Nové verše

František Gellner

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2009

Nové verše

František Gellner

Můj hrad

Nad srázy ve tmách jsem šlapával chodník

a ještě dnes možná dovedu

ledaco z toho, co kdysi jsem podnik'

pro kouzlo ženského pohledu.

Vznětlivý snadno a při všech svých vadách

osobních zájmů svých nemaje,

s dobrými druhy v bojovných řadách

zvěst svobody křičel jsem do kraje.

Zdraví a rozum, co byly mi platny?

Chodil jsem s nimi dům od domu,

počtář špatný, syn marnotratný...

Své srdce však nedal jsem nikomu.

Když bázeň zkroušeně pravdy se zříká

a z pustých polí stesk vane a chlad,

když hloupost špinavou pěnou svou stříká,

mám vždy svůj útulek, pevný svůj hrad.

V Paříži

Paříži, město rozkoše, zdali

Víš, že tam v dálce, tam doma,

Jméno tvoje jsme vyslovovali

Třesoucíma se rtoma?

Příteli, škoda plic, škoda pěstí,

Darmo se holotou sváříš.

Přijď ke mně a prožívej se mnou mé štěstí,

U mne tě uvítá Paříž.

Na dlouhé lavičce za noci v dešti

Sedím na nábřeží.

Paříš, jež jásá a tančí a třeští,

Přede mnou v temnotách leží.

Rád bych se protáhnul. Nemaje bytu

Spím všude jak na peřinách.

Kdyby jen strážníci nebrousili tu

Kolem v svých pelerinách!

Spal jsem snad hodinu. Nevím už ani.

Člověka únava zmáhá.

Kdo mě to ruší v nejlepším spaní?

Někdo mě za rukáv tahá.

Hubená holka, zapadlé zraky

Po lehké noční práci.

Má milá, proděláváš už taky

Třetí kapitulaci.

"Je n´ai pas d´argent!" jí do řeči vpadám.

To znamená: Dnes to jde stěží.

Nemám peněz, má rozmilá madam,

A tvrdě se to tu leží.

Nečiníš vekých nároků. Inu,

rozumné vychování!

Odpusť, má drahá, že dělám dnes špínu.

Přec v Paříži jinší jsou páni!

Má nevěsto zlatá, k těm obrať svůj zřetel,

u mne čas drahý jen maříš.

Vidíš, tam před námi moře je světel!

Tam baví se veselá Paříž.

Kdo peníze má, vše koupit si může,

vína se napije, nají se masa,

jsou na prodej písně, jsou na prodej růže,

jsou na prodej polibky, láska i krása.

Viděl jsem kraje bohaté, chudé,

leckde jsem v světě se potuloval.

Tuhletu pitomou pravdu jsem všude

zrovna jak v Paříži konstatoval.

Po letech

Jak blaze je mi, to nevíš ani,

Že zase spolu sedíme,

Že držím tvou ruku ve své dlani,

Ty nedosažené štěstí mé.

Tři léta minula pochybné krásy.

Co však bych o sobě říci ti moh´?

Nic nejsem a ničím už nebudu asi;

Jsem stále tvůj starý, veselý hoch.

A ty písničky, co jsem ti zpíval,

Do lidských srdcí nevniknou;

Jak pohledy, jimiž jsem v zrak se ti vrýval,

A námi zajdou a zaniknou.

Je pozdě, má milá, den chýlí se k sklonu,

Srdce nám bije pomalu.

Což, pamatuješ se na kresbu onu

V ilustrovaném žurnálu?

Jde slepé štěstí se štědrou dlaní

Podle stěn světnice dokola.

"Nikoho není tu?" - S rozbitou skrání

na zemi válí se mrtvola.

Buď dobrá v svém žití a šťastna v svém snění

A zapomeň na všechno, dítě mé.

Viď, nebe není a peklo není;

A na zemi stěží se sejdeme.

Osobní

Vyčinili mi, jak zasluhuji

toho, přátelé způsobní,

že lidí od zásad nerozlišuji,

že jsem vždy příliš osobní.

Ba právě! Hýčkaná hesla a slova

nikdy mě k úctě nenutí.

Za nimi od věků kují se nová

vždy proti rozumu spiknutí.

Klamných představ si nečiním v žití,

že proti přesile hlupáků

by bylo možno kdy zvítěziti.

Vím, pravda spíš vězí v opaku.

Jsem starý individualista,

hledím kolem a upřímně

pravím slovy Ježíše Krista:

"Kdo není při mně, je proti mně".

Přání

V tmě mizí obrysy domů,

spí v šeru večerním sad.

Do listí černých stromů

chladný svit hořáku pad'.

Zhříš hřmotící elektriku

přebíhat koleje.

Slyšíš, jak po chodníku

spěšně zní kročeje.

Žen tváře nočním stínem

a kloboukem širokým

jsou zakryty. - Jsem jak zpit vínem

podaným neznámo kým ...

Rozechvívá mi znova

duši tíživý stesk;

marná moudrá jsou slova

dávno popsaných desk.

Zraky zemdlené zvedá

vzmach vůle násilný

vzhůru, kde šíří se bledá

zář z plynové svítilny.

Ničeho nechtít již v žití,

necítit, nežádat,

být jak ten plamen, jenž svítí

studeně na spící sad!

Babička Málková

Babička Málková zemřela,

A dávno již je tomu,

Co ve svém krámku seděla

V průjezdě starého domu.

Neměla obchod veliký.

Prodávala jen nůše,

Pometla, pletené košíky;

Byla to dobrá duše.

Kdo nám to tehdy řek´, nevím dnes:

Syna jednoho měla,

A aby z něho stal se kněz,

Matka Málková chtěla.

Byl to celkem odvážný čin

Od vdovy načisto chudé.

Strádala ráda. Jen když syn

Velebným pánem bude.

Hoch o své povinnosti dbal,

Nevyšel téměř z bytu.

Po osmi letech udělal

Šťastně svou maturitu.

A potom poslušně docela

Vstoupil do semináře.

Matka, ta už ho viděla

Někde na pěkné faře.

Když už vysvěcen býti měl

Pro větší boží slávu,

Že jediný syn její zešílel,

Dostala Málková zprávu.

Přijela za ním. V předvečer

smrti vyšlo mu ze rtů,

že vyřkne-li matka hlásku r,

duší svou propadne čertu.

Málková nikdy, když mluvila,

nevyslovila té hlásky.

Snad slovům šílence věřila,

snad byl to projev lásky.

Kluci si blázna z ní dělali,

zvlášť já a pajdavý Toník.

Zpovzdálí jsme na ni volali:

"Babičko, řekněte : trrroník!'

Málková křičet nás nechala;

byla to dobrá duše.

Pohledem smutným se dívala

na své proutěné nůše.

Nálada tichých večerů

Býval jsem v různých společnostech hostem

Miloval jsem a zlost jsem míval také

a prováděl jsem kousky všelijaké

povoluje svým špatným náklonnostem.

Přiznám se rád, že jsem svou sebelásku

kořistí srdcí příliš nerozmnožil.

Než přece v žití ledaco jsem prožil.

Skromný jsem byl a dával život v sázku.

Květiny vonné netrhal jsem v máji.

Steskem jsem rostl, samota mě zpila

svou smutnou písní. Přítelkyní byla

mně sklenice a taky zůstala jí.

Dnů želet minulých mám příčin málo,

míň ještě krásy budoucnost mi věstí.

Kdys v dávném snu se zjevilo mi štěstí.

Já nehledal je, když mě nepotkalo.

Poslední věci

Po čem kdy srdce v touze bilo,

z toho se nic mi nesplnilo.

Kde moje naděje jsou dnes?

Sám jsem je všecky k hrobu nes'

Minula žití polovice -

a bezpochyby něco více.

Přikvačí naše hodina

a zaniknem jak bublina.

Člověk se táže: Jak a k čemu

a proč, a úzko z toho je mu,

že nenalézá odpovědi,

ať do sebe či kolem hledí.

Tak rád bych někdy řekl: Pane,

nechať se tvoje vůle stane!

Snad je tam přece někdo v nebi:

Aspoň ho máme zapotřebí.

Elegie

Dech tvůj vůni ovocné měl šťávy

jižních moruší,

vlas tvůj rozzařoval kol tvé hlavy

lučin ovzduší.

Plály opálem tvé šeré zraky

večer při světle,

a tvé rety jako rudé máky

žhnuly rozkvetlé.

Z knihy svého života jsem, ženo,

rval po listu list,

a všechno je spáleno, kde jméno

tvé bylo lze číst.

Ale kdo se ve svém srdci vyzná?

V rámci z mosazi

poutí světem mě tvá podobizna

všade provází.

Z těch nebyla's, na něž zapomíná

člověk pro jiné.

Dnes vím: Na tom světě žádná jiná.

A ty taky ne.

Spletitost věcí

Za pohanských dávných dob

zpěváci, když sáhli v struny,

nejdřív vyslali k svým bohům

vřelou prosbu o pomoc.

Zvyk ten udržel se dlouho,

nevyplenily ho zcela

ani novodobé vědy

velkolepé výzkumy.

Ale dnes ví každé dítě,

jak svět vznikl: Bylo horko,

mlhy točily se v klubku,

časem dostalo to slupku;

potom zemská kůra zchladla.

Na dně mořském v teplém bahně

začalo se cosi hýbat,

profesoři nevěděli,

je to rostlina či zvíře,

ale vývoj pokračoval,

u potoka rostly stromy,

o větev se opíraje

chlupatý tvor stanul zpříma

na svých zadních končetinách -

ke člověku byl jen krok.

Pánbůh vůbec nebyl při tom.

Když tak někdy v zamyšlení

o samotě doma sedím,

na špičku si nosu hledím,

náhle pocit mám, že židle

pode mnou se kolísá.

Zdá se mi, že na lodi jsem,

která klesá do hlubiny

prostřed nesmírného moře;

zavřený zrak vidí ve tmě

chladné, černé, lačné vlny,

na nich šílenství se houpe

s ohnivýma očima;

hlava není schopna myslit,

jenom ruce zvedají se,

člověk přemožen se vzdává

na milost a nemilost.

Pane bože, nepatřil jsem

nikdy v životě k těm lidem,

kteří v kostelích a chrámech

četných církví tvých se tísní,

na kuří si oka šlapou;

o dlouhý věk, o děti,

o peníze, o zdraví

z knížek ani zpaměti

nikdy neprosil jsem tebe;

nechci ani tvoje nebe.

A ty zase nestaráš se,

odkud přicházím a proč dnes

hlavu strkám do vody.

Myslím že je ti to jedno.

Tyto svoje náboženské

názory mám z vlastní hlavy.

Bázeň boží do výbavy

nepřibalily mi ženské.

Neslýchal jsem slova víry,

nýbrž dvakrát dvě jsou čtyry.

Chtěl bych zpívat krásu jara,

chtěl bych zpívat krásu mládí

přes to, že to není pravda.

Jak tenkráte všecko bylo

Prosté, jasné, jednoduché!

Jak se vše, co zavazelo,

Lehce napraviti dalo-

Takřka podle pravítka.

Dneska by nás, tuším, ani

Z míry nepřivedlo, kdyby

Prašná brána na návštěvu

Vstoupila k nám do pokoje

A pravila, nastavíc

Doutník:- Pane, nemoh´ byste

Mi snad poskytnouti ohně?-

Ba i kdybych slyšel, že se

Páter Šrámek začal starat

O spásu své duše, řek´ bych:

Možná, že i to je pravda.

- Jsem to já?- se po letech

Tážeš sebe sama. Ztratil´s

Vědomí své osobnosti,

A co nejhoršího při tom,

Nevíš ani kde a kdy.

Marně za nos taháš se,

Marně do lýtky se štípeš,

Ani sen se nerozplyne,

Ani sebe nenajdeš.