na bolest, kterou jí způsobí. Cítila, jak omámeně ustupuje a vtom jí došlo, že se nepohybuje ona, ale vlak. Nechával ji tady.

Koutkem oka zachytila dveře, které se pomalu vzdalovaly na posledních padesáti metrech nástupiště. Její poslední příležitost k úniku.

Vycítila, že je muž už blízko. Neochvějně kráčel ke kořisti, o níž si myslel, že se otočí a dá se na útěk.

A ona se opravdu rozběhla, ale opačným směrem. Místo aby se otočila a dala na úprk, přehnala se kolem něho za odjíždějícím vlakem.

Tím nečekaným manévrem získala vzácný náskok. Úplně ho tím vyvedla z míry.

Vlak začal nabírat rychlost. Zbývalo pouhých dvanáct metrů nástupiště, než odjede z jejího dosahu. Nohy jako by měla z olova, slyšela, jak se muž žene za ní a jak ji dotahuje. Uběhla posledních pár metrů a srdce se jí div nerozskočilo. Tyč u dveří měla na dosah jen několika centimetrů. Potom se její prsty dotkly chladného kovu. Zápasila, aby se udržela a vytáhla nahoru.

Vyškrábala se na schůdky, zhroutila se a lapala po dechu. Kolem se míhaly budovy a zahrady jako rychlé obrazy světla a barev. Bolest v krku polevila a změnila se v nesrozumitelné úlevné vzlyknutí. Dokázala jsem to, pomyslela si. Dokázala…

Přes sluneční světlo se mihl nějaký stín. Schůdek zaskřípěl pod děsivou další váhou a ramena jí zalil mrazivý chlad, předzvěst vlastní smrti. Už jí nezbyla žádná síla, aby bojovala, a neměla, kam uniknout. Nemohla dělat nic, než se tam krčit, zatímco se ten muž nad ní tyčil.

Vlak nabíral rychlost. Duněl jí v hlavě a vytěsnil všechno ostatní, dokonce nevnímala ani tlukot vlastního srdce. Nejsi skutečný, blesklo jí hlavou. Nejsi lidský, jsi děsivá noční můra!

Ochromeně sledovala, jak se k ní sklání a zastiňuje poslední sluneční paprsky. Čekala, že ji spolkne jeho stín.

Potom se odněkud za ní ozvalo tiché vzteklé zamručení. Ten pohyb spíš vycítila, než aby ho postřehla. Divoké kopnutí. Stín, který se nad ní skláněl, se s heknutím zvrátil dozadu.

Světlovlasý muž jako by zůstal navždy viset ve vzduchu, strnulý v nekonečném pádu. Slunce se mihlo na jeho propadlé tváři; brýle mu odletěly. Téměř jako by kouzlem zmizel ze schůdků a jeho nadávka na rozloučenou se ztratila v rachocení vlaku. Ještě naposledy ho zahlédla, jak se škrábe na kolena na štěrku, a pak jí zmizel z dohledu. Nějak byla ještě pořád naživu, ztěžka oddychovala. Setřásla tu hrůzu.

„Sarah! Proboha…“

Pevné ruce ji drsně vytáhly nahoru, pryč od okraje, pryč od smrti. Roztřeseně padla Nickovi do náruče. Svíral ji tak pevně, že vnímala tlukot jeho srdce.

„Už je to dobré,“ mumlal pořád dokola. „Už je to dobré.“

„Kdo to je?“ zvolala. „Proč nás nenechá na pokoji?“

„Sarah, poslouchej mě. Poslouchej! Musíme z tohohle vlaku vystoupit. Musíme změnit směr, než nás chytne –“

A potom co?, chtělo se jí vykřiknout. Kam půjdou dál?

Pohlédl na krajinu ubíhající kolem. Ujížděli příliš rychle, aby mohli vyskočit. „Na příští stanici,“ řekl. „Budeme muset cestovat nějak jinak. Pěšky. Stopem. Jakmile překročíme hranici do Holandska, můžeme chytit další vlak na východ.“

Tiskla se k němu a tak docela nevnímala, co jí říká. Nebezpečí na sebe vzalo nezvladatelný, iracionální rozměr. Muž v brýlích proti slunci se změnil v něco nadlidského, nadpřirozeného, přesahoval hrůzu, která existovala ve skutečném světě. Zavřela oči a v duchu ho viděla, jak na ni číhá na příští stanici a pak zas na další. Ani Nick ho nedokáže navždy odrážet.

Upírala pohled na koleje a modlila se, aby příští zastávka byla brzy. Musejí vystoupit dřív, než se dostanou do pasti. Jejich jedinou nadějí je zmizet v krajině.

Avšak koleje se táhly do nedohledna a jí připadalo, že se vlak změnil v kovovou rakev, která je unáší rovnou do rukou toho zabijáka.

Kronen si v zrcadle prohlížel potlučený obličej a jako horké magma se v něm vzedmula nepopsatelná zuřivost. Ta žena mu unikla podruhé. Už ji měl, tam na nástupišti, ale překvapila ho, když se rozběhla nečekaným směrem. A potom se nechat skopnout z vlaku jako zvíře právě ve chvíli, kdy ji dostihl – tak tohle ho rozběsnilo ze všeho nejvíc.

Praštil pěstí do zrcadla. Tenhle chlap O’Hara se mu už dvakrát připletl do cesty. Co je vlastně zač? CIA? Kamarád Simona Danceho? Ať je to kdo chce, až jeho a Sarah Kronen znovu najde, sprovodí ho ze světa.

Nicméně nebude jednoduché je najít.

Zmizeli. Když si Kronenovi spolupracovníci počkali v Antverpách na ten vlak, nebylo po té ženě a jejím průvodci ani stopy. Mohli být kdekoliv. Neměl ponětí, kam mají namířeno a proč.

Bude muset znovu zavolat starochovi, aby mu pomohl, ta vyhlídka naplnila Kronena zpočátku úzkostí, potom vztekem – na tu ženu, že mu unikla, na toho muže, že se do toho pletl. Však ona mu pořádně zaplatí za všechny problémy, které mu nadělala.

Kronen si nasadil brýle proti slunci. Modřina na pravé lícní kosti byla patrná. Byla to ponižující připomínka toho, že ho převezla taková nula jako Sarah Fontaineová.

To je ale pouze dočasný neúspěch. Stařec se po ní poohlédne, a ten má oči všude, dokonce i na těch nejnečekanějších místech. Ano, znovu ji najdou.

Nemůže se schovávat věčně.

Sarah probudili holubi, kteří jí pleskali křídly nad hlavou. Otevřela oči. V přítmí viděla hladké kamenné zdi, I lučení křídel a dřevěnou hřídel mlýna, jak se pomalu otáčí. Na parapetu okna vysoko nahoře se usadil holub a začal vrkat. Soukolí větrného mlýna vrzalo a sténalo, jako trámoví staré lodi. Ležela na slámě a naplňoval ji pocit zvláštního úžasu a strachu, že takových chvil už v životě moc nebude. Tolik ale toužila žít! Nikdy nepoznala takovou žízeň po životě. Až nyní, když holubi přelétávali sem a tam a sluneční svit pohasínal, si uvědomila, jak vzácný je každý okamžik. A za všechny vděčí Nickovi.

Otočila se a usmála se na něho. Spal vedle ní na slámě s rukama za hlavou a hruď se mu pravidelně zvedala. Chudák vyčerpaný Nick. Přejeli stopem přes holandskou hranici; pak se vydali pěšky, připadalo jí, že urazili spoustu mil. Teď to měli sotva míli k nejbližší železniční zastávce. Ale při pomyšlení, že by měli nastoupit do nějakého vlaku, se Sarah vzpírala. Počkáme do setmění, řekl. Našli si místo k odpočinku, větrný mlýn v polích a ve své kamenné věži oba okamžitě usnuli.

Berlín, pomyslela si. Dostaneme se tam někdy?

Přitulila se k Nickovi a naslouchala jeho pravidelnému oddechování. Se zachvěním se probral, napřáhl paže a objal ji.

„Brzy bude tma,“ zašeptala.

„Mhm – hmm.“

„Kdybych tak odtud vůbec nemusela odejít.“

Hluboce si povzdechl. „To bych taky rád.“

Chvíli jen tak leželi a naslouchali skřípění mlýna, pleskání plachet na jeho lopatkách. Najednou se zasmál.

„Pěkná ironie,“ podotkl. „Udatný donkichot, který se schovává ve větrném mlýně. Přímo je slyším, jak se v Londýně řehtají.“

„Řehtají? Proč?“

„Protože hlupák O’Hara se zase dostal do maléru.“

Usmála se. „Do maléru možná. Ale hlupák ne. Hloupý nikdy.“

„Děkuju za uznání.“

Zvědavě si ho upřeně změřila. „Mluvíš tak zahořkle, Nicku. Je to v diplomatických službách tak zlé?“

„Ne. Je to skvělá práce. Když dokážeš umlčet svědomí. Když nastoupíš, musíš podepsat prohlášení. V podstatě v něm stojí: na veřejnosti se budu vždy podřizovat autoritě a držet příkazů. Podepsal jsem.“

„Což byla velká chyba?“

„Když si vzpomenu na všechny ty pitomé příkazy, které jsem musel dodržovat. A potom různé společenské povinnosti. Večer co večer někde postávat a snažit se neopít mí sherry. To divadýlko, které jsme hrávali s Rusy! Štvanice na Ivana, jsme tomu říkali. Jako malí kluci, kteří se snaží dozvědět tajemství toho druhého.“

„Ach, diplomacie je hrozná.“

Usmál se.

„Ale ne tak hrozná jako válka.“‚

„Myslela jsem si o tobě, že jsi jenom další byrokrat.“

„Jo, to jsem já, přerovnávám papíry, jak je den dlouhý.“

„Ach, Nicku, ty máš do byrokrata hodně daleko. A že |ich pár znám, to mi můžeš věřit.“

„Mužů?“

„Ne, hlupáčku. Byrokratů. Těch chlapíků ve Washingtonu, kteří rozdělují granty. Nejsi jako oni. Ty jsi… zajímáš se.“

„To máš teda pravdu, že se zajímám,“ zasmál se.

„Nejenom o mě. O celý svět. Většina lidí se nestará o nic, co se netýká jejich bezprostřední existence. Ale ty jdeš a bereš se za cizí lidi.“

„Ne, už ne. To jsem dělával. Když jsem byl na vysoké, bylo pro mě důležité všechno. Věř tomu nebo ne, s Timem Greensteinem jsme jednou strávili velice chladnou noc ve vězení. Zatkli nás za nezákonné shromáždění před sídlem kancléře. Ale dnes se lidé vlastně o nic nezajímají. Možná jsme všichni zestárli.“ Dotkl se její tváře. „Nebo jsme možná všichni našli něco důležitějšího, co nám leží na srdci.“

Holubi začali najednou tlouct křídly a z okna se snesla sprška slámy, jako by to pršely kousíčky zlata. Oba se posadili a Nick jí začal z vlasů vybírat kousky slámy.

„A jaká jsi byla ty, když jsi chodila na vysokou?“ zajímal se. „Velice dobře vychovaná, řekl bych.“

„Pilná.“

„Samozřejmě.“

„Až doteď se mi velice dobře dařilo nevšímat si ničeho, co by mě rozptylovalo.“

„Jako třeba mužů?“

Zlehka ho poklepala na nos a usmála se.

„Jako třeba mužů.“

Dlouze se na sebe zadívali. V uších jí šumělo bušení vlastního srdce a skřípot mlýna, jak se otáčel ve větru.

„Dnes si říkám, co jsem propásla,“ zašeptala.

„Dělala jsi to, co bylo pro tebe důležité. Na tom záleží. Měla jsi svoji práci ráda, vid?“

Přikývla. Zvedla se, přistoupila ke dveřím a vyhlédla na čerstvě zoraná pole.

„Ano. Je to tak pěkné dívat se do mikroskopu a všechno tam mít zvětšené. Přiblížit si to nebo oddálit pouhým posunem čoček. Je to všechno tak bezpečné, mám to tak pod kontrolou. Ale víš, nikdy mě to nenapadlo, až teď. V mé laboratoři nejsou žádná okna. Žádná okna, kterými se můžeš podívat ven…“ Zavrtěla hlavou a povzdechla si. „Teď mi to připadá, jako bych už nezvládala nic. Ale nikdy jsem si nepřipadala tolik plná života. Ani jsem nikdy neměla větší strach z umírání.“

„Nemluv o tom, Sarah. Ani na to nemysli.“ Zezadu k ní přistoupil a otočil ji k sobě. „Budeme brát zkrátka chvilku po chvilce, den po dni. Nic jiného nemůžeme dělat.“

„Já vím.“

„Jsi silná, Sarah. V některých ohledech jsi silnější než já. Až teď si uvědomuju, že…“

Políbil ji a líbal ji dlouze a ani trochu něžně, jako muž, který se jí nemůže nabažit. V kamenné věži nad nimi vrkali ptáci a poslední denní světlo vymizelo. Na pole padla požehnaná noc, bezpečí temnoty.

Nick se se zasténáním odtáhl a ztěžka oddechoval. „Jestli budeme takhle pokračovat, tak nám určitě ujede vlak. Ne že by mi to vadilo, ale…“ Ještě jednou jí přitiskl rty na ústa. „Je čas vydat se na cestu. Jsi připravená?“

Zhluboka se nadechla a přikývla. „Jsem.“

Stařec měl sen.

Nienke stála před ním, dlouhé vlasy svázané šátkem modrým jako holandská keramika, na širokém, všedním obličeji šmouhy od hlíny a usmívala se. „Fransi,“ řekla, „musíš udělat mezi těmi růžovými keři kamennou cestičku, aby se mohli naši přátelé procházet mezi květinami. Teď musejí chodit kolem keřů, nikdy mezi nimi, kde jsou všechny ty levandulové a žluté květy. Úplně o ně přicházejí. Musím je vodit prostředkem a zablátí si boty. Kamennou cestičku, Fransi, takovou, jako jsme měli v našem domku v Dordrechtu.“

„Samozřejmě,“ přikývl. „Řeknu zahradníkovi, aby ji udělal.“

Nienke se usmála. Přišla k němu. Když ale natáhl ruku, aby se jí dotkl, její modrý šátek najednou zmizel. To, co bývaly Nienkiny vlasy, se změnilo v zářivou svatozář plamenů. Pokoušel se je strhnout dřív, než pohltí její obličej, ale v rukou mu zůstávaly velké chuchvalce vlasů. Čím víc se snažil plameny zahnat, tím víc vlasů a masa odtrhával. Jak se pokoušel svoji ženu zachránit, kousek po kousku ji trhal na kusy. Pohlédl na sebe a viděl, že mu hoří paže, ale nepociťoval žádnou bolest, necítil vůbec nic, jenom v hrdle mu vybuchl neslyšný výkřik, když pozoroval, jak ho Nienke navždy opouští.

Wesi Corriganovi trvalo dobrých pět minut, než zareagoval na bušení na zadní dveře. Když je konečně otevřel, nezmohl se na víc, než že tam stál pyžamu a županu a překvapeně mžoural na noční návštěvníky. Venku stáli dva lidé. Na první pohled mu připadali cizí. Muž byl vysoký, bělovlasý, neoholený. Žena byla oblečená v těžko popsatelném svetru a šedivé čepici. Jejich dech se v chladném nočním vzduchu srážel.

„Kam se poděl starý dobrý smysl pro pohostinnost?“ zeptal se Nick.

Wes na něho zůstal koukat. „Cože – Nick? Jsi to ty?“

„Můžeme dál?“

„Ech, jo! Jasně!“ Corrigan, stále ještě vyvedený z míry, jim pokynul, ať jdou dál do kuchyně, a zavřel dveře. Byl to pomenší, podsaditý muž ke čtyřicítce. V ostrém kuchyňském světle vypadala jeho pleť nažloutle a oči měl nateklé od spánku. Hleděl na své dva návštěvníky a užasle vrtěl hlavou. Potom utkvěl pohledem na Nickových bílých vlasech. „Proboha. To jsme se tak dlouho neviděli?“

Nick zavrtěl hlavou a zasmál se. „To je jenom mastek, ale vrásky jsou všechny moje. Je v domě ještě někdo?“

„Jenom moje kočka. Co se, Nicku, u všech všudy, děje?“

Nick prošel kolem něho z kuchyně do obývacího pokoje. „Měl jsem jako o tomhle vědět?“ zavolal za ním Wes. Nick neodpověděl. Wes se otočil k Sarah právě ve chvíli, kdy si sundala čepici. „Ehm, ahoj. Jsem Wes Corrigan… A kdo jste vy?“

„Sarah.“

„Jo, rád vás poznávám. Tohle má být rande po Nickovu způsobu?“

„Ulice vypadá čistá,“ řekl Nick a vpochodoval do kuchyně.

„Jasně, že je čistá, metou ji každý čtvrtek.“

„Měl jsem na mysli, že tě nesledují.“

Corrigan se zatvářil zaraženě. „No, vlastně žiju docela nudně. Tak to vybal, kamaráde, co se děje?“

Nick si povzdechl. „Máme menší potíže, Wesi.“

Corrigan přikývl.

„To mi začalo docházet. Kdo po vás jde?“

„Organizace. K tomu ještě pár dalších lidí.“

Wes na něho zůstal nevěřícně koukat. Rychle přešel ke kuchyňským dveřím, vrhl pohled ven a zasunul zástrčku. Otočil se k Nickovi. „Jde po tobě CIA? Cos provedl? Prodal pár státních tajemství?“

„To je dlouhá historie. Budeme potřebovat, abys nám pomohl.“

Wes unaveně přikývl. „Toho jsem se bál. Hele, posaďte se, sedněte si. Páni, tady je ale binec. Obvykle nemívám návštěvy ve dvě ráno. Uvařím čerstvou kávu. Máte hlad?“

Nick se Sarah na sebe pohlédli a usmáli se. „Hrozný,“ odpověděla Sarah.

Corrigan přistoupil k ledničce.

„Budou vejce se slaninou.“

Zabralo jim hodinu, než mu všechno vypověděli. To už dopili konvici kávy, Nick se Sarah snědli společně půltuctu vajec a Corrigan byl úplně probuzený a znepokojený.

„Proč si myslíš, že v tom ten chlap Potter jede?“ zeptal se Wes.

„Je jasné, že má ten případ na starosti. Stačilo jeho slovo, aby Sarah propustili. Musel nařídit, aby nás ti agenti sledovali do Margate. Ale v Margate se to zvrtlo. Přestože Organizace má svoje chyby, obvykle něco takhle parádně nezvorají, aniž by tomu někdo napomohl. Někdo musel toho agenta zabít. Někdo, kdo na nás potom střílel.“

„Ten muž ve slunečních brýlích. Ať je to, kdo chce.“ Wes zavrtěl hlavou. „Nelíbí se mi, k čemu se chystáš.“

„Ani mně ne.“

Corrigan se zatvářil zamyšleně.

„Takže po mně chceš, aby se podíval na Mudrce. Nemuselo by to být snadné, Nicku. Jestli je to supertajné, tak se k jeho složce nedostanu.“

„Sežeň nám, co jen půjde. Sami to udělat nemůžeme. Dokud Sarah nenajde Geoffreye a nedozví se některé věci, zůstáváme venku na mraze.“

„Jo. Což je dost nepohodlné místo.“

Doprovodil je k zadním dveřím. Venku zářily hvězdy z nebe bez mráčku.

„Kde vy dva nocujete?“ zeptal se Wes.

„Máme pokoj nedaleko hotelu Kudamm.“

„Mohli byste zalehnout u mě na podlaze.“

„To je moc riskantní. Měli jsme štěstí, že jsme se dostali přes německé kontrolní stanoviště. Ted už vědí, že jsme ve městě. Jestli jsou chytří, tak budou brzy sledovat tvůj dům.“

„Tak jak se s tebou spojím?“

„Zavolám ti. Představím se jako Barnes. Zavolej mi zpátky zvenčí. Bude lepší, když nebudeš vědět, kde jsme.“

„Nedůvěřuješ mi?“

Nick zaváhal na prahu. „Víš, že tak to není, Wesi,“ řekl a pobídl Sarah do tmy.

„Co teda?“

„Tohle je ošklivá záležitost. Bude lepší, když se do toho moc nezapleteš.“

Nick se Sarah se otočili a zamířili do noci. Ale při odchodu zaslechli Wese, jak tiše říká: „Ale už jsi mě do toho zatáhl, kamaráde.“

Když začalo za jejich oknem svítat, ležela Sarah stulená v Nickově objetí. Přestože byli vyčerpaní, ani jeden nedokázali usnout; tolik se toho rozhodne podle toho, co se stane dnes. Alespoň už nejsou sami. Wes Corrigan je na jejich straně.

Nick se pohnul, jeho dech jí najednou teple ovanul vlasy. „Až tohle skončí,“ zašeptal, „chtěl bych, abychom byli spolu tak, jako jsme teď. Přesně takhle.“

„Až tohle skončí…“ povzdechla si a zadívala se na holý bílý strop. „Říkám si, jestli to vůbec někdy skončí. Jestli ještě někdy pojedu domů.“

„Pojedeme domů. Spolu.“

Toužebně se na něho zadívala. „Opravdu?“

„Slibuju. A Nick O’Hara svoje sliby vždycky plní.“

Přitiskla se mu obličejem k rameni. „Ach, Nicku. Tolik tě chci. Už nevím, jestli jsem slepá, nebo vyděšená nebo zamilovaná. Už se v ničem nevyznávám.“

„Ne, tak to není.“

„Ty máš ve všem jasno? Úplně ve všem?“

„Pokud jde o tebe? Ano. Zní to divně, Sarah, ale opravdu mi připadá, že tě znám. Jsi první žena, o které to můžu říct.“

„A co tvoje žena? Tu jsi neznal?“

„Lauren?“ Hlas, před chvílí ještě tak vřelý a něžný, mu najednou zněl dutě. „Jo. Myslím, že jsem ji znal. Když všechno skončilo.“

„Co se stalo, Nicku?“

Opřel se o polštáře. „Znáš to staré pořekadlo, že každá mince má dvě strany? Naše manželství toho bylo dokonalým příkladem. Kdyby ses zeptala Lauren, co se stalo, řekla by, že je to moje vina. Řekla by, že jsem nechápal její potřeby.“

„A kdybych se zeptala tebe?“

Pokrčil rameny. „Postupem času to vidím v souvislostech. Asi bych musel říct, že to vlastně nebyla ničí vina. Ale nemůžu zapomenout na to, co udělala.“ Otočil se k Sarah s takovým smutkem v očích, že by mohla skoro natáhnout ruku a dotknout se jeho bolesti. „Byli jsme spolu – tři roky.

V Káhiře se jí líbilo. Milovala diplomatický ruch. Byla vynikající manželka diplomata. Myslím, že to je jeden z důvodů, proč si mě vzala. Myslela si, že bych jí mohl ukázat svět. Moje práce ale bohužel vyžadovala, abych šel do míst, která jí nepřipadala moc civilizovaná.“

„Jako Kamerun?“

„Správně. Stál jsem o to místo. Bylo by to bývalo jenom tak na rok dva. Ale rovnou odmítla tam jet. Pak mi nabídli Londýn, z čehož byla šťastná. Nakonec to mohlo docela fungovat. Jenomže…“ Hlas se mu vytratil. Pocítila, jak mu paže kolem jejích ramenou strnula.

„Nemusíš mi to říkat, Nicku. Pokud nechceš.“

„Lidé pořád opakují, že čas zahojí všechny rány. Ale někdy to tak není. Otěhotněla, víš. Zjistil jsem to v Londýně. Neřekla mi to – to až náš doktor na ambasádě mi musel tu novinu sdělit a poplácat mě po zádech. Sdělil mi, že budu otcem. Byl jsem – tak asi šest krátkých hodin jsem měl takovou radost, že mě museli sundávat ze stropu. Potom jsem přišel domů a dozvěděl se, že ona dítě nechce.“

Neexistovala slova, kterými by mohla ulevit jeho bolesti. Mohla jenom doufat, že až jí to dopoví, najde alespoň nějakou útěchu v její náruči.

„Někdy přemýšlím,“ pokračoval, „jak by vypadalo. Jestli by to byl chlapec, nebo děvčátko. Jakou by mělo barvu vlasů. Přistihnu se, že počítám léta a myslím na všechny ty narozeniny, které nikdy nezažilo. Neměl jsem jinak žádnou rodinu. To dítě jsem chtěl. Prakticky jsem o ně žebral. Ale Lauren řekla, že je to jenom na obtíž.“ S údivem v očích na Sarah pohlédl. „Na obtíž. Co jsem na to měl říct?“

„Na to se nedá nic odpovědět.“

„Ne, nedá. A tehdy jsem si uvědomil, že ji neznám. Tehdy jsme se kvůli všemu hádali. Odletěla domů a… postarala se o ten problém. Už se nevrátila. O měsíc později jsem dostal rozvodové papíry. Zvláštní zásilkou. Nedávno to byly čtyři roky.“

„Chybí ti?“

„Ne. Skoro se mi ulevilo, když přišla žádost o rozvod. Od té doby jsem byl sám. Je to tak jednodušší. Žádné trápení. Nic.“ Dotkl se její tváře a rty se mu zvlnily v úsměvu. „A potom jsi vešla do mé kanceláře ty. V těch svých legračních brýlích. V ten první den, kdy jsem tě uviděl, jsem si moc nevšímal, jak vypadáš. Ale sundala sis ty brýle a já neviděl nic než tvoje oči. A už jsem tě chtěl.“

„Zahodím ty staré brýle.“

„To nikdy. Miluju je.“

Zasmála se, vděčná za všechny ty pošetilosti, které si milenci říkávají. Poprvé v životě si připadala skoro krásná.

Otevřeným oknem k nim zavanul slabý zápach výfukových plynů z ulice dole. Berlín se začínal probouzet. Do pokoje dolehl hluk dopravy: zatroubení, rachocení projíždějícího autobusu. Noc skončila. Bylo načase zatelefonovat.

„Sarah? Přemýšlela jsi o tom, co bude, až ho najdeme?“

„Tak daleko dopředu nemůžu myslet.“

„Pořád ho ještě miluješ.“

Zavrtěla hlavou. „Už nevím, koho jsem milovala. Určitě ne Simona Dance. Možná ten muž, kterého jsem milovala, nikdy neexistoval. Nebyl nikdy skutečný.“

„Ale já jsem,“ zašeptal Nick. „Jsem skutečný. A na rozdíl od Geoffreye Fontainea nemám co skrývat.“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

To tady ho najdu?

Ta myšlenka nešla Sarah z hlavy, když ujížděli autobusem směrem na sever širokými, čistými ulicemi a uličkami, kde ve slunci časného rána zametali obchodníci chodníky před svými obchody.

Před půlhodinou zavolali na číslo z Evina výpisu z telefonního účtu a ukázalo se, že je to květinářství. Žena na druhé straně linky byla zdvořilá a ochotná. Ano, její obchod najdou snadno. Je to několik mil na sever od hotelu Kudamm. Z autobusové zastávky je to pouze blok daleko.

Nebyla to slušná část města. Sarah pozorovala, jak široké ulice ustupují uličkám plným rozbitého skla s omšelými, přikrčenými domy. Tady si děti hrály na ulici a staří lidé otupěle posedávali na schodech verand. Schovává se Geoffrey v zadní místnosti některého z těchto domů? Čeká na ni v suterénu květinářství?

Na rohu ulice vystoupili z autobusu. O blok dál tu adresu našli. Krámek byl malý a měl špinavé výlohy. Hned před ním na chodníku stály kbelíky z umělé hmoty plné růží. Když otevřeli dveře, zacinkal maličký mosazný zvoneček.

Zaplavila je vůně květin. Přes pult plný saténových stužek, růží a nevěstina závoje se na ně usmála boubelatá padesátnice. Dělala kytice. Pár vteřin utkvěla pohledem na Sarah, potom upřela oči na Nicka. „Guten tag,“ řekla.

Nick přikývl. „Guten tag.“ Nenucené se začal procházet po obchodě, přejel pohledem po lednicích s orosenými skleněnými dvířky, policích s vázami, porcelánových figurkách a umělých květinách. U dveří byl pohřební věnec zabalený do celofánu a připravený k doručení. Květinářka odštípla ze stonků růže trny a začala stonky obtáčet stužkou. Dělala kytici pro nevěstu. Při práci si pobrukovala a mlčení dvou návštěvníků ji vůbec neznepokojovalo. Konečně kytici odložila a pohlédla Sarah do očí.

„7a?“ zeptala se tiše.

Sarah vytáhla Geoffreyovu fotografii a položila ji na pult. Žena se na ni zadívala, ale neřekla slovo.

Nick pokývl na fotografii a položil jí otázku v němčině. Zavrtěla hlavou. „Geoffrey Fontaine,“ řekl. Žena nereagovala. „Simon Dance,“ řekl. Žena na něho zase jenom prázdně zírala.

„Vy ho ale musíte znát!“ vyhrkla Sarah. „Je to můj manžel – musím ho najít.“

„Sarah, dovol, abych –“

„Čeká na mě. Jestli víte, kde je, zavolejte mu. Řekněte mu, že jsem tady!“

„Sarah, ona ti nerozumí.“

„Musí rozumět, Nicku! Zeptej se jí na Evu. Možná zná Evu.“

Na Nickovy otázky žena znovu jenom pokrčila rameny. O Geoffreyovi vůbec nic nevěděla. Nebo pokud věděla, držela jazyk za zuby.

Aby všechny jejich naděje skončily takhle! Potom co cestovali přes půl Evropy, skončili takhle, ve slepé uličce.

Sarah se udělalo nevolno zklamáním. Zastrčila fotografii zpátky do kabelky. Němka se klidně vrátila ke své práci a začala balit kytice do zeleného hedvábného papíru.

Sarah se utrápeně otočila k Nickovi. „Co teď budeme dělat?“

Upíral zklamaný pohled na pohřební věnec. „Nevím,“ zamumlal. „Prostě nevím.“

Květinářka začala půlit archy hedvábného papíru. Při tom tichém, draslavém zvuku se Sarah otřásla. „Proč sem?“ zamumlala. „Proč by volala do tohohle obchodu. K tomu musela mít nějaký důvod.“

Sarah zvolna přešla k lednici a skleněnými dveřmi hleděla na kytice karafiátů a růží. Z vůně květin se jí začínalo dělat špatně. Příliš bolestně jí to připomnělo den před čtrnácti dny na hřbitově na kopci. „Pojďme, prosím, Nicku.“

Nick se maličko uklonil květinářce. „Danke schön.“

Žena se usmála a pokynula Sarah. Ta užasle přistoupila k pultu. Květinářka natáhla ruku s jedinou růží se stonkem obtočeným hedvábným papírem a zamumlala: „Auf wiedersehen.“ Pak Sarah s upřeným pohledem růži podala. Jejich oči se setkaly, sice jen na kratičký okamžik, ale Sarah pochopila, co to znamená; právě jí bylo něco předáno. Něco určeného pouze pro její oči.

Přikývla a přijala květinu. „Auf wiedersehen,“ řekla. Pak se otočila a vyšla za Nickem z obchodu.

Venku sevřela růži pevně v pěsti. V hlavě jí vířilo a stonek květiny ji pálil jako rozpálený pohrabáč. Měla se co držet, aby nerozbalila hedvábný papír a nepřečetla si vzkaz, o němž věděla, že je uvnitř napsaný. Avšak něco v očích té ženy jí sdělilo ještě něco dalšího. Varování. V tom pohledu četla: Hrozí vám nebezpečí. Od někoho blízko.

Ale jediný člověk blízko je Nick.

Nick, jemuž důvěřuje, jehož miluje.

Od Geoffreyova zmizení byl Nick jejím přítelem, jejím ochráncem. Byl po ruce, kdykoliv ho potřebovala. Byla to pouhá náhoda? Nebo to všechno bylo naplánováno? Pokud ano, klaplo to skvěle. Vybrali na tu práci toho pravého. Věděli, že bude vyděšená a osamělá, že bude zoufale potřebovat přítele, někoho, komu by mohla věřit. Potom se jako mávnutím kouzelného proutku objevil v Londýně Nick. Od té doby s ní je skoro čtyřiadvacet hodin denně. Proč?

Nechtěla tomu věřit, ale odpověď se přímo nabízela. Dozor.

Ne, to nemůže vědět jistě. A miluje ho.

Ale varovný ženin pohled ji pálil v paměti. Nedokázala na něj zapomenout.

Jízda autobusem jí připadala nekonečná. Po celou zpáteční cestu měl Nick ruku položenou na jejím koleni. Jeho dotek ji na kůži pálil jako žhavé železo. Chtěla se mu podívat do očí, ale bála se, co by v nich uviděla. Bála se, že by na ní poznal, že má strach.

Jakmile dorazili do penzionu, spěchala do koupelny na konci chodby a zavřela za sebou na zástrčku. S roztřesenýma rukama odmotala ze stonku hedvábný papír. V ostrém světle žárovky nad umyvadlem si přečetla vzkaz. Byl v angličtině, rychle naškrábaný tužkou.

Potsdamer Platz, zítra v jednu.

Nikomu nevěřte.

Zahleděla se na poslední dvě slova. Nikomu nevěřte. Znamenalo to jediné. Byla neopatrná. Nemůže si dovolit žádné další přehmaty. Geoffreyův život závisel na ní.

Divoce roztrhala vzkaz na malé kousky a spláchla jej do záchodu. Pak zamířila zpátky do pokoje k Nickovi.

Ještě ho nemohla opustit. Nejdřív musí mít jistotu. Milovala Nicka O’Haru a v hloubi srdce věděla, že by jí neublížil. Ale musela vědět, pro koho pracuje.

Zítra na Potsdamer Platz najde odpovědi na svoje otázky.

„Začínali jsme si myslet, že to nezvládneš,“ řekl Nick.

Wes Corrigan byl jako na jehlách, když se posadil na židli naproti Nickovi a Sarah. „To já taky,“ zamručel a vrhl pohled přes rameno.

„Nějaké potíže?“ chtěl vědět Nick.

„To nevím jistě. Což mě znervózňuje. Je to jako v těch starých hororech. Nikdy nevíš, kdy na tebe příšera vyskočí.“ Nahrbil se v marném pokusu schovat se na židli.

Zašli do téhle zšeřelé restaurace, aby se mohli setkat na diskrétním, nenápadném místě. Jejich stůl osvětlovala jediná svíčka; hosté okolo mluvili šeptem a každý si záměrně hleděl svého. Nikdo se nepodíval dvakrát na muže a ženu sedící u stolu v rohu.

Téměř instinktivně pátrala pohledem, kde má místnost zadní východ. Pokud by se něco začalo dít, potřebovala bez potíží uniknout. Dveře byly jasně označené, ale znamenalo by to úprk přes místnost. Vybrala si cestu mezi stoly a křesly. Nemělo by jí to zabrat víc než tři vteřiny. Kdyby na to došlo, bude sama. Nemohla by už víc spoléhat na Nicka.

Blesklo jí hlavou, jak velice se změnil její život. Před pár týdny byla obyčejnou ženou, která žije obyčejný život. Nyní hledá únikové cesty.

„Řeknu ti, Nicku,“ spustil Wes, potom, co si objednal pivo. „Celá ta záležitost mi nahání strach.“

„Co se stalo?“

„No, začnu tím, žes měl pravdu. Sledují mě. Zakrátko

po tom, co jste včera v noci odešli, se objevila na druhé straně před mým domem dodávka. Od té doby tam stojí. Musel jsem se vykrást zadním vchodem, uličkou. Na takovýhle život nejsem zvyklý. Jsem z toho nervózní.“

„Máš pro nás něco?“

Wes se znovu rozhlédl a ztišil hlas. „Především jsem si chtěl znovu prohlédnout složku o smrti Geoffreye Fontainea. Když jsem ti před čtrnácti dny volal, měl jsem před sebou všechny údaje. Pitevní zprávu, policejní zprávu. Měl jsem tam spoustu poznámek, fotokopii jeho pasu…“

„A co?“

„Je to pryč.“ Vrhl pohled na Sarah. „Všechno je pryč. A nejenom moje složka. Zmizelo to i z počítače.“

„Co tedy máš?“

„O Geoffreyi Fontaineovi? Nic. Jako bych tu zprávu vůbec nevypracoval.“

„Nemůžou vymazat existenci nějakého člověka,“ namítla Sarah.

Wes pokrčil rameny. „Někdo se o to snaží. Nemám jistotu, kdo to udělal. Máme u nás spoustu zaměstnanců. Mohl to být kdokoliv.“

Umlkli, když jim servírka přinesla večeři – teplý, křupavý chléb, hlemýždě na česneku, škvířící se v másle, trojhránky goudy.

„A co Mudrc?“ zeptal se Nick.

Wes si setřel kapku másla z brady. „K tomu jsem mířil. Takže, když jsem zjistil, že Geoffrey Fontaine zmizel ze záznamů, podíval jsem se na informace o Mudrcovi. Až na obvyklé biblické odkazy, kde nic tu nic.“

„To mě nepřekvapuje,“ podotkl Nick.

„K supertajným materiálům nemám přístup. A myslím, že tenhle Mudrc do té kategorie spadá.“

„Takže nemáme nic v ruce,“ řekla Sarah.

„Ne tak docela.“

Nick se zamračil. „Cos našel?“

Wes sáhl do kapsy a vytáhl obálku, kterou hodil na stůl. „Našel jsem Simona Dance.“

Nick popadl obálku. Uvnitř byly dva listy papíru. „Proboha! Podívej se na tohle!“ Posunul stránky před Sarah. Byla to fotokopie šest let staré žádosti o vízum. Včetně reprodukce pasové fotografie ve špatné kvalitě. Oči jí připadaly podivně známé. Kdyby ale potkala tohoto člověka na ulici, prošla by kolem něho, aniž by na něho dvakrát pohlédla.

Srdce se jí prudce rozbušilo.

„To je Geoffrey,“ řekla tiše.

Wes přikývl. „Alespoň takový, jak vypadal před šesti lety. Kdy se jmenoval Dance.“

„Jak jsi k tomu přišel?“ zeptal se Nick.

„Ten, kdo vyčistil složku Geoffreye Fontainea, se neobtěžoval vymazat složku Simona Dance. Možná je ta složka příliš stará. Možná si řekli, že má jiné jméno i obličej, tak co se s tím párat.“

Otočila na druhou stránku. Uviděla, že Simon Dance měl německý pas a adresu v Berlíně. Zaměstnáním architekt. Byl ženatý.

„Proč si zažádal o tohle vízum?“ zeptala se.

„Bylo to turistické vízum,“ upozornil Wes.

„Ne, chci říct proč!“

„Možná si chtěl prohlédnout památky.“

„Nebo se porozhlédnout, jaké se mu nabízejí možnosti,“ poznamenal Nick.

„Prověřil jste tu starou berlínskou adresu?“ zeptala se Sarah.

Wes přikývl. „Je pryč. Loni to tam zbourali, aby bylo místo pro věžák.“

„Takže se nemáme čeho chytit,“ řekl Nick.

„Mám ještě jednu možnost,“ řekl Wes. „Dlouholetý přítel, který pracoval pro Organizaci. Loni odešel do penze. Znechutily ho praktiky ve výzvědné službě. Ten by mohl o Simonovi Danceovi vědět. A o Mudrcovi.“

„To doufám,“ řekl Nick.

Wes se zvedl. „Hele, nemůžu se moc dlouho zdržet. Ta dodávka čeká před mým domem. Zavolej mi zítra kolem poledního. To už bych měl něco mít.“

„Stejným způsobem?“

„Jo. Dej mi čtvrthodinu, potom, co zavoláš. Nemůžu se vždycky dostat do budky hned.“ Pohlédl na Sarah. „Doufám, že se ta záležitost brzy vyřeší. Musí vás to unavovat, být pořád na útěku.“

Přikývla. A když se přes stůl zadívala na ty dva muže, pomyslela si, že ji tolik nevyčerpává nedostatek spánku nebo nepravidelné jídlo, dokonce ani neustálý strach, ale nejistota, že neví, komu může věřit.

„Že ani nic neříkáš?“ prohodil Nick. „Stalo se něco?“

Vraceli se pěšky do penzionu. V noci vypadalo město nevkusně a křiklavě; Sarah toužila po tmě, po nějakém místě daleko od dopravy a neonových billboardů. Pohlédla na oblohu, ale žádné hvězdy nesvítily, viděla jenom šedý opar odražených městských světel.

„Nevím, Nicku,“ povzdechla si. Zastavila se a otočila se k němu. Hleděli na sebe pod blikajícím billboardem a obličeje jim střídavě ozařovala červená a bílá. Oči měl neproniknutelně temné, byly to oči cizího člověka. „Můžu ti opravdu věřit, Nicku?“

„Ale, Sarah. To je ale směšná otázka.“

„Kdybychom se tak poznali jinak. Kdybychom tak byli jako všichni ostatní –“

Dotkl se její tváře, tím jemným gestem ji chtěl uklidnit. „Co se stalo, stalo se. Začneme odtud. Jenom mi musíš důvěřovat.“

„Geoffreyovi jsem důvěřovala,“ zašeptala.

„Já jsem Nick, zapomnělas?“

„Kdo je Nick O’Hara? říkám si někdy. Přemýšlím, jestli jsi skutečný, jestli jsi z masa a kostí. Bojím se, že se mi jednoho dne rozplyneš před očima.“

„Ne, Sarah.“ Vzal ji do náruče. „Po nějaké době ti to přestane ležet v hlavě. Poznáš, že jsem skutečný. Mohlo by to trvat rok dva, možná spoustu let, ale naučíš se mi důvěřovat.“

Důvěřovat? Pomyslela si hořce. Důvěra je něco, co se j naučíte, jako malé dítě, něco, co vás má chránit a hřát jako deka. Což byla jedna z životních krutých iluzí. Vyrostla z toho. Přišla na to, jak je vlastně každý osamělý.

Ale touha ani vnitřní pocit, že ho potřebuje, ji neopustily.

Nedlouho poté stáli ve svém pokoji a objímali se. Přistihla se, že si žádostivě ukládá do paměti to, co by mohly být její poslední vzpomínky na Nicka: jeho úsměv, jeho smích, vůni jeho pleti. Odněkud z budovy se ozval skřípavý zvuk gramofonové desky. Nějaká žena zpívala smutným, hrdelním hlasem německou baladu. Byla to píseň určená pro kabaret, píseň pro ztemnělou, zakouřenou místnost. Hudba se lenivě nesla nocí do jejich otevřeného okna.

Nick zhasl světlo. Hudba překypovala smutkem, byla to píseň na rozloučenou, takové ženské sbohem. Do konce svých dnů si Sarah ponese tu píseň v srdci. Potom k ní v přítmí Nick přistoupil. Hudba se vzedmula v tónech plných smutku, když se mu vrhla do náruče. Vycítila, jak se jí snaží porozumět. Jak jenom by mu chtěla všechno povědět! Milovala ho. Poznala to s jistotou až teď, kdy její důvěra k němu visela na vlásku. Milovala ho.

Hudba se ztišila a umlkla. Bylo slyšet jenom jejich oddechování.

„Miluj se se mnou,“ zašeptala. „Prosím. Teď hned. Miluj se se mnou.“

Přejel jí prsty po obličeji a zastavil se na tváři. „Nerozumím, Sarah… Něco není, jak by mělo být…“

„Na nic se mě neptej. Jenom se se mnou miluj. Ať zapomenu. Chci zapomenout.“

„Ach bože,“ zasténal a sevřel její obličej v dlaních. „Se mnou zapomeneš…“

V mžiku se utápěla v chuti jeho úst. Náruživost, která vždy doutnala pod Nickovým odtažitým zevnějškem, najednou volně vytryskla. Zajel jí prsty po hrdle k halence. Pomalu ji rozevřel a pocítila na svém ňadru jeho ruku; i vzápětí jeho dychtivá ústa. Sotva si uvědomovala, že jí sukně sklouzla z boků. Byla soustředěná jenom na to, jak ji laská ústy.

Svezla se na postel. Padl na ni jako strom, že se až nemohla pořádně nadechnout.

„Chtěl jsem tě,“ řekl zdušené a zajel jí prsty do vlasů, „od prvního dne. Nemyslel jsem na nic jiného, než že bych lě chtěl takhle vidět. Dotýkat se tě, prozkoumávat tě.“ Začal ze sebe strhávat košili a při své nešikovnosti utrhl knoflík, který jí dopadl na nahé břicho. Smetl knoflík stranou a místo, kde ležel, políbil. Pak se zvedl a shodil ze sebe zbytek oblečení.

Oknem dopadal na jeho holá ramena slabý přísvit pouličního osvětlení. Viděla jenom nezřetelný obrys jeho obličeje, byl pouhým stínem, který se nad ní tyčil, stínem, který se zhmotnil a vzplanul, když se k sobě jejich těla přitiskla. Jejich ústa se našla. Byl to horečný polibek, příliš vášnivý, než aby byl něžný; vpadl do jejích úst, jako by ji chtěl pohltit. Pobídla ho tělem i duší.

Vstupoval do ní pomalu, váhavě, jako by se bál, že by jí mohl ublížit. Ale ve své vášni se brzy přestal držet zpátky. Už to víc nebyl Nick O’Hara, stal se divokou, nespoutanou bytostí. Přesto i ke konci, při vášnivém vyvrcholení, si projevovali něhu, dávali najevo, že kromě toho, že se potřebují, jim na sobě záleží.

Až když se vyčerpaně svezl vedle ní a rozbušená srdce se jim uklidnila, začal Nick znovu přemýšlet o jejím mlčení. Poznal, že ho chce; reagovala tak, že to předčilo veškeré jeho představy. Už jenom když takhle vedle ní ležel s její hlavou na hrudi, začala se v něm znovu probouzet touha. Ale něco nehrálo. Dotkl se její tváře a pocítil, že je vlhká. Něco se změnilo.

Později se jí zeptá. Potom co utiší vášeň, která mezi nimi plane, ji přiměje, aby mu řekla, proč pláče. Ne teď. Ještě na to nebyla připravená. A znovu ji chtěl; už nedokázal déle čekat.

Když do ní podruhé vnikl, zapomněl, na co se jí chce zeptat. Zapomněl na všechno. Existovala jenom Sarah, tak hebká a teplá. Zítra si vzpomene, na co se jí chtěl zeptat…

Zítra.

„Dobré ráno, pane Corrigane. Můžeme na slovíčko?“

Z tónu mužova hlasu Wes poznal, že to nebude společenská návštěva. Zvedl pohled od hromádky papírů na svém psacím stole a uviděl stát ve dveřích dva muže. Jeden byl neupravený a podsaditý chlapík, druhý vysoký a až příliš uhlazený, dokonce i na člověka z Organizace. Neusmívali se.

Wes si odkašlal. „Dobrý den, pánové. Co pro vás mohu udělat?“

Vysoký muž se posadil a pohlédl Wesovi zpříma do očí.

„Nick O’Hara. Kde je?“

Wes pocítil, jak ho opouští hlas. Trvalo mu několik vteřin, než se vzpamatoval, ale to už bylo pozdě. Prozradil se. Odsunul stranou hromádku papíru a řekl: „Ehm… Nick O’Hara… Není pořád ještě ve Washingtonu?“

Podsaditý chlapík si odfrkl.

„Nehrajte si s náma, Corrigane!“

„Kdo si s kým hraje? A kdo vlastně jste?“

Vysoký řekl: „Jmenuju se Van Dam. A tohle je pan Potter.“

Organizace, pomyslel si Wes. Tak to jsem v háji. Co teď? /vedl se ze židle a pracně se snažil zatvářit se dotčeně. „Podívejte, je sobota. Mám na práci jiné věci. Co kdybyste si sjednali schůzku v pracovní den, jako každý jiný?“

„Posaďte se, Corrigane.“

Wes sáhl po telefonu, že přivolá ostrahu, ale Potter ho chytil za ruku dřív, než stačil stisknout knoflík. Poprvé se Wese zmocnil strach. Slovní útočnost byla jedna věc, ale hrubé zacházení, to byla jiná. Tihle mládenci na to šli tvrdě. Wes neměl násilí rád. Zvláště když se týkalo jeho.

„Chceme O’Haru,“ řekl Potter.

„Nemůžu vám pomoct.“

„Kde je?“

„Jak jsem říkal. Ve Washingtonu. Vlastně jsem mu právě před čtrnácti dny volal v jedné konzulární záležitosti.“ Wes $jel pohledem na svoji polapenou ruku. „Že byste mě laskavě pustil?“ Potter uvolnil sevření.

Van Dam si povzdechl. „Už tenhle nesmysl neprotahujte. Víme, že je v Berlíně. Rovněž víme, že jste včera kvůli němu vyhledával údaje na počítači. Zřejmě vás kontaktoval.“

„To všechno je pouhá speku –“

„Někdo s vaším přístupovým kódem vyhledával údaje.“

Otevřel malý zápisník. „Tak se na to podívejme. Včera v sedm ráno jste vyhledával jméno Geoffrey Fontaine…“

„No ano, před pár týdny jsem sepisoval zprávu o Fontaineově smrti. Chtěl jsem si překontrolovat fakta.“

„V půl osmé jste zadal jméno Simon Dance. Zvláštní jméno. Měl jste nějaký důvod pro to vyhledávání?“

Wes neřekl slovo.

„Nakonec ve dvanáct – což je předpokládám vaše pauza na oběd – jste si vyžádal údaje o někom nebo něčem jménem Mudrc. Že byste se zajímal o Starý zákon?“

Wes neodpověděl.

„No tak, pane Corrigane. Oba víme, proč jste to dělal. Dělal jste to pro O’Haru, že je to tak?“

„Proč to chcete vědět?“

Potter netrpělivě luskl prsty.

„Chceme ho.“

„Proč?“

„Leží nám na srdci jeho bezpečí,“ řekl Van Dam. „Stejně jako bezpečí ženy, která cestuje s ním.“

„No jasně.“

„Podívejte, Corrigane,“ řekl Potter. „Jeho život závisí na tom, abychom ho včas našli.“

„Vyprávějte mi další pohádku.“

Van Dam se předklonil a zabodl do Wese pohled. „Jsou ve smrtelném nebezpečí. Potřebují ochranu.“

„Proč bych vám měl věřit?“

„Jestli nám nepomůžete, budete mít na rukou jejich krev.“

Wes zavrtěl hlavou.

„Jak jsem říkal, nemůžu vám pomoct.“

„Nemůžete, nebo nechcete?“

„Nemůžu. Nevím, kde je. A to je čistá pravda.“

Van Dam s Potterem na sebe pohlédli. „No dobře,“ řekl Van Dam. „Ať se vaši lidé připraví. Budeme si na to

zkrátka muset počkat.“

Potter přikývl a vypadl z kanceláře.

Wes se začal znovu zvedat ze židle. „Podívejte, nevím,

co si myslíte, že jako děláte, ale –“

Van Dam máchl rukou, ať se zase posadí. „Bohužel nějakou chvíli neodejdete z budovy. Pokud budete potřebovat na toaletu, řekněte a my s vámi pošleme doprovod.“

„Co se tady sakra děje?“

Van Dam se usmál. „Hra na čekanou, pane Corrigane. Budeme pěkně sedět a uvidíme, za jak dlouho vám zazvoní telefon.“

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Bylo za deset minut jedna, když Sarah vystoupila z taxíku na kraji Potsdamer Platz. Byla sama. Setřást Nicka bylo jednodušší, než si myslela. Půlminutu potom, co odešel, aby zavolal Wesu Corriganovi, popadla kabelku a vyšla ze dveří.

Přinutila se nemyslet na Nicka, když se promyšleně pustila přes náměstí. Z mapy si zjistila, že Potsdamer Platz je místo, kde se protíná britský, americký a sovětský sektor. Náměstí přetínala jako nůž berlínská zeď, která se nyní tyčila před ní. Bez ohledu na to, kde člověk na náměstí stál, musel se na tu zeď pořád dívat. Lidé se v slabém jarním slunci zastavovali a zírali na ni, jako by se pokoušeli prohlédnout betonem do jiného Německa za ní. Tady dokonce i nedaleko ostnatého drátu stály stánky se zmrzlinou a všude byly smějící se děti a tuláci, kteří si užívali jasného dne a modré oblohy.

Zastavila se nedaleko skupiny studentů z autobusového zájezdu a předstírala, že poslouchá výklad jejich učitele. Po celou dobu ale pátrala po jediném obličeji. Kde je ta žena? Srdce se jí rozbušilo rychleji. Hlas učitele vymizel. Dokonce přestala vnímat i smích dětí.

Potom navzdory šumění krve v uších zaslechla tichý hlas ženy, která na ni promluvila, když ji míjela.

„Pojďte za mnou. Ale opatrně a nenápadně.“

Otočila se a uviděla ženu z květinářství, která kráčela pryč se síťovkou v ruce. Mohla by si ji splést s kteroukoliv hospodyňkou, která se vydala za denními nákupy. Žena zamířila volným krokem k severozápadu směrem k Bellevuestrasse. Sarah ji v nenápadné vzdálenosti následovala.

Po třech blocích žena zmizela v obchodě se svíčkami. Sarah chvíli okolkovala na chodníku. Výklady obchodu byly zatažené závěsy, takže neviděla dovnitř. Nakonec vstoupila.

Po ženě nebylo vidu. Vůně hořících svíček, nového koření, borovice a levandule naplňoval spoře osvětlenou místnost. Na stolcích byly rozestavěné podivné voskové bytosti. Knot na voskové figuríně pokrouceného, starého skřeta hořel a pomalu rozpouštěl jeho obličej. Na pultu stála svíce v podobě ženy. Rozpuštěný vosk jí stékal přes prsa jako prameny vlasů.

Sarah sebou trhla, když se na druhé straně pultu zjevil stařec. Pokývl na ni. „Geradeaus,“ zamumlal. Tázavě na něho pohlédla. Ukázal dozadu do obchodu. „Geradeaus,“ zopakoval a ona pochopila. Chtěl, aby šla dál.

Se srdcem až v krku kolem něho prošla a přes malé skladiště vyšla ven zadními dveřmi.

Slunce ji oslepilo. Dveře za ní se zabouchly a okamžitě uzamkly. Stála v nějaké uličce. Někde po pravici bylo Potsdamer Platz. Slyšela vzdálený hluk dopravy. Kde je ta žena?

Při zvuku burácejícího motoru se prudce otočila. Zčistajasna se objevil černý citroen a hnal se uličkou přímo na ni. Neměla kam uniknout. Dveře obchodu byly zamčené. Ulička byla nekonečným tunelem domů stojících jeden vedle druhého. V hrůze o krok ustoupila, přitiskla ruce na zeď a nespouštěla pohled z lesklé černé kapoty citroenu, která se blížila a blížila.

Vůž se smykem zastavil. Dveře se rozletěly. „Nastupte!“ sykla žena na zadním sedadle. „Rychle!“

Sarah se odlepila od zdi a vlezla dovnitř.

„Schnell*.“ utrhla se žena na řidiče.

Sarah to hodilo na sedadlo, jak vůz vyrazil kupředu. O blok dál odbočili doleva, doprava, pak zase doleva. Sarah ztratila přehled, kde jsou. Žena nepřestávala hledět dozadu. Nakonec se, přesvědčená, že je nikdo nesleduje, otočila k Sarah.

„Ted si můžeme promluvit,“ řekla. Sarah tázavě pohlédla na řidiče a žena přikývla. „Ten je v pořádku. Můžete mluvit, jak chcete.“

„Kdo jste?“ chtěla vědět Sarah.

„Jsem Geoffreyova přítelkyně.“

„Potom víte, kde je?“

Žena neodpověděla. Místo toho řekla něco německy řidiči. Odpověděl tím, že odbočil z hlavní ulice a zajel na klidnou parkovou cestu. Zakrátko zastavili mezi stromy.

Žena zatahala Sarah za rukáv. „Pojďte. Projdeme se.“

Společně vykročily přes trávník. Nad městem visel jemný opar a barvil nebe do stříbromodra.

„Jak jste poznala mého manžela?“ zeptala se Sarah.

„Před léty jsme spolu pracovali. Tehdy se jmenoval Simon.“ pokývla a zavzpomínala. „Byl velice slibný, tenhle Simon. Jeden z mých nejlepších.“

„Vy tedy také pracujete v… tomhle oboru?“

„Pracovala jsem. Ještě před pěti lety.“

Bylo těžké si tuhle ženu představit jako někoho jiného než jako baculatou hospodyňku. Vlasy už měla prokvetlé, obličej kulatý a vlhce lesklý. Možná právě v tom byla její síla, že vypadala tak obyčejně.

„Ne, nevypadám na to,“ řekla žena; přesně uhodla, co Sarah blesklo hlavou. „Ti nejlepší na to nikdy nevypadají.“

Ušly pár kroků mlčky. Dokonce i tady, uprostřed stromů a trávy, byl cítit pach města. „Stejně jako Simon jsem patřila k nejlepším,“ svěřila se. „A teď mám strach dokonce i já.“

Zastavily se a pohlédly na sebe. Ženiny oči byly jako dvě hnědé rozinky vmáčknuté do chlebového těsta.

„Kde je?“ zeptala se Sarah.

„Nevím.“

„Proč jste mě sem potom pozvala?“

„Abych vás varovala… jako laskavost dávnému příteli.“

„To myslíte Geoffreye?“

„Ano. V tomhle oboru máme málo přátel, ale ty, které máme, pro nás znamenají všechno.“

Znovu vykročily. Sarah se ohlédla a uviděla černý citroen, jak na ně čeká u cesty.

„Naposledy jsem ho viděla asi tak přes čtrnácti dny,“ navázala žena. „Byl to šok, potkat ho po takové době! Věděla jsem, že toho Simon nechal, přesto byl tady v Berlíně a zase s veškerým vybavením. Byl neklidný. Myslel si, že ho zradili lidé, pro které pracoval. Chtěl se ztratit.“

„Zradili? Kdo ho zradil?“

„CIA.“

Sarah se zastavila a na tváři jí bylo znát, jak ji to zaskočilo. „Pracoval pro CIA?“

„Přinutili ho. Měl dovednosti – znal věci, které byly pro úspěch jejich operace životně důležité. Ale příliš mnoho věcí se zvrtlo. Simon z toho chtěl ven. Přišel si za mnou pro nové doklady. Obstarala jsem mu nový pas a průkazy totožnosti. Věci, které by potřeboval, aby mohl odjet z Berlína, až se zbaví své staré totožnosti. Pár hodin jsme spolu pobyli.“ Smutně zavrtěla hlavou. „Jak se jen naše životy změnily! Viděla jsem v jeho náprsní tašce vaši fotografii. Takhle jsem vás včera poznala. Říkal mi, že jste… velice citlivý člověk. Mrzelo ho, že se budete trápit. Když odcházel, slíbil, že se někdy ukáže. Ale v ten večer jsem se dozvěděla o tom požáru. Slyšela jsem, že se našlo tělo.“

„Myslíte si, že je mrtvý?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Pokud je mrtvý, proč vás pořád sledují?“

„Zmínila jste se o operaci CIA. Má to něco společného s mužem jménem Mudrc?“

V ženiných očích se objevil slabý záblesk překvapení. „Neměl vám o Mudrcovi říkat.“

„Neřekl mi o něm. To Eva.“

„Ach. O Evě tedy víte.“ Žena na ni pátravě pohlédla. „Doufám, že nežárlíte. Při téhle práci si žárlivost nemůžeme dovolit.“ Usmála se. „Evička! Už jí musí být skoro čtyřicet. A pořád asi bude krásná.“

„Chcete říct – že se vám to nedoneslo?“

„Co se mi nedoneslo?“

„Eva je mrtvá.“

Žena ztuhla, z tváře jí zmizela všechna barva. „Jak se to stalo?“ zašeptala.

„V zastrčené uličce v Londýně… je to pár dní.“

„Mučili ji?“

Sarah přikývla, při té vzpomínce se jí dělalo zle.

Žena přejela park rychlým pohledem. Až na řidiče v citroenu nebyl nikdo jiný v dohledu. „Potom nemáme času nazbyt,“ řekla a otočila se k Sarah. „Půjdou po mně. Dobře poslouchejte. Až se rozejdeme, tak mě už víckrát neuvidíte. Když za mnou váš manžel před čtrnácti dny přišel, bylo to kvůli práci. Nebezpečné práci.“

„Mudrc?“

„Ano. To, co z něho zůstalo. Před pěti lety jsme my tři dostali úkol. Bylo to – jak bych to jenom formulovala?

za účelem skoncovat s velkou hrozbou. Naším cílem byl Mudrc. Simon nastražil do jeho vozu výbušninu. Ten staroch vždycky jezdil do práce vozem a řídil sám. Ale právě v to ráno zůstal doma. Místo toho si vzala vůz jeho žena.“

Ženin hlas Sarah fascinoval. Měla obavy z toho, co ještě uslyší, ale už si mohla domyslet, jak to dopadlo.

„Žena samozřejmě zemřela ihned. Po výbuchu stařec vyběhl z domu a snažil se ji vytáhnout z vozu. Plameny byly nezvládnutelné, ale nějak přežil. A teď nás chce dostat.“ ‚

„Pomsta,“ zamumlala Sarah. „O to mu tedy jde.“

„Ano. Chce se nám pomstít všem. Mně, Evě, a především Simonovi. Evu už našel.“

„Co mám s tímhle vším společného já?“

„Jste jeho manželka. Jste jejich spojení k Simonovi.“

„Co bych měla dělat? Měla bych jet domů –“. „Domů nemůžete. Ne teď; možná nikdy se nebudete moct vrátit.“ Pohlédla k citroenu.

„Ale nemůžu věčně utíkat! Nejsem jako vy – neumím tímhle způsobem žít. Potřebuju pomoc. Kdybyste mi mohla říct, jak bych ho mohla najít…“

Žena si Sarah chvíli prohlížela a odhadovala její šance na přežití. „Pokud je Simon stále ještě naživu, tak bude v Amsterodamu.“

„Proč v Amsterodamu?“

„Protože tam je Mudrc.“

Telefon jako by vyzváněl věčně. Nick nervózně poklepával prsty do skla budky. Kde je sakra spojovatelka? říkal si.

„Americký konzulát.“

Nick okamžitě zpozorněl. „Pana Wese Corrigana bych prosil,“ řekl.

„Okamžik, prosím.“ Nastala odmlka. Pak se ozval jiný hlas. „Voláte pana Corrigana? Myslím, že někde v budově obědvá. Zavolám mu na pager. Zůstaňte, prosím, u telefonu.“

Než stačil zaprotestovat, byla pryč. Čekal u telefonu pět minut a potom, právě když se chystal zavěsit, se mu ozvala.

„Promiňte. Nebere to, ale každou minutou by se měl vrátit na poradu. Mám mu něco vyřídit?“

„Ano. Řekněte mu, že volal Steve Barnes. Mám nějaké potíže s pasem.“

„Vaše telefonní číslo?“

„Zná je.“ Zavěsil.

Podle jejich domluvy by měl Wes odejít z ambasády a zavolat mu zvenčí do budky. Nick dá Wesovi čtvrthodinu, aby se mu ozval. Pokud mu nezavolá, zkusí ho prozvonit později. Něco mu ale říkalo, že riskuje, když čeká v budce, až se mu Wes ozve. Rozhovor se spojovatelkou ho zneklidnil. Zvláště ta pauza na začátku. Pohlédl na hodinky. Bylo za minutu čtvrt na dvě. Počká do půl druhé.

Někdo zaklepal na budku. Venku stála mladá žena a mávala mincí. Chtěla telefonovat. V duchu zaklel, vyšel z budky a čekal, až si zavolá. Vybavovala se hotovou věčnost. Bylo za pět minut půl druhé a ona pořád ještě mluvila. Zvedl ruku s hodinkami a ukázal na ně, ale žena se k němu jenom otočila zády.

Vykročil po ulici a nadával. Ale už čekal moc dlouho.

Z davu chodců stojících na rohu se vynořil muž v uhlově černém obleku. Kráčel k Nickovi. Něco ve způsobu, jakým muž sáhl pod sako, Nickovi řeklo, že je v maléru.

Muž se v jediném plynulém pohybu přikrčil a zvedl ruce. Nick hleděl do hlavně pistole.

„Stůj, O’Haro,“ zařval Potter za jeho zády.

Nick se prudce otočil doprava, připravený vrhnout se do rušné ulice. Okamžitě se objevily další dvě pistole. Ze strany ke krku se mu přitiskla chladná ocelová hlaveň. Zaslechl cvaknutí natahovaného kohoutku. Pár vteřin se nikdo nepohnul, ani nedýchal. U obrubníku se skřípěním zastavila limuzína a dveře se rozletěly.

Nick se pomalu otočil a pohlédl na Pottera, který opatrně postupoval kupředu a mířil zbraní Nickovi přímo na hlavu „Dej ten zatracený krám pryč, Pottere,“ řekl Nick. „Jsem z tebe nervózní.“

„Nastup si,“ nařídil mu Potter.

„Kam jedeme?“

„Na menší pohovor s Van Damem.“

„A potom co?“

Potter se zvlášť odporně zazubil. „To záleží na tobě.“

„Kde je Sarah Fontaineová?“

Nick seděl nahrbený v koženém křesle a Van Damovi odpověděl zvláště pohrdavým pohledem. Překvapilo ho, že se nachází v tak pohodlném prostředí. Čekal oslepující světla a tvrdou lavici, rozhodně ne drahé křeslo, v němž právě seděl. Nepochyboval, že co nevidět nebudou věci už tak příjemné.

„Začínám být netrpělivý, pane O’Haro,“ řekl Van Dam. „Položil jsem vám otázku. Kde je?“

Nick jenom pokrčil rameny.

„Jestli vám na ní vůbec záleží, tak nám to řeknete, a řeknete nám to rychle.“

„Záleží mi na ní,“ řekl Nick. „To proto se ode mě nedozvíte nic.“

„Nevydrží sama ani týden. Je nezkušená. Vyděšená… Musíme ji dostat sem. Hned!“

„Proč? Potřebujete se na ní pocvičit?“

„Ty jseš holt osina v prdeli, O’Haro,“ zamručel Potter, který stál o pár kroků dál a tvářil se nerudně. „Vždycky jsi byl a vždycky budeš.“

„Já jsem do tebe taky blázen,“ zavrčel Nick. Van Dam ostentativně jejich výměnu názorů ignoroval. „Pane O’Haro, ta žena potřebuje naši pomoc. Bude jí lépe pod našimi křídly. Řekněte nám, kde je. Možná jí zachráníte život.“

„Byla pod vašimi křídly v Margate. Jakou ochranu jste jí tehdy poskytli? A co se ksakru děje?“

„To vám nemůžu říct.“

„Chcete Geoffreye Fontainea, že je to tak?“

„Ne.“

„Zařídili jste její propuštění v Londýně. Potom jste ji sledovali. Mysleli jste si, že vás zavede rovnou k Fontaineovi, nemám pravdu?“

„Už víme, že nás k němu zavést nemůže.“

„Co zas tohle znamená?“

„Nejdeme po Fontaineovi.“

„To si povídejte, komu chcete.“ Potter už víc nevydržel mlčet. „Krucinál!“ vyštěkl a pleskl dlaněmi do stolu. „Copak to nechápeš, O’Haro? Fontaine je jeden z nás!“

To odhalení Nicka ohromilo tak, že na okamžik umlkl. Zůstal na Pottera koukat. „To chceš říct – že pracuje pro Organizaci?“

„Správně.“

„Kde teda potom je?“

Potter si povzdechl a najednou vypadal unaveně. „Je mrtvý.“

Nick si poposedl, ta informace ho dostala. Celá ta honička, všechno to hledání bylo k ničemu. Procestovali půlku Evropy v honbě za mrtvým mužem. „Tady – tady mi zřejmě chybí spousta informací. Jak je to teda. Kdo po Sarah jde?“

„Nevím, jestli můžeme –“ vložil se do toho Van Dam.

„Nemáme na vybranou,“ řekl Potter. „Musíme mu to říct.“

Po chvilce Van Dam přikývl. „Tak tedy dobrá. Povězte mu to, pane Pottere.“

Potter se rozhovořil a přecházel přitom sem a tam jako buldok mezi křesly. „Před pěti lety byl jedním z předních agentů Mossadu muž jménem Simon Dance. Patřil do tříčlenného týmu. Další dva členové byly ženy: Eva Saint-Clairová a Helga Steinbergová. Dostali běžný úkol, kdy měli někoho zlikvidovat, ale celá operace dopadla špatně. Jejich cíl přežil. Místo toho přišla o život jeho manželka.“

„Dance byl najatý zabiják?“

Potter se zastavil a zamračil se na Nicka. „Někdy je O’Haro zapotřebí vyhnat ďábla belzebubem. V tomhle případě je cílem hlava celosvětového teroristického kartelu. Tihle chlapi neoperují kvůli ideologii, dělají to čistě pro prachy. Za sto tisíc máš bombový atentát. Za tři sta ti potopí malou loď. Jestli jedeš na vlastní pěst, obstarají ti vybavení. Bednu zbraní. Raketu země vzduch. Cokoliv si bude srdce přát, za prachy. S takovouhle bandou se nedá jednat jinak než takovými prostředky, kterým rozumějí. Muselo se to udělat a Danceův tým byl nejlepší.“

„Ale cíl unikl.“

„Bohužel ano. Do roka byl v oběhu kontrakt na všechny tři agenty Mossadu s největší cenou za Danceovu hlavu. To už se dávno moudře někam zašili. Myslíme si, že Helga Steinbergová je pořád ještě v Německu. Dance a Eva Saint-Clairová zmizeli. Pět let nikdo nevěděl, kde jsou. Potom před třemi týdny jeden z našich londýnských agentů sedí ve své oblíbené hospodě a vtom zaslechne hlas, který poznává. Před pár lety s Dancem dělal, takže ten hlas znal. Takhle jsme se dozvěděli o Danceově nové identitě: Geoffrey Fontaine.“

„Jak to přišlo, že začal pracovat pro Organizaci?“

„Přesvědčil jsem ho.“

„Čím?“

„Zkusil jsem obvyklé věci. Peníze. Nový život. Nechtěl ani jedno ani druhé. Ale něco přece jenom chtěl: možnost žít beze strachu. Zdůraznil jsem, že jediný způsob, jak toho dosáhnout, je se vrátit a dodělat tu práci na Mudrcovi, člověku, kterého měl zlikvidovat. Léta jsem se snažil Mudrce sám vystopovat, ale marně. Vysledoval jsem ho jenom do Amsterodamu a potřeboval jsem Danceovu pomoc. Souhlasil.“

Mudrc, pomyslel si Nick. Stařec, kouzelník. Konečně se v tom začínal vyznávat. „Sám bys tu práci nedokázal udělat,“ řekl. „Tak sis najal zabijáka v zájmu starých dobrých Spojených států.“

„No jo. Jo, ta tvoje staromódní diplomacie by mi v téhle situaci byla k ničemu. Kulka alespoň přináší výsledky.“

„Je to snadná odpověď na všechno. Ustřelte jim všem hlavy. Co se pokazilo? Proč tvůj zabiják neuspěl?“

Potter zavrtěl hlavou. „Nevím. V Amsterodamu Dance… znervózněl. Pláchnul jako poděšený zajíc. Z nějakého prapodivného důvodu odletěl do Berlína a zapsal se do toho starého hotelu. V ten večer tam vypukl požár. O tom ale víš. A to je naposledy, co jsme o Simonu Danceovi slyšeli.“

„Bylo to jeho tělo, v tom hotelu?“

„Nemáme žádné zubařské záznamy, které by to mohly

prokázat, ale přikláním se k tomu, že bylo. Z Berlína jinak nehlásili, že by se někdo pohřešoval. Dance se nikde nevynořil. Jak se to stalo, se může každý jenom domýšlet. Vražda? Sebevražda? Padají v úvahu obě možnosti. Byl v depresi. Unavený.“

Nick svraštil čelo. „Jestli ale v tom hotelu umřel, kdo potom volal Sarah?“

„Já.“

„Ty?“

„Byl to namíchaný telefonát, z různých záznamů jeho hlasu. To víš, odposlouchávali jsme jeho hotelový pokoj v Londýně.“

Nickovy prsty pevně obemkly područku křesla, jak se snažil zachovat rozvahu. „Chtěli jste ji mít tady v Evropě? To mi jako říkáš, že jste ji nasadili jako cíl?“

„Ne jako cíl, O’Haro. Jako návnadu. Doneslo se mi, že Mudrc pořád ještě nezrušil kontrakt na Dance. Zřejmě neuvěřil, že je Dance po smrti. Kdybychom ho dokázali přimět, aby si myslel, že Sarah něco ví, mohl by po ní jít. Tak jsme ji nalákali do Evropy. Doufali jsme, že Mudrc vystrčí nos. Po celou dobu jsme ji nespustili z očí. Teda, dokud jsi ji někam nezašil.“

„Vy hajzlové,“ zařval Nick. „Nebyla pro vás nic víc než – jehně uvázané ke kůlu!“

„Ve hře jsou důležitější záležitosti –“

Nick vyskočil z křesla.

„Kašlu na vaše záležitosti!“

Van Dam se na židli rozpačitě zavrtěl. „Posaďte se, prosím, pane O’Haro. Pokuste se nahlédnout situaci v širších souvislostech…“

Nick se otočil na Van Dama.

„To byl váš skvělý nápad?“

„Ne, můj,“ přiznal se Potter. „Pan Van Dam s tím neměl nic společného. Dozvěděl se o tom až později, když se ukázal v Londýně.“

Nick zabodl pohled do Pottera.

„Tvůj? To mě mělo napadnout. Smrdí to jako tvoje práce. Takže cos plánoval dál? Měli jsme ji přivázat na náměstí s cedulí Lovná zvěř?“

Potter zavrtěl hlavou a tiše řekl: „Ne. Operace skončila. Van Dam ji chce mít tady.“

„Co se bude dít dál?“

„Brzy bude všem zúčastněným jasné, že Fontaine je opravdu po smrti. Nechají ji na pokoji. Budeme muset najít Mudrce někdy jindy.“

„A co Wes Corrigan. Chci. Abyste na něho přestali tlačit.“

„Už se stalo. Jeho kariéře to neuškodí. V jeho osobní složce se neobjeví žádný záznam.“

Nick se pomalu posadil. Dlouze, nepřátelsky se na Pottera zadíval. Jeho rozhodnutí a následky závisely jenom od jedné věci: může těmhle lidem důvěřovat? Dokonce i kdyby nemohl, má na vybranou? Sarah je tam, sama a schovává se před zabijákem. Sama nikdy nepřežije. „Jestli je to nějaký podraz –“

„Nemusíš mi vyhrožovat, O’Haro. Vím, čeho jsi schopný.“

„Ne,“ řekl Nick. „Myslím, že nevíš. A doufejme, že to nikdy nezjistíš.“

„Kde ho v Amsterodamu najdu?“ zeptala se Sarah.

Kráčely mezi stromy k citroenu. Země byla vlhká a Sarah se bořily podpatky do čerstvé trávy.

„Určitě ho chcete najít?“ zeptala se žena.

„Musím. Je jediný, na koho se můžu obrátit o pomoc. A čeká na mě.“

„Nemusela byste to hledání přežít. Víte to, že?“

Sarah se zachvěla. „Už teď sotva přežívám. Není chvilka, abych neměla strach. Pořád musím myslet na to, kdy a jak to skončí. Jestli to bude bolestivé.“ Otřásla se. „Na Evu použili nůž.“

Ženě potemněly oči.

„Nůž? Kronen, to je jeho způsob.“

„Kronen?“

„Syn ďábla, tak jsme mu říkali. Je to Mudrcův oblíbenec.“

„Nosí brýle proti slunci? A má světlé, skoro bílé vlasy?“

Žena přikývla.

„Takže jste ho viděla. Bude vás hledat. V Amsterodamu. V Berlíně. Kamkoliv půjdete, tam bude čekat.“

„Co byste udělala na mém místě?“

Žena se na Sarah zamyšleně podívala. „Na vašem místě? Kdybych byla tak mladá jako vy? Udělala bych totéž, co vy. Snažila bych se najít Simona.“

„Potom mi pomozte. Řekněte mi, jak ho najdu.“

„Tím, co vám řeknu, byste ho mohla zabít.“

„Budu opatrná.“

Žena se pátravě zadívala Sarah do obličeje, znovu zvažovala její možnosti.

„V Amsterodamu je klub Casa Morro,“ řekla. „V ulici Oude Zijds Voorburgwal. Patří ženě jménem Corrie. Bývala nakloněná Mossadu. Nám všem. Pokud je Simon v Amsterodamu, bude vědět, kde ho hledat.“

„A když to nebude vědět?“

„Pak to nebude vědět nikdo.“

Dveře citroenu už byly otevřené. Nastoupily a řidič zamířil ke Kudammu.

„Až uvidíte Casa Morro, nebuďte z toho v šoku,“ řekla žena.

„Proč bych měla být v šoku?“

Žena se zasmála.

„To zjistíte.“ Předklonila se a něco německy řekla řidiči. „Můžeme vás vysadit nedaleko vašeho penzionu,“ řekla. „Vyhovuje vám to tak?“

Sarah přikývla. Aby se dostala do Amsterodamu, bude potřebovat peníze, a většinu peněz má u sebe Nick. Až bude dnes v noci spát, vezme, si je z jeho náprsní tašky a odjede z Berlína. Ráno už bude na míle daleko. „Bydlím hned –“

„Víme, kde to je,“ řekla žena. Řekla tlumeně pár slov řidiči. Pak se otočila k Sarah. „Ještě něco. Dávejte si pozor na to, komu věříte. Ten muž, s nímž jste včera přišla – jak se jmenuje?“

„Nick O’Hara.“

Žena svraštila čelo, jak se snažila to jméno někam zařadit. „Ať je to, kdo chce, mohl by být nebezpečný,“ řekla. „Jak dlouho ho znáte?“

„Pár týdnů.“ Žena pokývla.

„Nevěřte mu. Jeďte sama. To bude nejbezpečnější.“

„Komu můžu důvěřovat?“

„Jenom Simonovi. Nikomu neříkejte, co jste se ode mě dozvěděla. Mudrc má oči a uši všude.“

Blížily se k penzionu. Ulice před ním vypadala tak nechráněná, tak nebezpečná. Sarah se cítila bezpečněji ve voze, nechtělo se jí vystoupit. Citroen už zpomalil. Sahala po klice, když řidič najednou zaklel a dupl na plyn. Sarah narazila ramenem do dveří, když vystřelili od chodníku zpátky do proudu vozidel.

„Nach reces!“ křikla žena a obličej měla najednou napjatý strachy.

„Co se děje?“ zvolala Sarah, „CIA! Jsou všude na ulici!“

„CIA?“

„Podívejte se sama.“

Rychle se blížili k penzionu. Jako všechny budovy v téhle ulici to byla fádní, šedá betonová krabice, kterou od ostatních odlišovalo jenom provokativní červené graffiti nastříkané na průčelní stěně. Na chodníku nedaleko graffiti stáli dva muži. Sarah je poznala oba. Doširoka rozkročený na krátkých nohou stál Roy Potter a mhouřil oči jejich směrem. A vedle něho byl s obličejem nevěřícně strnulým Nick.

Zřejmě se nedokázal pohnout, nedokázal zareagovat. Když se citroen hnal kolem, jenom tam stál a zíral. Na letmý okamžik se jejich oči přes okénko vozu setkaly. Popadl Pottera za paži. Oba muži se vyřítili na ulici za citroenem v marné snaze popadnout dveře vozu. V tu chvíli pochopila. Konečně to bylo jasné.

Nick po celou dobu pracoval s Potterem. Společně vymysleli plán tak složitý, tak důmyslný a tak dobře sehraný, že jim úplně naletěla. Nick je u Organizace. Právě viděla důkaz. Tam na chodníku. Musel se vrátit do pokoje a zjistit, že tam ona není. Pak spustil poplach.

Zdrceně se zhroutila na sedadle. Ještě naposledy zaslechla Nickův hlas, když vykřikl její jméno. Pak se jeho hlas vytratil, pohltilo ho burácení motoru. Veškerá síla ji opustila. Přitiskla se ke dveřím vozu jako štvaná zvěř. Byla štvaná zvěř. Jde po ní CIA. Jde po ní Mudrc. Ať uteče kamkoliv, někoho bude mít za zády.

„Musíme vás vysadit na letišti,“ řekla žena. „Jestli nastoupíte ihned do letadla, mohla byste stačit uniknout z Berlína, než vám v tom zabrání.“

„Ale kam mám jet?“ zvolala Sarah. „Pryč. Půjdeme každá svou cestou.“

„Ale co když vás budu potřebovat? Jak vás najdu –“

„Nenajdete.“

„Vždyť ani nevím, jak se jmenujete!“

„Až najdete manžela, řekněte mu, že vás posílá Helga.“ Ukazatel na letiště Tegel se objevil moc brzy. Měla tak málo času, aby sebrala odvahu, tak málo času k přemýšlení. Než se stačila připravit, citroen zastavil u chodníku. Musela vystoupit. Neměla příležitost rozloučit se s Helgou. Jen co vystoupila na chodník, dveře se zabouchly a vůz odjel.

Zůstala sama.

Cestou k pokladně si zkontrolovala, kolik má u sebe v hotovosti. Měla tam sotva na jídlo, natožpak na letenku. Neměla na vybranou, musela použít kreditní kartu.

O dvacet minut později odletělo letadlo do Amsterodamu. Sarah byla na jeho palubě.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

Poté, co černý citroen odjel od letiště Tegel, zamířil na jih ke Kudammu. Helga se potřebovala ještě někde zastavit, než opustí Berlín. Věděla, že velice riskuje. CIA uviděla její poznávací značku; mohli vystopovat, kde bydlí. Smrt se k ní rychle blížila. Eva už byla pryč. Musí zavolat Corrii a říct jí, aby varovala Simona. A zeptá se jí na toho Nicka O’Haru. Helze vrtalo hlavou, kdo to je. Nové tváře neměla ráda. Nejnebezpečnější nepřítel pod sluncem je ten, kterého neznáte.

Musí odstavit vůz a do Frankfurtu jet vlakem. Odtamtud by se mohla přesunout do Švýcarska a Itálie, nebo na západ do Španělska. Nezáleželo na tom, kam půjde, důležité bylo, aby opustila Berlín. Než ji dostihne Evin osud.

Ale i špioni dovedou být sentimentální. Nedokázala odjet z města, aby si s sebou nevzala pár věcí, které jí byly drahé. Pro nikoho jiného neměly cenu, ale pro Helgu to byly kousky života, který zanechala za sebou: fotografie její sestry a rodičů, kteří všichni zemřeli za války; půltucet dopisů od mladého muže, na něhož nikdy nezapomene; stříbrný medailonek její matky. Tyhle věci jí připomínaly, že je člověk, a bez nich by nikdy neodjela, i když se tím vystavuje smrti.

Její řidič chápal, proč zastavují u domu. Věděl, že nemá smysl se dohadovat. Vezl ji domů naposledy a zůstal sedět ve voze, zatímco si běžela pro své věci. Ze všech skrýší ve svém pokoji vyndala těch pár drahocenností. Byly spolu s pistolí sbalené ve falešném dně brašny. Naházela do ní oblečení, staré sukně a domácí šaty, které měla ráda proto, že nebyly nijak nápadné. Vyhlédla z okna a uviděla citroen zaparkovaný na ulici dole. Jaká škoda, že tady musí nechat takový výtečný vůz, ale neměla na vybranou.

Zavřela okno a zamířila po schodech dolů. Venku ji sluneční světlo přinutilo zamrkat. Zůstala několik vteřin stát na verandě, aby si oči přivykly, pak zamkla dveře. Tech několik vteřin jí zachránilo život.

Z ulice se ozvalo skřípění pneumatik. Téměř současně prořízly odpolední ticho výstřely. Kulky zasypaly citroen. Helga se vrhla na verandu za řadu květináčů s tulipány. Výstřely se znovu rozštěkaly a z oken nad její hlavou se snesla sprška roztříštěného skla.

Zoufale se překulila pod zábradlím a vrhla se do květinového záhonu za verandou. Brašnu táhla s sebou. Měla jenom pár vteřin na to, aby jednala, pár vteřin, než přijde vrah, aby dokonal dílo. Slyšela, jak práskly dveře jeho vozu. Přicházel.

Sáhla do brašny. Falešné dno se rozevřelo. Sevřela v ruce chladnou ocel.

Kroky se blížily. Už stoupal po schodech; bude to pro něho čistý výstřel do záhonu.

Ona ho ale předběhne. Zvedla pistoli, zamířila a vystřelila. Hlava mu poskočila dozadu a nad pravým okem se mu objevila jasně červená skvrna. Při pádu roztříštil zábradlí a překotil se mezi zahradnické nářadí jako polámaná loutka.

Neobtěžovala se zjišťovat, jak na tom je. Věděla, že je mrtvý. Jeho společník nečekal, aby si potvrdila svoji mušku. Už seděl za volantem. Než stačila zamířit a znovu vystřelit, vůz zaburácel a zmizel.

Jediný pohled na citroen jí řekl, že řidič nemohl přežít. Měla čas jenom na krátký smutek, ale ne na slzy. Důvěřovala tomu muži. I když nebyli milenci, byli kolegové a posledních pět let jim to pracovně dobře klapalo. Teď byl mrtvý.

Popadla brašnu a rychle vykročila po ulici. O blok dál se dala do běhu. Bylo by šílenství zůstávat dál v Berlíně. Udělala jednu chybu, která ji přišla draho, a přežila; příště by jí nemuselo přát štěstí.

Všude bylo plno krve.

Nick se prodral davem čumilů přes ulici posetou roztříštěným sklem k černému citroenu. Kolem něho povykovaly německy hlasy, na chodníku se zdravotníci ze sanitky krčili vedle nějakého těla. Nick se dral kupředu, až ho zastavil nějaký policista. Byl ale dost blízko, aby viděl mrtvého muže ležícího na chodníku, obličej odhalený, oči

doširoka vytřeštěné.

„Pottere!“ zařval. Kolem ale hlučelo příliš mnoho jiných hlasů, příliš mnoho sirén. Jeho křik se ztratil v hluku. Byl naprosto ochromený. Nedokázal se pohnout ani myslet, byl jenom dalším šokovaným člověkem v davu čumilů, kteří všichni hleděli na krev. Muž vedle něho najednou klesl na kolena a začal zvracet.

,,O’Haro!“ To ho volal Potter z druhé strany ulice. „Ona tady není! Jsou tady jenom dva chlapi, řidič a ten druhý u verandy. Oba mrtví.“

Nick křikl v odpověď. „Kde teda potom je?“ Potter pokrčil rameny a otočil se, když se k němu blížil Tarasoff.

Nick se rozzuřený vlastní bezmocností prodral davem a bezcílně se pustil ulicí. Nevěděl, kam jde, a bylo mu to jedno, pohled na krev byl víc, než dokázal snést. Docela snadno tam mohla ležet mrtvá Sarah a její krev mohla být po celém citroenu.

O pár metrů dál klesl na chodník a zabořil hlavu do dlaní. Nemohl dělat vůbec nic. Všechny jeho naděje závisely na dovednostech a zkušenostech muže, kterému nedůvěřoval, a organizaci, kterou vždycky pohrdal. Roy Potter a stará dobrá CIA. Potter se nikdy neznepokojoval morálními otázkami, co je dobré a co ne, prostě dělal, co dělat musel, a všechno ostatní mohlo jít k čertu. Poprvé v životě Nick tuhle amorální praktičnost oceňoval. Když byl v sázce život Sarah, nestaral se, jak Potter dělá svoji práci, pokud ji dostane zpátky živou.

,,O’Haro!“ Potter na něho mával. „Jdeme! Máme vodítko!“

„Cože?“ Nick se vyhrabal na nohy a vydal se za Potterem a Tarasoffem k vozu.

„Aerolinky KLM,“ řekl Potter. „Použila kreditní kartu.“

„Chceš říct, že odjíždí z Berlína? Musíš to letadlo zastavit, Royi!“

Potter zavrtěl hlavou. „Na to už je pozdě.“

„Co tím myslíš?“

„To letadlo přistálo před deseti minutami. V Amsterodamu.“

O Holanďanech se říká, že nikdy nezatahují závěsy. Kdyby to udělali, naznačovalo by to, že mají co skrývat. Večer, když se v domech svítí, může každý, kdo jde po amsterodamské ulici, nahlížet okny přímo do duše holandské domácnosti a uvidět stoly prostřené k večeři, kde sedí vymydlené děti a pozorují matku, jak jim nandává lžící jablečné pyré a brambory. Po nějakém čase děti zmizí do postýlek a matka s otcem usednou každý do svého křesla. Budou se dívat na televizi nebo si číst.

Tenhle přístup nechávat okna nezastřená se rozšířil i do amsterodamské čtvrti Wallen, kde členky nejstaršího řemesla na světě vystavují na odiv svoje vnady. Za velkými okny bordelu dámy pletou, nebo si čtou nebo vyhlížejí ven a usmívají se na muže, kteří na ně civí z ulice. Pro ně je to pouze byznys a nemají co skrývat.

A právě v téhle čtvrti našla Sarah Casa Morro. Odpoledne se už přehouplo v podvečer, když přešla přes malý most přes kanál do Oude Zijds Voorburgwal. Ve slunečním svitu mělo město jakousi starobylou patinu. Když ale padla tma, rozsvítily se neony, spustila dunivá hudba a vynořili se všichni ti podivní, neklidní lidé, kteří v noci nespí. Sarah byla pouze jedním z chodců, kteří zaplnili ulici.

Stála v přítmí nízkého, kamenného mostu a pozorovala kolemjdoucí. Temné vody kanálu jemně pleskaly do člunů za jejími zády. Kolem se vlekl shrbený mladý muž šouravým krokem pouličního narkomana. V okně naproti ní se vystavovaly různě poodhalené čtyři ženy. Vypadaly jako docela obyčejné ženy. Ta nejvyšší se rozhlédla, když ji někdo zavolal jménem. Potom odložila knihu, zvedla se a zmizela za modrým závěsem. Ty tři ostatní ani nezvedly hlavu. Nebuďte šokovaná, říkala Helga. Tohle měla na mysli. Potom co jí každou chvíli hrozí smrt, může Sarah sotva šokovat něco tak běžného, jako je nevěstinec.

Půl hodiny pozorovala nepřetržitý proud mužů, kteří vcházeli a vycházeli. Ty tři ženy z výkladu nakonec zmizely za závěsem a na jejich místě se objevily dvě jiné. Casa Morro dělal zřejmě dobré obchody.

Konečně Sarah vešla dovnitř.

Ani parfém nemohl v domě zastřít pach staroby. Ten odér visel jako těžký závěs nad tím, co kdysi býval elegantní domov ze sedmnáctého století. Úzké dřevěné schodiště vedlo do zšeřelé chodby v patře. Perské koberce, prošlapané léty používání, tlumily její kroky, když přešla z haly do přijímacího pokoje.

Nějaká žena za psacím stolem zvedla hlavu. Už překročila čtyřicítku, byla černovlasá, elegantně vysoká a kostnatá. Rychlým pohledem Sarah ohodnotila. „Kan ik u helpen?“

„Hledám Corrii.“

Žena přikývla. „Jste Američanka, vidte?“ zeptala se dokonalou angličtinou.

Sarah neodpověděla. Pomalu obešla místnost, prohlédla si nízký gauč, krb s vyleštěnou mřížkou, knihovnu s policemi plnými legračních obscénních drobnůstek. Nakonec se obrátila zpátky k ženě. „Posílá mě Helga.“

Ženin obličej zůstal dokonale bezvýrazný. „Chci najít Simona. Kde je?“ Chvíli žena neříkala nic. „Možná si Simon nepřeje, aby ho někdo našel,“ řekla tiše. „Prosím vás. Je to důležité.“

Žena pokrčila rameny. „Kolem Simona je všechno důležité.“

„Je ve městě?“

„Možná.“

„Bude mě chtít vidět.“

„Proč?“

„Jsem jeho manželka. Sarah.“ Poprvé se žena zatvářila znepokojeně. Přistoupila k psacímu stolu a posadila se. Nervózně poklepávala tužkou a důkladně si Sarah prohlížela. „Nechte mi tady svůj snubní prsten,“ řekla. „A později se vraťte. O půlnoci.“

„Bude tady?“

„Simon je opatrný člověk. Než se k vám přiblíží, bude chtít důkaz.“

Sarah si stáhla prsten a dala ho ženě. Bez prstenu jí její ruka připadala obnažená. „Vrátím se o půlnoci,“ řekla.

„Madam!“ zavolala za ní žena. „Nemůžu vám nic zaručit.“ Sarah přikývla. „Já vím.“ Nebylo zapotřebí, aby ji na to žena upozorňovala, Sarah se už naučila, že nic není zaručené. Ani její příští nadechnutí.

Když Sarah odešla, čekala Corrie jenom chvilku. Pak vyšla ven a podél bloku k telefonní budce, kde vytočila amsterodamské telefonní číslo. Na druhém konci to okamžitě někdo zvedl.

„Ta žena, kvůli které Helga volala, je už tady,“ řekla Corrie. „Dlouhé vlasy, hnědé oči, asi třicetiletá. Mám snubní prsten. Je ze zlata s nápisem Geoffrey, 14. 2. Vrátí se o půlnoci.“

„Je sama?“

„Nikoho jiného jsem neviděla.“

„A ten muž, co se o něm Helga zmínila, O’Hara, co o něm tvoji známí zjistili?“

„Nepatří k CIA. Jeho zájem je zřejmě čistě… osobní.“ Rozhostilo se ticho. Corrie bedlivě naslouchala instrukcím, které vzápětí dostala. Potom zavěsila a vrátila se do Casa Morro, kde položila ten snubní prsten na podstavec v okně, kde byl z ulice dobře vidět.

Corrie se usmála při pomyšlení, co bude, až se žena vrátí. Sarah vypadala jako všechny ty upjaté typy, které pohrdají pracujícími ženami, jako je ona sama. Po celý život pociťovala Corrie opovržení, počestných‘ žen. Měla chuť jim to oplatit, ale jak může člověk bojovat s chladným mlčením? Dnes večer se karty otočí… Byla to nestoudnost, vystavit tuhle Sarah, ale Corrie nezpochybňovala instrukce, které dostala.

Popravdě řečeno se jí zamlouvaly.

V tiché kavárně o míli dál seděla Sarah na dřevěné lavici a hleděla na svíčku na stole. Její život – to, co z něho zbylo – dospěl nějak k tomuto podivnému a osamělému zastavení. Venku si svět hleděl svého. Na ulici troubila auta, mladí muži a ženy se smáli a pokřikovali při nočních procházkách. Její svět ale tvořil tenhle stůl a tahle místnost. Existovala vůbec před touhle chvílí? Skoro si nevzpomínala. Byla jsem vůbec dítě? Přemítala. Smála jsem se někdy a tančila a zpívala? Bývaly někdy doby, kdy jsem neměla strach?

Nekladla si tyto otázky ze sebelítosti. Pociťovala pouze úžas. Během čtrnácti dní zmizelo z jejího dosahu všechno, co jí bylo známé. Zavřela oči a dychtivě si představovala svoji ložnici, mahagonový noční stolek, mosazný budík, naprasklou porcelánovou lampu. Připamatovávala si každou podrobnost, tak jako si člověk prohlíží oblíbenou fotografii. Vybavovala si svůj starý život, než ho strach všechen odnesl.

Zvláštní, napadlo ji, jak se člověk naučí pokračovat dál. Už jí začínaly docházet peníze. Byla sama. Nevěděla, kam zamíří, ani jak se tam dostane. Ale jedno se o sobě naučila: dokáže přežít.

Dnes si to dokázala. Bolest z Nickovy zrady ji pořád ještě bodala jako nůž; z tak hluboké rány se nikdy nevzpamatuje. Přesto nějak našla sílu pokračovat dál. Přežití se změnilo v něco automatického, něco, co člověk dělal instinktivně. Všechny ty krásné, falešné sny o lásce zanechala za sebou. Teď měla před sebou jenom jeden jasný cíl: žít tak dlouho, aby s touhle noční můrou skoncovala.

Za pár hodin bude znovu s Geoffreyem. Dohlédne na to, aby jí nic nehrozilo. Pohybovat se v tomhle světě stínů byla jeho druhá přirozenost. A věřila, že i když mezi nimi není žádná láska, že mu na ní alespoň trochu záleží. Jiná

naděje jí už nezůstala.

Sklopila hlavu, jak na ni dolehla hluboká únava. Prochodila míle ulicemi Amsterodamu. Byla zdeptaná na duši i na těle a toužila jenom spát a zapomenout. Když ale zavřela oči, vzpomínky se vrátily: chuť Nickových úst, to, jak se tak něžně smál, když se milovali. Rozhněvaně si vyhnala ty představy z hlavy. To, co bývala láska, se začínalo měnit v chladný vztek. Na Nicka, že ji zradil. Na sebe, že se nedokáže vzdát vzpomínek. Nebo touhy. Využil ji, a to mu nikdy nezapomene. Nikdy.

„Po Sarah ani vidu, ani slechu,“ řekl Potter, když vešel do Nickova amsterodamského pokoje. Nesl dva kelímky kávy. Nohou za sebou zavřel a jeden kelímek podal Nickovi.

Nick pozoroval Pottera, který sebou žuchl do křesla a unaveně si promnul oči. Byli oba k smrti utahaní. A hladoví. Nějak zapomněli na večeři, což se pravděpodobně Potterovi stalo poprvé, soudě podle jeho pupku. Od odjezdu z Berlína neměli nic než černou kávu. Oba potřebujeme rychlý přísun kofeinu, pomyslel si Nick, nalil do sebe kávu a odhodil kelímek do odpadkového koše. Čeká

je bezesná noc.

„Zpomal, O’Haro,“ řekl Potter. „Zničíš si žaludek, když to budeš takhle rychle chlemtat!“ Nick zavrčel. „Neznáš můj žaludek.“

„Jo, to poslední, co můžu potřebovat, by bylo, abych měl na triku ještě tvůj krvácející žaludeční vřed.“ Potter mrkl na hodinky. „Kruci, to lahůdkářství v ulici zrovna zavřelo. Sendvič by mi bodnul.“ Vylovil z kapsy balíček polámaných krekrů. „Jsou slané. Chceš trochu?“ Nick zavrtěl hlavou. Potter si vhodil polámané krekry do úst a zmačkal celofán. „Nedělá mi to dobře na krevní tlak. Příliš mnoho soli, ale co, když má člověk hlad, má hlad.“ Setřepal si drobečky z obleku a pozoroval Nicka, jak přechází sem a tam. „Hele, věci se vyvíjejí dobře a není zapotřebí, aby ses nervově zhroutil. Proč nezalehneš?“

„Nemůžu.“ Nick se zastavil u okna. Před ním se prostíral Amsterodam v nekonečném moři světel. „Je někde tam venku. Kdybych jen věděl, kde…“

Potter si zapálil cigaretu a vydal se přes pokoj pro popelník. Po šestnácti hodinách v práci nevypadal zrovna nejlépe. Oblek měl pomačkaný a obličej těstovitější než obvykle. Ale pokud mu nedávný obrat událostí bral odvahu, nedal to na sobě znát. Buldok Potter. Neměl styl, neměl šarm, jenom tlustou hlavu na tlustém těle navlečeném do polyesterového obleku. „Proboha, O’Haro,“ povzdechl si. „Jdi spát! Najít ji je naše práce.“

Nick neřekl slovo.

„Pořád nám nevěříš,“ řekl Potter.

„Ne. Proč bych měl?“

Potter se posadil a vyfoukl sloupec dýmu. „Něco tě pořád žere, že jo? Co to s váma chlapama v diplomatických službách je? Běháte po světě, opečováváte svoje vředy a stěžujete si na idioty ve Washingtonu. Potom vylezete na veřejnost a nasadíte ten vlastenecký ksicht. No, žádný div, že je naše zahraniční politika tak pohnojená. Dělají ji schizofrenici.“

„Na rozdíl od CIA, kde je to samý sociopat.“

Potter se zasmál.

„Jo? Alespoň za sebou necháváme nějaké výsledky. Vlastně by tě mohlo zajímat, co jsem se právě dozvěděl z Berlína. Něco jsme vyšťárali o těch dvou mrtvých chlapech.“

„Kdo to byl?“

„Řidič citroenu byl Němec, kdysi spojený s Mossadem. Sousedé si mysleli, že on a Helga Steinbergová jsou sourozenci, ale už je jasné, že to byli pouze známí.“

„Helga,“ zamumlal Nick zamyšleně. „Ona je to spojení, které potřebujeme. Kdybychom ji tak dokázali najít…“

„Není šance. Helga Steinbergová je příliš dobrá. Zná všechny triky.“

„A co ten zabiják?“

Potter se uvelebil a znovu vyfoukl sloupec dýmu. „Ten zabiják byl Holanďan.“

„Je mezi ním a Helgou nějaká spojitost?“

„Žádná. Zřejmě jenom plnil úkol. Ale dostala ho první.“ Zazubil se. „To byla trefa! Někdy bych se s tou ženskou rád setkal. Ovšem ne v temné uličce.“

„Ten člověk nemá vůbec žádný záznam?“

„Žádný. Jeho doklady naznačují, že byl obchodní zástupce nějaké legitimní firmy tady v Amsterodamu. Hodně cestoval. Ale jedna zajímavá věc by tady byla. Možná je to přesně to uklouznutí, na které jsme čekali. Přede dvěma dny se uskutečnil převod peněz na mužův účet. Velké částky. Vysledovali jsme zdroj k další firmě, společnosti F. Berkman, rovněž tady v Amsterodamu. Dovážejí a vyvážejí kávu. F. Berkman obchoduje deset let. Má zastoupení v tuctu zemí. Přesto nevykazuje skoro žádný zisk. Divné, nemyslíš?“

„Kdo je tenhle F. Berkman?“

„Nikdo neví. Firmu vede správní rada ředitelů. Nikdo z nich se s tím mužem nikdy nesetkal.“

Nick upřeně zíral na Pottera. Oba je napadlo totéž. „Mudrc,“ řekl tiše.

„Tohle mě napadlo.“

„A Sarah je přímo na jeho území. Být na jejím místě, tak utíkám ze všech sil na opačnou stranu!“

„Připadá mi, že provádí plno nečekaných věcí. Rozhodně se nechová jako ta tvoje obyčejná vyplašená holka.“

„Ne,“ řekl Nick a unaveně dosedl na postel. „Není to obyčejná vyplašená holka. Je chytřejší.“

„Jseš do ní zamilovanej.“

„Asi jo.“

Potter si ho užasle měřil. „Je to pořádná změna oproti Lauren.“

„Pamatuješ se na Lauren?“

„Jo. Kdo by na ni mohl zapomenout? Všichni chlapi na ambasádě ti záviděli. Smůla, s tím tvým rozvodem.“

„Byla to velká chyba.“

„Ten rozvod?“

„Ne. To manželství.“

Potter se zasmál. „Řeknu ti tajemství, O’Haro. Po dvou rozvodech jsem na to konečně kápnul. Chlapi nepotřebujou lásku. Potřebujou mít uvařeno a vyžehlené košile a možná třikrát týdně trochu pohybu. Ale lásku nepotřebujou.“

Nick zavrtěl hlavou.

„To jsem si taky myslel. Donedávna…“

Telefon vedle postele najednou zařinčel.

„To bude pro mě,“ řekl Potter a zamáčkl cigaretu. Vyrazil přes místnost, ale Nick už popadl sluchátko.

Chvíli neslyšel nic než ticho. Potom se mužský hlas zeptal: „Pan Nick O’Hara?“

„Ano.“

„Najdete ji v Casa Morro. O půlnoci. Přijďte sám.“

„Kdo je u telefonu?“ chtěl vědět Nick.

„Odvezte ji z Amsterodamu, O’Haro. Spoléhám na vás.“

„Počkejte!“

Linka oněměla. Nick zaklel, praštil sluchátkem a rozběhl se ke dveřím.

„Co je – kam jdeš?“ zavolal za ním Potter. „Někam, kde se to jmenuje Casa Morro! Bude tam!“

„Počkej!“ Potter popadl telefon. „Zavolám Van Dantovi. Potřebujeme jištění –“

„Do tohohle jdu sám!“

„O’Haro!“ Nick ale už byl pryč.

Pět minut po tom, co Nick odešel z hotelu, starci někdo zavolal. Jeho informátor. „Je v Casa Morro.“

„Jak to víš?“ zeptal se stařec. „Volali O’Harovi. Nevíme, kdo. Už odešel. Organizace

tam bude zanedlouho. Nemáte moc času.“

„Hned pro ni posílám Kronena.“

„A co O’Hara? Bude se tam plést.“ Stařec to odbyl odfrknutím. „O’Hara? Podružný detail. Kronen se s ním vypořádá.“

Jonathan Van Dam zavěsil a rychle vyšel z telefonní budky. Zpočátku to vypadalo na mírný jarní večer, ale už se připlížil chlad spolu s mlhou a Van Dam si najednou musel zapnout převlečník. Lákalo ho pomyšlení, že se ihned vrátí do tepla svého hotelového pokoje. Nejdřív se ovšem musel stavit v lékárně. Nepotřeboval víc než jednoduchou výmluvu, lahvičku antacidu na podrážděný žaludek, nebo možná nějaké magnesiové mléko na špatné zažívání. Kdyby se snad někdo ptal, bude mít důvod, proč nakrátko odešel z hotelu.

Zastavil se v lékárně s celonočním provozem. Prodavač sotva zvedl oči od časopisu, když Van Dam vešel a přejel pohledem po policích s léky. Jak uklidňující vidět všechny ty osvědčené americké značky. Zacinkal zvonek a vešel další zákazník. Muž v černém plášti. Muž hlasitě kýchal, zastavil se před přípravky proti nachlazení a zamnul si ruce. Van Dam si vybral lahvičku Maaloxu, za kterou zaplatil osm guldenů, a vyšel do mlhy.

Cesta do hotelu mu trvala deset minut. Otevřel lahvičku, odlil příslušnou dávku do odpadu a převlékl se do pyžama. Potom čekal v posteli na telefon.

Zakrátko se v Casa Morro začnou dít věci. Nerad na to myslel. Za celá ta léta u Organizace kolem něho nikdy nesvištěly kulky, nikdy nebyl přítomen násilí. Rozhodně nikdy nezabil člověka – tedy, vlastní rukou. Když bylo násilí nezbytné, provedl to zprostředkovaně… Van Dam nesnášel pohled na krev. Byl na jiném kontinentu, když Claudii zastřelil náhodný lupič. Když se vrátil domů, byla krev setřená a podlaha navoskovaná. Vypadalo to, jako by se vůbec nic nezměnilo, až na to, že byl volný, a rovněž nesmírně bohatý.

Ale o měsíc později dostal dopis. „Viking se mnou mluvil,“ stálo v něm. Viking. Muž, který stiskl spoušť.

Van Dama ochromil strach. Napadlo ho, že zmizí, možná do Mexika nebo do Jižní Ameriky. Ale pokaždé, když se ráno probudil a do ložnice mu zářilo slunce, pomyslel si: Ne, nemůžu opustit svůj domov, svoje pohodlí… Tak čekal. A když ho stařec nakonec kontaktoval, byl připravený se dohodnout.

Informace, nic víc se po něm nežádalo. Zpočátku šlo o podružné údaje, rozpočet té které konzulární kanceláře, odlety jistých dopravních letadel. Pocítil jen málo výčitek svědomí. Nakonec nejedná s KGB. Stařec je pouhý obchodník, světová politika se ho netýká. Nemůžou ho považovat za nepřítele. A Van Dama nemůžou považovat za zrádce.

Zanedlouho ovšem požadavky vzrostly. A přicházely bez varování. Dvakrát zazvonil telefon, pak se rozhostilo ticho a Van Dam našel v lese nebo ve vykotlaném kmeni stromu balíček. Starce nikdy neviděl. Ani neznal jeho skutečné jméno. Dostal telefonní číslo, aby ho pouze v naléhavém případě použil. Párkrát je použil a hovory byly krátké a plné cvakání a odmlk – zřejmě záměrně ručené, aby se nedaly vysledovat. Van Dam si připadal chycený do pasti někým, kdo neměl jméno ani tvář. Ale nebylo to nepříjemné uspořádání. Pořád ještě mu nic nehrozilo. Udržel si svůj dům a vybrané obleky a brandy. Popravdě řečeno byl stařec docela neškodný pán.

„Je půlnoc,“ řekla Sarah. „Kde je?“

Corrie si odhrnula dlouhý pramen černých vlasů z obličeje a zvedla pohled. „Simon chce důkaz.“

„Viděl můj snubní prsten.“

„Teď chce vidět vás. Ale z bezpečné vzdálenosti. Musíte vypadat, jako že sem patříte. Jděte nahoru, do druhého pokoje napravo. Podívejte se do skříně. Myslím, že ty zelené saténové vám padnou.“

„Nerozumím.“

Žena si odsedla a usmála se. Světlo lampy jí naplno dopadalo na obličej a Sarah si poprvé všimla vrásek kolem jejích úst a očí. Život nebyl k téhle ženě laskavý. „Zkrátka si oblečte ty šaty,“ řekla. „Jiný způsob neexistuje.“

Sarah vyšla po schodech do chodby spoře osvětlené jedinou Tiffany lampou. Pokoj byl nezamčený. Uvnitř byla velká mosazná postel a skříň plná šatů. Převlékla se do těch zelených saténových a podívala se na sebe do zrcadla. Tenká látka jí obepínala prsy a bradavky jí viditelně vystupovaly. Ale cudnost teď pro ni nic neznamenala. Záleželo jí jenom na tom, aby zůstala naživu. Kvůli tomu by si na sebe vzala cokoliv.

Dole si ji Corrie kriticky prohlédla.

„Jste tak hubená,“ řekla opovržlivě. „A sundejte si brýle. Vidíte snad bez nich?“

„Docela dobře.“

Corrie jí pokynula k velkému oknu v průčelí. „Tak jděte. Pohlídám vám kabelku. Vezměte si s sebou knihu, jestli chcete, ale seďte s obličejem obráceným do ulice, aby vás viděl. Nepotrvá to dlouho.“

Těžký sametový závěs se rozhrnul. Sarah jím prošla do prostoru prosyceného voňavkou. Jako první ji zaskočily tváře, které na ni hleděly z ulice. Všechny jí byly cizí. Je Geoffrey mezi nimi?

„Posad se,“ řekla jedna z dívek a pokynula na židli. Sarah si sedla a dostala do ruky knihu. Otevřela ji a zadívala se na první stránku. Kniha byla v holandštině. I když nedokázala přečíst ani slovo, byl to pořád štít mezi ní a muži venku. Držela se jí, až ji prsty bolely.

Sarah seděla nehybně jako socha a připadalo jí, že tak sedí už hotovou věčnost. Z ulice k ní doléhal smích a na kočičích hlavách zněly kroky. Z diskotéky o blok dál duněla hudba. Čas se zpomalil a zastavil. Nervy měla napjaté k prasknutí. Kde Geoffrey je? Proč mu to trvá tak dlouho?

Potom k ní přes okolní hluk dolehlo její jméno. Kniha jí vyklouzla z ochablých prstů a bouchla o podlahu. Vzhlédla a krev jí zmizela z obličeje.

Oknem nevěřícně zíral Nick. „Sarah?“

Zareagovala okamžitě. Dala se na útěk. Vystřelila mezi závěsy a hnala se po schodech do pokoje, kde našla ty

šaty. Byl to bezmyšlenkovitý útěk, instinktivní jednání zoufalé ženy, která utíká před bolestí. Bála se ho. Byl tam, aby jí ublížil, aby ublížil Geoffreyovi.

Kdyby to stihla do pokoje a zamkla se tam…

Když se ale protahovala dveřmi, popadl ji Nick za paži. Vytrhla se mu a chtěla přibouchnout dveře, ale už se vecpal dovnitř. Pozpátku klopýtala, jak daleko to šlo, dokud nenarazila na postel. Byla v pasti.

Nezvladatelně se třásla. „Vypadni!“ zaječela na něho.

Šel k ní se vztaženýma rukama.

„Sarah, vyslechni mě –“

„Nenávidím tě, ty mizero!“

Dál se k ní blížil. Vzdálenost mezi nimi se neúprosně zkracovala. Ohnala se po něm. Zasáhla ho s takovou silou, že mu po jejích prstech zůstaly na tváři červené stopy. Praštila by ho znovu, ale popadl ji za zápěstí a strhl k sobě.

„Ne,“ řekl, „vyslechni mě. Zatraceně, budeš poslouchat!“

„Využils mě!“

„Sarah –“

„Byla to zábava? Nebo jenom povinnost vyspat se s vdovou kvůli staré dobré CIA?“

„Přestaň s tím!“

„Jdi k čertu, Nicku!“ rozkřikla se a bezmocně zápasila v jeho sevření… „Milovala jsem tě! Milovala…“ Nějak našla sílu, aby se mu vykroutila, ale hodilo ji to na postel. Vrhl se na ni, rukama jí sevřel zápěstí a celou ji zalehl. Byl příliš těžký, aby ho dokázala odstrčit. Už s ním nedokázala zápasit. Jenom pod ním ležela, vzlykala a marně se snažila vyprostit si ruce, až ji všechna síla opustila a ležela tam ochablá a vyčerpaná.

Když poznal, že ji bojovnost opustila, přestal jí svírat ruce. Pomalu, něžně ji políbil.

„Pořád ještě tě nenávidím,“ řekla zesláble.

„A já tě miluju,“ řekl.

„Nelži mi.“

Znovu ji políbil, tentokrát si dával načas, nechtělo se mu se od ní odpoutat. „Nelžu, Sarah. Nikdy jsem nelhal.“ I

„Po celou dobu pracuješ pro ně –“

„Ne. Mýlíš se. Nejsem u nich. Přitlačili mě do kouta. Pak mi všechno řekli. Je po všem, Sarah. Můžeš přestat utíkat.“

„Dokud ho nenajdu, tak ne.“

„Nemůžeš ho najít.“

„Co tím myslíš?“

Jeho pohled jí řekl všechno. Ještě než promluvil, věděla, co jí odpoví. „Lituju, Sarah. Je mrtvý.“

Jeho slova ji zasáhla, jako by ji udeřil. Ohromeně na něho zírala. „Nemůže být mrtvý. Volal mi…“

„To nebyl on. To zařídila Organizace. Byl to záznam.“

„Co se mu tedy stalo?“

„Ten požár. Bylo to jeho tělo, co se našlo v tom hotelu.“

Zavřela oči, jak jí jeho slova bolestně docházela. „Nechápu. Už vůbec ničemu nerozumím,“ zvolala.

„Organizace nastrčila tebe, Sarah. Chtěli, aby po tobě Mudrc šel. Doufali, že začne být neopatrný. Že se ukáže, kde je. Ale pak nás ztratili. Tedy až do Berlína.“

„A teď?“

„Je po všem. Operaci odvolali. Můžeme jet domů.“

Domov. To slovo mělo kouzelný zvuk, jako pohádkové místo, o němž už nevěřila, že existuje. A Nick také jako by nebyl skutečný. Avšak paže, které ji teď objímaly, skutečné byly. Nebyl to žádný sen. Nick byl skutečný. Vždycky byl skutečný.

Vstal a zvedl ji z postele pohybem, který skončil v jeho náruči. „Pojeďme domů, Sarah,“ zašeptal. „Hned ráno

odtud odletíme.“

„Nemůžu uvěřit, že to skončilo,“ zamumlala. „Nemůžu

uvěřit, že jsi opravdu tady…“

Místo odpovědi jí nadzvedl obličej. S hlubokou něhou

se políbili, v tom polibku nebyla žádostivost, jenom něžnost a říkal jí, že je v bezpečí a vždycky bude, dokud bude Nick O’Hara vedle ní.

Pod ochranou jeho paže s ním kráčela po chodbě ke schodišti. Venku bude zima, ale on ji zahřeje, stejně jako ji hřálo jeho sako v ten deštivý den v Londýně. Došli ke schodišti, odkud bylo vidět přímo dolů do haly. A Nick se zastavil jako přibitý.

Zprvu nechápala, viděla jeho šokovaný výraz. Potom se podívala, na co hledí.

Pod nimi, u paty schodiště, se do modrého perského koberečku vsakovala krev. A roztažená na dřevěné podlaze ležela Corrie a vlasy se jí koupaly ve vlastní krvi.

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

Na zeď haly padl stín. Někdo se pohyboval po přijímacím pokoji, těsně z dohledu. Stín se zvětšoval a blížil se ke schodišti. Nick se Sarah nemohli uniknout vchodem do ulice, aniž by je zabiják zahlédl. Zbývala jenom jediná cesta k úniku, a to přes chodbu k dalšímu schodišti.

Nick popadl Sarah za ruku a hnal ji ke schodům na konci chodby. Z přijímacího pokoje se ozval ženský výkřik, dusot běžících nohou a pak dva výstřely zdušené tlumičem. Chodba jako by se táhla donekonečna. Pokud by zabiják teď vyrazil do schodů, zahlédl by je.

V panice se Sarah vyškrábala po úzkém schodišti do místnosti nahoře. Ocitli se v podkroví. Nick tiše zavřel dveře, ale nebyl tam žádný zámek. Nechali zhasnuto. Maličkým oknem sem padalo slabé světlo z ulice. Kolem nich se porůznu nejasně rýsovaly různé předměty: krabice, starý nábytek, věšák s oblečením. Nick se přikrčil za truhlu a stáhl Sarah do náruče. Přitiskla se mu tváří na hrud a poslouchala, jak mu bije srdce.

Zdola k nim doléhal zvuk tříštěného dřeva. Někdo vykopával dveře. Metodicky postupoval chodbou k jejich schodišti. Prosím, ať toho nechá, modlila se. Ať neprohledává podkroví, prosím…

Nick ji přitiskl k podlaze. „Zůstaň tady,“ sykl.

„Kam jdeš?“

„Až budeš mít příležitost, uteč.“

„Ale Nicku…“ Už vklouzl do tmy.

Kroky se ozvaly na schodišti do podkroví.

Opírala se o podlahu a bála se pohnout, bála se i dýchat. Kroky se s vrzáním ozývaly blíž a blíž. Horečnatě hledala ve tmě nějakou zbraň, něco, čím by se mohla bránit. Ale podlaha kolem ní byla holá.

Dveře se rozletěly a práskly o zeď. Dovnitř dopadlo světlo ze schodiště.

Zároveň uslyšela nezaměnitelný zvuk pěsti, která našla svůj cíl, pak se ozvalo žuchnutí, které otřáslo podlahou. Vyskočila a uviděla Nicka, jak zápasí se zabijákem, člověkem, kterého nikdy neviděla. Nick mu uštědřil další ránu, ale ta mu sklouzla po tváři – nebyl trénovaný zápasník. Zabijákovi, zalitému krví, se podařilo vrazit pěst Nickovi do žaludku. Ten hekl a převalil se. Zabiják se vrhl k pistoli ležící o kousek dál na podlaze.

Nick byl stále ještě otřesený tím posledním úderem a nedokázal se rychle pohnout. Útočník popadl pistoli. Nick se mu zoufale vrhl po druhém zápěstí, ale dosáhl jenom na jeho předloktí. Hlaveň se pomalu, neúprosně stáčela k Nickovu obličeji.

Sarah neměla čas přemýšlet, jenom zareagovat. Nick měl k smrti jen krok. Nemotorně vykopla a zasáhla útočníka do ruky. Pistole vyletěla a dopadla někam za hromadu krabic. Zabiják ztratil rovnováhu a nedokázal se ubránit další ráně.

Nickova pěst ho zasáhla rovnou do brady. Překvapeně padla nazad. Hlavou dopadl na truhlu. V bezvědomí se sesul na podlahu.

Nick se vrávoravě zvedl. „Utíkej!“ řekl sípavě.

Běžela po schodech do chodby v prvním patře. Nick v patách za ní. Na koberci leželo roztříštěné barevné sklo z lampy. Když se hnala ke schodišti, najednou si vzpomněla na Corriino tělo dole v hale. Udělalo se jí zle při pomyšlení, že bude muset proběhnout tou krví, ale nedalo se jinak, aby se dostala k hlavním dveřím.

Pustila se po schodech dolů, donutila nohy, aby se nepřestaly pohybovat. Bude to jenom pár kroků, než přes tu podlahu přejde, a pak už bude venku.

Muže, čekajícího v hale, uviděla, až už bylo příliš pozdě. Pohyboval se jako blesk, jako had útočící ze stínů. Do paže se jí zaťala bolest. Strhl ji stranou, do sevření tak pevného, že nemohla ani zaječet. V jejím zorném úhlu se ocitla ruka v rukavici a nelítostný lesk zbraně. Ale nemířila na ni, mířila nahoru na schodiště, kde stál Nick.

Zbraň spustila.

Nickem to hodilo dozadu, jako by ho zasáhl do hrudi. Po košili se mu rozlila krev. Sarah vykřikla. Znovu a znovu křičela Nickovo jméno a útočník ji přitom táhl ke dveřím. Do obličeje ji udeřil studený noční vzduch. Jasná světla se jí rozmazaně mihla kolem očí, pak ji útočník vhodil na zadní sedadlo vozu. Dveře práskly. Zvedla oči, na její hlavu mířila zbraň.

Až v tu chvíli uviděla Kronenův obličej, světlé vlasy, neživý úsměv. Čekal na ni na tisíci železničních zastávek, v tisíci městech. Byl to obličej z jejích děsivých snů.

Obličej z pekel.

Van Dam stále ještě seděl u telefonu, když se mu ozval Tarasoff, aby mu pověděl o tom krvavém fiasku. O’Hara je na jednotce intenzivní péče. Ta Fontaineová není nikde k nalezení. Ta novina Van Damem otřásla, a tak se mu podařilo působit přiměřeně otřeseně.

Po tom telefonátu se zvedl a začal přecházet po místnosti. Byl celý nesvůj. To nově objevené napojení na firmu F. Berkman mu nedopřávalo pokoje. Ten převod peněz na najatého zabijáka byl neuvěřitelně neopatrný. Ted Potter ucítil krev a ten mizerný prcek se nikdy nevzdává. Roy Potter byl jako pes, který se zakousne a nepustí. Je potřeba ho nějak svést ze stopy, na tom závisela Van Damova budoucnost. Kdyby toho starce chytili, pravděpodobně by se zachoval pragmaticky. Použil by všeho, aby si vyjednal svobodu. A jedno měl: informace, zvláště jména. Van Dam by byl mezi prvními odhalenými.

Události se hrnuly příliš rychle. Kdyby došlo na nej– horší, bude mít dost času uprchnout?

Vězení. Van Dam se otřásl. Krátce po Claudiině smrti o vězení přemýšlel, o tom, že je zavřený v malé, temné místnosti. Myslel na ty čtyři stěny, mezi nimiž je uzavřen. Myslel na nemytá těla a surové ruce a věci, ke kterým mezi muži uvězněnými společně dochází. Ty představy ho děsily a teď se ten strach vrátil.

Rozhodl se zabalit si. Jen tak, pro všechny případy. V několika minutách měl kufr připravený. Rozmýšlel si, jak bude postupovat. Zamkne dveře. Půjde po schodech. Zastaví si taxík. Pojede rovnou na ruskou ambasádu. To byl krok, který si schovával pro tu nejzoufalejší situaci, krok, kterému doufal, že se vyhne. Na Rusech mu nikdy nezáleželo. Uvažoval, jaké to bude, trávit dlouhá léta svého života v bezútěšném moskevském bytě. Ach, bože, ne. Tohle má před sebou?

Ale Rusové s ním jistě budou zacházet dobře! Pro přeběhlíky vytvářejí zvláštní podmínky, přidělují jim velké byty a poskytují spoustu privilegií. Nenechají ho hladovět. Bude o něho postaráno.

Když byl ještě chlapec, žil s matkou v západní Virginii v chatrči o dvou místnostech, která patřila důlní společnosti. Matka odnášela odpadky do lesa vzadu za domem a když šel v noci ven na suchý záchod, slyšel krysy, stovky krys, které číhaly ve tmě. Dělal všechno možné, aby se té cestě na venkovní záchod vyhnul. Krčil se v posteli, potlačoval křeče a nucení. Pro Van Dama byla chudoba víc než jen nepohodlná, naháněla mu hrůzu.

Byl tak zamyšlený, že nepostřehl kroky na chodbě. Při náhlém zaklepání na dveře sebou polekaně trhl.

„Ano?“

„Důležité hlášení, pane. Mohu dál?“

Van Dam, roztřesený úlevou, přes dveře zavolal: „Podívejte, právě mi volal Tarasoff. Takže pokud není nic nového…“

„Je, pane.“

Nějaký instinkt Van Damovi řekl, aby si dal bezpečnostní řetízek. Otevřel dveře na škvíru.

Jen tak učinil, dveře se rozletěly a praštily ho do obličeje. Dřevěné třísky se rozletěly po koberci. Van Dam pozpátku zavrávoral, bolestí téměř ztrácel vědomí.

Pokoušel se zaostřit. Ve dveřích stál nějaký muž, celý v černém, muž, který mohl znamenat smrt. Van Damův pohled pozvolna obsáhl ještě něco dalšího, něco, co muž držel v ruce. Proč? chtělo se mu zaječet. Celý jeho svět se smrskl na velikost toho malého smrtícího kruhu, otvoru hlavně.

„To je za Evu,“ řekl muž.

Třikrát stiskl spoušť. Tři kulky se zaryly do Van Damovy hrudi a explodovaly.

Náraz srazil Van Dama na podlahu. Jeho bolestný jek se změnil v chropot, pak umlkl. Jak tam tak ležel, uviděl poslední záblesk světla. Pár krátkých vteřin, které ho naplnily údivem. Byla to jenom záře hotelové lampy. Potom

postupně světlo vymizelo, jako když stmívání pozvolna přejde v noc.

Sarah se krčila na dřevěné podlaze a tiskla si kolena k hrudi. Zuby jí cvakaly. V místnosti se netopilo a zelené saténové šaty ji nehřály. Vhodili ji do tmy. Jediné světlo přicházelo malým oknem vysoko nahoře, kudy dopadal měsíční svit, prodírající se mraky. Říkala si, kolik je asi hodin. Tři? Čtyři? Ztratila pojem o čase. Hrůza změnila

tuhle noc ve věčnost.

Pevně zavřela oči, ale viděla jenom Nickův obličej, jeho překvapení a bolest a potom krev, která se mu rozlévala po košili. Hruď jí sevřela hrozná bolest, která se jí rozlila do hrdla a vyřinula se v slzách, které jí vytryskly a stékaly po tvářích. Sklonila hlavu na kolena a slzy se vsakovaly do saténových šatů, které zvlhly a studily ji. Prosím tě, neumírej! Modlila se. Dobrý bože, zachovej ho

při životě, prosím!

Jestli přece žije, nemůže jí pomoct. Nikdo jí nemůže pomoct. Ve tmě to na ni dolehlo: zemře. S touto jistotou se dostavil podivný klid, konečné přijetí toho, že je její osud nevyhnutelný a že bojovat proti němu je beznadějné. Byla příliš unavená a prochladlá, aby jí na tom záleželo. Po dnech plných strachu konečně viděla, jak se k ní její vlastní smrt blíží, a byla klidná.

Tenhle nový klid dal všemu perspektivu. Když už jí panika nezastírala vnímání, dokázala situaci chladně, klinicky, posoudit, tak jako svého času studovala bakterie čočkami svého mikroskopu. Dospěla k závěru, že je situace beznadějná.

Drželi ji ve velkém skladišti ve třetím poschodí staré budovy. Jediná cesta ven vedla dveřmi, které teď byly pevně uzavřené na zástrčku. Okno sloužilo k ventilaci; bylo malé a příliš vysoko, aby na ně dosáhla. Vzduch byl prosycený vůní kávy a Sarah si vzpomněla na pražící pece, které viděla v přízemí, a na nákladovou rampu, plnou jutových pytlů s razítkem F. Berkman, Koffie, Hele Bonen. V tu chvíli se zachvěla při pomyšlení, že některý z těch pytlů mohl snadno skrýt její tělo.

Jistá malá naděje by mohla plynout z toho, že tahle budova neslouží k bydlení, ale že se tady pracuje. Někdy se musejí objevit dělníci. Kdyby začala ječet, někdo by ji uslyšel.

Pak asi vzpomněla, že je neděle ráno. Dnes do práce nikdo nepřijde. Nikdo, až na Kronena.

Při zvuku kroků, strnula. Někdo stoupal do schodů. Nějaké dveře se otevřely a s prásknutím zavřely. Škvírami uviděla světlo z vedlejší místnosti. Dva muži hovořili holandsky. Jeden byl Kronen. Druhý hlas byl tichý, chraptivý, téměř neslyšitelný. Kroky přešly přes místnost a zamířily k jejím dveřím. Ztuhla, když se zástrčka se skřípotem odsunula.

Z vedlejší místnosti dopadlo prudké světlo. Namáhala se, aby viděla obličeje mužů stojících ve dveřích, ale zpočátku viděla jenom jejich siluety. Kronen stiskl vypínač na zdi. To, co uviděla v prvním přívalu zářivkového světla, ji přimělo se přikrčit.

Muž, který se nad ní tyčil, neměl obličej.

Oči měl bledé, bez řas a bez života jako studené kameny. Avšak když si ji prohlížel, oči se mu pohybovaly; to byla první známka života. Uvědomila si, že zírá na masku. Obličej byl skrytý za nevýrazným krunýřem gumy v barvě pokožky. Bylo vidět jenom oči a ústa. To, co mu zbylo z vlasů, vyrůstalo v jemných bílých chomáčích na jinak holé lebce. Jakou si morbidní úlitbou módě byl jasně červený hedvábný šátek, který měl uvázaný kolem krku.

Oči bez řas spočinuly na jejím obličeji. Věděla, kdo to je, ještě než promluvil. Tohle byl člověk, kterému říkali Mudrc. Člověk, jehož měl Geoffrey zabít.

„Paní Simon Danceová,“ řekl. Jeho hlas, to byl pouhý šepot. Hlasivky, stejně jako obličej, mu musel poškodit oheň. „Stoupněte si, abych na vás lip viděl.“

Přikrčila se, když ji popadl za zápěstí. „Neubližujte mi, prosím,“ žadonila. „Nic nevím – opravdu ne.“

„Ale něco vědět musíte. Proč jste odjela z Washingtonu?“

„To CIA. Podvedli mě…“

„Pro koho pracujete?“

„Pro nikoho!“

„Proč jste tedy přijela do Amsterodamu?“

„Myslela jsem, že najdu Geoffreye – chci říct Simona – pusťte mě, prosím!“

„Pustit vás? Proč bych měl?“ Hlas jí vypověděl službu. Zírala na něho neschopná připadnout na jediný dobrý důvod, proč by ji měl nechat žít. Ovšemže ji zabije. Žádné prosby na tom nic nezmění.

Mudrc se otočil ke Kronenovi, který se tvářil nadmíru pobaveně. „Tohle je ta žena, o které jsi mluvil?“ zeptal se nevěřícně. „Tahle pitomá husa? Trvalo ti čtrnáct dní, abys našel ?“

Kronenovi zmizel úsměv z obličeje. „Měla pomoc,“ upozornil.

„Evu našla bez pomoci.“

„Je chytřejší, než se zdá.“

„To nepochybně.“ Maska se znovu otočila k Sarah. „Kde je váš manžel?“

„Nevím.“

„Našla jste Evu. A Helgu. Jistě víte, jak najít vlastního manžela.“

Sklopila hlavu a upřela pohled na podlahu.

„Je mrtvý,“ zašeptala.

„Lžete.“

„Zemřel v Berlíně. Při požáru.“

„Kdo to tvrdí? CIA?“

„Ano.“

„A vy jim věříte?“ Mlčky přikývla a muž se zuřivě otočil ke Kronenovi. „Tahle žena je bezcenná! Ztráceli jsme čas. Jestli pro ni Dance přijde, potom je blázen!“

Opovržení v jeho hlasu ji ochromilo. Pro Mudrce má její život cenu jako život nějakého hmyzu. Zabít ji bude pro něho tak snadné, jako si utřít bláto z bot. Nemůže čekat žádnou lítost, žádný soucit; jediné, co tenhle člověk pocítí, bude nechuť. Žaludek se jí sevřel hněvem. S nečekanou prudkostí napřímila hlavu. Jestli má zemřít, nezemře jako nějaký hmyz. Pracně polkla a drze na něho vyjela.

„A jestli se můj manžel přece jenom ukáže,“ řekla, „doufám, že vás pošle rovnou do horoucích pekel.“

V bledých očích v masce se objevil prchavý záblesk překvapení. „Do pekla? Tam se setkáme v každém případě. Navěky spolu, váš manžel a já. Plameny jsem už pocítil. Vím, jaké to je hořet zaživa.“

„Já s tím nemám nic společného.“

„Ale váš manžel ano.“

„Je mrtvý! To, že mě zabijete, mu nezpůsobí utrpení!“

„Nezabíjím kvůli mrtvému. Zabíjím kvůli živému. Dance je naživu.“

„Já jsem nevinná –“

„V téhle záležitosti,“ řekl zvolna, „není nikdo nevinný.“

„A vaše žena? Co ona?“

„Moje žena?“ Zadíval se do prázdna, jako by ho najednou hypnotizovalo něco na zdi. „Moje žena… ano. Ano, ta byla nevinná. Vůbec mě nenapadlo, že právě ona…“ Otočil se k ní. „Víte, jak zemřela?“

„Mrzí mě to. Mrzí mě, co se stalo. Ale nevidíte, že to se mnou nemá co dělat?“

„Já to viděl. Díval jsem se, jak umírá.“

„Copak neslyšíte, prosím –“

„Z okna svého pokoje jsem viděl, jak kráčí přes zahradu k vozu. Zastavila se vedle růží a zamávala. Nikdy na to nezapomenu. Jak mávala. A usmála se.“ Poklepal si na hlavu. „Je to jako fotografie, tady, v mém mozku. Ta poslední chvíle, kdy jsem ji viděl živou…“

Umlkl. Pak se otočil ke Kronenovi a řekl: „Do svítání ji přesuň na bezpečnější místo. Kde ji nebude slyšet. Když si pro ni do dvou dnů Dance nepřijde, zabij ji. A pomalu. Víš, jak.“

Kronen se usmíval. Sarah se otřásla, když natáhl ruku a laškovně si nechal pramen jejích vlasů protékat mezi prsty. „Ano,“ řekl tiše. „Vím, jak…“ Vtom strnul a prudce narovnal hlavu.

Někde v budově spustil alarm. Na panelu nade dveřmi se rozblikalo červené světlo. „Někdo je uvnitř!“ řekl Kronen. Mudrcovi zářily oči jako diamanty. „To je Dance,“ řekl. „Musí to být on…“

Kronen už vytáhl pistoli, když spěchali z místnosti. Dveře se zabouchly. Zástrčka se se skřípotem zasunula. Sarah zůstala sama a upírala oči na červené varovné blikající světlo. Hypnotizovalo ji to. Červená – barva poplachu, barva krve, barva strachu – blikala a blikala. Zemřeš, křičela na ni. Za dva dny zemřeš.

Ještě před chvílí přijímala vlastní smrt klidně. Nyní jí strach pumpoval do žil adrenalin. Chtěla žít! V panice se vrhla na dveře, ale byly z pevného dubu a nemožně silné. Dva dny, znělo jí v mozku stále dokola. Dva dny, a pak pocítí Kronenův nůž. Tak jako jej pocítila Eva. Ale Sarah si nedovolila uvažovat takhle dopředu. Kdyby ano, zešílela by strachy.

Světlo stále ještě blikalo. Jako by blikalo čím dál rychleji, v rytmu jejího srdce.

Svezla se na dveře a rozhlédla se po místnosti. Ve spěchu nechal Mudrc a Kronen rozsvíceno. Poprvé si to tam pozorně prohlédla.

Skladiště nebylo prázdné. V rohu se vršily kartónové krabice s razítkem F. Berkman. Nejdřív se věnovala těm krabicím, ale našla jenom zmačkanou fakturu. Pak si všimla pásky kolem největší krabice. Odtrhla ji a několikrát natáhla, aby vyzkoušela její pevnost. Kdyby se dobře použila, mohla by snadno uškrtit člověka. Nevěděla, jestli by měla tu sílu, nebo ty nervy, to udělat. Ale v její nynější situaci jakákoliv zbraň – dokonce i přes metr staré pásky – byla dar z nebes.

Jako další prozkoumala okno. Okamžitě je jako únikovou cestu zamítla. Neprotáhla by se tam tudy.

Z místnosti vedla jenom jedna cesta: dveře. Ale jak se má dostat ven?

Židle naskládané jedna na druhou jí vnukly nápad. Samotná židle byla dost lehká, aby ji uzvedla a mohla s ní máchnout. Výborně. Další zbraň. Naskládané židle byly tak těžké, že je sotva utáhla. Její plán by mohl vyjít.

Odtáhla židle k jedné straně dveří a připevnila pásku k noze té spodní. Natáhla pásku a přikrčila se na druhé straně dveří. Nadzvedla pár centimetrů nad podlahu. Jestli si to správně načasuje, mohl by o ni zakopnout. Tím by mohla získat pár vteřin, dost času, aby proklouzla dveřmi.

Znovu a znovu opakovala své pohyby. Pak si všechno ještě jednou přeříkala s očima zavřenýma, dokud to nebyla schopná udělat poslepu. Muselo to vyjít, byla to její jediná šance.

Byla připravená. Vylezla na židli a uvolnila trubice zářivky na stropě. Místnost se ponořila do tmy. Bude to bod pro ni, uměla se už po místnosti pohybovat ve tmě. Když seskakovala ze židle, zaslechla zvuk, který zněl jako hřmění. To se výstřel rozléhal jako ozvěna budovou. Venku se ozývaly výkřiky a další výstřely. V budově panoval rozruch. Ve všem tom zmatku bude její únik snazší.

Nejdřív musí upoutat něčí pozornost. Odnesla si židli k oknu. Napočítala do tří a rozmáchla se. Židle roztříštila sklo.

Zaslechla něčí řev, pak na schodech zadusaly kroky. Odnesla židli ke dveřím a hmatala ve tmě po konci pásky. Kde je?

Kroky došly k vedlejší místnosti a blížily se k jejím dveřím. Zástrčka zaskřípěla. Zoufale hmatala po podlaze a nahmátla pásku právě ve chvíli, kdy se dveře rozletěly. Do místnosti vtrhl muž tak rychle, že měl sotva čas zareagovat. Trhla páskou a zachytila muže za nohu. Jeho váha v pohybu jí málem vytrhla pásku z ruky. Něco zarachotilo na podlaze. Muž začal střemhlav padat a dopadl na břicho. Okamžitě se zvedl na kolena a začal vstávat.

Nedovolila mu to. Rozmáchla se židlí na jeho hlavu. Spíš cítila, než slyšela, jak ztěžka dopadla na jeho hlavu, a v hrůze, co to provedla, židli upustila.

Nehýbal se. Když mu ale prohledávala kapsy, začal sténat, byl to tichý, hrozný zvuk plný bolesti. Takže ho nezabila. V kapsách mu nenašla žádnou zbraň. Upustil ji? Nebyl čas, aby po čtyřech prohledávala temnou místnost. Lépe když uteče, dokud může.

Vyběhla z místnosti a zavřela dveře na zástrčku. Jeden je ze hry, pomyslela si s nepokrytým uspokojením. Kolik

jich ještě zbývá?

Teď jenom najít cestu ven z budovy. Tri patra po schodech a hlavním vchodem. Podaří se jí proklouznout, aniž by ji zahlédli? Neměla čas uvažovat, čas plánovat. Celým tělem se soustředila na ten poslední běh za svobodou. Jednala čistě reflexivně, jako zvíře, které se řídí instinkty.

Proběhla kanceláří a vrhla se dolů po schodech. Ale po pár schodech strnula. Zespoda se ozývaly hlasy. A nabývaly na hlasitosti. Kronen stoupal po schodech – její jediná úniková cesta ke svobodě byla zablokovaná.

Hnala se do kanceláře, zavřela za sebou a zastrčila zástrčku. Na rozdíl od těch druhých dveří tyhle nebyly z pevného dřeva. Zdrží je to jenom pár minut, déle ne. Musí najít jinou cestu ven.

Skladiště bylo slepá ulička. Ale v kanceláři bylo nad psacím stolem okno…

Vylezla na stůl a vykoukla ven. Viděla jenom mlhu převalující se ve tmě. Zatáhla za rám okna, ale nepohnul se. Až ted si všimla, že je okno zatlučené hřebíky. Nepochybně kvůli bezpečnosti. Musí rozbít sklo.

Přidržela se rámu, aby nespadla a vykopla. První tři pokusy nevedly k ničemu. Podpatek se jí neškodně odrážel od tabule. Ale čtvrté kopnutí sklo roztříštilo. Střepiny vyletěly ven a snesly se na střešní tašky dole. Studený vzduch se jí opřel do obličeje. Vyhlédla ven a uviděla, že je to štítové okno. Půl metru pod ním byla prudká střecha, která se svažovala do tmy. Co leží pod ní? Mohl by to být smrtelný pád z třetího patra na ulici, nebo by mohla vést na přilehlou střechu. Ve starších čtvrtích Amsterodamu viděla, jak jsou domy namačkané jeden na druhý a střechy tvořily téměř nepřetržitou řadu. V téhle mlze nemohla nijak poznat, co se ve tmě skrývá. Jedině pád by jí řekl…

Tašky budou kluzké. Lip by na tom byla bez bot. Sklonila se a sundala si střevíce. Najednou si všimla, že má na kotníku krev. Její mozek nezaregistroval žádnou bolest. Zaznamenal jenom jasnou krev, která jí stékala po noze. Sice na ni fascinovaně hleděla, ale přitom vnímala nové zvuky: Kronen bušil do dveří kanceláře a ze skladiště se ozývalo hlasité sténání muže, kterého srazila, až ztratil vědomí.

Neměla času nazbyt.

Vylezla oknem na parapet. Šaty se jí zachytily o rozbité sklo, se zoufalým škubnutím látku roztrhla a uvolnila. Pár vteřin se držela rámu okna a hmatala po něčem, čeho by se chytila. Po něčem, aby se mohla vytáhnout nad okno. Ale střecha byla příliš vysoko a okapy daleko. Byla v pasti.

Zvuk tříštícího se dřeva ji přinutil jednat. Teď měla jednoduchou volbu, rychlou smrt nebo bolestivou. Pád do tmy, pocítit zlomek vteřiny hrůzy a pak už nic bude nekonečně lepší než zemřít v Kronenových rukou. Pomyšlení na smrt dokázala vydržet. Bolest byla něco jiného.

Zaslechla, jak dveře povolily, a vzteklý Kronenův řev. S ozvěnou toho řevu v uších se pustila okna.

Dopadla na střechu ani ne metr pod sebou a začala bezmocně klouzat po taškách. Nebylo nic, čeho by se chytila, nic, co by zastavilo její pád. Tašky byly příliš vlhké, cítila, jak jí ujíždějí zpod zaťatých prstů. Nohy jí sjely přes okraj. Chvíli visela na okapu a neužitečně komíhala nohama. Na nočním nebi nad hlavou jí vířila mlha, nebi mnohem krásnějším, než jaké kdy viděla, protože je viděla naposledy. Ztuhlé prsty už ji nemohly déle udržet. Okap jí vyklouzl ze sevření. Ze tmy se k ní řítila věčnost.

PATNÁCTÁ KAPITOLA

„Je to jenom škrábnutí.“

„Zalez zpátky do tý postele, O’Haro!“ vyštěkl Potter.

Nick rázně přešel přes nemocniční pokoj a rozrazil dveře skříně. Byla prázdná. „Kde mám tu zatracenou košili?“

„Nemůžeš odtud odejít – ztratil jsi moc krve.“

„Košili, Pottere.“

„Vyhozená. Celou jsi ji zakrvácel, zapomněls?“

Za šťavnatého nadávání se vysoukal z nemocničního pyžama a přejel pohledem obvazy na svém levém rameni. Injekce proti bolesti, kterou dostal na pohotovosti, už přestávala působit. Začínal se cítit, jako by mu někdo zpracoval horní polovinu těla perlíkem. Nemohl tady ale zůstat ležet a čekat, až se něco stane. Už uteklo příliš mnoho cenných hodin.

„Hele,“ řekl Potter, „proč si nelehneš a nenecháš všechno na mně?“

Nick se k němu rozzuřeně otočil. „Abys to zařídil tak, jako jsi zatím zařídil všecko?“

„A k čemu jí tam, sakra, budeš? To mi teda řekni.“

Nick se odvrátil a jeho vztek najednou vystřídal smutek. Praštil pěstí do zdi. „Už jsem ji měl, Royi! Držel jsem ji v náručí…“

„Najdeme ji.“

„Jako jste našli Evu Fontaineovou?“ šlehl po něm Nick.

Potterův obličej se napjal. „Ne. Doufám, že takhle ne.“

„Tak co s tím hodláš udělat?“ zařval Nick.

„Pořád čekáme, až ten chlap, co jsi ho uzemnil, začne mluvit. Doposud jsme z něho dostali jenom hovadiny. A sledujeme to druhé vodítko, firmu Berkman.“

„Prohledej tu budovu!“

„To nemůžu. Potřebujeme, aby se Van Dam rozhýbal, a nemůžeme ho zastihnout. Taky potřebujeme víc důkazů –“

„Jdi se bodnout s důkazy,“ zamumlal Nick a otočil se ke dveřím.

„Kam jdeš?“

„Jdu tam a dostanu se dovnitř.“

„Bez zabezpečení tam nemůžeš, O’Haro!“ Vyšel za Nickem na chodbu.

„Už jsem zažil tvoje zabezpečení. Radši bych měl pistoli.“

„Umíš z ní střílet?“

„Učím se rychle.“

„Hele, nech mě tohle zařídit přes Van Dama –“

„Van Dam!“ řekl pohrdavě Nick. „Ten chlap by nezařídil ani cestu na záchod!“ Stiskl knoflík výtahu, pak vrhl pohled na Potterovo oblečení. „Dej mi svoji košili.“

„Cože?“

„To, že se tam chci vloupat, už je beztoho dost zlé. Nepotřebuju obvinění za nepřiměřené odhalování.“

„Tobě přeskočilo! Košili ti nedám! Vrátil bys mi ji s dírama od kulek.“

Nick znovu stiskl knoflík výtahu. „Díky za důvěru.“

Dveře výtahu se najednou otevřely. Potter se zatvářil otráveně, když z výtahu vystoupil agent Tarasoff. „Pane?“ řekl Tarasoff. „Nastal nový vývoj.“

„Co je?“

„Právě jsme se to dozvěděli z policejního hlášení. Je hlášená střelba. Z Berkmanovy budovy.“

Nick a Potter se po sobě podívali.

„Střelba!“ opakoval Nick. „Můj bože! Sarah…“

„Kde je Van Dam,“ osopil se na agenta Potter.

„Nevím, pane. Telefon v hotelu stále nebere.“

„Tak to bychom měli. Jdeme, O’Haro!“ Když všichni tři sjížděli výtahem do přízemí, zamumlal Potter k Nickovi. „Já nevím, proč bych měl kvůli tobě riskovat svoji kariéru. Ani tě nemám rád. Ale máš pravdu. Musíme se do toho vložit. Než to Van Dam schválí, mohli bychom skončit všichni ve starobinci.“ Zabodl pohled do Tarasoffa. „A tahle poznámka je mimo záznam. Je vám to jasný?“

„Ano, pane.“

Potter najednou začal obhlížet agentovu postavu. „Jakou máte velikost?“

„Promiňte, pane?“

„Velikost košile.“

„Ehm… šestnáct.“

„To bude stačit. Půjčte košili tadyhle O’Harovi. Dělá se mi zle při pohledu na jeho chlupatý prsa. Nemějte strach, dohlídnu, aby vám ji nezasvinil krví.“

Tarasoff okamžitě poslechl, ale byl viditelně celý nesvůj jenom v tílku a saku. Zamířili na parkoviště.

„Zavolejte vysílačkou posily, ať na nás čekají u Berkmanovy budovy.“

„Mám to dál zkoušet, jestli nezastihnu Van Dama?“

Potter zaváhal, když zachytil Nickův varovný pohled. „Ne,“ řekl nakonec. „Prozatím si tohle naše malé tajemství necháme pro sebe.“

Tarasoff na něho udiveně pohlédl, když otvíral dveře vozu. „Ano, pane.“

Nick vklouzl na zadní sedadlo. „Víš, Pottere,“ řekl a soukal se do Tarasoffovy košile, „možná nejseš tak pitoměj, jak jsem si myslel.“

Potter zachmuřeně zavrtěl hlavou. „Naopak, O’Haro, asi jsem,“ řekl. „Asi jsem.“

Sarah s tupým žuchnutím přistála na zádech.

Jako první pocítila údiv. Žije. Bože, žije! Připadalo jí to, že tam snad leží hodiny, ve tmě, s vyraženým dechem a nebe se jí točí nad hlavou. Pak uviděla štítové okno sotva tři metry nad sebou a uvědomila si, že letěla jen z malé výšky. Ležela na vedlejší střeše.

Kronenovy výkřiky ji probudily k činnosti. Stál u okna nahoře a vykřikoval rozkazy. Někde ze tmy dole mu odpovídaly hlasy. Jeho lidi hledali její tělo. Nenajdou ho. Brzy obrátí pozornost ke střechám.

Pracně se postavila. Její oči si už na tmu přivykly. Dokázala rozlišit slabý obrys střechy na pozadí nebe. Vtom jí došlo, že to není jenom tím, že se jí přizpůsobily oči, nebe zesvětlalo. Rozdíl byl téměř nepostřehnutelný, ale děsilo ji, co to znamená. Začíná svítat. Během několika minut bude snadným terčem, jak se tam bude promenovat po střeše. Musí se dostat do bezpečí, než vyjde slunce.

Dole se míhala světla baterek. Kolem budovy bylo slyšet kroky a pak začali muži znovu hulákat. Nenašli její tělo.

Sarah už se plazila po taškách nahoru. Střecha měla mírný sklon, a tak se snadno dostala na hřeben. Přehoupla se přes vršek střechy a sunula se k další střeše. Mlha jako by ji halila do tlustého, ochranného závoje. Šaty měla promáčené od vlhkosti na taškách a látka jí přihnala k tělu jako mrznoucí druhá kůže. Holé nohy si poškrábala o omítku do krve, ale chlad je znecitlivěl, takže nepociťovala žádnou bolest. Strach jí znemožnil, aby se něčím rozptylovala; neustálé vědomí, že jí hrozí smrt, vytěsnilo z její mysli všechno ostatní.

Sjela po taškách na plochou část střechy vysypanou štěrkem a řídnoucí temnotou běžela ke střešním dveřím. Klika byla ledově studená. Dveře byly zavřené. Bušila do nich pěstmi, bušila, až si zhmoždila ruce a došla jí síla. Vzlykala. Dveře nepovolily. Otočila se a hledala další únikovou cestu – jiné dveře, schodiště. Nebe světlalo každou vteřinou. Musí se dostat z téhle střechy! Pak jí vzdálený výkřik nějakého muže řekl, že už ji zahlédli.

Další střecha se před ní tyčila jako břidlicová stěna. Až na okno nahoře a anténu na hřebeni byl její povrch hladký jako led. Nikdy se jí nemůže podařit na ni vylézt.

Výkřiky se ozvaly znovu, a tentokrát blíž. Uvolněná taška sjela ze střechy a roztříštila se o chodník. Rychle se otočila a uviděla Kronena, jak vylézá rozbitým oknem. Šel po ní.

Jako polapený pták kroužila ve své kleci na střeše a zoufale hledala, kudy uniknout. Na konci budovy by to byl strmý pád do zadní uličky. Běžela na druhou stranu a podívala se dolů. Hluboko dole, mezi cáry mlhy, uviděla ulici. Nebyly zde žádné balkony ani schodiště, které by zastavily její pád, kdyby skočila. Byl tam jenom mokrý chodník, čekající, až přijme její tělo.

Slyšela něco zarachotit na střešních taškách. Kronen zaklel; zbraň mu spadla na ulici. Už přelezl druhou střechu. V několika vteřinách bude u ní.

Znovu vrhla pohled na hladkou břidlicovou střechu, nepřekročitelnou překážku mezi sebou a bezpečím. Jak hleděla nahoru, pocítila, jak jí na obličej dopadá mrholení a mísí se s jejími slzami. Kdybych tak uměla létat, pomyslela si. Kdybych se tak mohla vznést a odletět. Potom přes slzy zahlédla černý kabel, táhnoucí se po střeše od antény. Je dost silný, aby ji unesl? Kdyby se přetrhl, mohla by přepadnout přes okraj střechy na ulici.

Uslyšela, jak Kronen dopadl na plochou střechu vysypanou štěrkem, přetrhal poslední nitky pochybností. Chytila se kabelu a začala se vytahovat po břidlicové střeše. Nohy jí trochu sklouzly, ale pak už to šlo. Když kroky zachrustaly na štěrku a blížily se k ní, už byla na střeše z Kronenova dosahu.

Jeho nadávky se odrážely od budov. Neodvážila se ohlédnout, jestli jde za ní. Plně se soustředila na strmou střechu před sebou. Prsty ji bolely, nohy měla rozedřené a oteklé. Střecha jí připadala nekonečná. Čekala, že každou chvíli vystřelí někdo z Kronenových lidí dole, že ucítí, jak ji do zad zasáhla kulka. Slyšela jenom vítr a Kronenův zuřivý řev. Dokonce i bez pistole ji mohl snadno zabít. Stačilo, aby hodil nožem, a skončila by dole na ulici. Ale věděla, že ji chce Mudrc živou. Prozatím.

Vytahovala se dál, nedařilo se jí uvidět cíl, nedařilo se jí posoudit, jak daleko ještě bude muset lézt. Jistě už tam brzy budu, pomyslela si zoufale. Už se moc dlouho neudrží.

Nohy jí podjely. Vykřikla. Pocítila, jak nohy ztratily oporu. Zemská přitažlivost ji vytrvale táhla dolů, té síle nedokázala vzdorovat. Paže měla vyčerpané, a jak se snažila najít oporu pro nohu, chytila ji do pravého lýtka křeč. Cítila, jak jí kabel prokluzuje v rukou. Potom poryv větru najednou rozehnal mlhu a ona uviděla jen kousek nad sebou hřeben střechy.

Nějak našla sílu vytáhnout se nahoru. Konečně sevřela v prstech anténu. Kov jí připadal tak pevný, tak silný! Vytáhla se těch posledních pár centimetrů na hřeben. Tam se zhroutila na tvrdou hranu hřebene a paže jí visely po obou stranách střechy. Potřebovala si alespoň na pár vteřin odpočinout. Musela počkat, až ji přejde křeč v lýtku.

Když ale zvedla hlavu a podívala se dolů na druhou stranu, uviděla, že už nemá kam jít. Došla na konec cesty. Dole neležela žádná další střecha, aby ji zachytila. Tady už ji čekal jenom pád na ulici.

Po tvářích jí stékaly slzy zoufalství. Sklopila hlavu a vzlykala jako poděšené dítě kvůli tomu, čemu nemohla uniknout. Zvuk vlastního pláče pohltil všechno ostatní.

Potom postupně si začala uvědomovat ještě jiné zvuky, zpočátku slabé, ale postupně čím dál hlasitější: dva tóny, které se opakovaně zařezávaly do svítání. Siréna.

Kronen ji také zaslechl. Upíral na ni posedlý pohled. Přecházel sem a tam a hledal nějakou jinou cestu na hřeben. Žádnou nenašel. Zaklel, popadl kabel a vyrazil nahoru na střechu… Za ní.

Nevěřícně sledovala, jak leze. Byl dlouhý a šlachovitý a pohyboval se po břidlicové střeše jako opice. Horečnatě se snažila uvolnit kabel od antény, ale marně. Nepodaří se jí to včas. Neměla, kam jít, tak jen ustoupila od okraje. Už slyšela jeho hlasité, chraplavé oddechování, jak se blížil nahoru. Zkusila se postavit. Kymácela se na pohmožděných nohou a čekala na něho. Siréna vyla hlasitěji. Jenom ještě chvilku! Víc nepotřebovala!

Kronenovy prsty se zachytily hřebene. Strnule sledovala, jak se objevuje jeho hlava. Zaklesli se do sebe pohledem. Neviděla v jeho očích ani vztek ani nenávist. Uviděla v nich očekávání, a to ji vyděsilo nekonečně víc. Těšil se na její smrt.

„Ne!“ vykřikla a v mlze zněl její hlas pronikavě. „Ne!“

Zaútočila na něho. Prsty jako drápy se mu rozehnala po očích a donutila ho couvnout k okraji. Popadl ji za zápěstí a tak tvrdě jí ho zkroutil, až vykřikla. Vytrhla se mu, zavrávorala a málem ztratila rovnováhu. Vydrápal se na hřeben. Pomalu se k ní blížil.

Na chvíli zůstali stát a hleděli na sebe, vítr se do nich opíral, takže se na vlhké břidlici kymáceli. Muselo na to dojít – oni dva sami na hřebeni střechy. Jeden z nich nepřežije. Nepřipustí, aby ji dostal živou.

Zajel rukou do kapsy bundy. Objevil se nůž. Čepel se leskla i za šedivého svítání. Držel ho lehce, téměř nedbale, jako by to byla jenom hračka.

O krok ustoupila. Jak daleko ještě může ustupovat? Tak daleko, dokud nešlápne do prázdna? Ostří se přiblížilo. Už neměl za cíl dostat ji živou. Chystal se ji zabít. Závojem mlhy uviděla, jak se připravuje ke skoku. Uviděla, jak se rozmáchl k bodnutí. Zkřížila paže, což bylo automatické ochranné gesto. Bolest jí projela předloktím, jak nůž zasáhl obnaženou pokožku. Sesula se na kolena. Boty mu zavrzaly, jak nad ní zůstal stát. Podpatkem jí přišlápl šaty, takže se nemohla zvednout. Ted nemohla uniknout, ani vstát. V němém strachu sledovala, jak se nůž znovu rozmachuje ve smrtícím oblouku. Všechny její instinkty se spojily k poslednímu zoufalému pokusu přežít. S výkřikem se vrhla na jeho kolena. Klopýtl dozadu, kymácel se na jedné noze a snažil se nabýt rovnováhy. To mu nedovolila. Vrhla se na jeho nohu.

Úderem se mu podlomil kotník. Zkroutil se a hmatal kolem sebe, aby se něčeho chytil. Nůž s rachotem sjížděl po střeše. Když začal padat do ulice, zachytil se hřebene střechy, ale jenom na okamžik. Setkal se s jejíma očima a v jeho pohledu nebylo nic než nekonečné překvapení. Sklouzl s očima vytřeštěnýma k nebi a pažemi napřaženými nahoru. Zavřela oči. Ještě dlouho potom, co dopadl na ulici, jí zněl v uších jeho výkřik.

Bylo jí na zvracení. Všechno jako by se s ní točilo. Sklonila hlavu, přitiskla si tvář na chladnou, vlhkou břidlici a bojovala s nevolností. Krčila se tam a třásla a z ulice k ní stoupaly hlasy a ječení sirén. Byla příliš promrzlá a vyčerpaná, aby se dokázala hnout. Pohnula se, až když zaslechla Nickovo volání.

To není možné, pomyslela si. To se mi jenom zdá. Viděla jsem ho umírat…

Přesto tam byl, stál na ulici a divoce na ni mával. Slzy jí vhrkly do očí. Chtěla zavolat, že ho miluje, že ho bude milovat vždycky, ale vzlykala tak, že ze sebe nedokázala vypravit srozumitelné slovo.

„Nehýbej se, Sarah!“ křičel Nick. „Voláme hasiče, aby tě dostali dolů!“

Setřela si slzy a přikývla. Je po všem, pomyslela si a pozorovala, jak zastavují další tři policejní vozy se spuštěnými sirénami. Je po všem…

Ale zapomněla na Mudrce.

Hlasité prásknutí ji přimělo se otočit a pohlédnout dolů. Střešní dveře se otevřely a zavřely. Hned dole se na štěrkem vysypané střeše objevil Mudrc. Viděla ho jenom ona. Z ulice, kde stáli Nick a policie, na něho nebylo vidět. Osamocený muž, uvězněný na střeše. Chystal se ve jménu pomsty k poslednímu činu. Chvíli jen tak stál a upřeně na ni hleděl, jako člověk, který touží po něčem, co nemůže mít. Pak pomalu zvedl pušku. Sledovala, jak na ni hlaveň míří, a čekala na smrtící výstřel.

Nad střechami třeskl výstřel. Kde je bolest? Napadlo ji. Proč necítím bolest…?

Potom v úžasu uviděla, jak Mudrc pozpátku klopýtl a košile se mu zalila krví. Puška se zaduněním padla na štěrk. Vyrazil výkřik, smrtelný nářek, který mohl být jenom jméno. S vytřeštěnýma očima se zhroutil na záda. Nepohnul se.

Na jiné střeše se něco zalesklo. To odvedlo její pozornost od zkrvaveného těla. Její pohled přitáhl zlatý lesk. Slunce protrhlo poslední závoj mlhy. Ozářilo hlavu a ramena muže, který stál na vysoké střeše o dva domy dál. Muž sklonil pušku. Vítr mu nadouval košili a cuchal vlasy. Díval se na ni. Jeho obličej nerozeznávala, ale okamžitě věděla, kdo to je. Jako hypnotizovaná se pokusila postavit. Jak jí mizel z dohledu, pokusila se k němu natáhnout ruku, přivolat ho zpátky, poděkovat mu dřív, než zmizí navždy.

„Geoffreyi!“ vykřikla.

Vítr polapil její hlas a odnesl ho pryč. „Ne! Vrať se, vrať se!“ Křičela bez přestání. Ale neuviděla víc než poslední záblesk zlatých vlasů, a potom jen vlhkou, prázdnou střechu lesknoucí se v ranním slunci.

V ulici dole se výstřel z pušky rozlehl, jako by nad střechami zahřmělo. Půl tuctu policistů se okamžitě vrhlo do úkrytu. Nick strnul. „Co se děje?“ křikl.

Potter se otočil na Tarasoffa a vyštěkl: „Kdo to tam nahoře ksakru střílí?“

„Nikdo z našich, pane. Možná policie –“

„To byla puška, krucinál!“

„To nebyl nikdo z mých lidí,“ řekl holandský policista, který vykoukl z bezpečí nejbližšího vchodu.

Nick se podíval nahoru a ihned uviděl, že Sarah je pořád naživu. Horečnatě propátrával pohledem okolní okna. Kdo vystřelil? Byla cílem Sarah? Tady dole byl úplně bezmocný, nemohl ji zachránit. V panice se rozeřval na Pottera: „Proboha, udělej něco!“

„Tarasoffe!“ zaječel Potter. „Ať tam jdou vaši chlapi! Zjistěte, odkud se střílelo!“ Otočil se k holandskému policistovi. „Za jak dlouho tady budou se žebříkem?“

„Za pět, deset minut.“

„To už bude mrtvá!“ řekl Nick a vyrazil k budovám. Na mrtvé tělo ležící na zakrváceném chodníku se nepodíval. Musel se dostat k Sarah.

,,O’Haro!“ zařval Potter. „Musíme nejdřív vyklidit budovu!“

Avšak Nick už byl na druhé straně ulice a mířil ke dveřím. Budova nebyla zamčená. Schody bral po dvou. Po celou cestu nahoru se bál, že uslyší další výstřel, bál se, že se objeví na střeše a najde Sarah mrtvou. Ale slyšel jenom dusot vlastních nohou na schodech.

Někde dole práskly dveře. ,,O’Haro!“ zahulákal Potter.

Nick běžel dál.

Široké schody vedly k malému, točitému schodišti na střechu. Vrhl se po něm a vyškrábal se dveřmi na střechu.

Venku svítilo slunce. Zůstal stát, ohromený tím náhlým přívalem světla a hrůzou toho, co mu leželo na štěrku u nohou. Hleděly na něho mrtvé oči muže bez tváře. Červený, hedvábný šátek se třepotal ve větru, jasný a děsivý jako krev, která zvolna vytékala z mužovy hrudi. Vedle něho ležela puška.

Střešní dveře se rozletěly. Vyřítil se z nich Potter a málem se srazil s Nickem.

„Proboha!“ řekl Potter a upíral pohled na tělo. „To je Mudrc! Zastřelil se?“

Ze střechy nad nimi se náhle ozval nářek, přízračný výkřik zoufalství. Nick poplašeně vzhlédl.

Sarah bezmocně natahovala ruce, jako by se dohadovala s větrem. Nicka ani Pottera si nevšimla, hleděla do dálky, na něco, co mohla uvidět jen ona. Při jejím křiku se Nick otřásl. Nedávalo to žádný smysl; byl to nářek poděšené ženy na pokraji hysterie. Otočil se a zadíval se ve směru jejího pohledu. Viděl pouze hřebeny střech, mokré a lesknoucí se ve slunci. A mezi domy se ozvěnou nesl hlas Sarah, která volala muže, jenž neexistoval.

Když ji konečně dostali ze střechy dolů, byla klidná a vyrovnaná. Nick byl hned vedle ní, když ji ukládali na nosítka. Připadala mu tak drobná, slabá a prochladlá. Na pažích měla tolik krve. V tu chvíli si sotva uvědomoval, co říká a dělá; věděl jenom, že chce být u ní.

Dole na ulici čekala sanitka. „Nechej mě jet s ní,“ zamumlal Nick a odstrčil Potterovu ruku. „Potřebuje mě.“

„Nepleť se jim tady, O’Haro!“

Nick nastoupil vedle jejích nosítek. Byla při vědomí. „Sarah?“

Otočila hlavu a užasle se na něho zadívala. „Myslela jsem, že už tě nikdy neuvidím,“ zašeptala.

„Miluju tě, Sarah.“

Potter vstrčil hlavu do sanitky. „Proboha, O’Haro! Udělej jim místo, ať můžou pracovat!“

Nick se rozhlédl a uviděl dva zdravotníky, jak se na něho mračí.

„Prosím vás, ne!“ zaprosila. „Nechte ho. Chtěla bych, aby zůstal.“

Potter pohlédl na zdravotníky a bezmocně pokrčil rameny. Něco zamručeli a pokračovali v práci. Z pohledů, které na sebe vrhli, bylo jasné, co si myslí o pasažérovi navíc. Ale usoudili, že udělají lip, když nechají Nicka na pokoji. Ze zkušenosti věděli, že rozčilení manželé dovedou být paličatí a nerozumní. A tenhleten byl očividně úplně bez sebe.

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

S nezměrnou úlevou Roy Potter sledoval sanitku, jak odráží od chodníku. Zmizela za rohem a ještě k němu doléhalo její dvoutónové pronikavé kvílení, zakusující se do tichého nedělního rána. Když ten zvuk pohltil hluk amsterodamských ulic, potlačil zívnutí a kráčel k druhé sanitce, parkující o pár metrů dál. Poprvé za čtyřiadvacet hodin si povolil pocit, že je unavený. Přesněji, vyčerpaný. Vyčerpaný a s pocitem, že zvítězil. Operace skončila.

V duchu spočítal jejich úspěchy. Mudrc a jeho klíčový pomocník byli mrtví. Čtyři další muži zatčení. A co víc, Sarah Fontaineová je naživu.

Bude samozřejmě potřebovat hospitalizaci. Byla ošklivě pořezaná na pažích a nohou, pravděpodobně to bude vyžadovat chirurgický zákrok. A co je ještě důležitější, bude potřebovat neodkladnou psychiatrickou pomoc. Měla halucinace, viděla na hřebenech střech duchy. Za daných okolností se dala hysterie naprosto pochopit. Mohlo by trvat týdny, dokonce měsíce, než se z toho martyria, kterým prošla, vzpamatuje. Ale vzpamatuje se. O tom nepochyboval. Sarah Fontaineová je z tužšího těsta, než kdo předpokládal.

Potter pozoroval, jak do sanitky nakládají další nosítka. Tentokrát sirénu nespustí; oba muži byli mrtví. Otřásl se při vzpomínce na Kronenovo tělo na chodníku. Díkybohu, že je posádka ambulance tak rychle odklidila. Po noci, kdy nedostal nic než černou kávu, Potterův žaludek jenom čekal na záminku, aby se obrátil. To by bylo mírně řečeno zatraceně nedůstojné, zvláště kdyby u toho postával tucet holandských policistů.

Do sanitky šoupli druhá nosítka. Mudrc. Potter se zamračil, ležela mu v hlavě ironie starcovy sebevraždy. Po všech těch létech, kdy unikal zatčení, si zvolil, že si vezme život. Nebo je to jinak? Balistické zkoušky to jistě prokážou. Sebevražda je jediné vysvětlení. Žádný jiný střelec tam nebyl. Žádný, kromě toho, kterého viděla Sarah Fontaineová, a ona neviděla nic než ducha.

„Pane Pottere?“

Otočil se. Skupinkou čumilů k němu kráčel holandský policista.

„Co je?“

„Uvnitř je nějaký muž, který by s vámi rád mluvil. Američan, myslím.“

„Ať s ním promluví Tarasoff.“

„Říkal, že chce mluvit jenom s vámi.“

Potter potlačil zaklení. Momentálně chtěl jenom jediné, zalézt do postele. Ale nerudně následoval policistu přes policejní zátaras do budovy firmy F. Berkman. Všude bylo cítit kávu. Připomnělo mu to, že od včerejšího odpoledne skoro nejedl. Snídaně by mu teď sedla. Vejce se slaninou a potom pořádná horká sprcha. Však si to zaslouží. Všichni si to zaslouží. Uložil si do paměti, že Tarasoff a ostatní mají dostat pochvalu. Drželi se dobře.

Policista pokývl ke kanceláři vepředu. „Je tam.“

Potter nahlédl dveřmi a zamračil se. Muž stál u okna otočený zády. Byl celý v černém. Na zlaté barvě jeho vlasů, které se leskly ve světle dopadajícím oknem, bylo něco znepokojivě známého.

Potter vstoupil a zavřel dveře. „Jsem Roy Potter,“ řekl. „Chtěl jste se mnou mluvit?“

Muž se otočil a usmál se. „Zdravím, pane Pottere.“

Potterovi poklesla čelist. Nezmohl se na slovo. Jenom civěl jako tupé zvíře. Co se to sakra děje? blesklo mu hlavou. Taky vidím duchy?

Byl to Simon Dance.

O hodinu později se Simon Dance – muž svého času známý jako Geoffrey Fontaine – konečně otočil a vrátil se zpátky k oknu. Chvíli tam nehybně stál a sluneční světlo kreslilo obrys jeho obličeje. „Tak takhle to bylo, pane Pottere,“ řekl tiše. „Je to komplikovanější, než jste si myslel. Připadalo mi, že byste se třeba rád dozvěděl fakta. Na oplátku žádám pouze tuto jedinou laskavost.“

„Kdybych to tak věděl – proč jste mi to, hrome, neřekl dřív?“

„Zpočátku to bylo instinktivní. Potom jsem ve svém pokoji objevil výbušninu. Čímž se mi to potvrdilo. Poznal jsem, že vám nemůžu důvěřovat. Nikomu z vás. Po celou dobu někdo donášel. Bohužel někdo na vysokém postu.“

Potter neřekl nic. Nějak si už dal dohromady, kdo by to mohl být.

„Van Dam,“ řekl Dance.

„Jak si tím můžete být jist?“

Dance pokrčil rameny. „Proč člověk odejde o půlnoci ze svého vyhřátého hotelového pokoje, aby si zatelefonoval z telefonní budky?“

„Kdy to bylo?“

„Včera v noci, krátce poté, co jsem dal echo O’Harovi.“

„Tak to jste volal vy?“ Potter tiše nadával a vrtěl hlavou. „Potom je to částečně moje chyba. Řekl jsem o tom telefonátu Van Damovi. Musel jsem.“

Dance přikývl. „Nechápal jsem, proč se vydal do telefonní budky. Zpočátku. Potom jsem se dozvěděl, že se Kronen a jeho kumpáni objevili krátce nato v Casa Morro. Tehdy mi došlo, komu Van Dam volal. Mudrcovi.

„Hele, potřebuju víc důkazů. Nečekáte snad, že budu konat na základě jediného telefonického hovoru?“

„Ne, ne. O tu záležitost už bylo postaráno.“

„Co tím chcete říct?“

„Pochopíte. Zanedlouho.“

„Co jeho motiv? Člověk se nezmění v ničemu bez dobrého důvodu.“

Dance si nevzrušeně zapálil cigaretu a zamával sirkou, aby ji uhasil. „Motivy jsou divná věc. Všichni nějaké máme. Máme svá tajemství, své skryté pohnutky. Van Dam byl tuším boháč.“

„Jeho žena mu zanechala miliony.“

„Byla stará, když zemřela?“

„Tak něco přes čtyřicet. Došlo tam k nějakému zločinu. Vloupání, myslím. Van Dam byl v té době v zahraničí.“

„Pochopitelně.“

Potter zmlkl. A je to tady. Motiv. Ano, když se člověk podívá dostatečně důkladně, najde ho, skrytý ve stínech lidského života. „Spustím vnitřní vyšetřování,“ řekl. „Okamžitě.“

Dance se usmál. „Není naspěch. Pochybuju, že v dohledné době zmizí.“

„A co vy?“ zeptal se Potter. „Vynoříte se, když všechno skončilo?“

Dance pomalu vyfoukl dým. „Ještě nevím, co udělám,“ řekl a smutně se zadíval do dálky. „Eva byla jediný člověk, který kdy pro mě něco znamenal. A ztratil jsem ji.“

„Pořád je tady Sarah.“

Dance zavrtěl hlavou. „Způsobil jsem jí už dost bolesti.“ Otočil se a znovu vyhlédl z okna. „Balistická zpráva vám ukáže, že Mudrce nezabila jeho vlastní puška, ale kulka vypálená z velké vzdálenosti. Slibte mi, že se Sarah tuhle skutečnost nikdy nedozví.“

„Jestli to tak chcete.“

„Chci to tak.“

„Ani se s ní nerozloučíte?“

„Bude to ohleduplnější, když ne.“ Dance s přimhouřenýma očima hleděl na ulici. Právě odjel poslední policejní vůz. Čumilové se rozešli. Až na krvavé skvrny na chodníku to vypadalo jako kterákoliv amsterodamská ulice za nedělního dopoledne. „Pan O’Hara mi připadá jako dobrý chlap,“ řekl tiše. „Myslím, že spolu budou šťastní.“

Potter přikývl. Ano, musel připustit, že O’Hara nakonec není tak špatný. „Řekněte mi, Daňci. Miloval jste někdy Sarah?“

Dance zavrtěl hlavou. „V téhle branži je láska vždycky chyba. Ne, nemiloval jsem ji. Ale nechtěl jsem, aby se jí ublížilo.“ Tvrdě na Pottera pohlédl. „Příště vynecháte ze svých operací nevinné lidi. I beztoho působíme v tomhle světě dost trápení.“

Potter byl najednou celý nesvůj. Celá operace byl jeho nápad. Kdyby Sarah přišla o život, nesl by za to odpovědnost on. Díkybohu přežila. „Jednou vám řeknu, jak se to celé mělo provést,“ řekl Dance. „Jste pořád ještě amatéři. Ale naučíte se. Naučíte.“ Ještě jednou potáhl z cigarety a zamáčkl ji. „Už je myslím načase, abych šel. Mám toho hodně na práci.“

„Vrátíte se do Států? Jestli ano, dohlédnu na to, abyste dostal novou identitu –“

„To nebude nutné. Vždycky si nejlíp vystačím sám.“

V tom se s ním Potter nemohl dohadovat. Jediné krátké spojení s Organizací bylo pro Dance málem fatální.

„Myslím, že mi bude vyhovovat změna podnebí,“ řekl Dance cestou ke dveřím. „Vlhko jsem nikdy neměl rád. Ani zimu.“

„Co když se s vámi budu potřebovat spojit?“

„Bohužel nebudu k dispozici, pane Pottere.“

„Ale – ale jak vás najdu?“

Dance se zastavil ve dveřích. Na chvilku se zamyslel. Potom s úsměvem řekl: „Nenajdete.“

Když se Sarah probudila, odpoledne už pokročilo. Jako první uviděla bílé záclony, které jemně povlávaly na otevřeném okně. Pomalu její rozostřený pohled zaznamenal květináče se žlutými a červenými tulipány, které stály v řadě na stole. A pak na židli vedle své postele uviděla Nicka, jak drží na klíně květináč s tulipány. Hluboce spal. Košili měl pomačkanou a propocenou. Ve vlasech měl víc šedivých pramenů, než se pamatovala. Ale usmíval se.

Natáhla se a dotkla se jeho ruky. S trhnutím se probudil a podíval se na ni krví podlitýma očima.

„Sarah,“ zamumlal.

„Chudáčku, chudáčku Nicku. Myslím, že tuhle postel potřebuješ víc než já.“

„Jak se cítíš?“

„Podivně. Bezpečně.“

„Jsi v bezpečí, Sarah.“ Odložil květináč a vzal ji za ruce. „Opravdu jsi.“

Zadívala se na stůl. „Podívej se na všechny ty květiny!“

„Asi jsem to přehnal. Netušil jsem, že dva tucty květináčů zaberou tolik místa.“

Oba se zasmáli, ale byl to opatrný smích, který rychle pominul. Nebyli ještě připravení zapomenout na strach. Ještě ne. Tolik se toho stalo. Mlčky se na ni díval a čekal.

„Opravdu jsem ho viděla, Nicku,“ řekla tiše. „Vím, že ano.“

„Co na tom záleží, Sarah…“

„Ale záleží na tom. Mně na tom záleží. Jestli byl skutečný nebo ne – viděla jsem ho.“ Klesla zpátky na polštáře a zadívala se na strop. „A vždycky mi to bude ležet v hlavě.“

„Když má člověk strach, provádí mu mozek divné věci.“

„Asi ano.“

„Nevěřím na duchy.“

„Ani já nevěřila. Do dneška.“

Uchopil její ruku a přitiskl si ji ke rtům. „Jestli to byl duch, potom mu dlužím laskavost. Že mi umožnil, abys zůstala se mnou.“ Nick vypadal tak ztrhaně a unaveně, když se jeho tmavá hlava skláněla k její dlani. Najednou ji zaplavila vlna nesmírné něžnosti. Zvedl hlavu a v jeho unavených šedých očích uviděla lásku, kterou v Geoffreyových očích neviděla nikdy.

„Miluju tě, Nicku,“ řekla. „A máš pravdu. Možná jsem na chvíli viděla přeludy. Byla jsem tak vyděšená. A nebyl tam nikdo jiný, aby mi pomohl. Nikdo, jenom duch.“

„Je mrtvý, Sarah. Tehdy jsi ho viděla – v tu chvíli – byl to jenom tvůj způsob, jak mu říct sbohem.“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Do pokoje strčil hlavu Roy Potter. „Oba vzhůru, jak vidím,“ halasil vesele. „Můžu dál?“

Sarah se usmála. „Samozřejmě, pane Pottere.“

Potter se zadíval na květináče s tulipány a hvízdl. „No páni, co chystáš, O’Haro? Budeš kšeftovat s kytkama?“

„Jenom jsem romantický.“

„Romantický? Pobuda jako ty?“ Potter zamrkal na Sarah. „Radši tomu mládenci řekněte, ať se oholí. Než ho zavřou za potulku.“

Pohladila strniště na Nickově bradě. „Myslím, že vypadá úžasně.“

Potter udiveně zavrtěl hlavou. „To jenom dokazuje, že láska je opravdu slepá.“ Zamyšleně se na Sarah zadíval. „Doktor říká, že vás ráno propustí. Cítíte se na to?“

„Myslím, že ano.“ Pokývla na svoji obvázanou ruku. „Bolí to. Museli mi to zašít asi dvanácti stehy.“ Nick ji vzal kolem ramen. Zvedla k němu oči. „Ale budu určitě v pořádku.“

Potter si je chvíli mlčky měřil. „Jo,“ řekl nakonec. „Myslím, že budete v pořádku.“

„Takže operace skončila?“ zeptal se Nick.

„Skoro jo. Jenom musíme vyjasnit… ještě pár drobností. Pár věcí, které jsme nečekali. Ale víš, jak to v téhle branži chodí. Něco získáš, něco ztratíš. Ti mrtví agenti v Margate. Eva Fontaineová.“

„A Geoffrey,“ řekla Sarah.

Potter znovu umlkl.

„No,“ řekl po chvilce, „a co vy dva?“

„Pojedeme domů,“ řekl Nick a vzal Sarah za ruku. „Na pozítří máme zajištěný let do Washingtonu.“

„A potom co?“

Nick stočil oči na Sarah. „Dám ti vědět,“ odpověděl tiše. V pokoji se rozhostilo ticho. Potter se dovtípil. Bylo načase nechat ty dva o samotě. Zvedl se a popleskal Nicka po zádech. „Takže hodně štěstí vám oběma. Přimluvím se za tebe u šéfa, Nicku. Teda, jestli chceš zpátky svoje místo.“

Nick neodpověděl. Pořád ještě si hleděli se Sarah do očí.

„Tak jo,“ zamumlal Potter a nepozorovaně zamířil ke dveřím. „Tak já starýmu Ambrosovi vyřídím, že mu Nick O’Hara vzkazuje, aby se šel vycpat.“ Ve dveřích se ještě naposledy otočil a uviděl, jak Nick bere Sarah do náruče. Neřekli slovo, ale v tom, jak se objímali, bylo všechno. Potter potřásl hlavou a zazubil se. Dance měl pravdu. Nick a Sarah spolu budou šťastní.

Najednou se mraky prodralo odpolední slunce a zaplavilo pokoj takovou září, že musel Potter přimhouřit oči. V tu chvíli Nick uchopil obličej Sarah do rukou a políbil ji. A když Potter pozoroval, jak se jejich rty setkaly, připadalo mu, že stíny celého světa najednou zmizely a navždy s sebou vzaly ducha Geoffreye Fontainea.