Prodáno 06.08.2018 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

O KNIZE

Píše se rok 2005 a izraelskému osadníkovi Otnielu Asisovi začne být místo, kde žije, příliš těsné. Vyhlédne si pahorek nedaleko arabské vesniceHarmíš na okraji Judské pouště a s hrstkou dalších průkopníků ho obsadí. Rozrůstající se ilegální osada je trnem v oku vládě, Palestincům, armádě i lidskoprávním aktivistům, přesto se houževnatě a s vynaložením nemalého důvtipu a švejkovského kličkování drží – a s ní i hrstka duší, které zde našly nejen vytoužený domov uprostřed biblické krajiny, ale často i útočiště před vlastní minulostí a světem venku.

Komplexní společenský román Osada na pahorku poprvé literárně zpracovává palčivé a kontroverzní téma židovských osad na Západním břehu. Izraelskou realitu vykresluje velmi věrně v jejích problematických, nečekaných a často i groteskních aspektech, s citem pro detail, humorem, ale i s hlubokou znalostí lidské psychiky. Současně ukazuje, jak se ideologie, ať už kolektivistická, či náboženská, může stát životním programem lidí vykořeněných a existenciálně ztracených, jakými jsou právě hlavní hrdinové Gavronovy knihy.

O AUTOROVI

Asaf Gavron (*1968) je izraelský spisovatel, překladatel a rockový hudebník. Je nositelem řady izraelských i zahraničních literárních cen, mimo jiné Ceny izraelského předsedy vlády (2011), francouzské Courrier International (2012) a Bernsteinovy ceny, kterou obdržel za svůj v pořadí pátý román Osada na pahorku (Ha-giv’a, 2013).Mezi jeho další knihy patří sbírka povídek Sex na hřbitově (Min be-bejt ha-almin, 2000) a romány Ice (1997), Stěhováci (Moving, 2003), Smrt na jazyku (Tanin pigua, 2006), Hydromania (2008) a nejnověji román Osmnáct ran bičem (Šmone esre malkot, 2017). Jeho knihy byly doposud přeloženy do dvanácti jazyků.

Asaf Gavron

Osada na pahorku

Z hebrejštiny přeložila Magdaléna Křížová

Pistorius & Olšanská

Příbram 2017

Tato kniha vyšla s laskavým přispěním Ministerstva kultury ČR,

Nadace Český literární fond

a Velvyslanectví Státu Izrael.

Z hebrejského originálu Ha-giv’a, vydaného

nakladatelstvím Sifrej alijat ha-gag a Jediot sfarim

v roce 2013, přeložila Magdaléna Křížová

Fotografie na obálce Karel Cudlín

Obálku navrhla Klára Horová

Jazyková redaktorka Kateřina Vinšová

Redakce tištěného vydání Hana Janišová

V roce 2017 vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská,

Pražská 128, 261 01 Příbram, jako svou 182. publikaci

Copyright © 2014 by Assaf Gavron

Translation © Magdaléna Křížová, 2017

ISBN 978-80-7579-026-2 (EPUB)

ISBN 978-80-7579-027-9 (MOBI)

ISBN 978-80-7579-020-0 (PDF)

ISBN 978-80-87855-81-2 (tištěná kniha)

Věnováno Hile, Gali a Maje

Prolog

Pole

Na počátku byla pole. Tenkrát ještě bydlel Otniel Asis v osadě Maale Chermeš a jen tak pro vlastní potěchu choval na dvorku před domkem kozu a pěstoval si na záhonku rukolu a třešňová rajčata. Kozu pořídil dětem, rukolu a rajčátka vysel pro svou ženu Ráchel, aby měla čerstvé do salátu. I viděl Otniel, že je to dobré, a protože ho zaměstnání účetního omrzelo, vyhlédl si pozemek patřící ještě k území osady, kde chtěl zkusit pěstovat zeleninu ve velkém. Jenomže jeho políčko sousedilo s vinohradem jiného osadníka, který ze zdejší révy vyráběl butikové víno a dodával ho na stoly telavivské restaurace Zlaté jablko a do dalších luxusních podniků – dokonce tvrdil, že má mezi odběrateli i pár sklípků v údolí francouzské řeky Dordogne a několik restaurací v Paříži. Vinař nad Otnielovými plány ohrnul nos a prohlásil, že má od obecního úřadu povolení vysadit právě na tomhle svahu novou vinici – zdejší prsť, chladné podnebí v zimě a vlahé letní noci mají totiž mimořádně příznivý vliv na kvalitu hroznů a jedinečný terroir dodává vínu kulaté tělo a květinový buket.

Otniel tedy ustoupil a dál vyrážel na toulky po okolí, protože hluboce miloval krajinu země izraelské, stejně jako miloval samotu, modlitbu a chůzi. Poněvadž dal sbohem práci účetního, mohl si dovolit chodit zarostlý vousem a oblékat se už jen do zemědělských montérek. Šplhal roklinami podél bystřin a vykračoval si po vrcholcích pahorků, až jednoho dne dospěl na ladem ležící, nepříliš kamenitý pahorek, kam nezasahoval olivový háj rolníků ze sousední arabské vesnice Harmíš. I pravil Otniel v srdci svém: „Zde se budou rozkládat má pole.“

A začal experimentovat s nejrůznějšími plodinami: vysadil okurky a rajčata, petržel a koriandr, cukety a baklažány, ředkvičky a hlávkový salát. Jenže rostliny sklápěly hlavu pod žárem slunečních paprsků, před zimními mrazíky oněměly úžasem a padaly hromadně za oběť myším a želvám. Nakonec Otniel zakotvil u pěstování chřestu na venkovních záhonech a žampionů ve skleníku a samozřejmě se dál staral i o pár záhonků rukoly a cherry rajčátek, která jeho žena Ráchel a dcery Gitit a Dvora s oblibou zobaly místo slunečnicových semínek.

Mezitím zažádal oblastní radu o koncesi pro zemědělské podnikání na vybraném pozemku a také o souhlas umístit na pozemku přepravní kontejner, který hodlal využívat jako skladiště a současně i jako kancelář. Vojenská správa je sice u podobných projektů vázána povinností vyčkat na schválení celostátních úřadů, výjimku však představují případy spadající pod legislativu z období britského mandátu, takže Otniel Asis prohlásil: „Jistěže z období mandátu, jak je libo, bratři Židé,“ a povolení bez průtahů získal, aniž se o tom celostátní úřady dozvěděly.

Přestěhoval na pahorek kozu a vzal si půjčku, aby mohl pořídit dalších pět kousků. Pravidelně je dojil a jejich lahodné mléko nosil v bandaskách domů, kde z něj s pomocí Ráchel zkoušel tlouct máslo a vyrábět sýr. Otnielovi se v zasnění zachvělo chřípí, když si představil, jak si tu časem postaví malou, ale moderně vybavenou rodinnou mlékárnu, a i tu révu si tady vysadí a začne vyrábět víno nesrovnatelně lepší než soused s celým tím svým údolím Dordogne, jen ať pukne závistí!

Oddělení Světové sionistické organizace pro osidlování Izraele mu dalo podepsat smlouvu na připojení k dvacetikilowattovému generátoru a Otniel zažádal o stavební povolení pro strážní budku, protože Arabové z nedaleké vesnice Harmíš mu chodili krást z pole zeleninu. Otniel pak ještě několikrát hlídal pozemek sám, vyzbrojený vlastní pistolí značky Desert Eagle Mark VII. Většinu času ale přístřešek zel prázdnotou, protože o úrodu přišel Otniel jen jednou, načež s pár dalšími osadníky vyrazil do vesnice, kde ztropil povyk a střílel do vzduchu, aby si to příště vesničané raději dvakrát rozmysleli, než se vydají zase pytlačit.

Jedním z těch osadníků byl i Uzi Šimoni, zavalitý Žid s mohutným plnovousem, muž hluboce oddaný myšlence velkého Izraele a Otnielův spolužák z jeruzalémské ješivy u Merkaz ha-Rav, kde se soustřeďovala středoškolská mládež nábožensko-sionistického proudu – Otniel tam studoval až do chvíle, kdy se rozhodl opustit běžnou životní dráhu zbožného mládence a dobrovolně narukoval do elitního bojového oddílu izraelské armády. Šimoni promlouval Otnielovi do duše a přesvědčoval ho, aby na tom místě založil novou osadu. Otniel se té myšlence zprvu bránil, od úřadů totiž dostal povolení jen k zemědělskému podnikání a k postavení strážní budky.

„S tím si nedělej hlavu,“ pravil Šimoni.

„Ale kde chceš sehnat peníze na domy, stavbu a transport materiálu?“ zapochyboval Otniel.

„Jistý dobrý Žid z Miami chce přispět na bohulibou věc,“ opáčil Šimoni.

Krátce předtím dospěl Otniel k rozhodnutí, že si v Maale Chermeš namísto provizorního bydlení v karavanu postaví zděný dům, jenomže narazil na odpor závistivého souseda, na zkorumpovaného advokáta realitní kanceláře a na houšť byrokratických předpisů, takže se celá záležitost neúnosně vlekla. Nakonec řekl své ženě Ráchel: „Ať se jdou všichni vycpat.“ Už měl po krk úmorného zápolení s úředním šimlem, omrzela ho ospalá maloměšťácká atmosféra osady Maale Chermeš a také už ho nebavilo chodit každý den na pole pěšky, dva kilometry tam a dva nazpátek. Zamiloval si ten pahorek vystavený čerstvým poryvům větru i výhled na majestátní biblickou krajinu rozkládající se vůkol a zastesklo se mu po časech bohatýrského mládí: po dobrodružných výpravách do Hebronu a do Kirjat Arba, po návštěvách sinajské osady Jamit před jejím dramatickým vyklizením, po šabatech strávených v osadách sužovaných arabským terorem za první intifády, po bouřlivých demonstracích proti dohodám z Oslo, kde je ztloukly policejní obušky a pálila do nich vodní děla. Nakonec se rozhodl dát na Šimoniho naléhání a Šimoni odkudsi sehnal dva karavany o ploše dvaadvacet metrů čtverečních. Jeden z nich Otniel s pomocí šikovného svářeče propojil s přepravním kontejnerem, který mu sloužil jako skladiště a kancelář, a se strážní budkou a přestěhoval se tam i s manželkou a dětmi, zatímco Šimoni se s rodinou usadil v druhém karavanu. Pak se oba vypravili do Jeruzaléma na příslušný úřad, kde si nechali zaregistrovat sdružení s názvem Zemědělské družstvo Chermeš.

Poté přišla na řadu úprava přístupové cesty. Giora, brigádní velitel oblasti a Otnielův kamarád z dob společného působení v elitní výsadkářské jednotce, později tvrdil, že výstavbu nové komunikace nezaznamenal. Cesta z Maale Chermeš II, klesající prudce do vádí a poté stoupající na vrchol pahorku, prý nebyla z hlavní silnice vidět. To však Giorovi nebránilo zavolat známému z ministerstva veřejné infrastruktury a zakrátko nechal odbor silniční správy umístit podél prašné cesty svodidla s ohledem na smrtelně nebezpečný charakter úseku, který šplhal strmě vzhůru nad hlubokým srázem.

Podle líčení brigádního velitele byl vývoj událostí následující: jedné zimní noci obdržel vysílačkou zprávu, že se na pozemku Asisova zemědělského družstva objevilo pět nových prefabrikovaných obytných buněk o ploše čtyřiadvaceti metrů čtverečních. Rozjel se tam obhlédnout situaci a na místě spatřil několik nákladních aut a karavanů. Podle vlastní výpovědi se mu však nepodařilo projet velitelským vozem až do cíle, protože mu cestu zahradili osadníci. Krátce nato se dostavil i předseda oblastní rady, došlo na slovní potyčky a vzápětí se sesypaly nadávky i na hlavu samotného brigádního velitele, který se spojil s civilní správou a dotázal se na další postup. Bylo mu řečeno, že obytné stavby nemají patřičné povolení, současně ale nebylo schváleno ani jejich odklizení. Vojáci proto jen naložili osadníky na armádní džípy, odvezli je pryč a v hlášení uvedli, že nelegální osada byla vyklizena. Druhý den ráno se osadníci vrátili a velitel brigády se věnoval naléhavějším záležitostem.

A tak byl pahorek obsazen a vyrostla na něm osada.

* * *

Zmíněných pět obytných buněk zapůjčil k pronájmu státní podnik Amidar s posvěcením ministerstva bytové výstavby, které jim díky kontaktům na ministerstvu zařídil předseda oblastní rady. Zima byla deštivá a chladná, přesto osadníky sužovali komáři. Chatrné provizorní příbytky osadníci opatřili dřevěnými dveřmi, do oken vsadili sítě proti hmyzu, bagrem urovnali přístupové cesty, pěšiny vysypali štěrkem a v jednom z karavanů zřídili synagogu (starší vybavení včetně zachovalého svatostánku se schránou na Tóru věnovala jeruzalémská synagoga, která modernizovala vnitřní zařízení a inventář, a samotné svitky Tóry přinesl neznámo odkud jeden z osadníků). V noci se po celodenní dřině střídali na hlídkách, obávali se totiž Arabů z blízké vesnice, kteří sledovali jejich počínání s podmračenou nedůvěrou. Tekoucí voda ani pravidelné dodávky elektřiny nebyly k dispozici, a tak museli osadníci vzít zavděk zrezivělou, prosakující mobilní cisternou a svítit si petrolejkami. Z hor se k nim čas od času připlížila hyena a s radostí jim kradla jídlo a oblečení. Častými návštěvníky byly i krysy a damani skalní.

Během prvních týdnů opustily osadu dvě rodiny. Asisovi a Šimoniovi však vytrvali a třetím, kdo přežil první zimu, byl Chilik Jisraeli, student politologie, kterému táhlo na třicítku a jehož vyzáblou tvář zdobil knír a brýle s tenkými obroučkami. Chilik vyrůstal v Maale Chermeš, tamní usedlý maloměstský život ho ale omrzel a zatoužil po něčem dobrodružnějším, čím by naplnil ideál pionýrského osidlování země zaslíbené, a tak se s manželkou a dvěma dětmi nastěhoval do jednoho z karavanů. Ovšem jak se říká, kde jsou dva Židé, tam jsou tři názory – a kde jsou Židé tři, běda jen pomyslet. Chilik se Šimoniho zeptal, jak to vlastně dopadlo se slíbeným peněžitým darem od bohatého mecenáše z Miami, protože Šimoni sice zjevně investoval peníze do výstavby, nebylo však jasné, kdo dostává kolik a na co. Uzi Šimoni si Otnielovi dotčeně postěžoval, že „ten klučina je tu na moje pozvání, ale má tu drzost mě vyslýchat“. Otniel přikyvoval, ale když to později doma vyprávěl Ráchel, uvědomil si, že otázky toho klučiny jsou zřejmě namístě. A tak zašel za Šimonim a pokusil se z něj vypáčit kloudnou odpověď. Jak velký rozpočet mají vlastně k dispozici? Nešlo by z těch peněz pořídit silnější generátor? Anebo obehnat osadu bezpečnostním plotem? Zavést noční osvětlení? Šimoni jen zabručel, že se „o všechno postará“ a Otniel „může být klidný“. Otnielův klid byl ten tam.

Jednoho dne Šimoni vykoukl z auta a zavolal na Otniela a Chilika, že má dvě nové rodiny, které se nastěhují do prázdných karavanů. Překvapený Chilik se zeptal: „A co je to za rodiny? Kdo rozhodl, že je tady chceme, a podle jakých kritérií?“ Šimoni ho probodl pohledem, pohladil si hustý plnovous a řekl: „Chlapče, ještě chvíli mě budeš obtěžovat podobnými otázkami a můžeš si balit kufry.“

Od té chvíle byli Otniel a Chilik na jedné lodi. Když se pokusili přijít věcem na kloub, zjistili, že se nad finančním darem z Miami vznáší nemálo otazníků, a zmocnilo se jich podezření, že se Uzi při správě družstevní pokladny dopouští nekalých praktik. Otniel zuřil. Nebylo by to zdaleka poprvé, co se za svůj život setkal s korupcí, ale zpronevěřit peníze určené na osidlování země zaslíbené? To překračuje všechny meze. Místo přímé konfrontace zvolil cestu zákulisního zatahání za nitky. Šimoni sice znal pár lidí na významných pozicích, ale Otniel měl v komunální politice také dost kontaktů a dobré vztahy pěstoval i s předsedou oblastní rady a s tajemníkem obecního úřadu v Maale Chermeš. Postupem času se mu podařilo Šimoniho odstřihnout od všech důležitých kruhů.

Jednoho rána se Otniel ve svém starém Renaultu Express vracel domů. Na silnici před vjezdem do osady se rozvaloval Šimoniho pes a drbal se za uchem.

„Ale ne! Proč? Copak to nevinné zvíře za něco může?“ křičel Šimoni, který vyběhl s ostatními před karavan, když uslyšel srdceryvné kňučení psa v posledním tažení.

„Vlítl mi přímo pod kola, neubrzdil jsem to,“ bránil se Otniel, který se pořád ještě nevzpamatoval z toho, co udělal.

„Nelži! Přejel jsi ho schválně! Nic ti neprovedl!“ Dvě malé Uziho dcerky propukly v hlasité vzlyky. Uzi jim věnoval zdrcený pohled a pak se obrátil zpátky k Otnielovi. Z očí mu sršel hněv. „Nikdy bych nevěřil, že dojdeš až tak daleko, Otnieli. To se nezastavíš před ničím?“

Počáteční Otnielův šok postupně vystřídala zlost, která narůstala, čím víc ho Šimoni obviňoval. Nakonec se mu zahleděl zpříma do očí a zeptal se: „Jak je to s tím hospodařením družstva, Uzi? Kam tečou peníze ze společné pokladny?“ Šimoni mu pohled opětoval, ale neřekl ani slovo. Jen vytáhl pistoli, nabil ji a jediným výstřelem ukončil psí trápení. „Jdeme,“ zavelel rodině, otočil se a zamířil domů. Nazítří se sbalil a pahorek v Samaří nadobro opustil. Ještě si stihl uplivnout a prohlásit, že Otniel a Chilik jsou „zlotřilejší než Kórach“.

A tak zůstaly na pahorku už jen dvě rodiny, které spojovala hluboká láska k zemi izraelské a také názor na povahu a způsob správy osady, avšak zoufale jim scházely finanční prostředky. Postupem času se však karta obrátila a usmálo se na ně štěstí. Tak jako má každý Izraelec, ať se usadí kdekoli, nárok na ozbrojenou ochranu a kolem jeho domova je vytyčena bezpečnostní zóna, kde se nesmí pohybovat žádní Arabové, i tentokrát se po nějakém čase objevila armáda, aby chránila rodiny Asisových a Jisraeliových a tři prázdné karavany. A s armádou přišla i strážní budka, vodojem a generátor nesrovnatelně výkonnější, než byl ten malý, který jim předtím poskytla Židovská agentura. Otniel se obrátil na svého dobrého známého, brigádního velitele Gioru, a poprosil ho, jestli by pro něj ze starého kamarádství něco udělal – osadníkům by velice ulehčilo život, kdyby se mohli na generátor napojit a brát vodu z vodojemu. Giora na něj mrkl a pokývl: „Jasná věc, máš to mít.“

Oddělení Světové sionistické organizace pro osidlování Izraele se myšlenka zemědělského družstva zamlouvala – kdo by také mohl něco namítat proti chřestu, žampionům a vynikajícímu kozímu sýru a vůbec proti pionýrskému nadšení jako za starých časů? Úředníci z oddělení pro osidlování Izraele zpětně schválili rozšíření osady Maale Chermeš a Otnielův statek přičlenili do dohody o legalizaci nových sídel na Západním břehu, kde napříště figuroval pod názvem „Kozí farma Chermeš – jih“. Výměnou za to požadovali pouze vyklizení jednoho z karavanů, na což nakonec nedošlo, protože se do něj nastěhovala nová rodina, byť i ta po několika týdnech zase odešla.

A tak mohl státní podnik Amidar dodat osadníkům nové obytné buňky.

Což zase umožnilo izraelské poště otevřít nové výdejní místo.

Načež mohlo ministerstvo pro veřejnou infrastrukturu vydat pokyn odboru silniční správy, aby v době, kdy se v oblasti nepohybují inspektoři civilní správy, zajistil vyasfaltování alespoň části přístupové komunikace.

A ministerstvo zemědělství mohlo zapsat Otniela do evidence zemědělců a umožnit mu odběr vody k zavlažování za sníženou cenu.

A náměstek ministra financí pro rozpočet mohl dát bance Tfachot zelenou k poskytování hypoték na bytové jednotky v lokalitě, což s sebou automaticky neslo souhlas ministerstva bytové výstavby k vybudování infrastruktury, a bezpečnostní zóna bez Arabů tak mohla být opět rozšířena.

A organizace Amana, napojená na radikální osadnické hnutí Guš Emunim, mohla vstoupit do hry a chopit se iniciativy při určování kritérií pro zemědělské využití půdy.

Jednoho dne dokonce osada obdržela darem kombajn od německé křesťanské organizace, podporující myšlenku velkého Izraele.

Letecké snímky lokality, pořízené jistou levicovou nevládní organizací, vedly k řadě telefonátů z ministerstva obrany, ministerstva vnitra, ministerstva bytové výstavby a dokonce i ze samotného úřadu vlády. Kdo rozhodl o založení nové osady? Komu patří to území a o jaký typ vlastnictví se jedná? Jsou to pozemky ve státním vlastnictví, pozemky, na něž stát vznáší vlastnický nárok, nebo pozemky, jejichž status je předmětem přezkumu? Jde o soukromý pozemek, vyvlastněný z bezpečnostních důvodů, popřípadě o pozemek řádně odkoupený od palestinského majitele, či naopak je to soukromý palestinský pozemek, který řádně odkoupen nebyl? A pokud by skutečně šlo o soukromý pozemek v palestinském vlastnictví, jedná se o zemědělskou půdu, či nikoli? Je ten pozemek veden v katastrálních záznamech, existují o něm úřední záznamy z dob britského mandátu? A kdo vydal povolení, aby na něm vznikla nová osada? Byly dodrženy všechny předepsané úřední postupy, byl projekt nejprve předložen ke schválení příslušným orgánům, pod něž spadá územní plánování? A pakliže ano, získal všechna potřebná povolení? Čí jurisdikci nová osada podléhá? A co na to říká rozpočtový dozor? Jakého názoru je v této věci správce veřejného majetku? Co k tomu může říci koordinátor vládních aktivit na Západním břehu? A co si o věci myslí brigádní velitelé? Probíral to někdo se středoizraelským velitelstvím?

Otázky, samé otázky!

Všem se dostalo zdvořilého vysvětlení, že ona údajná „nová osada“ je ve skutečnosti pouhý zemědělský statek, spadající ne-li celý, tak z rozhodující části pod jurisdikci osady Maale Chermeš; v podstatě se jedná o rozšíření už existující osady, k čemuž není zapotřebí svolení celostátních úřadů jako při založení osady nové, není tedy důvod k obavám. Nakonec kolem čeho se strhl takový humbuk? Otniel Asis chtěl všehovšudy jen pěstovat žampiony, chřest a rukolu, aby si je tihleti salonní telavivští levičáci mohli nakrájet do salátu anebo si je dát k večeři podušené v páře jako přílohu k lososu – prosím vás, s tímhle nám dejte svátek. Přesto byla nová osada zmíněna ve výroční zprávě mírového hnutí Šalom achšav a objevila se i na interaktivní mapě zpravodajského serveru Ha-arec. Inspektorát civilní správy následně zakročil a vydal příkaz zastavit veškeré práce na výstavbě bytových jednotek.

Výsledkem byla záplava telefonátů od nových zájemců, kteří se o osadě dozvěděli a chtěli se ke zdejší komunitě připojit.

A vzápětí i povolení vydané náměstkem ministra obrany pro záležitosti osad, aby byly na místo dopraveny další dvě prefabrikované obytné buňky státního podniku Amidar.

Následoval finanční příspěvek od odboru pro rozvoj venkovských samospráv ministerstva bytové výstavby.

A schválení rozpočtových prostředků od oblastní rady.

A do osady se stěhovaly další rodiny, bezdětné páry i mladí jednotlivci – jedni proto, že milovali izraelskou zem, druzí proto, že chtěli žít v lůně přírody a stranou hlučné civilizace, a další přilákala vidina nízkých životních nákladů. Všechno probíhalo naprosto transparentně – záznamy ze schůzí, kde se rozhodovalo o rozdělení parcel, byly vyvěšeny na informační tabuli před synagogou všem na očích –, avšak žádné oficiální vyhlášení nezaznělo. Čas od času se vynořily zvěsti o chystaném vyklizení osady anebo zahrozil prstem některý úřad, avšak na pahorku dál přicházely na svět děti, vládlo zde pionýrské nadšení a osada Maale Chermeš III se utěšeně rozrůstala.

Tři přišli o polednách

…o čtyři roky později

Konvoj

Pahorek. Světlá vyprahlá zem, tichá a téměř pustá: okrová žluť, posetá tečkami skalisek a osamocených olivovníků, tu a tam záplaty svěžích podušek zeleně, která tu vyrašila po dešti. Úbočí protínala uzounká hrbolatá asfaltka, široká právě pro jeden vůz. Obytná buňka ukotvená na korbě nákladního auta zvolna stoupala a klesala po klikatící se cestě. Za ní netrpělivě popojížděl žlutý palestinský taxík se zelenou poznávací značkou. Hned za taxíkem se kodrcala stařičká zaprášená dodávka značky Renault Express, jejíž zadní sklo zdobily nálepky hlásající „Golanská brigáda se k vyhánění Židů nepropůjčí!“, „Hebron navěky náš“ a „Zločinci z Oslo patří před soud“. Za volantem seděl Otniel Asis, jehož tvář rámoval mohutný plnovous, na hlavě měl posazenou širokou kipu a zaprášený byl stejně jako jeho automobil. Vzadu trůnil v dětské autosedačce jeho nejmladší syn, dvouletý Šuv-El, a usedavě plakal, protože mu v ostré zatáčce vyklouzl z ruky sáček s křupkami a spadl na podlahu, kam na něj nedosáhl ani on, ani otec. Na pejzech, splývajících kolem jeho dětské tvářičky, mu ulpěly žluté drobky. Čtvrtým vozem tohoto nahodile poskládaného konvoje, který se onoho jitra utvořil na asfaltce plné výmolů uprostřed Judské pahorkatiny, byl vojenský džíp, v němž seděl velitel roty kapitán Omer Levkovič se svými vojáky.

Silnice se tu stáčela a začínala stoupat strmě vzhůru. Nákladní auto zařadilo nižší rychlost, motor zaskučel a jal se s řevem šplhat do kopce stejným tempem jako stádo koz, které mezitím lhostejně poskakovalo podél silnice. Taxikář cosi zamumlal arabsky, zatroubil a prudce vyrazil vpřed, aby v nebezpečném manévru náklaďák předjel. Jakmile se však zařadil před něj, ozvala se tupá rána, zaskřípění pryže vláčené po asfaltu a řidičovo zaklení – píchlá pneumatika. Taxík zastavil a zablokoval cestu vozidlům za sebou. Vystoupil z něj Jeff McKinley, jeruzalémský dopisovatel deníku Washington Post, toho času na cestě za vlivným ministrem izraelské vlády, který mu přislíbil rozhovor ve svém domě v jedné z osad šest kilometrů odsud. McKinley pohlédl na hodinky a setřel si krůpěje potu z čela. Večer předtím mu otec líčil, jak ve Virginii napadl sníh, a tady se z něj už v únoru pot jen leje. Za deset minut ho má přijmout ministr ve své rezidenci. Není čas zdržovat se čekáním, až taxikář vymění kolo. Podal řidiči padesátišekelovou bankovku a vykročil k místu o pár desítek metrů dál, které se mu jevilo příhodné k tomu, aby si mohl mávnout na projíždějící auto.

Jako by nestačilo, že je zpocený, tlačí ho čas a sotva popadá dech, což svědčilo o odstrašujícím stavu jeho fyzické kondice i naléhavé potřebě shodit pár nadbytečných kil, ke všemu spatřil na tom místě u silnice muže, který tam už stál a vyhlížel ochotného řidiče či volný taxík. Na sobě měl drahý oblek, paže složené na prsou a u nohou mu stál velký kufr. V širokém úsměvu odhalil McKinleymu svůj bělostný chrup a promluvil na něj v hebrejštině, z níž ovšem McKinley nerozuměl ani slovp.

Ještě než McKinley došel na místo vhodné ke stopování, kamion s karavanem na korbě objel stojící taxík, poté následoval jeho příkladu zaprášený renault a nakonec i vojenský džíp. Renault zablikal a sjel ke krajnici.

„Zdravím vás, bratři Židé!“ zvolal od volantu Otniel Asis.

„Kam byste nás mohl hodit?“ zeptal se řidiče muž s kufrem.

„Do Maale Chermeš III,“ odpověděl Otniel Asis, pohledem si přeměřil tmavomodré elegantní sako a poté pohlédl stopaři do očí, v nichž spatřil unavený výraz.

„No tak to je paráda,“ zahalekal stopař a zvedl z rozpáleného asfaltu těžký kufr.

„Jen kdybyste byl tak laskav, milý příteli,“ oslovil ho řidič za volantem, „a podal klukovi ty křupky, co mu spadly na zem.“

Pak se Otniel obrátil na Američana. „A co vy, mladý muži?“ otázal se.

„Can you get me anywhere near Yeshua, where minister Kaufmann lives?“ zeptal se McKinley.

„What?“ opáčil Otniel.

„Settlement?“ zkusil to McKinley jednodušeji, když se ukázalo, že ani zopakování původní otázky nepomůže.

„Settlement, settlement, yes!“ odvětil Otniel s úsměvem. „Please, please!“

McKinley se ovšem ve zdejších končinách nevyznal a uniklo mu, že se na okolních pahorcích rozkládá jak osada Maale Chermeš a její dvě odnože s čísly II a III, tak i o něco dál Givat Ester a až za ní její dceřiné osady Sde Gavriel a Ješua, kde bydlí pan ministr. A tak se nic netuše vmáčkl na zadní sedadlo vedle chlapečka.

Konvoj odbočil na vedlejší silnici – karavan na korbě náklaďáku, velitel roty se svou skvadrou v džípu, zaprášená dodávka a v ní osadník s dítětem a dvěma stopaři, Američanem a Izraelcem. Tahle asfaltka byla ještě užší a příkřejší než ta předchozí, a tak dvěma menším autům opět nezbývalo než šinout se vzhůru šnečím tempem, které určoval veliký kamion v čele. Šedozelené oči kapitána Omera Levkoviče se upíraly k zadní části karavanu a prozrazovaly jistou obavu, že mobilní příbytek sklouzne z korby a zřítí se přímo na auta jedoucí za ním. Mrkl na hodinky a pak sklouzl pohledem ke zpětnému zrcátku.

„Člověče, vy jste mi nějaký povědomý. Neznáme se my dva odněkud?“ obrátil se Otniel na stopaře vládnoucího hebrejštinou. Muž se dlouze zahleděl na řidičovu mohutnou hlavu se širokou kipou posazenou na temeni.

„Nevím… Tam u vás bydlí můj brácha. Ale vypadáme každej jinak,“ odpověděl.

Otniel znovu pohlédl na černovlasého pasažéra a pak obrátil zrak zpátky k silnici před sebou. „Gabi Kupper,“ zkusil mu stopař pomoct. „Znáte?“

Řidič svraštil čelo.

„Nikdo takový u nás není. Máme tam jednoho Gabriela. Gabriel Nechuštan. Svatý muž, hotový anděl. Dělá u mě na farmě.“

„Nechuštan?“ zopakoval Roni Kupper. Teď svraštil čelo zase on.

Americký novinář pohlédl nervózně na hodinky.

Když konvoj překonal pomalé stoupání, objevila se před ním brána do osady Maale Chermeš I. Trojice vozů vjela dovnitř, na kruhovém objezdu zabočila doprava, projela osadou s dlážděnými ulicemi a pěknými kamennými domky a minula hospodářské budovy na okraji – vinařství, koňský statek, pilu. Zamířila dál po holých stráních pahorku, až se před ní objevily karavany pobočné osady Maale Chermeš II, za níž končila asfaltová silnice a dál vedla už jen prašná cesta, která klesala dolů do vádí a odsud zase šplhala vzhůru po protějším svahu.

„Tati, ham ham není,“ oznámil Šuv-El otci, že dojedl křupky. Kabinou řidiče se šířil nasládlý zápach.

„Copak, chlapče, nepokakal ses nám?“ zeptal se otec syna.

„No ty vole,“ zamumlal Roni Kupper. „Kde to vůbec jsme?“

Jeff McKinley cítil, jak se mu zvedá žaludek.

Kola aut zvířila žlutavý prach, který v kotoučích stoupal k jiskřivé zimní obloze, a za několika zákrutami se před nimi zjevil nejprve vodojem s hrubě načmáranou Davidovou hvězdou, hned za ním pak vojenská strážní věž a nakonec jedenáct karavanů nové osady, rozesetých kolem silnice, která se stáčela a vracela zpět k bráně. U vjezdu do osady stál na stráži voják Joni se samopalem na zádech a vítal příchozí mladistvým úsměvem, skrytý za slunečními brýlemi značky Ray-Ban.

Před návštěvníky se otevřel výhled na panensky nedotčenou krajinu: do dálky se před nimi prostírala Judská poušť v celé své nádheře, její zářivé pahorky čněly k nebi, kdesi dole u jejich úpatí se třpytilo Mrtvé moře a v dáli za ním se rýsovalo pohoří Moabu a Edomu. O něco blíže byly vidět rozeseté skvrnky vesnic a osad, opodál pak oseknutý vrcholek Herodeia a zástavba většího palestinského města, z něhož část zakrýval lem obrovité šedé betonové zdi jako dárek v balicím papíru, který nesmíte rozbalit.

Hned za vjezdem do osady stála improvizovaná velká cedule a na ní se skvěl nápis v hebrejštině a v angličtině, vyvedený poněkud dětským písmem: Vítejte v Maale Chermeš III.

Ceremonie

Když Renault Express dojel na místo, zeptal se Jeff McKinley anglicky, kde najde dům ministra Kaufmanna. Otniel mu gestem naznačil, ať chvilku vyčká, a křikl směrem k domovu: „Ráchel! Seber děti a pojďte, za chvíli nám to začíná!“ A pak se otočil k McKinleymu a s těžkým hebrejským přízvukem prohlásil: „You come with us – we have American guy.“

A tak Jeff McKinley následoval Otniela a Ráchel Asisovy a jejich šest dětí různého věku k novému hřišti osady Maale Chermeš III, kde už bylo živo. Dorazili všichni místní, postávali tu i čestní hosté a slibovaný Američan Josh ochotně McKinleymu vysvětlil, že ministr Kaufmann bydlí v osadě Ješua přes údolí, na protější straně vádí. Je odsud vidět i jeho vila, ten dům s taškovou střechou, ukázal na ni prstem, vzdušnou čarou je to sotva kilometr, ovšem autem po silnici to vydá na pěkných pár kilometrů. McKinley pohlédl na hodinky a pochopil, jak velké už má zpoždění, vytáhl z kapsy mobil a zavolal asistentovi ministra, vyložil mu, k jakému došlo nedorozumění, a požádal o přeložení schůzky na pozdější hodinu, avšak vyslechl si zamítavou odpověď, pan ministr musí být už za hodinu v Jeruzalémě a krom toho je na nedochvilnost vysloveně alergický. McKinley se ještě jednou hluboce omluvil a zavěsil, pak zvedl oči a bloumal pohledem po shromáždění, až se překvapeně zarazil u vzrostlého muže s impozantním břichem a hustým, pečlivě vyčesaným obočím. Obrátil se k Joshovi a zeptal se: „Není tamhleto náhodou Sheldon Mamelstein?“

Dětské hřiště působilo dojmem, jako by ho sem shůry snesla ruka obrovitého božstva z Monty Pythonova létajícího cirkusu, nebo snad jako končetina zámožného a pěstěného Newyorčana, implantovaná do těla zuboženého beduínského pastevce: obdélník zeleného trávníku o velikosti basketbalového hřiště, pár důkladně promazaných dřevěných houpaček, které se pohybovaly hladce a bez sebemenšího zavrzání, členitá prolézačka se skluzavkami a tři menší zvířátka na pružinách, na něž mohly děti vylézt a pohoupat se – jedno znázorňovalo mořského koníka, druhé slepici a třetí, které do zdejší scenérie zapadalo asi nejlépe, mělo podobu velblouda.

Tohle hřiště v samém středu osady Maale Chermeš III budovali dělníci už několik týdnů – zarovnávali terén, pokládali trávníkové koberce, montovali prolézačky a hrací prvky, dokonce sem umístili i odpadkové koše a připevnili vývěsní tabuli, jak se sluší a patří pro nový veřejný prostor – a právě dnes přípravy vyvrcholily slavnostním otevřením nového hřiště za účasti hlavního sponzora, pana Sheldona Mamelsteina z New Jersey, dále poslance Knesetu a horlivého příznivce osadnického projektu Uriela Cura a několika komunálních politiků.

Do mikrofonu zafoukal studený vítr, jehož šelestění se přeneslo do dvou reproduktorů a odtud do chladného vzduchu na prostranství hřiště. Tam už postávala většina místních i přespolních, celkem asi čtyři desítky lidí. Mezi prolézačkami pobíhaly děti, dokud je rodiče nechytili do náručí a neposadili do kočárků nebo na trávník, aby si mohli v klidu vyslechnout řečníky.

„Není tomu tak dávno, sotva pět let,“ zahájil svůj proslov poslanec Uriel Cur, „kdy na tomto místě nebylo zhola nic – jen kamení, bodláčí a divá zvěř.“ Vedle něj stál na pódiu hlavní sponzor Sheldon Mamelstein s hlavou nakloněnou k Joshovi, rusovlasému mladíkovi s plnovousem, rodákovi z Brooklynu, který mu šeptem do ucha simultánně tlumočil řečníkova slova.

„Nyní, v měsíci švat roku 5769, zde stojíme a obdivně se skláníme před výsledky vaší pracovitosti a píle, před vaší příkladnou houževnatostí, před vším, co jste zde v potu tváře vlastníma rukama vybudovali, před vaší oddaností hodnotám pionýrského osidlování a nezdolnou vírou ve svatost této země, s níž jste vy, drazí obyvatelé Maale Chermeš III, vystavěli tuto osadu, jež je ozdobou a pýchou naší vlasti...“

Poslanec Cur se odmlčel, aby nabral dech. V mikrofonu hvízdaly poryvy větru a nesly se ozvěnou přes pahorek. Sheldon Mamelstein zvedl hlavu a podrbal se na zátylku. Těhotné ženy a omladina přenesly váhu z jedné nohy na druhou. Děti se začaly ptát, jestli už můžou na houpačky a skluzavky. Rodiče je ujistili, že za chvíli. A kapitán Omer Levkovič si pomyslel, co to blábolí o švatu 5769? To nemůže normálně říct únor 2009?

Po poslanci Curovi proneslo pár děkovných slov ještě několik dalších funkcionářů a nakonec se za mikrofon postavil sám hlavní sponzor Sheldon Mamelstein, jehož projev Josh přetlumočil do jednoduché hebrejštiny s těžkým americkým přízvukem. Obecenstvo Mamelsteina odměnilo řídkým potleskem.

Nakonec byl Mamelstein vyzván, aby se zhostil čestného úkolu odhalení pamětní desky, která nesla jeho jméno a datum otevření hřiště. S grácií přešel hrubku v přepisu svého jména do latinky – jak bývá v Izraeli zvykem, přepsali jeho jméno jako MAMELSHTEIN – a nechal se vyfotografovat s poslancem Urielem Curem, s osadníky a několika dětmi před pamětní deskou. Tím byla oficiální ceremonie uzavřena. Děti se s jásotem vrhly na nové prolézačky. Rodiče na ně volali: „Dávej pozor! Ať nespadneš!“ Ženy se navzájem svěřovaly se strastmi a radostmi těhotenství, vyměňovaly si doporučení na dobré víno ke kiduši a sdělovaly si novinky ze školy v osadě Maale Chermeš I. Otcové klábosili o Chilikově doktorátu, o Volvu S80, v němž přijel poslanec Cur, a o tom, že Faríd ze sousední arabské vesnice Harmíš nabízí výměnu hlavy motoru za poloviční cenu. Zanedlouho se volným krokem odeberou k večerní modlitbě v provizorní synagoze dole u kruhového objezdu, před nějž kdosi upevnil příslušnou dopravní značku. Poslanec Cur hovořil se Sheldonem Mamelsteinem a pokoušel se s ním domluvit schůzku. Otniel nabídl VIP hostům krátkou prohlídku osady. Poslanec pohlédl na hodinky, zamumlal „ale ne“, zastrčil si do ucha bezdrátové sluchátko a spěchal se rozloučit, několika lidem potřásl rukou, dalším zamával a nastoupil do služebního automobilu. A poté co všichni doprovodili pohledem Volvo S80, mizející v dálce, otočili se a s překvapením zjistili, že dole na svahu horského hřebene se právě za notného rámusu, křiku a opatrného manévrování snáší z korby kamionu na zem nový karavan, a v duchu se podivili, jak se tam ten kamion dostal, čí je a jak to, že se tu objevil zrovna dnes, ale než se stihli řidiče na cokoli zeptat, vyhoupl se zpátky do kabiny a odjel.

Prohlídka

Skupinu návštěvníků provedl po osadě Otniel Asis, její nejstarší a nejzasloužilejší obyvatel, ještě v pracovních botách a špinavém triku, které si od rána nestačil převléknout, a Chilik Jisraeli, který se pro tu příležitost oblékl do slušivé kostkované košile a pečlivě si ulízl vlasy. V čele průvodu s nimi šel také Natan Eliav, tajemník obecního úřadu mateřské osady Maale Chermeš. Výklad tlumočil americkému milionáři a jeho doprovodu rusovlasý Josh. Po jejich boku kráčel velitel roty kapitán Omer, který přijel s Otnielem a Natanem „probrat jistou neodkladnou záležitost“, a Otniel mu slíbil, že se mu bude věnovat, hned co provede váženého hosta z Ameriky po osadě a ukáže mu, čím se pyšní. Ke skupince se připojil i novinář Jeff McKinley z deníku Washington Post. Nikdo mu nevěnoval zvláštní pozornost – osadníci měli za to, že patří k Mamelsteinovu doprovodu, a Mamelsteinovi lidé ho považovali za místního. Jako poslední se jim v patách vlekl hlouček znuděných dětí.

Delegace prošla nevelikou osadu: vinice, planě rostoucí opuncie, záhony květin, synagoga zřízená v jednom z karavanů, kozí chlév a pole, na nichž Otniel Asis pěstoval svou biozeleninu. Mezi dvorky a karavany se povalovalo všelijaké harampádí – rámy bicyklů s chybějícími koly, pohozený běžecký trenažér, vrak peugeotu stočtyřky, na jehož zadním skle byly dosud vidět nálepky s nápisy Chci Begina za premiéra a Všemohoucí Bože, milujeme tě, staré gauče, ledničky a srolované koberce. A kolem dokola se prostírala všudypřítomná příroda, majestátní, vznešená a panensky nedotčená, která jako by křičela, šeptala, zpívala v němém nápěvu: Toto je poušť. Toto je biblická krajina. Zde leží prapočátek světa.

„A ten báječný vzduch!“ pronesl Sheldon Mamelstein a nadechl se z plných plic. Slunce už zapadlo za obzor a v soumračném světle připadala okolní poušť návštěvníkům jako měsíční krajina. Takhle nějak mohl vypadat svět v okamžiku stvoření, jako by vesmír při svém zrodu znehybněl a zamrzl v čase. „Nemám slov,“ vydechl uznale Sheldon Mamelstein a jeho doprovod zůstal stát před tou nádherou v němém úžasu.

Mamelstein se náhle zarazil a ohromeně ukázal před sebe: „Velbloud!“

„Ano, přesněji řečeno velbloudice,“ opravil ho Otniel a Josh se zapotil, než našel v angličtině vhodný ekvivalent.

„Ta patří některé ze zdejších rodin?“

„Sasonům,“ odtušil Otniel a dál to nerozváděl. Místo toho řekl: „A tady už je náš dům, račte prosím dál, zvu vás na kávu.“

Rodina Asisových obývala jednoduchý karavan, tentýž, který jim před lety pomohl šikovný svářeč spojit se strážní budkou a k němuž později přibyl ještě i obytný kontejner, přistavěla se dřevěná veranda a část zdí byla obložena jeruzalémským kamenem – poslepovaná všehochuť, tvořící dohromady něco přes sedmdesát metrů obytné plochy. V jedné domácnosti se tu tísnilo osm hlav: Otniel, jeho žena Ráchel a šest dětí ve věku od dvou do šestnácti let – nejstarší Gitit, dvojčata Jakir a Dvora, Chananjáš, Emuna a malý Šuv-El. Uvnitř vládl obvyklý nepořádek, rozházené hračky a dětské knížky, nesourodá sbírka nábytku, který dali za ta léta dohromady, něco získali darem a pár kousků našli na chodníku ve městě, kde je někdo coby nepotřebné odložil, a knihovna plná náboženské literatury o judaismu, stojící na mírně zvlněné, místy oprýskané podlaze. Velká okna karavanu i veranda nabízely výhled na vyprahlé pouštní pahorky a opodál se rýsovalo několik domů přilehlé arabské vesnice Harmíš.

Vnitřek domu se vzápětí naplnil tak, že tam nebylo skoro k hnutí. Ráchel přinesla hostům kávu a závin. Slunce zapadlo za obzor, od podlahy stoupal chlad a rozehřátá elektrická kamínka sálala na plný výkon. Ve volném prostoru pod karavanem kvílela meluzína, jak se vítr proháněl mezi uskladněným pracovním nářadím. Tam, kde zdi nebyly obložené jeruzalémským kamenem, neposkytovaly sádrokartonové stěny karavanu dostatečnou teplotní ani zvukovou izolaci.

„Je ta osada legální?“ zeptal se Mamelstein.

Otniel si vyměnil pohled s Chilikem, usmál se pod vousy a prohlásil: „Všechny osady jsou legální, poněvadž všechny vznikly s vědomím vlády a s jejím souhlasem. My patříme samosprávně pod obec Maale Chermeš.“ Mávl rukou směrem k mateřské osadě. „Nehledě na to,“ pokračoval zasloužilý osadník, „že Maale Chermeš III ani dost dobře ilegální být nemůže.“

Milionář se zasmál a jeho podřízení ho úslužně následovali. Otniel znal Sheldona Mamelsteina a věděl, jaké názory zastává. Současně však chápal, že si člověk jeho postavení nemůže dovolit být spojován s něčím, co by si někdo mohl vyložit jako porušení zákona. „Jak to myslíte, že nemůže být ilegální?“

„Naše osada nemůže být ilegální, poněvadž podle záznamů ministerstva obrany byla před několika lety evakuována. Tím pádem z úředního hlediska neexistuje. Zato tu máme prosperující farmu, která se těší ochraně armády.“

Mamelstein nadzdvihl obočí a zalétl pohledem na verandu, kde stál důstojník a vojačka, oba pohroužení do esemeskování na svých mobilech. Pak mu obočí pokleslo a rty se roztáhly do úsměvu.

„Copak sem armádu neposlalo ministerstvo obrany?“ podivil se jeden z poradců.

„Jistě, a co má být? Ministerstvo obrany tahle osada nezajímá, pro ně neexistuje, byla vyklizená. Jediné, co je zajímá, je přítomnost židovských obyvatel, kvůli nimž tu zřídili základnu a poslali sem vojáky.“ Pohlédl směrem ke kapitánu Omerovi, který byl zrovna zabraný do telefonního hovoru. „Oddělení Světové sionistické organizace pro osidlování Izraele zajistilo, aby tu byla zřízena zemědělská farma. K tomu není zapotřebí povolení celostátních úřadů. Taky nám přes civilní správu zajistili generátor a armáda nám poskytla přístup k pitné vodě. Ministerstvo bytové výstavby nám prostřednictvím podniku Amidar dodalo většinu karavanů. Zkrátka levá ruka neví, co dělá pravá. Naštěstí pro nás.“ Otniel se usmíval, zatímco Josh překládal jeho slova do angličtiny. Také na Chilikově tváři se objevil úsměv, pak usrkl ze své instantní kávy a opatrně postavil šálek zpátky na stůl.

Když vyšli před dům, milionář si zblízka prohlédl místa, kde byla spodní část zdi karavanu obložena jeruzalémským kamenem, a udiveně zavrtěl hlavou. Kapitán Omer se znovu pokusil sdělit Otnielovi, co má na srdci. „Za pět minut jsem u vás, vždyť vidíte, že už to taky chceme mít z krku,“ utrhl se na něj Otniel.

Prošli kolem strážní věže a vodojemu a zamířili zpátky k dětskému hřišti, zářícímu novotou. „A co se to děje tamhle?“ zeptal se najednou bohatý mecenáš a ukázal prstem směrem k jednomu z příbytků. Všichni pohlédli směrem ke karavanu obývanému Eleazarem a Žeňou Freudovými, který se teď třásl jako pacient postižený Parkinsonovou chorobou, zachvíval se a poskakoval proti obloze zalité červánky.

„Ach tak,“ pochopil Otniel Asis. „Zde je zapotřebí vědět, že když se karavan takhle natřásá a všechno uvnitř řinčí a padá, neznamená to zemětřesení, nýbrž jen puštěnou pračku!“ Jakmile k uším Sheldona Mamelsteina dolehl překlad, propukl milionář v hurónský smích, který vzápětí nakazil všechny okolo. Dokonce i na rtech důstojníka izraelské armády pohrával úsměv. „Tohle až uslyší Norma,“ zahýkal Američan a se smíchem se plácal do stehen.

Následovalo obřadné rozloučení, děkování, objímání, tisknutí rukou a polibky na tvář, načež hosté nasedli do automobilů a zmizeli v oblacích zvířeného prachu. Dopisovatel deníku Washington Post se nenápadně vytratil a zamířil pěšky k branám osady. Původně měl v úmyslu požádat někoho z Mamelsteinova doprovodu, jestli by se nemohl svézt zpátky s nimi, ale nakonec dospěl k závěru, že bude lepší nikomu neprozrazovat, co je zač.

„Nuže, příteli,“ obrátil se teď Otniel ke kapitánu Omeru Levkovičovi, „teď nám můžete povědět, co máte na srdci, že to nemohlo počkat.“ Osadníkovy oči se střetly s unylým pohledem světlovlasého důstojníka.

Omer otevřel složku papírů, kterou nesl v podpaží. „Tohle je pro vás,“ podal Otnielovi úřední listinu. „Demarkační vyhláška vydaná středoizraelským velitelstvím armády.“

„Demarkační vyhláška? To jsou mi věci.“ Otniel si podezřívavě prohlížel dokument.

„Co to je?“ přidal se Chilik a nakoukl Otnielovi přes rameno.

„Demarkační vyhláška,“ zopakoval velitel roty a pokračoval, jako by těm dvěma protřelým osadníkům četl myšlenky. „Kdepak pozastavení ilegální výstavby. Kdepak civilní správa anebo příkaz k demolici jednotlivých staveb. Sami nejlíp víte, že různé demoliční výměry visí nad vašimi karavany už léta, ale nikdo s tím nic nedělá, protože je každému jasné, že byste si hned nechali přivézt karavany nové. A proto velitelství přišlo s demarkační vyhláškou. Evakuovat se musí celá oblast, pryč musí nejen stavby, ale i obyvatelé s veškerým movitým a nemovitým majetkem. A samozřejmě všechny domy se musí zbourat. Tak co, pořád si myslíte, že levá ruka neví, co dělá pravá?“

Otniel se pustil do čtení:

Do osmi dnů od zveřejnění této vyhlášky jsou všechny osoby zdržující se v dotčené lokalitě povinny neprodleně ji opustit. Se zveřejněním této vyhlášky vstupuje v okamžitou platnost zákaz veškeré stavební činnosti ve vymezené oblasti, dále pak zákaz vstupu nepovolaným osobám a zákaz dovozu materiálu a dalšího vybavení za účelem stavebních prací.

Rozkaz byl podepsán náčelníkem středoizraelského velitelství a připojena k němu byla i mapka vymezující přesně demarkační oblast – celé území osady Maale Chermeš III včetně zemědělské půdy.

Otniel dočetl a vrhl na Omera pohled plný zášti. „Vy zas děláte brykule. No nevadí. Podáme stížnost k vojenskému odvolacímu soudu, a jestli nepochodíme tam, poženeme to k Nejvyššímu soudu, a pokud i tam prohrajeme, počkáme dva roky, až vyprší platnost téhle vyhlášky, Bůh nám pomáhej. Přece nás nechcete odvléct násilím, nemám pravdu?“

Hledal v Omerově tváři náznak úsměvu nebo povzbudivý pohled, ale nic takového tam neviděl. Namísto toho se mu v očích objevila jiskřička zvědavosti a ze rtů mu vyklouzla opatrná otázka: „Co jsou to brykule?“

Otniel se zhluboka nadechl a s povzdychem si odfrkl. „Potíže,“ utrousil a přitom vyťukával na mobilu číslo na předsedu oblastní rady.

„Hodně štěstí a šabat šalom,“ odpověděl velitel roty, mávl na řidiče, aby nastartoval, a nasedl do džípu. Zastavil se u brány, kde voják držel stráž. „Joni, vezmi tyhle letáky a rozvěs je po všech domech v osadě,“ a podal mu štos papírů s vytištěným textem demarkační vyhlášky.

Pokynul americkému novináři, který stál opodál se zdviženým palcem, aby si nasedl, a zmizel za zákrutou silnice, klesající do větrného soumraku. Voják Joni odlepil zrak od vzdalujícího se džípu, pohlédl na letáky a zavřel bránu.

Bratři

Roni Kupper se slavnostního otevření nového hřiště neúčastnil. Když ho Otniel vysadil u domku, kde prý bydlí „jediný Gabriel v celé osadě“, vytáhl ze zavazadlového prostoru dodávky kufr na kolečkách a drncal s ním ještě pár metrů po hrbolaté asfaltce. Prošel brankou a pokračoval kolem zažloutlé zahrádky ke dveřím karavanu, na nichž se skvěla cedule sdělující návštěvníkům: VÍTEJ, KDO PŘICHÁZÍŠ. Dveře nebyly zamčené. „Gabi? Gabi!“ zavolal dovnitř a rozhlédl se po karavanu. Pak nasál chřípím vzduch a zavětřil – vznášel se tu podivný zatuchlý zápach. Zrak mu padl na černou skvrnu v rohu. Odtáhl kufr do místnosti napravo, sloužící podle všeho jako obývací pokoj, a svalil se na vyvýšenou matraci, která tu byla místo gauče. Zíral do stropu a vdechoval čerstvý vzduch, který sem proudil z jakési neviditelné škvíry. Na chvíli zavřel oči, zase je otevřel a obrátil zrak k jednoduché knihovně. Klouzal pohledem po hřbetech knih a snažil se rozluštit jejich tituly. Samé svaté spisy v červených vazbách, ve kterých se za mák nevyznal: Zohar, Šulchan aruch, soubor naučení a kázání rabiho Nachmana z Braclavi, Maimonidův Průvodce zbloudilých, Sefer ha-midot, Kniha světel od rabiho Isaaka Kooka. „Gabi?“ zavolal. Zdálo se mu, že slyší někoho přicházet, ale nikdo neodpověděl.

Gabriel odešel na slavnostní otevření hřiště, odtamtud pokračoval do synagogy na odpolední modlitbu a pak se zdržel s ostatními na kus řeči. Až když se navečer vrátil domů, našel ke svému notnému údivu v obýváku obrovský kufr, zabírající téměř čtvrtinu místnosti, a na gauči rozvaleného staršího bratra, který hlasitě chrápal a po tváři obrácené ke stropu se mu rozléval pokojný rybí výraz. Gabi se na bratra mlčky zadíval. Pozoroval jeho stoupající a klesající hruď a rty, které se zachvěly při každém chrčivém výdechu. Jeho paže, překřížené na prsou a spočívající v absolutním klidu, jeho široká chodidla v kdysi bílých sportovních ponožkách s patami tak prodřenými, až se v tkanině jasně rýsovala vazba. Pak mu pohled sklouzl zpátky ke kufru. Roni, bratříčku. Usmál se na něj a opatrně ho pošimral na nose. Roni odpověděl ryčným zachrápáním.

Gabi se odebral do kuchyně a postavil na čaj. Rozsvítil. Teď si v klidu vypije čaj, pak přichystá oběma večeři a odříká večerní modlitbu. Zapnul rychlovarnou konvici, která po několika vteřinách zareagovala hučením, postupně sílícím a přecházejícím do hrkavého bublání, až nakonec s cvaknutím odskočil spínač. Gabi vložil do skleněného šálku s jemným uchem sáček čaje značky Wissotzky, zamíchal cukr, lžička zacinkala o skleněné stěny.

„Udělej mi taky, dám si s tebou,“ ozvalo se z obýváku ochraptěle.

„Už to nesu.“ Gabi vešel do obýváku a postavil na poličku vedle Roniho hlavy skleněný šálek, u jehož dna se dosud rozpouštěly krystalky cukru. „Čaj,“ dodal na vysvětlenou a uvelebil se v křesílku naproti němu. Zamumlal požehnání Tomu, jenž svým slovem stvořil všechny pokrmy, párkrát do vroucího čaje zafoukal a pak opatrně usrkl. „Tak tě tu vítám, brácho. Dlouho ses neukázal.“

Roni se posadil a protáhl se ve snaze setřást rozespalost a únavu, způsobenou změnou časového pásma. „Uáááááá,“ zívl nahlas.

Vzal čaj a hlučně z něj usrkl. „Přeslazenej,“ podotkl.

Pohlédl na bratra, který se dál usmíval. „Potřeboval bych se tady na nějakej čas zašít.“

„To mi došlo. Podle toho kufru.“

„Jasně.“ Oba dál mlčky popíjeli čaj. Co to má na hlavě za širokou bílou kipu se střapcem? přemítal Roni. Vousy má pořád stejně rozcuchané, ale trochu mu povyrostly, a ty pejzy – takové se snad nosí jen v ultraortodoxní čtvrti Mea Šearim, ne? V duchu však musel uznat, že nový vzhled bratrovi sluší, zbožnost padla jeho hubené postavě jako ulitá, ladila se zasněným leskem v jeho hnědých očích i s jeho světlou pletí. Z obou bratrů odjakživa vypadal jako správný chlapík z kibucu spíš Roni, byl opálený a silný a z očí mu čišelo sebevědomí, ale i větší lehkovážnost, jako by mu tam neustále pohrávala jiskřička šibalství.

„Neměl bys k tomu třeba nějaký sušenky?“

Gabi pohlédl ke kuchyni, ale zbytečně. Sušenky neměl.

Mlčení se prohloubilo, jen občas ho přerušilo usrknutí čaje. Nakonec se Gabi na bratra dlouze zahleděl. „Co s tebou bylo?“ zeptal se. „Naposled jsme spolu mluvili na tvoje čtyřicátiny. Řekl jsi mi do telefonu, že máš moc práce a že se ozveš večer, ale pak už jsi nezavolal. Půl roku ticho. A předtím jsme spolu mluvili na tvoje narozeniny o rok dřív. Co že nejsi v Americe?“

Roni vstal z gauče a vyhlédl z okna. Pod karavanem hvízdal vítr. „Ten výhled odsud je božskej, člověče. To se musí nechat.“ Otočil se a zadíval se na bratra. „A co je novýho u tebe, jak jde život? Ten chlápek, co mě svezl, říkal, že jseš svatej muž, prej hotovej anděl.“

Gabi se zasmál. „Chválabohu, nemůžu si stěžovat. Mám se skvěle.“

„Skvěle? Co je tady tak skvělýho?“

„Všechno. Jsem rád, že tu jsem.“

„A můžu tady u tebe zůstat? Jestli se máš skvěle, neznamená to třeba, že máš nějakou ženskou?“

„Čili podle tebe když se má člověk skvěle, musí v tom být ženská.“

„Jen se ptám, jestli u tebe můžu nějakou dobu bydlet.“

„Můžeš tu zůstat, jak dlouho budeš chtít.“

„Tak co se mračíš? Copak je takovej problém poskytnout vlastnímu bratrovi střechu nad hlavou?“

„Já se nemračím.“

Roni vyšel z malého obýváku do předsíně uprostřed karavanu. „Kde tady máš záchod?“

Gabi zůstal sedět v křesílku, obyčejném dřevěném kusu nábytku ze sedmdesátých let s prodřeným čalouněním – veškeré vybavení karavanu posbíral během let v ulicích Jeruzaléma, kde ho lidé odložili jako nepotřebný –, a pil čaj. Slyšel, jak vodopád bratrovy moči crčí přímo do vody v záchodové míse; Roni neměl ve zvyku zamířit při močení proud ke keramickým stěnám toalety, aby nedělal takový hluk. Gabi zavřel oči.

„Nemrač se,“ zopakoval rezolutně Roni, když se vrátil ze záchodu. Vzal šálek čaje a podržel ho před sebou. „Já jsem tě nikdy v louži nenechal, když jsi ode mě něco potřeboval.“

„Já se nemračím,“ odvětil klidně Gabi. „Ale jak jsi mohl vědět, jestli náhodou něco nepotřebuju, když ses mi celý ty roky ani neozval?“ Karavan se náhle ponořil do hluboké tmy. Gabi vstal a vyhlédl z okna. „Zase vypadl generátor,“ řekl. „Ještě že tentokrát za to nemůže moje rychlovarná konvice. Takhle aspoň máme uvařený čaj, než to zase nahodí.“

„Jdu se trochu provětrat,“ oznámil Roni. Tápavě zamířil ke dveřím, ale když míjel bratra, najednou se zastavil, ohlédl se, pak rozpřáhl paže a řekl: „Pojď ke mně, ať tě obejmu.“ Ale bylo to objetí trochu moc krátké a toporné, a ačkoli si v té tmě neviděli do tváře, Gabiho výraz zřejmě prozrazoval jistou odměřenost a Roniho úsměv byl poněkud strojený. „Jsem rád, že jsi přijel,“ prohlásil mladší z obou bratrů, když se vyprostil z objetí. Roni neodpověděl. Vyšel ven a práskl za sebou dveřmi, až se celý karavan zachvěl. Gabi se rozhodl, že večerní modlitbu odrecituje doma.

Noc

Karavany v osadě potemněly. Celý pahorek se pohroužil do tmy. Hluboké ticho, černočerná noc, zvuky doléhající sem z arabské vesnice – všechno bylo tak jiné než jeho život v posledních letech, přesto to v jeho nitru zahrálo na důvěrně známou strunu, snad že mu to připomnělo dětství v kibucu. Na Roniho dolehla únava z dlouhé cesty a změny časového pásma.

Z okraje osady se ozývalo drnkání na kytaru. Tklivá, pomalá píseň se nesla nádhernou nocí. Ronimu připadalo, že ji slyší blíž a blíž. Tu a tam míjel osadníky a poznal mezi nimi i známou tvář muže, který ho to dopoledne svezl, stál na zápraží svého domu a vedle něj zamlklý chlapec se zelenou kipou a tváří posetou beďary. „Dobrý večer,“ pozdravil je Roni.

Otniel Asis se usmál. „Tak co, našel jste svého bratra, toho svatého muže? Byl to on?“

„Jo, jo. Díky.“

„Jdeme omrknout ten generátor. Už má taky nejlepší léta za sebou. Nepřidáte se? Každá pomocná ruka bude dobrá.“ Roni Kupper následoval Otniela a jeho syna Jakira k bráně osady. Voják Joni už tam byl a svítil baterkou, další voják generátor nahodil prudkým škubnutím za lanko. „Jak dlouho ještě budeme čekat, než nám sem konečně zavedou pořádnou elektřinu?“ bručel Otniel, zatímco v okolních karavanech problikávalo světlo. „Máme tu ženy, děti. Pokaždé když generátor vypadne, klepou se strachy.“

Roni loudavě vykročil za skupinkou, která se vydala od brány zpátky do osady. Když míjeli nový karavan, Otniel se obrátil na Joniho: „Tys věděl, že nám mají přivézt další karavan?“

„Ne,“ odtušil voják.

„Omer nic neříkal?“

„Vůbec se mnou nemluvil, jen mi řekl, že mám rozvěsit po osadě vyhlášku. Byl celou dobu s vámi.“

„Pravda,“ připustil Otniel a podrbal se zamyšleně ve vousech. „Zvláštní.“ Půjčil si od Joniho baterku a posvítil jí na ztichlý karavan. „Velmi zvláštní,“ zamumlal pro sebe. Pak příbytek obešel. „Vyložili ho tady, s nikým se nebavili. Ten karavan nemá nic, ani přípojku na elektřinu, na vodu, na odpad. Haló, je tam někdo?“ zavolal. Došel až ke dveřím a zabušil na ně. Chyběla jim klika.

Roni se odpojil od ostatních a pokračoval v procházce. Po několika minutách si uvědomil, že nechal osadu za sebou, tma kolem něj zhoustla a Ronimu připadalo, že se už příliš vzdálil od civilizace, a tak se otočil a vydal se zpátky. Drnkání na kytaru se teď ozývalo blíž, táhlá tesklivá melodie se dál nesla krajinou a chvílemi měl Roni pocit, že ji poznává, když vtom najednou nástroj umlkl.

„Stát!“ vyštěkl ze tmy rozkaz. Roni se obrátil a spatřil asi deset metrů před sebou hubeného mladíka. Až po chvíli si všiml, že se v šeru blýská zbraň namířená přímo na něj, a trvalo dalších pár vteřin, než spatřil pod namířenou zbraní kytaru. „Stůj, nebo střelím!“ vyhrkl znovu mladík a snažil se ovládnout svůj roztřesený hlas.

„Jen klid, nestřílej,“ řekl Roni a zvedl ruce vzhůru. Mysl měl zastřenou mrákotnou únavou, a tak v první chvíli nevěděl, jestli má být pobavený, že na něj míří hlaveň mladíka s kytarou, anebo propadnout panice. Navzdory nočnímu chladu cítil, jak mu po těle stéká pot, ale přinutil se promluvit pevným hlasem: „Jen jsem se šel projít, trochu se tu porozhlídnout.“

„Co se tu máte co procházet a rozhlížet? Navíc za tmy?“ Mladík váhavě popošel blíž.

„Co kdybys mi aspoň přestal mířit do ksichtu tou věcí?“

Mladík ale ruku se zbraní nesvěsil. „Až mi vysvětlíte, kdo jste. Nejdřív vypoví službu generátor a pak se tu najednou objeví podezřelý individuum. Musím se držet předpisů.“

„Jsem tu jen na pár dní, přijel jsem navštívit bratra.“

„Kdo je váš bratr?“

„Gabi. Gabi Kupper.“

„Gabi Kupper? Nikdo takový tady není.“ Hlaveň pistole se přiblížila Ronimu k čelu o dalších pár centimetrů.

„Vlastně ne, on si změnil jméno. Gabriel… Počkat, Gabriel… Sakra, teď mi to vypadlo…“

„Gabriel Nechuštan? Proč to neřeknete rovnou? No jo, teď už vidím tu podobu.“

A sklonil hlaveň. „Odpustíte mi to, že jo? Víte, tady v okolí je to samej arabskej bratranec, vždycky vylézají z děr za tmy. Nedáte si koláček?“

Koláčky napekla Žeňa Freudová, učitelka matematiky, která obývala karavan hned vedle hlavní brány se svým manželem Eleazarem, armádním poručíkem v záloze. Ten zase pracoval s počítači a pocházel z osady severně od Jeruzaléma. Žeňa Freudová ráda pekla vojákům různé zákusky a nechávala jim je na tácku ve strážní věži. „Ne že bych já byl voják,“ dodal na vysvětlenou Nir Rivlin, vyzbrojený pistolí a kytarou, zatímco se Roni hladově ládoval kokosovými koláčky s čokoládovou polevou. A vyložil mu, jak to v osadě chodí. Zpravidla ji střeží čtyři až šest vojáků, jeden z nich, Joni, je tu nastálo a ti ostatní se střídají. Většinu hlídek obstarají oni, ale obyvatelé osady jim vypomáhají o nocích. Tyhle noční hlídky jsou spravedlivě rozdělené mezi všechny zdejší muže, ačkoli najdou se takoví, co za sebe seženou někoho jiného, komu zaplatí, aby vzal hlídku za ně – většinou jsou to otcové od rodin, zaplatí svobodným mladým klukům, kteří mají přece jen víc volného času. „Já teda svobodný nejsem,“ zdůraznil hned. Sám má ženu a děti, ale noční hlídky drží rád, a krom toho nemá peníze, aby za sebe zaplatil náhradu, protože ještě studuje, dodělává si kvalifikaci – chce být šéfkuchařem, a tak navštěvuje kurzy jeruzalémského Kulinárního institutu košer kuchyně, tenhle týden ho čeká zkouška z práce s nožem, pokročilé techniky krájení, minulý týden zase měli seminář základů přípravy těsta – křehké těsto, listové těsto, těsto kynuté… Nir Rivlin mluvil a mluvil, proud řeči nebral konce, až po nějaké době Roni unaveně navrhl: „Nechceš zase něco zahrát?“ Nir vzal do ruky kytaru a zeptal se: „Co bys chtěl slyšet?“ Po krátké diskusi se shodli na písni Perfect Day od Lou Reeda.

Seděli na potrhaném gauči, kterého se kdosi zbavil a nechal ho venku, a dívali se na hvězdy mihotavě zářící nad ztemnělou pouští. Generátor monotónně bzučel.

„Ostatní se na hlídce taky modlí a hrají na kytaru?“ zeptal se Roni.

„Každý si to udělá po svém. Někdo ten čas využije k tomu, že se dvě hodiny prochází nocí a medituje, jiný se třeba věnuje studiu a modlitbě. Já hraju na kytaru. Někdo si zase s sebou bere notebook a kouká na filmy. Anebo tu jen tak sedí, kouří a pije kafe. A občas se dá do řeči s někým, kdo zrovna jde kolem.“

„A brácha?“

„Gabriel? To je světec. Vždycky si bere hlídku o půlnoci, aby se mohl pomodlit půlnoční tikun. Víš vůbec, co to je? Znáš verš: Vyprávět o tvé lásce za svítání, o tvé věrnosti zpívat za nocí? Tobě asi víra nic moc neříká, co? Noc je čas samoty, kdy se svět oprošťuje od všedních starostí. Je to příležitost k usebrání, k očistě od zlých myšlenek. Někdy Gabriel jen tak postává na strážní věži a vštěpuje si výroky rabiho Nachmana. Jindy prý zas odchází až na druhý konec pahorku, kde nepotkáš živou duši, a zůstává tam o samotě, jen ve společnosti hvězdného nebe a pouště. Rozmlouvá s Nejvyšším. V samotě opouští člověka žal a vstupuje do něj radost. Dáš si šluka?“

Nir vytáhl z náprsní kapsy jointa, kterého si ubalil před začátkem hlídky. Potáhl z něj, až to zasyčelo, vyfoukl vzhůru tenký proužek dýmu a podal žhnoucí oharek Ronimu. „Jak zpívají stébla trávy svou píseň oslavnou – každý lísteček zpívá Nejvyššímu bez jediné postranní myšlenky, bez zakolísání, aniž očekává za své konání sebemenší odměnu. Jak krásné a líbezné je naslouchat jejich zpěvu, jak dobré je spolu s nimi v bázni vzdávat Bohu slávu. – To se člověk úplně vznáší, co?“

Tma kolem byla neproniknutelná a hluboká, jako to bývá na místech daleko od světel velkoměst – osada neměla pouliční osvětlení. Doléhalo sem skřehotání žab, vrzání sarančat a cvrkot cikád, tu a tam ve stájích zaržál kůň („To je Killer, Jehuův hřebec“), na dvorech štěkali psi („To budou Bejlin a Condoleezza od Otniela“), vítr zašuměl v travinách anebo odkudsi zanaříkal dětský pláč („Nejspíš Nefeš nebo Šuv-El“). Když udeřila zvlášť tuhá zima, vyprávěl Nir, stávalo se, že se uprostřed noci spustila průtrž mračen tak divoká, že nebylo slyšet vlastního slova, a hrozivý vichr lomcoval karavany, až se zdálo, že je strhne a odnese do povětří. Letní noci zase dole v arabské vesnici patřily svatbám, veselicím a tancovačkám, muzika vyřvávala na plné pecky, darbúky bubnovaly, hlasy zpěváků o rozsahu několika oktáv se nesly vysoko k nočnímu nebi a občas se k nim připojila slušná salva rachejtlí, které vykouzlily na obloze sice primitivní, zato ale náramně hlučný ohňostroj, čímž vyděsily Lízinu, Bejlina a Killera i místní malé děti, a ti všichni svorně spustili tu svou neméně hlasitou symfonii zvuků, až muži v osadě zděšeně procitli, vyskočili z lůžek a s bušícím srdcem popadli zbraň.

Ale také tu hluboko v noci býval naprostý, velebný klid. Když už se osadníci odebrali do svých příbytků, uložili děti ke spánku, navečeřeli se a osprchovali, když skončily večerní zprávy v televizi a oni zavřeli rozečtenou knihu, dokončili rozdělanou práci, vyřídili si, co potřebovali, a ulehli ke spánku pod chatrnými střechami karavanů, nad nimiž se klenula obloha posetá oslnivě zářícími hvězdami. Ve spánku se mysl odpoutává od těla a očišťuje, vyklízí prostor inspiraci, vnuknutí. Když spíme, naše duše se vznese na onen svět a spánek je stezkou, po níž mysl kráčí…

„Asi bych se taky měl jít natáhnout,“ zívl Roni. „Pořád jsem ještě nastavenej na americkej čas, všechno mám zpřeházený.“ Nir Rivlin na něj překvapeně pohlédl, jako by úplně zapomněl, že tam je. Pak se koukl na hodinky a prohlásil: „Už je skoro půlnoc, končí mi hlídka.“ Vytáhl z kapsy u kalhot list papíru. „Tak kdopak mě má dneska vystřídat… A vida, tvůj bratr! Bohudíky. Pojď, vytáhneme toho spáče ze snů.“

Když se přiblížili ke Gabiho karavanu, spatřili jeho postavu, jak už vychází do tmy. Ztěžka klopýtal po pahorku, nohy ho sotva nesly a mrazivý vzduch ho štípal do tváří. V ruce držel šálek kávy, která venku rychle vychládala. Vítr k nim zdálky přinášel útržky tlumené arabské hudby.

„Zdravím tě, svatý muži!“ řekl Nir.

„Nápodobně,“ odpověděl rozespalým hlasem Gabi. Zrak mu zabloudil od Nira Rivlina k Ronimu, u kterého se na pár vteřin udiveně zastavil, než se vrátil zpátky k Nirovi. „Jak se daří tvojí Šaulit?“

„Pánbůh zaplať.“

„Nebude už pomalu rodit?“

„S pomocí Boží, už to má za pár. Teď jí začíná devátý měsíc.“

„No teda,“ usmál se Gabi. „Jsem zvědav, který měsíc se vám ten malý narodí, jestli to stihne už v adaru, anebo až v nisanu.“

Všichni tři tam stáli chvíli mlčky. Dokonce i na Nira, který mluvil poslední dvě hodiny bez zastavení, jako by najednou padla únava a už ze sebe nedokázal vypravit kloudnou větu. Nakonec Gabi řekl: „No jo, chlapi, běžte spát. Dobrou.“

Ráno

Když se Gabi vrátil z ranní bohoslužby, Roni v obýváku pořád ještě spal. Gabi opatrně položil na stůl sáček s modlitebními řemínky, ale když pak cinkla lžička o šálek, bratra to probudilo.

„Dobré ráno,“ pozdravil Gabi. „Dáš si čaj?“

„Kafe,“ odpověděl ochraptělý hlas jeho bratra. „Páni. Spal jsem jako zabitej. V první chvíli jsem si nemohl vzpomenout, kde to jsem.“

„Dobrý a sladký je člověku spánek,“ zarecitoval Gabi výrok rabiho Nachmana. „To je tím tichem tady.“

Roni vytáhl z bleděmodré krabičky cigaretu. Gabi na ni vrhl ostražitý pohled. „Mám otevřít okno?“ zeptal se ho starší bratr, ale když Gabi vstal a zamířil k oknu, poznamenal: „Není na to trochu zima, abychom tu seděli s oknem dokořán?“ Gabi ale stejně okno otevřel. „Poslyš, nemám tu moc jídla. Nevěděl jsem, že přijedeš. Jestli se ráno dostanu do Maale Chermeš, něco nakoupím. Ale je pátek, nebudou mít dlouho otevřeno.“ Na okamžik se zamyslel. „Nemáš tu náhodou auto? Mohl bych tam zajet ještě teď, než vyrazím do práce.“

„Nemám nic,“ odpověděl Roni. Gabi pozvedl obočí.

„Hele, co to má bejt, ten Gabriel Nechuštan?“ zeptal se Roni a vyfoukl obláček kouře přes síť proti komárům. Kouř přes ni pronikal pomalu, jako by zkoušel, co vydrží.

„To jsem já.“

„Jak ty? Gabriel, to bych ještě pochopil. Ale Nechuštan? Kdes k tomu přišel?“

„Pohebrejštil jsem si jméno. Kupper znamená měď, nechošet. To jsi nevěděl? Naši prapředkové v Německu museli obchodovat s mědí. A měď je nejpevnější kov na světě.“

Roni překvapeně povytáhl obočí. Gabi pohlédl na bratra, rozvaleného pohodlně v křesle. Už nebyl tak svalnatý jako kdysi, ale pořád působil mužně – hustá hříva vlasů, tváře zarůstající strniskem, osmahlá hruď pokrytá měkkým porostem chlupů. Jeho bratr byl podsaditější než Gabi, ne tak vysoký, zato chlupatější. Cizí člověk by si na první pohled nevšiml podoby mezi nimi, snad jen by se na chvíli pozastavil u tvaru hnědých očí, ale i tam se lišil vřelý, rošťácký pohled v očích Roniho od váhavého, důvěřivého pohledu jeho mladšího bratra.

„Někdo mi kdysi říkal, že až zase přijde doba ledová – a ona přijde, protože z vůle Nejvyššího se v přírodě všechno vrací ve věčném koloběhu – až přijde doba ledová, celou Zemi pokryje silná vrstva ledu o tloušťce několika kilometrů. A ten led svou obrovskou tíží rozdrtí celý svět, jak ho známe, na tenkou vrstvičku prachu. Ale jestli se někdo přes ten ledový plášť prokope až k těm dvěma centimetrům prachu, které dřív bývaly lidstvem, najde tam hlavně měď. A to proto, že tenhle kov používáme tak často a je tak pevný. Všechno ostatní se obrátí v prach, promění se v nicotu. Ale měď přetrvá.“

„A co to vypovídá o naší rodině? Že jsme silný?“ zasmál se Roni. Gabi pokrčil rameny.

„Nechal sis to změnit i úředně?“

„Ne.“

Pár minut popíjeli každý ze svého šálku. Nakonec se Gabi zeptal: „Jak jsi to myslel, že nic nemáš? Co se stalo?“

„To je na dlouhý povídání.“

„Povídej, já poslouchám.“

Roni otevřel síť proti komárům a vyhodil z okna oharek cigarety. „Teď ne, ještě na to bude času dost. Musíš do práce, ne?“

„Jo. Ale rád bych věděl, co se dělo s mým bratrem. A taky by neškodilo vědět, jak dlouho se tu hodláš zdržet. Dostal ses do nějakýho průšvihu?“

„Ne, žádnej průšvih, o nic nejde. Prostě jsem jen potřeboval změnit vzduch. Kdo je tohle? Ten má teda oči.“ Ukázal na fotografii velikosti větší pohlednice, která stála opřená na polici v knihovně. Byla černobílá a zachycovala muže s dlouhým plnovousem a kožešinovým štrejmlem na hlavě. „Jako by mě provrtával pohledem.“

Gabi pohlédl tím směrem. „To je rabi Kook.“

„Aha.“

„Ten zápal v očích, viď?“ Gabi se obrátil zpátky k bratrovi. „Ale nesnaž se to zamluvit. Jak to teda je – o nic nejde, nebo je to na dlouhý povídání?“ Když Gabi nedostal odpověď, odešel k sobě do pokoje a vrátil se v montérkách, z nichž vykukovaly bílé třásně talitu, posadil se a zavázal si tkaničky pracovních bot. Pak se usmál a vstal. „Nevadí, probereme to někdy pozdějc. Už fakt musím běžet.“

„Neboj,“ ozval se Roni, „nebudu ti tady překážet dlouho. Potřebuju si jen na chvíli dát voraz. Jen co se dám trochu do kupy, zas půjdu. Víš co,“ pokračoval, zatímco vstal, vyklonil se z okna a rozhlédl se po okolí, „stejně bych v takový díře dlouho nevydržel.“

Gabi se usmál. „Tak já padám. Hezký den.“

„Tobě taky, Gabrieli Nechuštane!“ zasmál se Roni, ale když dveře za Gabim zaklaply, úsměv z jeho tváře zmizel.

„Dneska ráno jsem vážně myslela, že se zblázním,“ zaslechl Gabi, jak říká Šaulit Rivlinová své přítelkyni Nechamě Jisraeliové, když obě ženy míjel na cestě do práce. Pozdravil je mírným úklonem hlavy, ale do očí se jim nepodíval. Slunce ho příjemně hřálo v zátylku. Minul karavan, který sem přivezli předešlého dne, a zbrusu nové dětské hřiště. Bůh je tak dobrý. Jestli mu sem přivedl bratra zrovna v den plný slibných, radostných nových začátků, musí to být příznivé znamení. Cosi upoutalo jeho pozornost. Dětská botička. Zvedl ji z trávy. Sandál značky Nimrod, velikost 23. Odnesl ho do jeslí a pokračoval v cestě k Otnielovu statku. Otniel už stál venku, dlaní si stínil oči před sluncem a druhou rukou si přidržoval telefon u ucha. „Nechuštane, no sláva, pospěš si!“ popohnal ho Otniel, jen co ho spatřil. „Musíme nachystat bedny pro Morana. Vteřinku, teď telefonuju.“

Pátek je krátký pracovní den a v úřadech bývá těžké někoho zastihnout, Otniel Asis však měl bohudíky v mobilu uložená soukromá telefonní čísla několika důležitých osob, především mobil na poslance Knesetu Uriela Cura, který zrovna včera vystoupil s projevem na slavnostním otevření dětského hřiště.

„Dobré ráno, Urieli, u telefonu Otniel… Ano… Děkuji… Poslyšte, víte něco o demarkační vyhlášce, kterou nám tu včera rozvěsili…? Demarkační, ano. Demarkační vyhláška… Kapitán Omer… Berkovič, ne, počkat, Levkovič… Ano, hned po slavnostním otevření hřiště… Děkuji, to byste byl velice laskav. I takhle krátce před šabatem? Jsem vám hluboce zavázán, pane poslanče.“

Ještě dlouhé minuty mluvil toho rána Otniel do telefonu, zatímco Gabriel vedle něj chystal bedny se zeleninou a mléčnými výrobky pro jejich distributora Morana. Pokud jde o ten nový karavan, vysvětlil Othnielovi Natan Eliav, tajemník obecní samosprávy Maale Chermeš I, který se v této záležitosti telefonicky informoval u předsedy oblastní rady Dova, na středoizraelském velitelství a u několika dalších funkcionářů, došlo tu patrně k nedopatření. Karavan směřoval do jiné vznikající osady, Givat Ješua, založené osadníky z Ješuy na protější straně vádí, jenže řidič kamionu si spletl cestu, s nikým se nebavil, karavan zkrátka složil na prvním volném místě, které mu padlo do oka, a odjel.

Jak se však vzápětí ukázalo, převoz karavanu na původní místo určení nebude tak jednoduchá záležitost. Včera sice bylo vydáno povolení k jeho transportu, vyřízen však nebyl souhlas od stavebního úřadu ani povolení zapojit přívod vody a elektřiny – což je obojí podmínkou pro to, aby mohla být mobilní obytná buňka složena a umístěna na pozemku. Souhlas ke stavbě už mezitím díky kontaktům na ministerstvu bytové výstavby zřejmě přišel, do věci se však vložil sám ministr vnitra, který prohlásil, že se osobně postará, aby nebylo vydáno nové povolení k převozu – muselo se k němu něco donést, kdo ví, třeba vám tam Šin Bet nasadil informátora, poznamenal Natan Eliav a Otniel si pomyslel, na tom něco je, nebylo by to až takové překvapení, ale kdo to může být? Že by ten nový mládenec, Gabrielův bratr? Po očku pohlédl na Gabriela, který se pilně otáčel vedle něj, a přemýšlel, jestli má něco říct, ale nakonec si to nechal pro sebe. Jeden nikdy neví. V každém případě, pokračoval Natan do telefonu, odmítá ministr povolit přepravu mobilního domu, což je sice rozhodnutí namířené proti osadníkům, ve výsledku to ale znamená, že karavan v osadě nějaký čas zůstane, čili možná by stálo za to, podívat se do seznamu čekatelů a nabídnout některé z rodin, které projevily zájem žít v osadě, aby se do něj nastěhovala.

Otniel věděl přesně, ve které zásuvce mají doma čekací listinu – jeho žena Ráchel spolu s Chilikem předsedala výboru pro přijímání nových osadníků. Řekl si, že ještě pár dní počká, a pokud ministr vnitra své rozhodnutí nezmění, ubytují v karavanu novou rodinu. A vykročil ke Gabrielovi, aby mu pomohl s chystáním beden.

Konečně mu zavolal zpátky poslanec Uriel Cur. „Demarkační vyhláška souvisí s bezpečnostní zdí,“ sdělil mu.

„Cože?“ zareagoval překvapeně Otniel. Je pravda, že se po okolí často pohybovali zeměměřiči, stavební inženýři, armádní důstojníci, zkrátka nejrůznější lidé, kteří měli s výstavbou zdi co do činění. Ale ti už tu brousili několik let a dávno je nikdo nebral vážně. „Myslel jsem, že tudy vůbec nepovede.“

„Nevím, jestli ji tu nakonec opravdu postaví, ale jak jsem vyrozuměl, zřejmě padlo rozhodnutí podniknout v této věci jisté kroky. Linie má vést přes olivový háj vašich sousedů z Harmíše.“

„Ale jak se to potom dotýká nás?“ podivil se Otniel.

„Oblast spadající pod rozhodnutí o záboru půdy, vydané armádou v souvislosti s výstavbou bezpečnostní zdi a nárazníkové zóny kolem ní, zasahuje zčásti i na pozemky vaší osady.“

„Ale jak to?“ zaúpěl Otniel. „Odkdy vede bezpečnostní zeď přes území izraelské osady? Demokracie a základní lidská práva vám tam v Jeruzalémě nic neříkají?“

„Máte naprostou pravdu,“ odvětil poslanec, „obvykle se to nestává. I tentokrát byla k výstavbě zkonfiskována výhradně půda v soukromém vlastnictví Palestinců, ale vy do ní patrně zasahujete. A je tu ještě jeden háček. Ta vaše osada není zanesená v mapách.“

„Nesmysl,“ ohradil se Otniel, ačkoli stejně dobře jako poslanec věděl, že je to pravda, a koneckonců je pro ně lepší, když na mapách není zachycen aktuální stav a vojenské letectvo nepořizuje letecké snímky oblasti. Ušetří si tím spousty popotahování. Tohle ponaučení si oba odnesli z dlouholeté zkušenosti v osadnickém hnutí.

„A to není všechno,“ pokračoval Uriel Cur. „Levicoví aktivisté se obrátili na ministerstvo vnitra a začali vykřikovat, jak je prý možné, aby bezpečnostní zeď vedla přes olivový háj patřící Arabům, když přitom hned v sousedství leží nelegální osada, která se v poslední době rozrůstá, má nové dětské hřiště, přibývají další karavany a tak dále. Ministr vnitra chce vypadat jako správný chlapík, takže jim slíbí, že nová osada přijde pryč, a vydá demarkační vyhlášku. Chápete?“

Otniel si jednou rukou přitiskl telefon k uchu a druhou si položil na čelo. Usilovně přemýšlel, kdo jen mohl vynést informaci o novém dětském hřišti. A jaké nové karavany, co je to za nesmysl? Přibyl tu jen jeden, a to ještě omylem…

„Čili asi tak. Šabat šalom, příteli. Na vašem místě bych si s tím příliš hlavu nelámal. Příští týden se o to postaráme. Zatím se držte a pozdravujte naše milé kamarády levičáky, ha ha!“

„Levičáky?“

„Vy to nevíte? V té vaší arabské vesnici se chystá levicová demonstrace, dnes odpoledne.“

Otniel zavřel oči a promnul si víčka. Jako by před šabatem neměl už takhle starostí nad hlavu. „Ale… za co chtějí demonstrovat? Dostali přece, co chtěli, mají proti nám tu vyhlášku, ne?“

„Copak já vím? Proti stavbě zdi. Proti osadě. Za záchranu arabských olivovníků. Znáte levičáky, myslíte, že takhle v pátek odpoledne mají něco lepšího na práci než vyrazit si do Judska a Samaří zamávat pár transparenty? Spolehněte se, že nějakou záminku už si najdou. Inu, příteli, budu muset končit, den se nám krátí. Šabat šalom.“

Demonstrace

Ten hrot. Špička. Pahrbek. Co ho na něm tak vzrušuje? Oči mu tam vždycky sklouznou, samozřejmě ví, že se to nesluší, ale tady nerozhoduje on, nýbrž jeho oči, pokaždé tam samy zamíří, ze všeho nejdřív právě tam, a nejlepší jsou v tomhle ohledu právě takovéhle předjarní dny, kdy vás slunce zrána pošimrá po tváři a vzbudí ve vás sladkou iluzi, že stačí obléct si jen něco lehkého, jenže pak se najednou rozpomene, že zima ještě neskončila, schová se za mraky a rázem se ochladí.

Nejraději má, když zjistí, že v cestě nestojí žádná překážka, žádná bariéra, že jsou hned tam, na dosah ruky, za tenkou vrstvou látky. Tenhle pohled je krásnější než odhalená ňadra, protože ta neponechávají žádný prostor fantazii, mohou být příliš úzká, příliš mohutná, příliš drobná, nesouměrná, povadlá, hruškovitá. Odhalená ňadra mohou vypadat zkrátka jako to, čím jsou – jako tukem obalené mléčné žlázy, a tukem obalené mléčné žlázy v něm žádné vzrušení neprobouzejí. Ani prsa ne. Prsa jsou pro ženské a pro kojence. Ovšem ňadra, to je něco pro chlapy. A když zůstávají ukrytá zrakům za minimalistickým, tenounkým závojem, jako je hedvábná blůzka anebo obnošené bavlněné tričko, krev se v něm rozbouří.

A právě takový výhled se Ronimu naskytl pod tričkem s nápisem OKUPACE NÁS OSLABUJE, viděl je, kyprá a šťavnatá, jak svobodně poskakují nahoru a dolů a nic jim nebrání, a uprostřed se do látky zabodávají hroty vztyčených, masitých bradavek, širokých a zkušených; bradavky té, která dobře ví, že tam jsou a jakou mají cenu.

Když před dvěma dny opouštěl nadobro San Francisco, lehké šaty a hluboké výstřihy pro něj představovaly jen vzdálenou vzpomínku. Pak přistál v Izraeli a z Ben Gurionova letiště zamířil rovnou do vnitrozemí, do nábožensky založené osady, kde – jak předpokládal – si takovou podívanou, na jaké se s příchodem jara v telavivských ulicích mohl pást očima takřka na každém kroku, bude opět muset odepřít. Neuplynulo však ani čtyřiadvacet hodin a on stál s rukama složenýma na prsou uprostřed olivového háje, patřícího nedaleké arabské vesnici, proti desítkám demonstrantů, kteří mávali transparenty s nápisy PRYČ SE ZDÍ a OSADNÍCI, BĚŽTE DOMŮ – KONEC ILEGÁLNÍ VÝSTAVBĚ!, a jeho neposlušné oči se nedokázaly odtrhnout od nádherného poprsí jedné z demonstrantek, a když je nakonec donutil se od té krásy odpoutat a vzhlédnout k dívčině pohledné, byť trochu selátkovité tváři, k transparentům a pak k hloučku vesničanů opodál, nemohl si nevšimnout jiného páru očí, upřeného tím směrem právě v té správné výšce, jejich pohledy se na okamžik střetly – KOZIČKY, BĚŽTE DOMŮ! PRYČ S HRADBAMI PODPRSENEK! KONEC OKUPACE ŇADER! – a na tváři se jim objevil spiklenecký úsměv, plný vzájemného porozumění. Jsou věci, které překračují hranice politiky a sociální spravedlnosti.

Roniho pohled pak zabloudil o něco výše, do dálky, a najednou se s překvapením zastavil: Herodeion! Teď teprve viděl, jak je ten pahorek dokonale zaoblený a souměrný, jak smyslně se klene z plochého těla pouště, bledý a zvoucí – ňadro! Ňadro uprostřed pouště! Jsem tu na správném místě, pomyslel si Roni a rozhlédl se po okolních pahorcích, jejich ladných křivkách a něžných oblinách, po trsech jemného ochmýření, které na nich vyrašily po dešti. O několik dní později mu Nir poví, že i sám Josef ben Matatjahu řečený Josephus Flavius napsal o téhle Herodově stavbě, že zdálky připomíná ňadro ženy.

Hubený brýlatý mladík s vystouplou hranatou bradou v čele demonstrantů skandoval do megafonu směsici hesel: „Nechceme tu žádné zdi! Půda patří Palestincům, přestaňte ji krást! Hanba vládě, která staví ilegální osady! Běžte domů, osadníci, už vás bylo dost!“ Za ním stál shluk mladých lidí v tričkách strany Merec, hrstka anarchistů, pár veteránů z pacifistického hnutí Šalom achšav a atraktivní dívka. V houfu osadníků, kteří se tu shromáždili na protest proti levicové demonstraci, rozeznal Roni několik známých tváří, mezi nimi i Gabiho. Zamířil k němu a položil mu ruku na rameno: „Člověče, tady to žije!“

„Jsem rád, že se ti tu líbí,“ usmál se Gabi. Vysvětlil mu, proč nakonec dorazila jen hrstka osadníků: je pátek, ženy pečou a vaří na celý šabat, děti jim pomáhají v kuchyni anebo hlídají mladší sourozence a muži se teprve teď vracejí z Jeruzaléma, kde si byli vyřídit různé pochůzky.

„Co je to za ženskou, tamta v tom oranžovým šátku?“ zeptal se Roni a obočím naznačil směrem k osadnici s křiklavě zbarveným turbanem přes vlasy.

„No ovšem, Neta Hirschsonová si takovou příležitost nemohla nechat ujít,“ utrousil Gabi. Žena se blížila rázným krokem k demonstrantům, z očí jí sršely blesky a křičela: „Styďte se! Zaprodanci! Dost dlouho jste byli u kormidla, už to stačilo! Dostali jste šanci a koukejte, jak to dopadlo! Měli jste Perese, měli jste Rabina, měli jste svoje Oslo, a teď si tu na nás budete otvírat hubu? Donebevolající drzost! Že vás hanba nefackuje, jak jste ublížili židovskému národu!“

Ženský hlas z hloučku demonstrantů jí odpověděl: „Tohle je krádež půdy! Jste zloději! Vysáváte státu peníze, které mají jít chudším regionům a sociálně slabým! Vojáci tu s vámi ztrácejí čas! Děláte nám ostudu před celým světem, celý Izrael už vás má po krk, nikdo vás nemůže ani vystát!“

A Neta zakřičela v odpověď: „Jste pošahaný magoři! Nikoho nezajímáte! Kolik sebenenávisti v sobě máte? Plazíte se před nepřítelem, Arabům lezete do zadku! Nevěříte v Boha, nemáte budoucnost! Táhněte pryč, ničeho nedosáhnete, lůzo!“

A dívka z davu na to: „Ty ubožačko, podívej se na sebe! Žiješ na náš úkor, z našich daní, z naší krve, naše děti v armádě ti chrání život, a ty si stěžuješ? Styď se, takhle učit svoje děti nenávisti a násilí! To už neplatí, že všichni Izraelité jsou bratři? A miluj bližního svého? Dost bylo nenávisti, pryč se zdí!“

Kupodivu právě proti tomuto bodu Neta neměla námitek. Slyšela od Otniela a Chilika, že plánovaná výstavba zdi zasáhne i na území osady, nehledě na to, že celá tahle zeď je hanebnost, vždyť stanovuje hranici mezi Izraelem a Palestinou, a tím fakticky vytváří stát ve státě. „Ano, pryč se zdí!“ vykřikla Neta a levicová aktivistka zvolala: „Žádná zeď nás nesmí rozdělit!“ A tak se na krátký okamžik obě skupinky sjednotily, jako se občas sblíží dva opačné extrémy, ale tahle chvilková harmonie pominula, když se k demonstrantce přiblížil voják a ona zakřičela: „Ty hajzle, opovaž se na mě vztáhnout ruku! Jak se jmenuješ? Budu si na tebe stěžovat!“

Neta pozorovala, jak se demonstrantka vzdaluje, a přitom si mumlala: „Nic vám není svatý!“ a „Táhněte, odkud jste přišli!“, ale už jen potichu, jakoby pro sebe. Pak se podívala na hodinky a pospíchala zpátky domů, aby stihla objednanou zákaznici z Maale Chermeš I, která potřebovala před šabatem narychlo manikúru a pedikúru.

Nebýt Nety a její sokyně z opačného tábora proběhla demonstrace poklidně. Vojáci, kteří se sem stáhli z osady, tu postávali a neměli nic na práci. Když se shromáždění rozešli, sledoval Roni ještě chvíli atraktivní demonstrantku. Viděl, jak jde za Palestincem, který na ni předtím tak civěl. Parchant jeden. O něčem se spolu bavili. Roni šel trochu blíž. Žena Palestinci podala peníze a převzala od něj velkou plechovku. A po ní další demonstrant v tričku s nápisem DOST BYLO OKUPACE, který také vytáhl pár bankovek a dostal za ně podobný plechový kanystr. Roni udělal ještě pár kroků tím směrem. Dívka bez podprsenky se na něj zahleděla a on jí pohled opětoval. Sykla tiše: „Že se nestydíte,“ a šla pryč. Palestinec ji ještě pár vteřin doprovázel pohledem, pak se obrátil na Roniho a spiklenecky na něj mrkl.

„Co to je?“ zeptal se Roni a ukázal na plechové kanystry u Arabových nohou.

„Olivový olej, za babku,“ odpověděl Palestinec.

„Kolik je to ‚za babku‘?“

„Osmnáct litr, tři sta šekel.“ Roni si to v hlavě rychle propočítal – něco přes patnáct šekelů za litr čili necelé čtyři dolary. To je vážně slušná cena.

„Domluvíme se na dvě stě padesáti?“

Palestinec se usmál. „Ne. Tři sta šekel. Za babku.“ Zahleděli se jeden druhému do očí, Roni neuhnul pohledem a doufal, že Palestinec sklopí zrak. Vzpomněl si na přednášku na obchodní škole v New Yorku, kde jim přednášející vysvětlil, že každé obchodní jednání, ať je to smlouvání s trhovcem, nebo sjednávání fúze dvou velikých hráčů na trhu, je vždycky souboj, ve kterém hraje rozhodující roli řeč těla. Arab očima neuhnul.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Roni a pokrčil obočí k pěstiteli oliv.

„Músá Ibráhím,“ odvětil Músá Ibráhím. Byl to šlachovitý muž s bílým knírkem a bílými vlasy, které mu začínaly vysoko nad čelem a ostře kontrastovaly se snědou barvou kůže.

„Klasika. Já jsem Roni Kupper, těší mě,“ podal mu Roni Kupper ruku. Músá ji stiskl. „Takže říkáte, že by se dalo uvažovat o tom, že mi uděláte cenu a půjdete na dvě stě padesát šekelů?“

Músá se usmál. „Já něco takového říkal?“

Roni vytáhl peněženku, kterou kdysi našel na ulici v New Yorku ležet ve sněhu, a otevřel ji. „Tak to vidíte, člověče, dám vám všechno, co mám.“ Vysypal si do dlaně celý její obsah, který činil v drobných a bankovkách celkem 292 šekelů, a omluvně pokrčil rameny. Músá hněvivě shrábl peníze, Roni si hodil plechový kanystr na rameno a vykročil na cestu zpět.

Šabat

Šabat se snášel na pahorek jako šátek na vlasy ženy, jemně a hebce.

Vojáci se odebrali do kasáren k odpočinku. Levicoví aktivisté odešli. Dodávka distributora Morana zamířila na západ, naložená bednami s chřestem, žampiony, cherry rajčaty a rukolou a krabicemi s kozími jogurty a sýry – všechny nesly razítko „Farma Gitit“, pojmenované po nejstarší dceři manželů Asisových, a Moranovu adresu v Šaronské planině.

Gabi si vzal na pomoc hubeného Otnielova syna Jakira a společnými silami sebrali ze země dlouhý pruh látky s nápisem STOP ROZŠIŘOVÁNÍ OSAD ZA MLČENLIVÉ PODPORY VLÁDY, aby jím oplotili část Otnielových polí; už z dřívějška tu místo plotu stály napnuté transparenty STOP OKUPACI a DVA STÁTY PRO DVA NÁRODY jako ozvěna rozměrného plátna s nápisem NA-NACH-NACHMAN – RABI NACHMAN Z UMANĚ, které zase sloužilo arabským vesničanům z Harmíše při sklizni oliv.

Šabat se snášel na pahorek jako závoj splývající na šíji nevěsty, zlehounka a tiše.

Roni si vykračoval k bratrovu karavanu a plechový kanystr s osmnácti litry olivového oleje se mu zařezával do ramene. Vzduchem se nesla vůně jídel. Šustily stránky modlitebních knížek, nalistované na páteční bohoslužbu. V houpací síti na dvorku sladce dřímala malá holčička. Psi Bejlin a Lízina ohryzávali kosti. Z velikého rodinného auta, naloženého hromadou nákupních tašek a dětí, se vyhrnula rodina přijíždějící odkudsi zdaleka na šabatovou návštěvu v osadě na pahorku.

V Gabiho karavanu končily přípravy na šabat posledními všednodenními úkony – mobilní telefon zhasl, nastaven byl šabatový elektrický spínač, vypínače cvakly nahoru či dolů, toaletní papír byl natrhán a pečlivě poskládán na propočítaný počet kousků pro následujících pětadvacet hodin svatého dne. Šabat se snášel jako zvuk utichajícího generátoru. Generátor skutečně vypověděl službu a na čas utichl, ale pak znovu naskočil na posledních pár minut před začátkem svátečního dne. Z okolních městeček a sídel sem doléhala vzdálená ozvěna sirén ohlašujících začátek šabatu. Šabat se snášel na svět jako slunce klesající k obzoru, zatímco povětřím povíval tichounký večerní vánek.

„Co to vláčíš?“

„Osmnáct litrů za dvě stě devadesát šekelů. Skvělej kšeft,“ odpověděl Roni. „Je to hlavně pro tebe, můžeš si brát, kolik je libo. Tahle zásoba ti vydrží pěknejch pár měsíců.“

„Myslel jsem, že jsi bez peněz. A ty klidně vyhodíš tři stovky za olej?“

Roni vyklepl cigaretu z bleděmodré krabičky. „Měl jsem na něj tak akorát.“

Gabi na bratra vytřeštil oči. „Tys utratil svoje poslední peníze za olivový olej?! A co jako hodláš dělat teď?“

Roni se sehnul a vytáhl z ponožky fialovou bankovku. „Nebyly to poslední prachy. Koukej, padesát mi zbylo. A ještě mám ulitý nějaký dolary. Asi budu potřebovat něco si od tebe půjčit, ale nebude to moc.“

„Počkat, já to nechápu. Kde mám podle tebe ty peníze vzít? Co vydělám, mi stačí sotva na život tady v karavanu a na jídlo. A proč vůbec nakupuješ u Arabů? Mám tu výborný olivový olej izraelské výroby. Copak nemáme dost vlastního židovského oleje? Podívej se do kuchyně, najdeš ho tam.“

Roni šel do kuchyně. Otevřel několik dvířek kredence, až ho našel. Na lahvi zůstala cenovka z obchodu. Bleskově si to v hlavě propočítal a vyvalil oči. „Člověče, vždyť jsi za něj zaplatil skoro dvojnásobek!“

Ale Gabi si dál vedl svou. „A ještě ke všemu takhle před šabatem? Zničehonic se tu bez ohlášení zjevíš, ani se neuráčíš mi vysvětlit, co se děje, jen prostě oznámíš, že se tu nějakou dobu zdržíš. Uvítal jsem tě pod svou střechou a neřekl jsem ani popel, ale teď po mně chceš ještě i peníze… Copak sis v Americe nevydělal miliony? Kam se poděly?“

Roni mlčky pokuřoval a vyhlížel z okna na olivové háje u vesnice Harmíš. Hlavou mu dál běžely propočty.

„Taky bych byl rád, kdybys mi uvnitř laskavě nekouřil. Rozhodně ne o šabatu.“ Gabi zamířil do svého pokoje a vytáhl ze skříně bílou šabatovou košili a kalhoty.

Roni uhasil cigaretu a zavolal na bratra: „Hele, vidíš? Už jsem to típnul.“

„Proč jsi vůbec tady?“

„Chceš, abych vypadnul?“

Gabi se vrátil do obýváku a zapínal si knoflíčky u košile. „Ne. Jsem rád, že tu jsi. Ale co se děje?“

Bratři si vyměnili dlouhý pohled. Ani jeden z nich neuhnul očima. Nakonec se Roni usmál. „Vždyť jsem ti to říkal. Neděje se nic, jen si potřebuju trochu pročistit hlavu, to je celý.“ Ale úsměv na jeho tváři povadl, zatímco bratr si ho dál měřil pohledem.

„Do čeho ses namočil, Roni?“ Podezření v jeho očích zesílilo. „Nepřijdou si pro tebe?“

„Ne, prosím tě, klid. Tys byl vždycky nervák. Nebuď furt tak ustrašenej.“

Gabi to vzdal. „Já se nebojím. Oko vidí, ucho slyší a všechny tvé skutky jsou zapsány do knihy. Půjdeš se mnou na bohoslužbu? Aspoň bychom tě tam měli do počtu, kdybychom nedali dohromady minjan.“

Roni se usmál. „No jasně, že váháš. Běž napřed, trefím tam sám. Jen na sebe hodím čistou košili a přijdu. Začněte beze mě.“

Když za Gabim zapadly dveře karavanu, Roni vstal, přistoupil k oknu v předsíni, odhrnul záclonu a sledoval bratra, jak se po pěšině vzdaluje. Oko vidí, ucho slyší? Co to mlel za kraviny? Pobaveně se ušklíbl. Vrátil se do obýváku a zamířil si to rovnou k polici, na kterou si jeho bratr odložil mobilní telefon. Zapnul ho. Posadil se na gauč s telefonem v ruce a pevně zavřel oči. Usilovně si vybavoval číslo, které už dlouho nepoužil. Nakonec ho naťukal do telefonu.

„Haló.“

„Arieli? Zdarec, tady je Roni.“

Následovalo několik dlouhých vteřin ticha. „Roni? Cože? Odkud voláš? To snad není pravda, páni, no to mě teda podrž. Jseš v Izraeli? Přiletěl jsi na otočku?“

„No… Ne tak úplně. Ale to je jedno. Vysvětlím ti to, až bude vhodná chvíle, teď nemám tolik času. Co ty, jak se vede?“

„Z tebe by se jeden zbláznil, člověče.“

„Pořád ženatej? Pořád děláš v tom samým kanclu? A ještě se poohlížíš po zajímavých tipech na podnikání?“ Roni věděl, že odpověď na všechny tři otázky bude kladná, Ariel byl jedním z nejstálejších lidí, co v životě poznal. Možná mu ubylo vlasů a přibylo dětí, ale jinak bude v jeho životě všechno při starém. Proto mu zavolal. Byl to obyčejný účetní, šedá kancelářská myš, nepatřil k telavivské partičce, které se chtěl Roni vyhnout obloukem. Navíc bydlel v Herzlii, a ne v Tel Avivu.

„Copak, máš pro mě nějaký tip?“ zeptal se Ariel. Roni se pro sebe usmál.

„Tři sta šekelů za osmnáct litrů olivového oleje – řekl bys, že je to dobrá cena?“

„Zjistím. Je to slušná kvalita?“

„Slušná kvalita? Prvotřídní, delikatesní, eňo ňuňo. Ze stromu rovnou na stůl.“

„A je to bio výroba? To teď hodně frčí.“

„To si piš. Bio, přímo od farmáře.“ Pohlédl na plechový kanystr bez etikety.

„A z jaký je to lisovny?“

„Z jaký lisovny? Roni a Músá, es er ó. Z jaký lisovny prej.“

„Músá? Kde to jsi, prosím tě? Nic, hele, dej mi pár minut, brnknu ti zpátky. Vybral sis sice zrovna pátek odpoledne, ale já asi vím, komu zavolat. Zůstaň na příjmu.“

Roni se zatím prohrábl obsahem svého kufru a našel pěknou košili. V koupelně si nanesl do podpaží deodorant, stříkl na sebe trochu kolínské a zapnul si knoflíčky u košile.

„Ta cena je totální bomba,“ řekl mu do telefonu Ariel, když zavolal zpátky. „V Tel Avivu se cena pro koncového spotřebitele pohybuje kolem nějakých čtyřiceti šekelů za litr a v poslední době tu rostou jako houby po dešti všelijaký butikový obchůdky s exkluzivním olivovým olejem, všiml sis? Úplná smršť. Jeden kamarád spoluvlastní takovej krámek, na Rotschildově bulváru, jmenuje se Butik Oliva, znáš?“

„Já nebyl v Tel Avivu roky, Arieli. Právě proto ti volám.“

„Zkrátka tenhle kamarád říkal, ať dovalíš deset lahví, a uvidí se, co na něj zákazníci. Roni a Músá jsi říkal? Kde že to sídlí?“

„Hele, člověče, nejsem si jistej, že dokážu zajistit deset kousků takhle narychlo. Počkej, až to tady s těma lidma projednám. A pak se uvidí, co dál.“

„A určitě je tak dobrý, jak říkáš? Bio kvalita? Prvotřídní chuť? Extra panenský za studena lisovaný a tak dál?“ zeptal se.

„Hele, já už musím končit, Arieli. Všechno si povíme pak.“

Šabat se snášel na pahorek jako déšť, svěží a hojný.

Když Roni procházel spěšným krokem mezi příbytky, nepotkal živou duši, jen zpěv bohoslužby ho vábil k větší stavbě uprostřed osady, kterou tvořily dva propojené karavany. Jinak vládlo všude kolem hluboké ticho, přerušované tu a tam šustěním cárů igelitu ve větru.

V mužské i ženské části synagogy to kypělo životem a nad vším se vznášelo drmolení modliteb a nábožný zpěv. Muži s dlouhými plnovousy, vlajícími třásněmi modlitebních šálů, se širokými kipami na hlavách a právě tak širokým úsměvem ve tváři, z něhož vyzařovala spokojenost a sebedůvěra, se pohupovali v rytmu modlitby. Hned vepředu u svitku Tóry zahlédl Roni Gabiho, jak mocně kýve celým tělem, pohroužený do zaníceného dialogu se svým Bohem: nebyla to modlitba, nýbrž rozmluva, výkřik, nářek, extatická ovace. V horečnatém zápalu se dostával do stavu vytržení. Chvílemi se zdálo, že pláče, chvílemi zase, že se směje, výraz utrpení střídala rozjasněná tvář, v níž se zračilo blaženství. Roni sledoval bratra ze zadních lavic se směsicí údivu a hrdosti – údivu nad tím, že jeho mladší bratříček je mistr nad mistry, přeborník v disciplíně zanícené modlitby, ve které se mu nikdo z osady nevyrovná, až se zdálo, že co chvíli tím prudkým kymácením převrátí celý karavan; a hrdosti nad tím, že dokáže věřit celou svou duší a celým srdcem. Zřejmě je mu opravdu tady dobře, našel si místo, kam patří. Aspoň v to Roni doufal.

Po několika minutách to Roniho omrzelo. V liturgii se ztrácel. Tiše se vykradl ven, ovládl nutkání zapálit si cigaretu, přešlapoval venku a pozoroval děti hrající si před synagogou. Jeden chlapeček se ho zeptal, jak se jmenuje. Odpověděl mu: „Roni. A ty?“ „Chananjáš Asis,“ řekl chlapeček. Chananjáš Asis se pak se zájmem zahleděl na Roniho oblečení, které nebylo svátečně bílé, a na jeho tváře porostlé strniskem vousů. „Kolik ti je?“ zeptal se. „Čtyřicet a půl. A tobě?“ „Čtyřicet a půl? A čí jseš dědeček?“ Roni se zasmál.

Když se vrátil zpátky do zadní lavice synagogy, dva vousatí muži se tam právě polohlasem bavili o Mamelsteinovi a o civilní správě Judska a Samaří. Roni zalistoval jednou ze šabatových brožurek, pohozených po stole. Oba vousáči najednou vstali a začali zpívat s ostatními. Roni vstal spolu s nimi, a když zase usedli, také se posadil. Zanedlouho ale vzdal snahy držet krok s ostatními, došlo mu, že všem okolo je srdečně lhostejné, co dělá. A tak tam jen klidně seděl a vnímal dění v synagoze, listoval brožurkami, se zaujetím sledoval modlící se muže, podivoval se nad tou zvláštní kombinací stádnosti (společný zpěv, společně prováděné úklony, bílý oděv všech přítomných) a individualismu (každý byl trochu jinak oblečený, měl jinou kipu na hlavě, jinak se při modlitbě pohupoval a jinak si zakrýval oči při recitaci modlitby Šma Jisrael).

Od chvíle, kdy uprchl ze Spojených států, uplynul pouhý den. Unaveně se usmál. Bzukot, který se mu uhnízdil kdesi vzadu v hlavě během posledních měsíců, pozvolna slábl a utichal. Nějaký čas zůstane tady. Zastaví se, zklidní, uprostřed přírody načerpá nové síly. Možná i něco podnikne s Músou a s tím jeho olivovým olejem, uvidíme. Taky by se mohl nastěhovat do toho nového prázdného karavanu. Zavřel oči. Mocný zpěv mužských hlasů kolem něj sílil. Ano, pomyslel si. Takhle to udělá. Všechen ten zmatek hodí za hlavu. Nemá kam spěchat. Obrátí list a začne znovu od začátku.

Synagogou zazněla rozjařená melodie chasidského popěvku. Roni nejdřív ani neotevřel oči, ta melodie mu splývala s modlitbou, ale pak si uvědomil, že se atmosféra nějak změnila, cítil kolem sebe nechápavé zraky účastníků modlitebního shromáždění a pak si všiml, že mu v kapse cosi vibruje. Co tam ten telefon dělá? A kdo ho shání takhle v pátek večer? Vyděšeně se rozhlédl kolem sebe. Vědí, že to jde od něj? A poznali v té melodii vyzváněcí tón Gabiho mobilu? Samozřejmě že ano. Všechno je jim jasné. Sklonil hlavu, vstal a vykročil spěšně ke dveřím, zatímco melodie – později se dozví, že to byla píseň V Braclavi plane oheň – vyhrávala stále hlasitěji a Roni cítil, jak ho pohledy ostatních pálí v zátylku.

Venku telefon zvedl. Byl to Ariel. Ještě nad tím nápadem přemýšlel a myslí si, že to bude bomba. Ptal se, kdy může přijet olej ochutnat.

Zkrat v hlavě

Brouci

Každý rok začátkem léta zaplavila kibuc hejna černých brouků. Drobní, čiperní brouci se šesti nebo osmi tenounkýma nožičkama – nikdy si nepamatoval, kolik jich má hmyz a kolik pavouci – se hemžili po vybetonovaných pěšinách, kterým bůhvíproč dávali přednost před trávníkem, stejně jako lidé. Šířili kolem sebe odpudivý pronikavý zápach, snad jakési pižmo vypouštěné zaživa anebo hnilobný puch nešťastníků, kteří skončili rozšlápnutí podrážkou některého obyvatele kibucu či nalezli smrt jinde. Když se ohlédl zpátky, nejvíc mu utkvěl v paměti tenhle všudypřítomný zápach a pohled na stovky a tisíce rozmáčknutých hmyzích těl, černajících se na holém betonu uprostřed pěstěných trávníků, o něž se staral táta Josi se svou pracovní skupinou pro okrasné zahradnictví, mezi nízkými domky kibucu, kterým se říkalo „pokoje“.

Na rodiče mu naopak nezůstala žádná vzpomínka, žádný obraz, vůně nebo zvuk, jichž by se mohl chytit, jen biologické údaje. Jméno, věk, příčina smrti, výška, barva vlasů. Odkud se sem ti brouci slétají? Z kopce nad kibucem, odpovídala máma Gila. A proč míří zrovna k nám? Hledají potravu a stín, vysvětloval táta Josi. Máma Gila, táta Josi – tak jim říkali, aby je odlišili od svých pravých rodičů. Nikdy to před nimi netajili. Nebyl z těch, kteří celé dětství netuší, že vyrůstají v náhradní rodině, až ho jednoho krásného rána, kdy je mu asi tak patnáct, možná víc, možná míň, vezme táta, kterého vždycky pokládal za vlastního, na procházku a cestou mu vysvětlí, že není jeho skutečný otec, načež šok vystřídají slzy – takže jste mi celou dobu lhali? Nebyl z těch, za jejichž zády si ostatní děti šuškají a hihňají se, až to po čase jedno z nich nevydrží a se špetkou zvědavosti a snad i krutosti řekne – hele, něco ti povím, musel jsem tátovi slíbit, že ti to neprozradím, ale vaši nejsou tví opravdický rodiče – a on se rozbrečí, cože, jak nejsou mí opravdický rodiče, co je to za blbost? A pak přijde domů a zeptá se a oni si vymění pohled, který říká – jednou to muselo přijít, nemohli jsme to tajit věčně, a pak ho táta vezme smutně za ruku a řekne, víš, Gabi.

Ne, žádné takové tajemství před nimi neměli. Odjakživa pro ně byli máma Gila a táta Josi, ne máma a táta, a Roni a Gabi se vždycky jmenovali příjmením Kupper, než si Gabi v dospělosti změnil jméno na hebrejské, a že jsou jejich rodiče po smrti, slyšeli Roni a Gabi od svých pěstounů, sotva pobrali rozum.

Pamatoval si, jak Roni volá mámu Gilu pár okamžiků poté, co ho objevil za silnicí, která vedla dokola kolem kibucu, kousek od plotu, za nímž kibuc končil a začínal slivoňový sad. V puse měl dva černé brouky, ještě živé, ale už dost pochroumané. „Mámo Gilo, mámo Gilo! Gabi žere brouky!“

„Cože?!“ ozval se zděšený výkřik z domu.

Budiž jí připsáno k dobru, že zareagovala duchapřítomně, nejprve zaječela, pak vyběhla ven jen v noční košili, utíkala k silnici a popadla ho do náručí. Nerozzlobila se, nenaplácala mu, neokřikla staršího bratra, že ho měl lépe hlídat, jen mu vypláchla ústa vodou, dala mu napít šťávy a přinesla mu bonbon, aby přehlušil tu pachuť, a pak se na něj zadívala a malý Gabi se na ni usmál, nejspíš bezelstně nebo s trochou zvědavosti, a máma Gila překvapeně vyprskla smíchy.

Když se navečer vrátil domů táta Josi, zvedl batole do výše svými svalnatými pažemi, osmahlými od celodenní práce na slunci, a řekl: „Co jsi to dneska prováděl, ty můj malý kanibale?“ Gabi tenkrát ještě neuměl mluvit, jen smát se dovedl, a tak se smál, a od té doby mu táta Josi čas od času říkal „kanibale“, hlavně když vyrostl a s chutí se ládoval krvavými steaky, které táta Josi opékal na grilu na Den nezávislosti a o dalších jarních svátcích, ale říkal mu tak žertem i později, když přestal jíst maso kvůli jisté události, během níž se v jeho ústech opět ocitli brouci navlas stejní jako ti, které ochutnal tenkrát jako batole. Táta Josi se vrátí z práce, zvedne malého Gabiho do náruče a řekne mu, ty můj malý kanibale, a všichni čtyři se bouřlivě rozesmějí – šťastná rodinná momentka ze sedmdesátých let uplynulého století.

Jeho nejstarší vzpomínkou z dětství byli brouci v ústech a také ostatní vzpomínky se nějak vázaly k ústní dutině. Vždycky se něco ocitlo v jeho ústech. Jako ta růžová věc, která mu tlačila na horní ret, aby nic nepřekáželo růstu zubů. Nikdo tohle zvláštní udělátko neznal, ani jejich učitelka hebrejštiny.

„Gabi Kuppere, co to máš v puse? Žvýkačku?“

„Ne, paní učitelko.“

„Tak co to tam máš?“

„Prosím, to není žvýkačka, paní učitelko.“

„Pojď mi to ukázat.“

Zamířil ze své lavice ke stupínku, odhrnul si horní ret, aby jí ukázal to růžové rovnátko, a přitom se pokusil zopakovat: „Uosím, to není žuikačka, uaní učiteuko,“ a přitom nevnímat pochichtávání spolužáků za svými zády.

A ty různé fixátory, aparáty a rovnátka všeho druhu, jedny trvalé, další nasazovací jen na noc, jiné přidržované pomocí speciální konstrukce kolem hlavy; měl i rovnátka, jejichž pásek byl vzadu kolem krku omotaný džínovinou, aby vypadaly frajersky. Ano, frajer Gabi, sedmiletý klouček s rovnátky a páskem obaleným džínovinou, který spíše než mučicí nástroj připomínal stínidlo lustru, jež se zavěsí ke stropu a uprostřed něj bude svými křivými, ale blyštivými zuby zářit svíticí těleso jménem Gabi Kupper. Výjevy, které se mu z nejrůznějších důvodů vtiskly do paměti: jak jezdí s mámou Gilou za ortodontistou, který jednou týdně přijímal pacienty ve své ordinaci v sousedním kibucu, nebo za specialisty do Kirjat Šmone a s postupující léčbou až do Haify; jak jde s Ronim po vybetonované cestě ke koupališti anebo do jídelny; jak jednou oba bratry zastavil Šimšon Kohen, který se právě vrátil do kibucu po deseti letech strávených za mřížemi, protože na vojně kohosi zabil při rvačce, zakřenil se, kývl bradou směrem ke Gabimu a zeptal se: „Copak je to za ptáčka?“

Když se blížilo Šimšonovo propuštění, celý kibuc nemluvil o ničem jiném. Děti si na něj většinou nepamatovaly, v době jeho uvěznění ještě ani nebyly na světě anebo byly úplně malé, ale jeho příběh znal každý a nervozita mezi dětmi v kibucu – a popravdě řečeno i mezi dospělými – lámala v posledních dnech před jeho příjezdem rekordy. Nakonec to dopadlo nad očekávání, všichni říkali, že vůbec nepůsobí vznětlivě, naopak je milý a vypadá dobře, a mluvilo se také o jeho videopřehrávači, který mu z Libanonu přivezl nějaký jeho kamarád, ale nikdo z kibucu si netroufl se proti tomu ozvat, ačkoli mnozí se nechali slyšet, že by ho měl dát do televizní místnosti, aby byl k dispozici všem, a vůbec, co je to za móresy, dívat se na televizi sám ve svém pokoji, nemluvě o těch zvucích, co se odtamtud ozývají, Roni a jeho kamarád Ciki se jednou v noci potají připlížili pod jeho okna a poslouchali, a nebyli jediní. A tenhle Šimšon tu teď stál před nimi, kudrnatý chlap v bílém nátělníku, s tetováním na rameni dávno předtím, než si pořídil tetování každý druhý, a s tvářemi zarůstajícími strniskem. Nebylo pochyb, že jeho vzezření přesně odpovídalo legendám, jimiž byla jeho postava opředena, a dávalo za pravdu těm nejděsivějším fantaziím. Chlap, který vlastníma rukama zabil člověka jen proto, že ho rozčílil. Co odpovíte takovému zabijákovi, který sotva před týdnem opustil brány věznice, když je vám jedenáct a on se ptá, jestli je váš sedmiletý bratr ptáček?

Roni špitl: „To je brácha.“

Šimšon se zasmál a zeptal se: „Co jste vy dva zač?“ Roni mu roztřeseným hlasem odpověděl, Šimšon se podrbal na hlavě a pak řekl: „Jo aha, vy budete nejspíš ta děcka, co jim…“ Roni přikývl a do očí se mu draly slzy. Nakonec mu Šimšon rozčepýřil vlasy a řekl mu: „Dávej na toho ptáčka pozor, jo?“ A Roni znovu přikývl.

Kdykoli od té doby potkal propuštěný kriminálník Gabiho, zeširoka se na něj usmál a štípl ho kamarádsky do tváře, a zatímco Ronimu se rozbušilo srdce, jakmile opodál zaslechl jeho chraplavý hlas anebo někde zahlédl mihnout se jeho tetování, Gabi ho bral prostě jako dalšího dospělého, jednoho z těch sympatičtějších.

Brouci a pronikavý zápach a horký beton pálící do bosých chodidel a koupaliště v létě. Zablácené holínky a liják řinoucí se z oblohy a sálající radiátory ve společné dětské ložnici v zimě. Rovnátka v ústech a místní základní škola a výlety na Golanské výšiny a máma Gila a táta Josi a jejich pokoj a Šimšon Kohen. A Ofirův táta, jemenský Žid, který dětem před usnutím předčítal z ruských dějepisných knih, protože věřil, že jeho hlas má zvláštní uspávací moc, ale Gabimu spíš naháněl strach, a tak se uprostřed noci proplížil z jedné společné ložnice do druhé, kde spal Roni, a Roni ho vždycky v polospánku nechal vklouznout k sobě pod deku a takhle spolu usnuli v objetí. Vyskočit z postele hned poté, co dospělý, který měl ten den u dětí službu na večerku, odešel v přesvědčení, že všichni už tvrdě spí, potají si postavit na kávu a připravit si trochu popkornu v kastrůlku na plynovému vařiči, až se zrnka kukuřice roztančí v horkém oleji, puknou a rozvinou se v maličkaté chřupavé květáčky. Nechat se zamknout v chladicí místnosti vedle jídelny, jezdit v noci na traktorech do slivoňových sadů, krást holkám tampony a dávat je do sklenic s vodou. Kdo by chtěl tvrdit, že neměli šťastné dětství?

Skokanský můstek

Letní prázdniny mezi osmou a devátou třídou strávil Roni Kupper u chovu skotu. Práce s dobytkem patřila v kibucu k nejprestižnějším a Roni se na ni přihlásil dobrovolně, jak jinak. K přijetí mu dopomohly svaly, rýsující se na jeho opálených pažích, vážný zájem, který o práci projevil, a také jeho výrazný sportovní talent, díky němuž stanulo basketbalové mužstvo kibucu na samém vrcholu dorostenecké ligy Horní Galileje. Z Roniho udělal místní hvězdu a zejména zapůsobil na Barucha Šeniho, který pracovní skupinu u dobytka vedl a sám byl náruživým fanouškem košíkové. Bylo to právě to léto, kdy tentýž Baruch, který o dva roky dříve dokončil vojenskou službu v elitním komandu, připravil velkoryse o panenství Orit, Roniho spolužačku ze třídy a nejkrásnější dívku, jakou Roni znal. Došlo k tomu na letním táboře u jezera Kineret, na pláži nedaleko plantáže banánovníků, která patřila kibucu. Roni byl jedním z mála, kdo o milostném románku mezi třiadvacetiletým dospělým mužem a čtrnáctiletou dívkou věděl, poněvadž zahlédl, jak k němu uprostřed noci vklouzla do spacáku.

Roni sice toho léta o panictví nepřišel, na tomto poli zpravidla dívky předstihly chlapce, ale jako honák dobytka pod dohledem Barucha Šeniho dospěl z chlapce v muže. Mladší bratr k němu obdivně vzhlížel, když naslouchal jeho hrdinským příhodám: jak natahovali elektrický ohradník, jak za horkých dnů napájeli stádo skotu, jak pomáhali při připouštění a inseminaci, jak museli odvléct krávu, která se zastavila uprostřed silnice šplhající v serpentinách z Tiberiady do galilejských kopců a nechtěla se hnout. Roni vstával každý den ráno v půl páté a odjížděl s ostatními na pastviny patřící kibucu. V sedm se vraceli do kibucu na snídani a pak zase zpátky na pastviny. V poledne je přivezli na oběd a ve tři odpoledne chodil Roni spát, tedy s výjimkou dnů, kdy trénovalo basketbalové mužstvo, to ho Baruch pouštěl z práce dřív. Děti školou povinné pomáhaly v hospodářství jen o prázdninách, ale někdy, když se nahrnulo hodně práce, třeba před porážkou anebo když se narodila nová telata, přesvědčil Roni Barucha, aby ho přibral na výpomoc i uprostřed školního roku.

To léto ještě nosil Gabi rovnátka. Byly to poslední dva roky mnohaletého ortodontistického plánu a to nejhorší už měl za sebou. Na sklonku prázdnin, kdy končila doba letních táborů a různých organizovaných akcí pro děti, dohled dospělých značně polevil. Znavení horkem a úmornou prací si nepřáli nic jiného než odpočívat v příjemném chládku klimatizovaných místností – bylo to první léto, co byla do kibucu zavedena klimatizace, a nikdo nechápal, jak bez ní dokázali až dosud přežít. Děti se zatím rojily venku, kde žádná klimatizace neběžela, využívaly posledních prázdninových dnů, potloukaly se po okolí. Vedro, nastřádané během měsíců neúprosné letní výhně, zavařilo jejich mladé hlavy nad únosnou míru. Asfalt na silnicích žhnul a ani po šedivých vybetonovaných pěšinách se nedalo chodit bosky. Gabi a jeho dva kamarádi, Jotam a Ofir, šlapali v modrobílých pruhovaných žabkách, s ručníkem přehozeným přes rameno, opálená hubená těla oblečená jen do trojúhelníkových klukovských plavek. Jejich kůži obemykal rozpálený vzduch jako z pece. Jotam šel s očima upřenýma k zemi a snažil se rozšlápnout co nejvíc brouků, kterým už léto také končilo, a tak se jen mátožně pinožili po cestě a jejich puch překročil hranici, kdy ještě vadí lidskému chřípí, hranici, kdy ho člověk – s výjimkou nahodilých návštěvníků – vůbec zaznamená. Jotam je počítal, jedenáct, dvanáct, od chvíle, kdy vyšli ze společné jídelny, třináct, a Ofir řekl: „Měls tomu kreténovi jednu vrazit,“ a Gabi cítil, jak se mu krev hrne do tváří, jak v něm narůstá zlost, ale odpověděl jen: „Jen počkej, však ten hajzlík dostane co proto.“

„Jasná věc,“ prohlásil Ofir. „Sám si o to koledoval.“

„Čtrnáct a patnáct, na jedno šlápnutí,“ oznámil Jotam.

„Měls mu ten sejra rozmáznout po ksichtě,“ prohodil Ofir. Gabi si pomyslel, a proč jsi to teda neudělal sám? Ale nahlas neřekl nic. Před očima se jim zjevila vysoká skokanská věž, tři metry betonu tyčící se nad bazénem, a zdálky bylo vidět postavu, jak došla na okraj a pozadu skáče salto do vody.

„Kdo to byl?“ zeptal se Gabi.

„Myslím, že jeden ten dobrovolník, jak se jmenuje…“ řekl Ofir.

„Ten, co chodí s Orit,“ dodal Jotam.

„Nechodí,“ prohlásil Ofir.

„Jak to víš?“

„Chceš se vsadit?“

Ten kluk, Ejal, stál před mísou plnou sýra cottage. Co je s ním, podivil se v duchu Gabi. Proč tam stojí jako tvrdý ý? Nedokáže se rozhodnout, kolik sejra si nandat na talíř, anebo se jenom zamyslel? Každopádně by už mohl hejbnout kostrou, zdržuje celou frontu. Do který chodí třídy?

„Do který chodí třídy?“ zeptal se Gabi později, když už mířili k bazénu.

„Kdo?“

„Ejal.“

„Teď půjde do druhý. Je to spolužák mý ségry.“

Gabi pořád čekal, až se Ejal konečně rozhoupe, když vtom ho Ofir šťouchl ramenem, až to zabolelo.

„Co je?“ obrátil se Gabi naštvaně na Ofira.

„Kde to vázne? Co tam máte s tím sejrem?“ Jejich laminátové tácy se vzorem dřeva spočívaly seřazené za sebou na kovových drážkách, vedoucích kolem velkých nádob s jídlem. Na tácech, co vypadaly jeden jako druhý, stály bleděmodré talíře s míchanými vejci, která mezitím vystydla, ztuhla a po okrajích byla namodralá, vedle rozkydnuté vaječné kaše měli položený plátek rajčete a kousek okurky a u talíře příbor. Aby byla snídaně úplná, scházela jim už jen kupička tvarohovitého bílého sýra. „Tak co bude?“ zeptal se Ofir. Gabi strčil ramenem do toho kluka, Ejala, který půjde po prázdninách do druhé třídy.

„Co chceš, Zuboune?“ odpověděl Ejal a zahleděl se Gabimu zpříma do očí. Později měl sice Ofir plno řečí o tom, že Gabi mu měl rozmáznout ten sýr po ksichtě, ale v tu chvíli se Ofir a Jotam jen pochechtávali a čekali, jak Gabi zareaguje. Tvářili se, jako by k němu nepatřili, jako by ten drzý spratek, o tři roky mladší, neurazil svým způsobem všechny tři. Pochechtávali se a Gabi se zeptal: „Co že jsi to řekl?“ Ten kluk zopakoval: „Zuboune,“ a dál se mu díval zpříma do očí. Beze strachu. Gabi do něj vrazil ramenem, ale ne dost silně, protože ten kluk se ani nezapotácel, stál na místě a pronesl: „Kam ten spěch, Zuboune? Klídek, chci si nandat sejra.“ Ofir a Jotam se znovu zasmáli a znejistělý Gabi beze slova čekal, až se kluk obslouží. Celý zrudl a Ejal, kterému pobavené obecenstvo dodalo kuráž, ještě podotkl: „Ty si asi sejra stejně nedáš, vždyť by ti zůstal za rovnátkama, ne?“ a pak připojil: „Zuboune,“ a pár jeho kamarádů ve frontě se dusilo smíchy.

„Patnáct,“ zahlásil Jotam, když se přiblížili ke koupališti.

„Patnáct už jsi počítal,“ řekl Ofir.

„Fakt? Tak šestnáct.“

„Ty vole, to byl debil. Jak to, žes mu jednu nevrazil?“ zopakoval Ofir. Gabiho uši ještě plály studem.

V jídelně si Ejal navršil na talíř hromádku cottage, po něm si vedle míchaných vajec kydl trochu tvarohovitého sýra i Gabi a zamířil ke stolu. Nakonec si nabrali i Ofir a Jotam a přisedli si k němu.

„Viděls toho malýho spratka?“ zeptal se Ofir, zatímco si přisouval židli ke stolu, jako by neznal odpověď, jako by nevěděl, že to viděli všichni a že všichni moc dobře slyšeli, co ten oprsklej kluk říkal, jako by se Ofir a Jotam sami neúčastnili Gabiho ponížení.

„Tyhle haranti v sobě dneska nemaj kouska vychování,“ poznamenal Jotam a Ofir prohlásil: „Neměls to nechat jen tak,“ a Jotam dodal: „Zuboune…“ načež se zakřenil a začal se pochechtávat, Ofir se k němu přidal a jako poslední se rozesmál i Gabi, protože mu nic jiného nezbývalo. Nakonec se Jotam smát přestal, oloupal staniol z trojúhelníčku taveného sýra, zakousl se do něj, odhodil obal do mádoby na nedojedené zbytky a dodal: „Tak tohle jsem ještě neslyšel.“ Zařadil vyšší rychlost, z chichotání přešel v hlasitý smích a Ofir s ním, zatímco Gabi se vrátil z pochechtávání zpátky k úsměvu, který mu v koutcích hořkl. Sám tuhle nadávku samozřejmě slyšel mockrát. Za svými zády zaslechl za ty roky nepřeberné množství přezdívek: Křivozub, Rovnátko, Zlatej zub, Klecoun, Zobák, Žvejkačka, Železná huba, Stínítko, Žhavej drát a samozřejmě Zuboun, ten patřil k nejoblíbenějším. Jen nebyl zvyklý slýchat takové urážky od prvňáků. Kde to jsme?

Dorazili jsme na koupaliště, procházíme černě natřenou brankou a míříme k trávníku nahoře, cestou ještě míjíme zastřešenou lavičku pro plavčíka, sedí na ní Orit s tím svým dobrovolníkem, s plavčíkem Zahavim a ještě s jedním dobrovolníkem, kterej nosí náušnici v pravým uchu, Roni mi jednou říkal, že je to tajnej signál, aby se poznalo, že je teplej, ale pak jsem se dozvěděl, že chodí s Danou ze třeťáku, tak nevím. Jdeme dál kolem skokanských můstků – první je prkno metr nad vodou, odkud skáčou malý děti, a za ním je velkej třímetrovej můstek z betonu, na kterým zrovna nikdo není – a zahneme kolem vody na opačnej konec koupaliště, kde je naše obvyklý místo, pod jeden z altánů na trávníku, tam hodíme na zem ručníky, sklepeme z nohou žabky a hned vyrazíme k vysokýmu skokanskýmu můstku, odkud je vidět zadní trakt tělocvičny a doléhá sem driblování basketbalovýho míče, bum bum bum, a vrzání gumových podrážek, jak kloužou při změně směru po linoleu tělocvičny, vžum vžum vžum, není to náhodou Roni? Ne, Roni teď někde pase krávy, tohle musí být někdo jiný, v hlavě mi duní bušení míče narážejícího o podlahu, bum bum bum, je vedro, slunce upaluje, mám žízeň, ale nenapiju se, a hele, kdo to tamhle nejde, i s celou svojí partičkou, Ejal, co jde v září do druhý třídy. Stojím na vysokým skokanským můstku za Jotamem a Ofirem, Jotam napočítal sedmnáctýho rozšlápnutýho brouka, stojím na kraji můstku a sleduju Ejala, jeho kámoši na mě koukaj a pošklebujou se, ale já se dívám jen na něj, nespouštím z něj oči a Ejal už se neusmívá. Nedívám se dolů na zelenou vodu pod sebou, ale přímo před sebe, vššš, proletím tiše vzduchem, zlehka skáču šipku a zanořím se do vody, vylezu a z vlasů mi crčí voda, Jotam a Ofir se svalili na sluníčko, leží břichem na kropenatých dlaždicích, ale já si chci skočit ještě jednou, hned vyběhnu po schůdkách nahoru na můstek, pomalu dojdu až na kraj, on a jeho kámoši právě skáčou z prkna pode mnou, dělám, že si jich nevšímám, ale koutkem oka sleduju, co se tam děje, vidím, že něco říká a přitom se dívá na mě a směje se, jeho kamarádi se taky smějou, určitě zase řekl něco rádoby vtipnýho o Zubounovi, a já vyčkávám, sleduju je zpovzdálí, čekám, až skočí do vody, když se člověk z vysokýho můstku pořádně odrazí doprava, dopadne hned u toho jejich skákacího prkna, bum bum bum, dribluje míč, vžum vžum vžum, vržou podrážky, ustoupím pár kroků dozadu, abych se mohl rozeběhnout, a koutkem oka vidím Ejala, hele, teď právě skočil, a dokud je ještě ve vzduchu, sprintem vystartuju a skáču přímo na něj, tady to máš, frajere, a jak letím vzduchem, neslyším nic, ani bušení míče, ani vrzání podrážek, jen vzduch mi sviští kolem uší, do zad mě pálí slunce a stéká po mně voda z předešlého skoku, ještě během letu se skrčím, pak vykopnu obě nohy a přistanu mu přímo za krkem, já ti dám Zubouna, cha, dělal jsi frajera, velká sranda je to, tak prej Zuboun? Tumáš, Zuboun tě rafne, já ti ukážu, ty malej zmrde, pozdravuj v druhý třídě.

Sokol

Stále častěji se teď Gabi vypravoval na osamělé procházky na kopec, který se zvedal za silnicí a za slivoňovými sady, kde končil kibuc. O mnoho let dříve, než nalezl zalíbení v osamělých nočních toulkách po vzdálených pahorcích, dávno předtím, než zjistil, že samota je nejvznešenější ctnost, jež předčí všechny ostatní. Tenkrát ovšem měla jeho osamělost jiné příčiny. Jeho starší bratr Roni dosáhl věku, kdy čtyři roky rozdílu mezi nimi představovaly nepřeklenutelnou propast. Pryč byly časy, kdy cítil k mladšímu bráškovi ochranitelskou náklonnost, kdy ho bral k sobě do postele a čerpal sílu ze své všemohoucnosti v bratrových očích – všemohoucnosti v tom, co říkal, v tom, čemu rozuměl, v síle svalnatých paží, jimiž si dokázal vynutit poslušnost, a bez odmlouvání. Gabi byl pořád ještě dítě, zatímco Roni dospěl v muže, alespoň ve vlastních očích, a prožíval první opravdovou lásku. Jifat žila v sousedním kibucu a chodila do stejného ročníku na gymnáziu jako on, znal ji od první třídy, ale ve druháku se sblížili a od té chvíle nedal jeden bez druhého ani ránu. Jifatina spolubydlící z kibucu trávila většinu času se svým klukem, vojákem z Haify, a tak po škole chodili Roni a Jifat do jejího pokoje, po večeři zašli ještě do hospody na pivo, zahráli si šipky s dobrovolníky, co pracovali v kibucu, a pak zajeli na koncert kapely T-Slam do kibucu Ajelet ha-Šachar, na představení kočovného satirického divadla Ha-gašaš ha-chiver do kibucu Kfar Blum, na vystoupení Šlomo Arciho do kibucu Cemach, na koncert Beatles Revival v místním hostinci anebo na domácí zápas basketbalového mužstva Horní Galileje s hvězdným útočníkem Bradem Leafem (Roni sám se krátce předtím ke značnému rozčarování Barucha Šeniho a dalších svých fanoušků v kibucu přestal basketbalu aktivně věnovat). Dvakrát nebo třikrát přijela naopak Jifat do kibucu za Ronim, ale ten ji nepředstavil ani mladšímu bratrovi, ani svým adoptivním rodičům.

Ostatně právě máma Gila a táta Josi byli jedním z důvodů Gabiho častých výprav na kopec. Jejich domácnost nebyla žádný domov. Dál bydleli spolu, sdíleli manželské lože a chodili společně do jídelny, ale Gabi věděl, že mezi sebou skoro nepromluví, a když už jeden nebo druhý něco řekl, většinou se strhla hádka a křičeli na sebe, a jen co křik utichl, táta Josi se sebral a odešel kdovíkam – podle toho, co na něj máma Gila křičela, za dobrovolnicemi nebo za ženskými z okrasného zahradnictví, zatímco máma Gila zůstala sama doma s lahví alkoholu a krabičkou cigaret.

I kdyby ale mezi rodiči vládla vzájemná láska a porozumění, Roni by nejspíš stejně trávil většinu volného času v sousedním kibucu a Gabi by se vydával na dlouhé výpravy na kopec. Oba totiž vstoupili do věku, kdy sousloví „adoptivní rodiče“ získává nový význam. Po dětství, kdy pojmy „vlastní“ a „adoptivní“ nedávají smysl, protože máma je prostě máma a táta je táta – jsou zkrátka tu –, nastalo období, kdy se jim v nejhlubších zákoutích nitra všechno křečovitě svíralo a hlasitě křičelo: Vy nejste moji rodiče! Během dospívání se i vlastní děti odcizují rodičům a užasnou nad tou zcela nepravděpodobnou možností, že je něco váže ke dvěma cizím dospělým, kteří se snaží vynutit si jejich poslušnost, a pro děti adoptované je o to snazší najít si důvod, proč mizet z domova – do pokoje k dívce v sousedním kibucu, na kopec za humny, kamkoli.

Gabi měl taky holku, jmenovala se Noga. A už i ochutnal první polibek, pod rouškou noci za traktorem nedaleko balírny během slavnosti ohňů na Lag ba-omer. Ale o měsíc později se ho Jotam zeptal, jestli by mu moc vadilo, kdyby to byla odteď jeho holka. Gabi řekl, že nevadilo, a víc už s ní nepromluvil ani slovo, což bylo dost divné, poněvadž Jotam byl jeho spolubydlící, a jejich cesty se tedy často zkřížily. Jednou se šel Jotam osprchovat a Noga na něj čekala na jeho posteli, Gabi si mezitím na té své četl knížku a v rádiu běžel pořad Horká čokoláda, moderovaný Menachemem Perrym, který zrovna pouštěl písničku od Thompson Twins. Gabi věděl, že Noga tuhle písničku miluje, a stejně nic neřekl. Nikdy nechápal, proč se toho kolem holek tolik nadělá, jak může Roni takhle bláznit kvůli jedné holce a na něj zapomenout. A tak Jotam trávil většinu času s Nogou a Ofir se chytil jiné party, ale Gabimu to vlastně až tolik nevadilo, byl rád sám. Miloval samotu. Rád si zvolna vyšlapoval po úbočí kopce, na zemi před sebou pozoroval svůj stín, vrhaný sluncem v zádech, měsíčním svitem anebo pouličním osvětlením. A přemýšlel. V duchu rozmlouval sám se sebou. Prozkoumával a objevoval.

Jednou takhle našel na kopci sokola. Měl zraněný pařát, snad že ho uštknul had? Nebo ho v souboji zranilo nějaké větší zvíře? Gabi si ho všiml, jak leží na zemi, kýve hlavou a v mírných záškubech se pokouší roztáhnout křídla, a šel se na něj podívat blíž a pak ještě blíž, jenže nevěděl, co s ním, a tak se posadil na skalisko a chvíli ho pozoroval. Když viděl, že mu dravec nemůže ublížit, popošel pár kroků, přidřepl si k němu a prstem se opatrně dotkl sokolí hlavy. Ze začátku před jeho rukou sokol pokaždé ucukl, ale příliš hýbat se nemohl, a Gabi si teprve teď všiml, že má zlomený pařát. Po několika neúspěšných pokusech ho nakonec pohladil po hlavě a opatrně ho vzal do náruče. Sokol vyděšeně zamáchal křídly, snažil se mu vymanit, ale Gabi ho upokojil konejšivým: „Ššššš… Ššššš…“ a vydal se s ním zpátky dolů do kibucu.

Pro sokolíka našel místo v jednom z domků dětského křídla kibucu, který dřív sloužil jako menší skladiště, teď ale byl nevyužívaný. Pak šel s Jotamem do jídelny. Pověděl mu o sokolíkovi, Jotam se hned nadchl a chtěl se na něj jít podívat, Gabi mu slíbil, že mu ho ukáže po obědě, a zeptal se, jestli tuší, čím se takový sokol živí. Jotam si vzpomněl, že rodiče mají u sebe doma encyklopedii ptáků, a jestli nenajdou odpověď tam, zeptá se táty. „Fajn,“ řekl Gabi. „A nemohl bys tu encyklopedii přinést? Aspoň se podíváme, jak vlastně sokol vypadá, myslím si, že je to sokol, ale co já vím, vždycky jsou vidět jen zdálky, jak krouží na obloze.“

Ještě když Gabi nesl sokola z hory dolů do kibucu, říkal si, že se o něm před nikým nezmíní, bude to jeho tajemství, bude ho vysílat na tajné výzvědné mise a předávat po něm vzkazy úzkému kroužku spiklenců. Ten večer ale děkoval osudu, že ho napadlo prozradit to zrovna Jotamovi. Nejenže byl jeho táta amatérský ornitolog, takže si s pomocí jeho encyklopedie mohli potvrdit, že je to opravdu sokol, a dočetli se tam spoustu dalších informací, ale Jotam si i matně vybavoval, že rodiče mají v komoře velikou klec, ve které dřív, když byl Jotam malý, choval jeho táta dva papoušky, Pinchese a Simchese. Tu klec našel, byla sice trochu zrezivělá a špinavá a ani nebyla tak velká, jak si pamatoval, ale jako dočasné útočiště pro sokola mohla posloužit výborně, a tak si v ní Gabi přestěhoval sokola k sobě.

Ukázalo se, že budou muset sehnat holuby, jejichž maso, jak jim vysvětlil Jotamův táta, zatímco sledoval v televizi basketbalové utkání Makabi Tel Aviv proti Squibb Cantù, mají sokoli nejraději. Encyklopedie navrhovala i další možnosti – sokoli prý jedí také stonožky, štíry, ještěrky, hady, žáby, netopýry a sarančata – ale holubi se Jotamovi a Gabimu zdáli chutnější a snáze dostupní, i v kibucu jich posedávalo na střechách a sloupech s elektrickým vedením dost. Jotam a Gabi vytáhli dva největší ze své sbírky praků vlastní výroby, které sami trpělivě vytvořili z elektrických drátů potažených barevnou bužírkou, co se povalovaly po celém kibucu pohozené zaměstnanci elektrárenské a telekomunikační společnosti, a vydali se na plácek hned za dětskou ubytovnou. Holubi poklidně hřadovali na drátech vysokého napětí. Oba chlapci zaujali pozice, oloupali mandarinku a začali po holubech vystřelovat kousky sežmoulané slupky – střelivo létající rychle a přesně, které bylo snadno po ruce.

Nestrefili se ani jednou. Jotam si vložil dílek mandarinky do pusy a řekl: „Takhle to nepůjde.“ Gabi přitakal a odloupl si dva dílky. Tiše žvýkali a holubi jim vrkali nad hlavami. „Co ještě dalšího sokoli žerou?“ zeptal se Jotam.

„Různý breberky, se kterýma to bude ještě složitější.“

„Zkusíme šutry,“ řekl Jotam a sebral ze země kámen.

Nestrefili se ani tentokrát. Vrátili se do pokoje celí skleslí.

U večeře si Gabi všiml Roniho. Přišel do jídelny sám a zamířil s tácem k mladšímu bratrovi. „Co se děje?“

„Nic, dobrý,“ odpověděl Gabi zasmušile.

„Jak dobrý?“ Gabi mu pověděl o marných pokusech sestřelit holuby. Roni se zeptal: „K čemu potřebuješ holuby?“

„Prostě je potřebuju,“ řekl Gabi.

Roni měl přerostlé vlasy a táhly z něj cigarety. Zamyslel se a pak řekl: „No jo.“ Ještě chvíli přemýšlel a nakonec prohlásil: „Ráno se u vás zastavím a vyrazíme na holuby.“

Ráno Roni přinesl vzduchovku vypůjčenou od spolužáka Cikiho, který s ní střílel po ptácích a toulavých kočkách, aspoň se to říkalo. Vyšli z kibucu a Roni je dovedl ke starému zájezdnímu hostinci pro kupecké karavany, ještě z dob osmanské říše. Na jeho střeše se houfovaly desítky holubů, občas vzlétli, zase se obloukem vrátili a posedali si na dráty elektrického vedení. Roni došel po špičkách, co nejblíž mohl, aby si ho nevšimli, zastavil se a pevně se rozkročil, opřel si pažbu o rameno, přivřel oko, položil prst na spoušť a střelil. Než si stačili holubi uvědomit, že do nich zdola pálí ostrými, a poplašeně se rozlétli do všech stran, dva nešťastníci spadli dolů mrtví.

To ovšem ještě netušili, že sokolům se nedá předložit k jídlu jen tak mrtvola holuba. Sokol pohlédl nejprve na vypaseného holuba před sebou a pak na ně. Kdyby měl ramena, bezpochyby by jimi pokrčil. Kdyby měl ústa, patrně by k nim vyslal nechápavý úsměv. Oba kluci se tedy vrátili za Jotamovým tátou, který jim vysvětlil, že řeč byla o holubím mase. Podívali se na sebe. No jasně, to dává smysl. Kdo by se živil ptačím peřím? Na druhou stranu by si s tím měl sokol poradit sám, ne? Copak má v přírodě kuchaře, který mu maso naporcuje? Když se o hodinu později vrátili, mrtvý holub ležel na svém místě zcela nedotčený. Sokol se k němu ani nepřiblížil. Gabi vzal holuba, vyšel s ním na plácek za dětskou ubytovnou a velkým zavíracím nožem, který dostal Roni k bar micva a Gabi ho po něm zdědil, mu nejdřív odřízl hlavu, pak nohy a nakonec křídla. Snažil se přitom nedýchat nosem a nevnímat, co dělá. Jotam zůstal stát za ním. Pak Gabi holubovi podélně rozpáral břicho a vyvrhl vnitřnosti, pokrájel maso z prsou, jak nejlépe dovedl, a oddělil ho od drobných ptačích kůstek. „Přines mi nějakej talíř,“ řekl. Pokračoval v pižlání masa a přitom slyšel kroky, vzdalující se od něj a zase se vracející nazpátek, až nakonec vedle něj přistál talíř. Hodil na něj naporcované kousky, zvedl se ze země, na které klečel, a v rukou zacákaných od krve a vnitřností nesl talíř štítivě natažený před sebou dovnitř. Zamířil k sokolovi, položil mu talíř do klece a šel si opláchnout ruce. Když se vrátil, byl talíř prázdný. Kdyby měl sokol jazyk, nezůstala by na talíři ani ta růžová loužička krve.

Roni se v kibucu objevil jen málokdy, a když ho jednou o přestávce Gabi vyhledal v zákoutí za gymnáziem, kam chodili studenti tajně kouřit, vysvětlil mu Roni, že se v nejbližší době do kibucu nechystá a vzduchovku už si taky nemůže vypůjčit, ani pro Gabiho, který je stejně ještě malý, než aby z ní mohl střílet. A tak potom co sokol spořádal maso z obou ulovených holubů, nezbývalo Gabimu a Jotamovi než vymyslet jiný způsob. Pomocí různých pamlsků, o nichž se dočetli v encyklopedii ptáků, nalákali holuby na okno nepoužívaného skladiště v dětském křídle, a když se jich slétl na parapet dostatečně velký houf, vyplašili je tak, aby vlétli dovnitř, a okno přibouchli. Byla to geniální a současně prostá metoda, neboť holubi, jak brzy pochopili, nejsou příliš bystrá stvoření. Pak je tam nechali zavřené několik dní, aby odvykli dennímu světlu. A potom už stačilo, aby Gabi vešel dovnitř a jednoho holuba chytil – nebylo na tom nic těžkého, protože místnost byla malá a holubi oslnění září zvenku úplně oslepli –, odtamtud ho odnesl na zažloutlý trávník za dětskou ubytovnou, přidržel holuba mezi ukazovákem a prostředníkem pravé ruky, zvedl ruku vysoko nad hlavu a zatočil jí čtyřikrát nebo pětkrát dokola, jako by roztáčel laso, čímž získal sílu a rychlost, a pak ruku vymrštil dopředu, takže mu ptačí hlava zůstala mezi prsty, zatímco tělo odmrštěné odstředivou silou se od ní odtrhlo a odlétlo pět až deset metrů od něj, přistálo na zemi a v předsmrtném záchvěvu naposledy zatřepotalo křídly, Gabi se podíval na hlavičku, která mu zůstala v ruce, políbil ji nad zobák a odhodil ji nazdařbůh do trávy, došel k dosud teplému trupu v posledních záškubech, rozřízl ho svým kapesním nožem a vykuchal a odkrájel z něj nejlepší kousky masa, které pak přinesl na talíři sokolíkovi a položil je před něj. Když nasbíral zkušenosti a začal být trochu chladnokrevnější, celá záležitost netrvala déle než pár minut. Jotam mu pomáhal nastražit léčku na holuby a zahnat je do uzavřené místnosti. Všechno ostatní už nechával na Gabim – odchyt holuba, rozkmitání, odmrštění a dekapitaci, zahození hlavičky, naporcování masa.

Takhle to šlo dál až do chvíle, kdy se vychovatelka, k níž se donesly zvěsti šířené s odporem mezi spolužačkami, šla na vlastní oči přesvědčit, co je na nich pravdy. Řekla Jotamovi a Gabimu, že sokola u sebe chovat nemůžou a ať ho okamžitě pustí na svobodu, že ho měli odnést hned ke zvěrolékaři, tohle byla chyba, kdo ví, co v sobě může takové zvíře mít za nemoci, a kde ho vůbec našli, a tohle vraždění holubů musí přestat. Když po tomhle nepříjemném rozhovoru od vychovatelky odcházeli, Jotam řekl Gabimu, že už ho ten sokol beztak nebaví. Gabi souhlasil, vychovatelka zasáhla v pravý čas. Nejdřív zvažovali, že ho pustí na svobodu nahoře v kopcích, ale zraněný pařát se mu ještě nezahojil, a tak ho odnesli do chovné stanice v kibucu. Pak šli do místnosti sloužící jako skladiště a udělili milost posledním dvěma osleplým holubům, co tam byli uvěznění.

Čelist

Nedlouho po té záležitosti se sokolem Gabiho kdosi unesl. Stalo se to ve slivoňovém sadu, kudy procházel při jedné své osamělé výpravě na kopec. Únosce, zavalitý dospělý muž s chlupatými pažemi a širokými dlaněmi – to všechno vnímal a později si pečlivě prohlížel paže všech mužů v kibucu – mu zakryl oči, druhou rukou mu zacpal ústa a několik minut ho takhle svíral silou mnohonásobně větší, než měl vzpouzející se Gabi, dokud přepadený nepochopil, že bude lepší se podvolit osudu. Pak únosce jednu ruku uvolnil a místo toho mu hned nacpal do úst šátek, potom mu zavázal i oči a ruce ohnul za záda a spoutal stahovacím páskem – Gabi slyšel napínání a cvakání plastových zoubků.

Zezadu ho pak únosce postrkoval, aby šel dál. Gabi těmihle místy procházel mockrát i za noci, kdy se celý kraj ponořil do hluboké tmy, a tak věděl, že ho vedou mezi slivoněmi směrem k okraji sadu, kudy vedla udusaná prašná cesta. Tam ho naložili na nezastřešenou korbu jakéhosi vozidla, snad dodávky anebo džípu (ve dnech, které měly teprve přijít, si zkoumavě prohlížel nejen všechny chlupaté mužské paže, ale i všechna vozidla kibucu, pátral po jakékoli stopě či vodítku), a odvezli ho směrem na jih, až tam, kde končily plantáže a začínaly pozemky patřící ke kravínu.

Za celou dobu nepadlo jediné slovo. Ani ho nikdo neuhodil. Jen mu kdosi znovu a znovu cpal do pusy plné hrsti černých brouků a pak i další havěti, cosi masitého, hlínu, kamínky, lil mu tam tekutinu páchnoucí jako zvířecí chcanky a nutil ho to všechno polykat. Brouky určitě, protože další den mu v nemocnici našli za dráty rovnátek, které dosud zdobily jeho chrup, kousky hmyzích nožiček, a patrně i žáby, protože při výplachu žaludku se našlo cosi připomínající žabí nohu. Jak dlouho tam byl, to si nedokázal uvědomit. Po nějaké době ztratil pojem o čase a místě, všechno pohltil koloběh zvracení, cpaní a polykání. Nebili ho, ale ani s ním nezacházeli v rukavičkách. Nevěděl, kolik jich je, určitě tam byl ten zavalitý chlap, který ho unesl, a pak někdo další, kdo řídil, protože chlap zůstal během jízdy sedět vedle něj. Možná jich bylo i víc. Snažil se nemyslet na to, co mu strkají do pusy, a nevnímat smrdutý zápach ani nakyslou chuť. Až po letech si uvědomil, jaké měl vlastně štěstí, že mu zavázali oči, protože hnus pramení většinou ze zrakového vjemu, nikoli z chuti. Do jisté míry ho to zachránilo, přesto chápal, co mu provádějí. Cítil šimrání lezoucích mravenců nejprve na rukou a pak na jazyku. I brouky poznal, snad záblesk vzpomínky chuťových pohárků z dob útlého dětství. Ostatní věci, které mu strkali do úst, mu připadaly zkrátka jako věci, co se obyčejně do úst nestrkají – byly příliš suché nebo naopak příliš kluzké, příliš štiplavé, ale snažil se nemyslet, polykal, zvracel, polykal a zvracel. Nakonec ho nechali u dveří domku jeho adoptivních rodičů, se zápěstími spoutanými páskem a se zavázanýma očima.

Naposledy byl v nemocnici Rivky Zivové o dva měsíce dříve, kdy ho rodiče, učitelé a víceméně všichni obyvatelé kibucu přesvědčili, že musí navštívit Ejala. Táta Josi šel s ním. Došli až k Ejalovu lůžku, ale jediné, co Gabi viděl, byly Ejalovy oči a kolem nich černé kruhy. Zbytek hlavy byl pokrytý sádrou a tělo se ztrácelo pod přikrývkou dětského nemocničního lůžka. Školní rok začal už před několika týdny, ale Ejal zatím do druhé třídy nenastoupil. Spolužáci za ním chodili do nemocnice, nosili mu úkoly, vysvětlovali probranou látku a vyprávěli mu, co je nového ve škole. Ejalovy oči se na Gabiho zahleděly studeným, vyhaslým pohledem. Vypadaly úplně jinak než ty vzpurné, rošťácké oči, které si ho měřily u mísy se sýrem tenkrát, když ho nazval Zubounem. Ta proměna, kterou viděl před sebou, Gabimu připadala legrační a naplňovala ho uspokojením, ale dal si pozor, aby to na něm nebylo vidět. Z druhé strany postele stáli Ejalovi rodiče, kteří se oba jmenovali Jona – což představovalo samo o sobě pozoruhodnou shodu náhod a taktéž to bylo zdrojem nemalého povyražení při společném stolování v jídelně i oblíbených vtípků v kibucnickém oběžníku. Táta Josi do Gabiho šťouchl ramenem. Gabi pohlédl na rodiče a pak na Ejala.

„Omlouvám se,“ řekl, ale pak už se nedokázal ovládnout a vybuchl v nezadržitelný záchvat smíchu.

Táta Josi ho okřikl: „Gabi!“ Ejal odvrátil pohled a jeho rodiče pohoršeně vrtěli hlavou.

Po únosu byli všichni přesvědčení, že šlo o pomstu někoho z Ejalova příbuzenstva. Žádný jiný důvod k podobně brutální odplatě neexistoval. Samozřejmě to nikdo nevyšetřoval, policie se o tom incidentu vůbec nedozvěděla. To by tak ještě scházelo. Únos nezletilého chlapce a jeho mučení je jistě nezákonné, ale špinavé prádlo se pere doma. Když Gabi skočil za krk malému Ejalovi, taky to nikdo nenahlásil. Teprve o mnoho let později se Roni dozvěděl, kdo za tím únosem ve skutečnosti stál.

Ejal měl rozdrcenou čelist. Ještě několik měsíců mohl pootevřít ústa jen s obtížemi. Ze začátku nemohl ani jíst, celá dolní řada zubů se mu zkřivila a tlačila na stoličky. V následujících letech absolvoval nejrůznější chirurgické zákroky v ústní dutině a na čelisti a ani v dospělosti se mu už nevrátila schopnost hvízdat si anebo zívnout. Dokud žil Gabi v kibucu a potkával Ejala náhodně na vybetonovaných cestách, v jídelně anebo v tělocvičně na basketbalovém hřišti, jeho zkřivená tvář mu pokaždé připomněla, co udělal a jaká odplata ho za to stihla. Zděšené pohledy členů kibucu, desítky párů očí, které ho probodávaly během snídaní, obědů a večeří ve společné jídelně. To, jak se k němu chovali jeho kamarádi, nebo spíš ti, které do té doby za kamarády pokládal. Dokonce i Jotamovi a Ofirovi trvalo dost dlouho, než se s ním zase začali bavit, přestože právě oni Gabiho popichovali, že to nemůže nechat jen tak, roznítili v něm pocit potupy, rozdmýchali plamen nenávisti, který ho nakonec dohnal k tomu, že se s nataženýma nohama vrhl z vysokého betonového můstku tomu drzému frackovi přímo za krk.

Gabiho v nemocnici nepřišel navštívit nikdo. Jemu neposílali bonboniéry, nesedali si k jeho lůžku, aby mu vysvětlili zmeškanou látku. Kromě mámy Gily, táty Josiho, Roniho a jeho dívky Jifat si nevzpomínal na nikoho dalšího, kdo by za ním přišel. Vyčistili mu střeva klystýrem a dvakrát mu udělali výplach žaludku. Opakovaně ho doktoři posílali na vyšetření krve a moči, aby se vyloučila otrava, střevní katar a další možné komplikace, které mu mohla způsobit ona blíže nespecifikovaná havěť, kterou byl přinucen pozřít. Zjistilo se, že skutečně trpí chorobou zvanou toxoplazmóza, avšak parazit, který ji způsobuje, se podle lékaře musel v jeho organismu usídlit už dřív, dlouho předtím, než byl unesen a mučen. Je možné, že už v minulosti, před tímto incidentem, jedl brouky a jiné bezobratlé živočichy? Gabi zavrtěl hlavou. Ne, naposledy, když mu byly dva roky. Byl tedy v kontaktu s kočkami a jejich výkaly? Ne. Anebo se dotýkal holubů a jejich trusu? Gabi přestal vrtět hlavou.

Když ho po několika dnech z nemocnice propustili, dál trpěl častým zvracením. Po prvním pokusu pozřít sousto z grilovaného steaku na Den nezávislosti začal jeho žaludek dávit tak křečovitě, že od té doby přestal maso jíst úplně – při pouhém pomyšlení na maso jakéhokoli živočicha, vodního, létajícího i suchozemského, se ho zmocňovala silná nevolnost. Jen s obtížemi se donutil jíst saláty, sýry a vejce. Několik let neměl z jídla žádné zvláštní potěšení. Tentokrát zůstala v jeho mysli vzpomínka na chuť brouků v ústech dlouho živá. Už nebyl dvouletý capart, jehož vědomí zaplavuje spousta formativních zážitků, které se proženou řečištěm jeho krve, avšak v paměti nezůstanou. Bylo mu dvanáct, a když vám v tomhle věku uvíznou za rovnátky nožičky brouků, na jazyku se vám zachvěje bradavičnatá žabí kůže a vaše rty pocítí kluzký dotek hlemýždě zbaveného ulity, hned tak na ten zážitek nezapomenete.

Ejalův otec Jona měl holé paže bez chlupů. Otcové Ejalových kamarádů měli holé paže bez chlupů. Dobrovolníci měli holé paže bez chlupů. Baruch Šeni měl silné chlupaté paže, ale byl to Roniho kamarád a Roni se za Barucha zaručil, že by něco takového nikdy neudělal. Mimo Barucha měl nejsilnější a nejchlupatější paže v kibucu Šimšon Kohen. A Šimšon Kohen, jak všichni věděli, udělal v životě věci mnohem horší, než je cpát dvanáctiletému klukovi do pusy plné hrsti brouků. Gabi bral Šimšona vždycky jako kamaráda a na rozdíl od ostatních dětí v kibucu se ho nebál, ale rozhodl se tuhle možnost prověřit. Při každém setkání ho s úsměvem pozdravil a snažil se k němu co nejvíc přiblížit, aby ucítil jeho pach, jestli z něj nezavane povědomá nasládlá vůně kolínské anebo čpavý zápach potu. Výsledky pátrání byly nejednoznačné. Šimšon se k němu nadále choval přátelsky, pokaždé se na něj usmál a štípl ho do tváře, nedal najevo sebemenší nepřátelství ani zlobu. Ale pracoval v avokádovém sadu spolu s Jonou, Ejalovou matkou, nikoli s Jonou otcem, takže jistá pravděpodobná souvislost tu byla.

Teprve když ho pár dnů po propuštění z nemocnice přišel v kibucu navštívit Roni a přivedl s sebou i Jifat, zaznamenal Gabi poprvé, jak je Jifat krásná, a konečně pochopil, co na ní Roni vidí a proč s ní chce strávit každou volnou chvíli. Její hluboké hnědé oči se na něj starostlivě usmívaly, její zuby se smály Roniho vtipům, hlava přikyvovala, když přísahal, že se pachatelům pomstí a Gabiho ochrání, protože na nás si nikdo takhle dovolovat nebude. Z postele, na níž napůl seděl podepřený polštáři, viděl Gabi, jak Roniho dlaň neustále hledá dlaň její a dotýká se jí, jak se Roni každou chvíli k Jifat nakloní, aby ji mohl políbit a sám od ní dostat polibek.

Když nebyl Roni zrovna s Jifat, neustále o ní mluvil. Trávili spolu prakticky veškerý čas. Při vyučování seděli vedle sebe v lavici, o přestávkách se objímali a líbali, až si za to vysloužili výtku od třídní učitelky, občas nepřišli po zvonění do hodiny, jen aby se mohli dál líbat na chodbě, anebo zůstali za školou celý den a leželi dlouhé hodiny v posteli vedle sebe, dotýkali se navzájem a povídali si. Uměla si něžně hrát s jeho tělem, lépe než on sám, tvrdila, že s ním je to poprvé, ale on si myslel, že mu buďto neříká pravdu a už má nějaké zkušenosti, anebo musí mít od přírody mimořádný talent, protože se ho dotýkala tak dokonale, věděla přesně, kdy přitlačit, kdy ho jen jemně polaskat, v jakém rytmu se ho dotýkat, kdy zrychlit a kdy zpomalit, a její nekonečné polibky ho unášely do rajských výšin, odkud se nechtěl nikdy vrátit zpět, a miloval ten pocit, když její tělo leželo na jeho, její tíži, její vůni, její opojné, dlouhé kaštanové vlasy.

Poprvé to spolu dělali v den jejích šestnáctých narozenin. Některé holky s tím začaly dřív, jako třídní kráska Orit, která se vyspala s Baruchem Šenim na pláži jezera Kineret o prázdninách mezi osmou a devátou třídou, a také pár Jifatiných kamarádek z kibucu, ale Jifat řekla Ronimu, až mi bude šestnáct, ne dřív, a on to vzal, byl šťastný, že s ním to bude poprvé, pro ni i pro něj, několik jeho kamarádů už také prošlo první zkouškou ohněm, ale on neměl naspěch, vždyť mu nic nescházelo, a v zimě přišla jeho chvíle.

Zima v kibucu. Déšť bubnoval do střechy autobusu zajišťujícího spojení po okresních silnicích Horní Galileje, škvírami kolem oken pronikal dovnitř studený vzduch, řidič Jechiel se svým věčným plátěným kloboučkem na hlavě si tiše pohvizdoval pod knírem, veliké stěrače neohrabaně klouzaly ze strany na stranu po předním skle autobusu, každý v jiném rytmu, a pokaždé když sklouzly až dolů, vydaly jeden po druhém dutou ránu, buch buch, buch buch. Autobus projel dezinfekční lázní, chránící před epidemií slintavky a kulhavky, a pokračoval přes bránu kibucu dál, pokusil se dojet až k dětské ubytovně, ale nakonec zastavil ještě pěkný kus cesty odtamtud, dveře autobusu se otevřely a vyřinul se z nich houf dětí, které v předklonu utíkaly k domovu, několik dívek roztáhlo deštníky a někteří chlapci si chránili hlavu před deštěm aspoň školní brašnou, zatímco jiní dávali ostentativně najevo, že je špatné počasí nerozhází, a kráčeli mezi kapkami s hlavou hrdě vzpřímenou. V pošmourném deštivém odpoledni se zdálo, jako by už padal soumrak, cesty, dvory a volná prostranství se tmavě leskly velkými hnědými kalužemi a ze země stoupala hluboká vůně, tatáž, která sem dýchala z kopců a vinula se z brázd polí, plantáží a sadů, jež objímaly kibuc svou širokou náručí. Gabi a Jotam spěchali do svého pokoje a Ofir se k nim připojil, déšť je svedl po dlouhé době zase dohromady, teď nepřipadaly v úvahu žádné výšlapy na kopec, žádné běhání za holkami, žádné koupaliště, tenhle vytrvalý déšť měl zvláštní, útěšnou schopnost opětovně spojit stará přátelství. Listovali v časopisech, které Roni věnoval před pár týdny bratrovi a jejichž stránky plnily fotografie úplně nahých holek, a v knížce s potrhanou vazbou od Šulamit Efroniové, co si koupil jednou na autobusovém nádraží v Tel Avivu, která byla zase plná povídek o úplně nahých holkách. Roni mu přinesl těch časopisů a knížek plnou tašku s tím, že nastal čas, aby jeho mladší bratr načerpal poučení o těchhle věcech, ovšem jak Gabi dobře věděl, Roni se zkrátka potřeboval rychle zbavit všech pornografických materiálů, aby se neznemožnil před Jifat, až k němu někdy přijde na návštěvu.

Tři chlapci seděli každý nad svým časopisem nebo knížkou a tiše, soustředěně četli, jen déšť bičoval okenice a každých pár minut kovově zaúpěla elektrická kamna anebo zašustily obracené stránky. Jotam se uvelebil na své posteli, Gabi s Ofirem seděli každý na jednom konci protější postele. Jotam si odkašlal a Ofir se zeptal: „Hele, co je to za vlhkost?“

„Jaká vlhkost?“ zeptal se Gabi a pohlédl ke stropu. „Myslíš, že nám sem zatejká?“

„Ne, myslím jako v těch povídkách,“ ukázal Ofir na stránku v knížce, kterou měl rozloženou na kolenou. „Když se tu píše, že je ta holka vlhká, co je to za vlhkost?“

Jotam sklopil brožovaný výtisk knížky Šulamit Efroniové z telavivského autobusového nádraží. „To znamená, že je vzrušená,“ řekl. „Že to chce.“

„Jo, to jsem pochopil taky. Ale od čeho takhle zvlhne?“

V pokoji se rozhostilo ticho, zesílené crčením deště za oknem a hučením elektrických kamínek. Všichni tři chlapci vzhlédli od potištěných stránek, přemýšleli. „A není to pot?“ navrhl Ofir a hned si sám přisvědčil: „Jo, myslím, že to bude pot.“

„Pot?“ zopakoval Gabi a podíval se na kamaráda, který si hověl v tureckém sedu na kraji postele.

„Blbost,“ ozval se Jotam a prohlásil sebejistě: „Je to krev.“

„Krev?“

„No jasně. Vždyť to je uvnitř těla. Tý holce přitom zajedeš jakoby dovnitř těla. A tam je krev. Jednou za měsíc, když má holka krámy, ta krev vytejká ven, takže si tam musí strkat tampony. Neříkejte mi, že jste tohle nevěděli.“

„To ví každej, ale…“

„A proč myslíš, že holkám teče krev, když to dělaj poprvý? Protože všechna ta krev se drží uvnitř za panenskou blanou, takže když ji protrhneš, vyteče ven.“ Gabi a Ofir vzhlédli k Jotamovi, v duchu jim před očima vyvstala ta představa.

„Tak když už,“ řekl Gabi, „proč by to nemohly bejt chcanky? Vždyť holky přece touhle dírkou i čúraj, ne? Čili když tam strčíš prst anebo…“

„Nene, blbost. Pipka na čúrání je jinde a odtamtud to vytejká, jen když se holce chce. Podle mě je to jasně krev,“ trval na svém Jotam.

Ofira to nepřesvědčilo. „Já ti nevím, to nedává žádnej smysl. Podle mě je to pot, přece jen. Podle toho, jak to tady popisujou.“

„Co tam píšou? Přečti nám to nahlas,“ požadoval Jotam. Ofir se trochu ošíval, ale pak se vrátil o pár řádků výš a přečetl pasáž o tom, jak žena dole zvlhne.

„Fakt je,“ řekl Gabi, „že to vypadá spíš na pot než na cokoli jinýho.“

„Ne,“ prohlásil rezolutně Jotam, ačkoli jeho hlas už nezněl tak sebejistě.

„Zeptám se Roniho,“ uzavřel debatu Gabi, protože měl jako jediný staršího bratra, kterého se mohl zeptat. A vrátili se každý ke svému studijnímu materiálu.

* * *

Jifat bylo šestnáct. Byli s Ronim u něj v pokoji, nechtěla, aby to bylo u ní, aby někdo z jejích známých zahlédl nebo zaslechl, co dělají, a Roni zařídil, aby jeho spolubydlící tu noc přespal jinde, a po pár pivech se zase mazlili a smáli se jako vždycky, ale bylo v nich i napětí, rozechvění, dneska večer se to stane, sundal si kalhoty, pod nimi měl boxerky s obrázkem krokodýla rozevírajícího chřtán, Jifat se zasmála a dotkla se krokodýla, její oči vzhlédly a střetly se s jeho, a svlékla mu boxerky. Pak jí on svlékl kalhotky a viděl, cítil tu vůni, zasunul do ní ukazováček, jako dítě, které zanoří prst do tvarohového dortu, ne jako milenec, a ucítil tam tu tajemnou vlhkost, a zase ho vyndal, byl příliš rozrušený, příliš skleslý, rozpačitě se usmál a políbil ji na rty, vzal do ruky svůj úd a chvíli ho třel, aby víc ztvrdnul, ale nepodařilo se mu to, tak to prostě bude takhle, zkusil do ní proniknout a šlo to, ale nebylo to takové, jako se psalo v sešitech, co si kupoval na autobusovém nádraží a všechny je dal z pokoje pryč, ani jako u Dana Ben Amotze, bylo to jiné, než si představoval, ona nesténala ani nekřičela, on nevzdychal, ještě, ještě, pořád ještě byl dost povadlý, sice ne úplně, ale zdaleka mu nestál tak, jak byl zvyklý, stačilo zalistovat těmi časopisy anebo erotickým románem od Dana Ben Amotze, stačilo koutkem oka zachytit křivky některé dobrovolnice, stačil jeden dlouhý, hluboký polibek s Jifat, jenže tentokrát toho bylo moc, všechno to rozrušení, vypitá piva, nervozita, ale aspoň byl uvnitř, a tak klouzal ven a dovnitř, pětkrát nebo šestkrát, trvalo to snad půl minuty, než zadýchaně dosáhl vrcholu, pak se rozpačitě zasmál a ona se usmála, nechápala tak docela, co se stalo, bylo to poprvé.

Podruhé, o týden později, to šlo o trochu lépe. Potřetí už to v něčem připomínalo erotické scény u Dana Ben Amotze. Roni měl za to, že si tentokrát vedl opravdu dobře. O týden později, když měli výročí pěti měsíců vztahu, Jifat nepřišla do školy, ale napsala mu dopis, kde mu vysvětlila, že je zmatená, že se sama v sobě nevyzná, má ho moc ráda a je jí s ním dobře, ale asi by potřebovala být nějaký čas sama, má teď takové podivné období, bylo to pět nejkrásnějších měsíců v jejím životě, ale teď si říká, jestli by si neměli dát na čas pauzu.

Pauzu? Držel v ruce linkovaný papír, na němž byla napsána ta zraňující slova. Nechápal. Přečetl si je znovu, srdce mu tlouklo až v krku. Vzal dopis a zamířil s ním do tajného zákoutí, kam chodili studenti kouřit trávu. Zazvonilo a všichni se odebrali do tříd, jen on tam zůstal sedět sám, nasával vůni starých skříní a cigaretových nedopalků, přečetl si dopis znovu, slané slzy smáčely napsaná slova.

Bušení srdce, kdykoli ji od té doby spatřil. Fyzická nevolnost, když mu kdosi řekl, že ji zahlédl s Oferem, který chodil na gymnáziu o ročník výš a pocházel z jiného kibucu. Když se dozvěděl, že na výletě k Mrtvému moři je někdo viděl spolu ve stanu. Dlouhé osamělé hodiny sám v pokoji, kde poslouchal znovu a znovu z černé magnetofonové pásky I Want to Know What Love Is od skupiny Foreigner, Don’t You Want Me od The Human League a More Than I Can Bear od kapely Matt Bianco.

Druhý ročník gymnázia zářil jásavými barvami, bílou a růžovou, štěstím první lásky a vzrušujících objevů. Třetí ročník měl černošedou barvu smutku, hlubokého zklamání a zlomeného srdce, roztříštěného na tisíce kousků, které se nikdy už úplně neslepí dohromady, už nikdy nezmizí hradby nedůvěry a obranné valy nepřístupnosti. Srdce, které se teď začne rýpat ve starých ranách, jež dosud krvácejí. Začne klást otázky, které dosud nezazněly, nebo ne s plnou vážností, ačkoli máma Gila a táta Josi před nimi nikdy pravdu neskrývali. Protože jim ve skutečnosti nikdy neřekli úplnou pravdu o tom, co se stalo tenkrát před více než deseti lety, když bylo Ronimu skoro pět let a Gabi byl roční batole, které ještě ani neumělo chodit.

Motýli

Strýc Jaron odešel na Golanské výšiny nedlouho po šestidenní válce, která sice byla krátká, ale dostatečně dlouhá na to, aby v jejím průběhu stačil přijít o pravé oko a kus ušního boltce od střepin izraelského granátu, který nešťastnou náhodou upustil jeden z jeho kamarádů ve výsadkářské jednotce během bitvy u Burdž Bábil; strýc Jaron stihl jen udělat dva kroky a vrhnout se dlouhým skokem k zemi jako fotbalový brankář při penaltě – bleskový odhad, na kterou stranu, statistická šance na úspěch nízká, v té tmě ani neviděl, na koho nebo na co dopadl, netušil, odkud se ozval výkřik, neslyšel explozi, probral se až ve vojenském stanu, kde zřídili improvizovanou polní nemocnici, s obrovským obvazem na hlavě. Když po několika měsících strýce Jarona definitivně propustili z léčení a odešel z armády do civilu s páskou přes oko jako Moše Dajan, plný energie vrhnout se do nového života, zopakoval svému mladšímu bratrovi Ašerovi větu, kterou vykládal každému na potkání: „Připravily mě o oko a kus ucha, tak teď ať mi to pěkně vynahradí.“ Myslel tím Golanské výšiny. Kibuc, jehož vznikající jádro ho uvítalo s otevřenou náručí, zažil v prvních letech své existence několikerý přesun na jiné místo, těžké ostřelování ze Sýrie a další velkou válku, to všechno jaksi navíc k obvyklým těžkostem, které provázejí první krůčky mladé komunitní vesnice v mladém státě. V době, kdy pozval bratra, švagrovou a dva malé synovce do svého nového domova na Golanech, bydlel ještě strýc Jaron s ostatními druhy v opuštěném syrském vojenském táboře, provizorním zárodku budoucího kibucu.

Když se pozdě večer podařilo Riki konečně uložit ke spánku staršího Roniho, svěřila se Ašerovi, že má strach. Syřané ostřelují celou oblast kolem hranic, odpalují granáty a unášejí lidi, nepřipadá jí bezpečné zrovna teď jezdit na Golany, ke všemu se dvěma malými dětmi, z nichž jedno je ještě miminko. Ašer jí na to řekl: „Ty války už jsou za námi. Podle mě už se Syřani vzdali naděje, že se tam vrátí.“

„Ale ostřelují to pořád,“ namítla.

„Skoro vůbec,“ odpověděl jí manžel. „Kdy naposledy u Jaronova kibucu něco spadlo?“

„Nebylo to před měsícem?“ zeptala se.

„Myslím, že už je to dýl. A stejně se nikdy netrefí. Střílejí naslepo, jenom aby nám nahnali strach. Pes, který štěká, nekouše. Jsou mizerně vyzbrojení. Nejsou schopní zasáhnout cíl.“

„Až na tamtu chudinku ženskou,“ poznamenala Riki.

„Až na tamtu chudinku ženskou,“ přisvědčil Ašer. Gabi v postýlce krátce zanaříkal. Rodiče zmlkli a nastražili uši. Když si zase začali povídat, ztlumili hlas, aby děti neprobudili. „Každopádně už jsem bratrovi slíbil, že přijedeme,“ prohlásil Ašer. „Ten chlap přišel kvůli tomuhle kousku země o půlku obličeje a rozhodl se, že si tam postaví dům. Zaslouží si náš obdiv.“

„Vždyť já ho obdivuju,“ řekla Riki, ačkoli popravdě necítila žádný zvláštní obdiv k člověku, který si zkrátka postavil hlavu, že bude bydlet v takové bohem zapomenuté díře ostřelované granáty, a dokonce si ani nemyslela, že by si ho zrovna kvůli tomu vážil její manžel, jakkoli měl bratra moc rád. „Ale copak nemůžeme tu návštěvu ještě odložit?“

„Ne,“ rozhodl Ašer.

Když přijeli do kibucu, všechny Rikiny námitky a obavy byly rázem zapomenuty. Děti si to místo okamžitě zamilovaly. Volná prostranství, svoboda, s níž mohly vyběhnout z domu a hrát si venku před domem nebo na zahradě, čerstvý vzduch, překrásná krajina rozkládající se všude kolem, kam oko dohlédlo, zvířata vykračující si mezi staveními – oslík, kůň, pes, hejno slepic, kráva. Řekli strýci Jaronovi, že to vypadá, jako by na venkově žil odjakživa, takový rozšafný sedlák, co si hospodaří na svém dílci, a děti si ho hned oblíbily, líbila se jim jeho páska přes oko a chtěly si s ním hrát na piráty (tedy Roni si hrál a Gabi se tomu smál). Jednou večer dokonce Riki řekla Ašerovi a Jaronovi, že by jí vlastně přišlo fajn, kdyby děti vyrůstaly v kibucu někde tady na severu Izraele. Asi ne přímo na Golanech, i když tu během těch pěti dnů na návštěvě u švagra neslyšeli jediný výstřel, ale přece jen je to oblast méně bezpečná a vystavená ostřelování, nemluvě o tom, že kibuců a dalších osad, které tu po válce vyrostly, zatím není moc, nacházejí se daleko od civilizace a žije se tam v hodně provizorních podmínkách – ale myslela jsem třeba, pokračovala Riki, že bychom se poohlédli po nějakém už zavedeném kibucu v Galileji. Tuhle větu si strýc Jaron dobře pamatoval.

Kupperovi si zkrátka pobyt v kibucu nemohli vynachválit a návrat domů do Rechovot odkládali do poslední chvíle. Po víkendu už měli Riki i Ašer nastoupit do práce. Původně měli v plánu, že vyrazí v sobotu ráno, v klidu a beze spěchu, možná se ještě cestou zastaví u Kineretu na koupání a večer budou pohodlně doma. Ale jak už to tak o dovolených bývá, sobota tu byla dřív, než se nadáli, děti byly viditelně šťastné, že můžou se strýčkem pirátem pobíhat po syrském vojenském táboře, na jehož pozůstatcích vyrůstal mladičký kibuc, a tak se strýc Jaron zeptal – a Ašer a Riki souhlasili a Roni radostně zatleskal: Proč by se měli připravit o poslední báječný den na venkově, když do práce musejí až zítra? Kam by spěchali v tomhle nesnesitelném vedru, když slunce nejvíc připaluje a navíc se všichni vracejí z víkendu, takže silnice budou plné aut? Copak má smysl cpát děti do auta, dokud jsou vzhůru, aby se tam vrtěly a otravovaly a potřebovaly zabavit, takže bude zapotřebí pořád někde zastavovat a vůbec s nimi mít hodně trpělivosti? Vždyť na koupání se u Kineretu zastavovat nemusejí, ani nikde jinde. Můžou vyrazit až večer, děti na zadním sedadle usnou, cesta uběhne rychleji a rodiče si budou aspoň moct v klidu popovídat, domů dorazí někdy po půlnoci, přenesou spící děti rovnou do postýlek a ráno vstanou, svěží a odpočatí po báječné dovolené. To zní rozumně, souhlasili Ašer a Riki za nadšeného přizvukování dětí a strýce Jarona, zůstaneme tady do večera, to je lepší plán.

Jenže věci nešly podle plánu.

Armádní plukovník, rodák z Roniho a Gabiho kibucu, předával každý rok zdejším rekrutům tajné informace o tom, jak dopadli v psychometrických testech a jaká doporučení stojí v jejich posudcích, aby přišli k odvodní komisi připravení. Baruch Šeni se pokusil Roniho dostat do speciální jednotky Sajeret Matkal. Roni absolvoval nejprve na zkoušku krátký zátěžový výcvik a měl za to, že si vedl dobře, ale komisi se zřejmě něco nezdálo při osobním pohovoru, snad to, že je sirotek, nebo se zmínil o Jifat víckrát, než bylo záhodno, anebo se k nim snad donesly informace o tom, že má psychicky labilního mladšího bratra. Když šel zkusit štěstí u elitní pěchotní brigády Golani, už věděl, co ho čeká. I tady za něj Baruch Šeni ztratil slovo, o jehož pravdivosti tentokrát Roni odvodní komisi přesvědčil svým vystupováním, vysokou motivací a také tím, že se zbytečně nešířil o bolestech v koleni z dob aktivního hraní basketbalu, o své nešťastné lásce ani o mladším bratrovi, který tu a tam zabředne do potíží. Absolvoval dva týdny přípravného výcviku na základně v Pelesu, z nichž ten druhý byl podobně jako předtím u Sajeret Matkal zátěžový a Roni si v jeho průběhu celou dobu tiše mumlal se zaťatými zuby, že musí jen přežít a vydržet do konce, a jestli to dokáže, stačí mu to ke spokojenosti, a když ten vytoužený konec přišel, oznámili mu, že byl do Golanské brigády přijat. A pak první rok základního výcviku v Eljakimu mezi kravami, kopci, horami a ovocnými sady – pořád přebíhat z jednoho místa na druhé – a dokolečka opakované ubezpečování velících důstojníků, že zatím to všechno byla sranda, ale odteď jim teprve začne ta pravá vojna.

Začal sloužit jako radista, velící skupinám vojáků pěchoty na pochodových cvičeních: několik týdnů v terénu, s plnou polní na zádech, sám si vařit a dokázat se samostatně nebo nanejvýš s jedním dalším vojákem zorientovat v neznámém terénu. A zase další buzerace, nesmyslné rozkazy a lampasáci, které má člověk věčně za zadkem, skoro žádný čas na odpočinek, jen vzácně mít chvilku sám pro sebe. A o rok a čtyři měsíce později, kdy už měl za sebou výcvik v Eljakimu, zónu 422 a celý výcvik, mu konečně na hruď přišpendlili odznáček komanda s létajícím tygrem, nebo jak tomu v duchu říkal, se šklebícím se kocourem – šestnáct měsíců tvrdé dřiny, nedostatečného spánku, zdřevěnělých nohou, zad ztuhlých od neustálého vláčení příliš těžkého nákladu a podlomeného zdraví, šestnáct měsíců křiku a ponižování, to všechno jen kvůli jednomu malému odznáčku.

Gabi byl s Jotamem v tělocvičně. Zamířil a hodil míč na koš. A znovu. Zamířil a hodil. Došel pro míč pod síťku nebo doběhl tam, kam se po odrazu od obruče nebo desky za košem zakutálel. Vzal do ruky oranžovohnědý basketbalový míč, ohlazený od tisícerých dotyků, dribloval a vzdaloval se od koše. Pak se otočil, zamířil, přikrčil se v kolenou, levou dlaní přidržoval míč zespodu, pravou se ho jen zlehka dotýkal, aby ho držel vyvážený, a hop, míč opsal ve vzduchu oblouk a znovu odskočil od kovové obruče. Jotam byl už o hlavu vyšší než Gabi a basketbal mu šel, hrál dokonce závodně v dorostenecké lize. Oba házeli na stejný koš, zatímco na druhém konci hráli zápas starší kluci, tři na tři, bum bum bum, odrážely se míče, vžum vžum vžum, skřípaly podrážky tenisek o podlahu. Gabi a Jotam hráli mlčky. Jen stříleli na koš. Gabi toho dne vstával v půl páté ráno a šel pracovat na pole mezi keříky rajčat. Sledoval, jak zvolna svítá, tma se protrhává a nad chladnou krajinou se povalují cáry mlhy. Obklopovala ho vůně rajčat, dotýkala se ho, svrběla ho. Až když mu v kibucu přidělili tuhle práci, uvědomil si, jak rajčata nenávidí, zvlášť po východu slunce, kdy začne další horký den a on se v té výhni hrbí a trhá jedno rajče za druhým, další a další, není jim konec, vydávají silnou vůni, jak se k němu sklání na svých chlupatých, nevábných stopkách, některá popraskaná a rozteklá. Neměl rád ani ostatní pracovníky z plantáže a protivný mu byl i vedoucí jejich pracovní skupiny, přistěhovalec z Austrálie, který se ke Gabimu choval přezíravě, jako by byl retardovaný.

Míč ze zápasu starších kluků se zakutálel do druhé poloviny tělocvičny, kde stříleli na koš Gabi s Jotamem. Stávalo se to každou chvíli, většinou stačilo míč hodit zpátky a pokračovalo se dál. Pokud ale k tomu došlo uprostřed hry, bylo zvykem vrátit míč až po dokončení rozehrané výměny, případně si pro něj někdo z druhé skupiny doběhl sám.

Míč přelétl na opačnou polovinu hřiště a dohopsal až k nohám Gabiho, který zrovna mířil na koš, a Alex z okrasného zahradnictví, pracovní skupiny táty Josiho, se pro míč vydal, ale aby nepřerušil jejich hru, zůstal stát stranou a čekal, až Gabi hodí na koš. Gabi si všiml, že za ním stojí. Neměl rád, když ho někdo pozoroval, a neměl rád Alexe. Zadribloval míčem a znovu zamířil. Teď už bylo i ostatním hráčům z druhé půlky hřiště divné, proč to Alexovi tak trvá, podívali se jeho směrem a spatřili Gabiho mířit na koš. Gabi se otočil a uviděl za sebou pětici zpocených, zadýchaných hráčů, jak na něj hledí a čekají, až střelí. Znovu zadribloval a zamířil, v zádech a na ramenou cítil pohledy všech těch párů očí. I Jotam teď přestal driblovat, v tělocvičně se rozhostilo ticho, všichni čekali, až Gabi hodí. Ještě jednou nechal míč odrazit se od podlahy. Pak ho chytil, levou rukou ho přidržoval zespodu, pravou ze strany, zvedl míč a ucítil, jak mu ruce páchnou od rajčat, ohnul paži v lokti, přikrčil se v kolenou, přimhouřil oko a zrovna ve chvíli, kdy už se chystal míč hodit, se ozvalo netrpělivé Alexovo zamumlání: „Tak co bude?“ a to Gabiho vyvedlo z míry, takže mu míč vylétl z rukou příliš brzy a křivě, opsal žalostný oblouk a spadl daleko před košem. Alex se posměšně uchechtl a běžel si pro míč, někdo pronesl: „Tak na tohle čekáme takovou dobu?“, kdosi se zasmál a dva další zatleskali. Gabi se podíval na Jotama, který se také usmíval a pak vystřelil, jeho míč jen prosvištěl vzduchem a zatřásl se v síťce koše.

Gabi Kupper vyšel z tělocvičny zadním vchodem, který směřoval ke koupališti. Slyšel za sebou dva míče, jak se střídavě odrážejí od podlahy v nerovnoměrném rytmu, jeden Jotamův a druhý starších kluků, bum bum bum, vžum vžum vžum, seskočil ze zídky vysoké metr a něco, dopadl na asfaltovou cestu a vydal se nazdařbůh doprava, do chřípí mu udeřila vůně zvlhlé čerstvě posečené trávy a pálila ho v očích. Zašátral po kapsách: ohnutá cigareta značky Noblesse, kterou mu kdosi dal, pár štěrkových kamínků, obal od tyčinky Twist, špinavé stéblo trávy, krabička sirek, klíčenka ve tvaru malého zavíracího nožíku. Posadil se na lavičku a zapálil si noblesku, cítil, jak se mu štiplavý cigaretový dým převaluje v hlavě a hruď se mu dme nevolností, potáhl si podruhé, po těle mu stékal pot, hrát basket v džínech nebyl moc dobrý nápad, odložil hořící cigaretu vedle sebe, stáhl si propocené tričko a otřel si do něj zrosené čelo, podpaží a holou hruď, zvedl cigaretu a znovu z ní potáhl a pak ještě jednou, každý šluk ho řezal v hrdle a na plicích, působil mu závrať a mdlou nevolnost, rány míčem a skřípění podrážek z tělocvičny slábly, setmělo se, chtělo se mu srát. Nejradši by se vysral Alexovi přímo na hlavu, anebo ji tomu kriplovi rovnou uřízl. Proč musel pro míč doběhnout zrovna on. Jak tam stál a vysmíval se mu, jako vždycky, kdykoli měl příležitost ho ponížit a předvést mu, jak jím pohrdá.

Vstal a vykročil, tentokrát už s jasným cílem, spěchal nervózně a s hrudí odhalenou dál, minul koupaliště a kulturní sál, prošel kolem ubytoven starších a mladších dětí a zamířil k chovné stanici. Zvířata uvnitř byla potichu, všechno spalo. Ale zvířata ho nezajímala. Hledal botanickou zahradu. Táta Josi o ní jednou mluvil. Botanická zahrada vedle chovné stanice, kde pěstují vzácné rostliny, co to o ní říkal? Orchideje, kosatce, nádherné exotické květiny –

Jo, už si vzpomínám, založili tam botanickou zahradu „na počest naší krásné zemi“, takhle to táta Josi říkal. Že prej si ji chlapi ze zahradnictví vypiplali, že je to jejich miláček. Nebo říkal Alexův miláček? Teď nevím, ten kretén Alex, celá ta banda kreténů, jak na mě čuměli, jak se shovívavě usmívali, jak vrtěli hlavou a pomlaskávali a dělali chytrý, zvířata se probouzejí, jak slyší moje kroky, vybíhají z kotců a už dupou po květinách, odkopávají je do všech stran, to vám patří, zasraný vzácný kytky, já vám dám, vy miláčkové, jakpak se ti to líbí, Alexi, v ruce mám zavírací nožík a odřezávám listy, květy, stonky, větve, cedulky se jmény rostlin, tady poskakujou nějaký malý nožky, to budou králíci, tele na mě upírá ty svoje telecí oči, pohrozím mu nožíkem, ale nehne se z místa, pávi rozevírají ocas do vějíře, jenže mně jsou teď zvířata celkem u prdele, mě teď zajímá jen botanická zahrada, a když to tu všechno rozkopu, rozsekám a pošlapu, cejtím najednou svírání v břiše, slastný tlak ve střevech. Pach rajčat mi stoupá ze všech pórů kůže, vyráží ze mě spolu s potem, je mi z něj na blití, nesnáším ho, zvířata mě nezajímají, chci najít ten skleník a motýly. Že říkal táta Josi něco o motýlech? V ruce mám nůž, zabodnu ho do igelitový fólie, vyříznu tam velký X, a vedle srdíčko, když je to takovej váš miláček, třeba to půjde poznat. Dál bodám nožem do fólie, tenhle nožík je naprd, moc malej, potřeboval bych spíš mačetu, abych mohl zahradu rozsekat na cimprcampr, a co je to tady uvnitř? Motýli? Housenky? Rostliny? Spousta různejch motýlů, kukly, housenky bource morušového si tu pochutnávají na listí z morušovníku. A jsem u cíle, tohle jsem potřeboval, já věděl, že to místo najdu, tady to bude, uprostřed skleníku s motýly, nad cáry igelitu a rozlámaným dřevěným rámem, co jim stloukli v tesařský dílně. Tady si přidřepnu a nechám jim tu na památku pořádný lejno, ještě se z něj bude kouřit. I to listí avokádovníku či co se bude hodit, na utření prdele, a to mokrý triko tam přihodím taky.

Emoční labilita. Nervový zkrat. Zvýšená hladina testosteronu. Pokles serotoninu v krvi. Porucha spánkového laloku. Omezená funkce prefrontální mozkové kůry. Všemožné pokusy o medicínské vysvětlení sociálního chování. Mají vůbec ponětí, o čem mluví? Samozřejmě že ven se nedostalo nic, ještě to tak, všechno zůstalo pěkně doma v kibucu, nikoho nenapadlo vyhledat odbornou pomoc, k čemu taky? Jeden soused z kibucu má otce psychologa, a pak, od čeho jsou knihovny, kde si člověk může prostudovat odbornou literaturu? Od čeho jsou kamarádi, kterým se dá zavolat a v obecné rovině s nimi probrat „otázky problematického chování dospívajících“? Sám Josi četl v jedné knize definici psychopatie a dospěl k závěru, že to sedí: vysoká inteligence v kombinaci s nízkou mírou sebeovládání, přehnaným pocitem vlastní důležitosti a neschopností projevit lítost či empatii. Všechny tyhle symptomy poznával v Gabim, či Gabiho v nich. Zcela jistě to platilo o neschopnosti projevit lítost či empatii. A zcela jistě to platilo i o vysoké inteligenci.

Hned nazítří povolali ze základny Roniho. Kdo jiný než starší bratr by měl promluvit Gabimu do duše, když tak nepokrytě zaútočil na dílo táty Josiho, které zbudoval vlastníma rukama, na pýchu celé zahradnické pracovní skupiny? „Normálně se tam vysral,“ řekl Ronimu do telefonu. „Vysral se uprostřed pavilonu s motýly. A to jsme ho před týdnem otevřeli, Roni, chápeš to? Kterej dobytek dokáže udělat něco takovýho? Ještě k tomu den před naší dovolenou v Evropě!“

Rok za rokem kouřila máma Gila od rána do večera ty svoje cigarety značky Broadway 100 a trpělivě čekala, až se s tátou Josim konečně poprvé v životě podívají do zahraničí. Koupili si zájezd do Evropy po klasických historických památkách u cestovní kanceláře „SPOLU KOLEM SVĚTA“, měla to být také společná dovolená na usmířenou a dost možná i poslední pokus zachránit jejich manželství, které se svíjelo v předsmrtných záškubech. Čekali několik let, až na ně dojde řada, dřeli jako mezci, vyždímali ze sebe všechno do poslední kapky potu, vychovali ty dva mušketýry a dovedli je na práh dospělosti – a teď hurá do Říma! Buď zdráva, Paříži! Josi se jí zeptal: „Co teď? Zrušíme tu dovolenou?“ a ona s úsměškem na tváři vyfoukla kouř a prohlásila: „Pro mě za mě, ať to tu klidně podpálí a celej kibuc ať lehne popelem, ale já dneska večeřím ve Vídni!“

Krátce nato, co rodiče nasedli do auta k jednomu z členů kibucu, který měl zrovna cestu do Tel Avivu, a vyrazili směr letiště, objevil se ve dveřích Gabiho pokoje Roni ve vojenské uniformě, zdobené výsadkářskou nášivkou ve tvaru křidélek, v hnědém baretu a s odznáčkem rozšklebeného kocoura, značícím příslušnost k elitní brigádě, se samopalem přes rameno a s mužnou vůní oleje a potu. Vstoupil dovnitř a tak, jak byl, se posadil na Jotamovu postel. Podíval se na bratra, který ležel na své posteli do půl těla nahý, jen v džínech, stejně jako při onom „incidentu“ předešlé noci, zíral do stropu, vyhazoval do vzduchu gumový míček a zase ho chytal, vyhazoval a chytal.

„Čau,“ pozdravil ho Roni.

Gabi k němu otočil tvář a přitiskl si míček k hrudi. „Dostals výsadkářský křidýlka?“

Roni se podíval na hruď. „Jo. Znak jednotky. Dokončil jsem výcvik.“

„Tak teda gratuluju.“

„Díky. Co se to tady dělo?“

„Nechce se mi o tom mluvit.“

„Proč jsi to tátovi Josimu udělal? Co ti provedl špatnýho?“

„Nechci se o tom bavit. Táta Josi mi neprovedl nic. O něj nešlo.“

„Co ti řekli?“

Gabi protáhl obličej. „Nic. Nervovej zkrat. Co já vím.“

„Někdo s tebou o tom mluvil?“

„Proč? Roni, fakt teď ne. Nemám na to náladu.“

Roni vstal a začal si rozepínat košili. „Máš tu čistej ručník? Potřebuju se nutně osprchovat, od rána jsem na cestě, stopoval jsem až sem.“

„Jotam má spoustu čistejch ručníků ve skříni. Vem si od něj.“

Když vyšel Roni ze sprchy, čistý a svěží, na sobě zelené tričko s obrázkem piva Heineken, ležel mezi zmuchlanými prostěradly na Gabiho posteli jen gumový míček, Gabi byl v prachu. Roniho uniforma s nášivkou jednotky, výsadkářskými křidélky a s odznáčkem elitní brigády – všechno bylo pryč.

Kráva

Slétala se k němu jako mouchy, jen se postavil k silnici a zvedl palec, zastavovala u něj, bílá, červená i stříbrná, malá i velká, luxusní i dosluhující, vojenská i pronajatá z půjčovny. Stačily dvě minuty u silnice za odbočkou ke kibucu a už seděl v Renaultu 4 vedle řidiče, mladíka s vousky a kipou na hlavě, a ujížděl k Tiberiadě. A pak simca a subaru a vojenský peugeot a pak v noci kamion státního podniku Tnuva a nad ránem prostorný, pohodlný a rychlý vůz s tichým motorem, ve kterém si mohl i zdřímnout.

A všichni se vyptávali. Všichni měli za volantem dlouhou chvíli a cítili se osamělí, jen se dívali před sebe a prahli po tom s někým mluvit. „Kdy jsi dokončil výcvik? Však ona ti vojenská policie ostříhá to tvoje háro. A to všichni u vás v komandu nosí palladiovky? Co je to s tebou, ztratil jsi řeč? Kdes nechal kosu?“ Gabi neodpovídal. U poloviny otázek ani nechápal, na co se ho ptají. Jakou kosu? Jakkoli usilovně přemýšlel, nenapadalo ho, co to může znamenat. Kosu? Při téhle otázce se mu mozek zavařil a způsobil nervový zkrat. A tak neodpověděl. Řekl, že je strašně unavený. Předstíral spánek. Prohlásil, že o tom nemůže mluvit. A oni byli zklamaní, roztrpčení: „Teda to jseš první kluk z Golanský brigády, co se tváří, jak kdybych z něj tahal vojenský tajemství.“ Chtěli si povídat, ostatně proto ho vzali, aby jim cesta příjemněji ubíhala. Jen jednou mu zastavila žena, která prohlásila, zatímco se soukal dovnitř: „Vypadáš nějak mladě a ta uniforma na tobě divně visí. Komu jsi ji ukradl, člověče?“ A on, jednou nohou uvnitř auta a skloněný, jak se chystal nasednout, se zarazil a podíval se na ni s nejistým úsměvem, nevěděl, jak má zareagovat, ale ta žena se rozesmála od ucha k uchu a se smíchem mu pokynula, ať nasedne: „Jen si nastup, ze mě si nic nedělej. Kam to bude?“

Což byla další otázka, na kterou neznal odpověď, a tak na ni odpovídal vyhýbavě. Většinou se zeptal: „A kam jedete vy?“ a po jejich odpovědi řekl: „Výborně, to mám při cestě,“ načež skoro vždycky následovala otázka: „Při cestě kam?“ anebo „Nepotřebujete svézt někam dál?“ a on jen mávl rukou anebo zamumlal: „Když mě hodíte do Afuly, bude to skvělý,“ anebo „Do Atlitu mi to stačí.“ A pak už seděl uvnitř, v jejich soukromém ohraničeném prostoru, uprostřed jejich vůní, jejich předmětů. Ošklivé ozdoby a talismany zavěšené na zpětném zrcátku. Zmuchlané svršky, noviny, lahve s nápoji pohozené na zadním sedadle. Malé nebo odrostlejší děti, které ho sledovaly chytrýma očima, jako by nejlíp ze všech věděly, kým je doopravdy, že je za vojáka jen přestrojený, ale nahlas neřekly nic, nakonec byli to spiklenci ze stejného tábora. Rádio puštěné v autě a řidiči, kteří si nahlas prozpěvovali spolu s ním. Horký vzduch z větráku, který vnitřek auta ani trochu neochladil, naopak ještě zhoršoval nedýchatelný vzduch rozpálený od slunce, jež se opíralo do rozviklaných oken. A on jel dál a dál, nasedal a vystupoval, usínal a probouzel se, usmál se a zamumlal pozdrav na rozloučenou.

Brzo ráno u výpadovky před Kirjat Ata našel vodovodní kohout, zul si pohorky značky Palladium, svlékl olivově zelenou košili a opláchl si chodidla, ruce a obličej a přitom si broukal písničku od kapely Kaveret, kterou slyšel při posledním stopu, o klukovi, co se ocitl na šikmé ploše a pochopil, jak to v životě chodí, až když si natloukl.

Teprve rodina Gam-Zo-Letova – početná ortodoxní rodina, která zaplňovala vnitřek vozu značky Susita Rom Carmel do posledního místečka, takže nebylo jasné, jak chce nabrat ještě stopaře, ale pobízela ho: „Jen si nastup, bratře Žide, pojď mezi nás, s pomocí Boží se tu pro tebe najde místo, uvidíš, Davide, Malko, posuňte se trochu, ať si tady mládenec může nasednout!“ – ho dovezla na místo, které se stalo první skutečnou zastávkou na jeho cestě.

Uražené blinkry visely po stranách auta na elektrických drátech. Hnědý koženkový potah sedadel nebránil tvrdým pružinám, aby ho tlačily do hýždí. Motor burácel a pod kapotou cosi klapalo, zatímco volant klouzal jako kormidlo pod rukama otce rodiny. Pootevřenými okny pronikal do vozu horký vítr, až se skla třásla, a vháněl dovnitř částečky prachu. Přinejmenším z jedné dětské plínky se šířil pronikavý zápach moči a prosycoval celý vnitřní prostor.

První minuty nikdo z osazenstva nepromluvil ani slovo. Gabi s jistou nervozitou sledoval dlaně otce rodiny na volantu a poskakující auto zápasící s nerovnostmi silnice. Děti – David, Malka a dvě další, od nejmenšího k největšímu – mlčely, snad na ně padla tíseň, bály se toho mladého muže, kterého považovaly za vojáka a který se jim znenadání vetřel do života. Rodiče si jistě užívali vzácných okamžiků ticha a nemínili ho prolomit, takže mlčení trvalo až do chvíle, kdy matka prohrábla tašku, kterou měla pod nohama, vytáhla z ní cosi zabaleného do alobalu a podávala to dozadu Gabimu se slovy: „Dáte si obloženou housku? Vypadáte hladově,“ čímž jako kdyby vydala pokyn k obnovení symfonie hlasů, David chtěl taky, Malka se dožadovala slaných tyčinek a dvě zbylé děti začaly vřeštět a rvát se za vlasy, zatímco otec rodiny, který pochopil, že ticha si zase dlouho neužije, se obrátil na Gabiho a zeptal se: „Kampak máte namířeno, dobrý muži?“

Svačina zabalená v alobalu nevypadala zrovna vábně, ale Gabi teď už nepohrdnul ničím k snědku, od včerejšího večera měl v ústech jen dva želatinové bonbony, které mu ze sáčku nabídla jedna studentka z Haify. Rozbalil housku a zahryzl se do ní, ani nezkoumal, s čím je, na jazyku cítil pouze chuť bílého šabatového pečiva, tvarohovitý sýr a kyselou chuť rajčat, ale chutnalo to božsky – tohle slovo před nimi samozřejmě nevyslovil, jen po dalších dvou soustech na zahnání největšího hladu odpověděl: „Kam jedete vy?“

„Do Ofry,“ odpověděl otec.

Gabi si nebyl jistý, že se v těch oblacích rámusu, vydávaného rodinou Gam-Zo-Letova a jedoucím autem, nepřeslechl. Do opery? „Kam prosím?“ zopakoval.

„Do Ofry,“ zněla znovu stejná odpověď, tentokrát ji slyšel zřetelně a přikývl, ačkoli o tom místě v životě neslyšel.

„Skvělý. To mám při cestě.“

Otec rodiny zachytil jeho pohled ve zpětném zrcátku. Nevěděl, kde všude má izraelská armáda rozmístěné své jednotky, kde leží tajné základny a na jaká stanoviště posílá své vojáky. Jedno ale věděl určitě: Ofru zcela jistě nemá nikdo při cestě. Usmál se na vojáka, který, jak si teď všiml, byl dost mladý, dost unavený a dost rozjařený, a řekl: „S radostí, dobrý muži.“

* * *

Ašer, Riki, Roni a Gabi Kupperovi nasedli do svého fiatu stosedmadvacítky a vyrazili na cestu z Golanských výšin ponořených do tmy domů na jih až pozdě v noci. Strýc Jaron nesl v náručí Roniho a Ašer Gabiho, oba chlapci už tvrdě spali, a připoutali ta dvě rozehřátá, bezelstná stvoření do autosedaček na zadním sedadle. Riki objala na rozloučenou strýce Jarona a zašeptala mu do ucha: „Moc jsme si to tu užili, Jarone, díky za překrásnou dovolenou.“ A pak zjihlým hlasem dodala: „Víš, když jsme se k tobě chystali, nevěděla jsem, jak to tu bude vypadat, bála jsem se, že nám tu nad hlavami budou lítat granáty. Ale zbytečně. Moc rádi zase přijedeme, co nejdřív nám to vyjde.“ Strýc Jaron ji políbil na tvář a cítil, jak ho při těch slovech zaplavuje vrcholné štěstí, a pak objal bratra, který mu řekl: „Byla to paráda. Brzy zas přijedeme.“ Jaron se zasmál a odpověděl: „Přesně to samé mi teď pošeptala tvoje žena. Jeďte opatrně.“

V téhle věci ho poslechli. Před cestou vypili několik šálků kávy, a aby se udrželi bdělí, povídali si. Ašer řekl Riki, ať klidně zavře oči a prospí se, ale Riki zavrtěla hlavou, ne, v žádném případě. Bavili se o Jaronovi, o jeho kamarádech a sousedech, které za posledních pár dnů poznali, o kibucu, o dětech. Riki ještě stačila Ašerovi říct, že to myslela vážně, když mluvila o tom, že by se s dětmi moc ráda přestěhovala někam do kibucu. Třeba někam do Galileje. Ašer řekl, že v tom případě zkusí obvolat pár lidí, má známé na nejrůznějších místech, a Jaron taky. Riki přisvědčila, že to opravdu myslela vážně, když vtom vzduchem zasvištěl letící granát a Riki vyjekla: „Panebože.“ Spatřili záblesk na obloze, krajina kolem se před nimi na vteřinu rozsvítila jako na filmovém plátně, vzápětí všechno opět obestřela tma a zaduněla exploze tak mohutná, až se fiat na silnici zakymácel.

Po pár vteřinách řekl Ašer: „Tak, a je to pryč.“ Riki se otočila dozadu, oba andílci tam spali nerušeně dál, pohroužení do snů.

„Ani to s nimi nehnulo,“ obrátila se k Ašerovi a ten zopakoval se srdcem tlukoucím až v krku: „Už je to pryč.“

„Jak víš, že je to pryč?“ Její hlas zněl překvapivě klidně, i když oba věděli, že na tom nic tak překvapivého není, takhle to mezi sebou mají: ona měla strach z neznámého, bála se nebezpečí, která číhají vskrytu, bála se dělostřeleckých granátů předtím, než se vypravili na cestu do oblasti, kam mohly dopadnout, jakkoli pravděpodobnost zásahu byla mizivá, zatímco on naopak sršel sebejistotou, oháněl se tím, jak je nepravděpodobné, že by se jim něco mohlo stát, a kdyby na ně něco opravdu spadlo, tak zkrátka spadne, přece se člověk nemůže v životě řídit teoretickou hrozbou, že ho může zasáhnout vystřelený granát. Ale jakmile se ocitli v situaci, kdy po obloze přelétl granát a explodoval nedaleko od nich, uvažovala Riki pragmaticky a na situaci reagovala duchapřítomně, jako by měla nervy ze železa, zatímco Ašer se rozklepal jak osika, znervózněl a začal říkat věci typu: „Nevím, ale předpokládal bych.“

„A na základě čeho bys to předpokládal?“ otázala se Riki, ale Ašer neodpověděl. Zadíval se na ni a ona na něj, na tváři jí pohrával náznak úsměvu, jako by ho jen popichovala, jako by mu říkala, jen se snažíš sám sebe uklidnit, ve skutečnosti nemáš nejmenší tušení, jestli přiletí další granát, nebo ne, koutky rtů jí lehce zacukaly, v očích se objevil tázavý výraz, a pak se otočila zpátky k silnici, snad protože něco vytušila, mimo své zorné pole zahlédla přítomnost čehosi neblahého, a on obrátil pohled k silnici hned vzápětí, snad na zlomek vteřiny spatřil v jejích zornicích záblesk děsu, možná dokonce i dupl na brzdu okamžik předtím, než uviděl tu krávu – obrovskou zatoulanou krávu uprostřed vozovky, která se nejspíš splašila a utekla od stáda, když uslyšela explozi granátu, a teď obrátila barvoslepý pohled zvědavých očí k páru světel, jež se k ní rychle přibližovala, stála na místě jako přikovaná a nedocházelo jí, co se právě děje, v uších jí ještě dozníval hřmotný výbuch granátu, oba chlapci dál tvrdě spali na zadním sedadle auta a jejich rodiče s ústy dokořán ohromeně zírali na obrovitý kus dobytka, stojící jim v cestě.

Kráva srážku s autem přežila, později ji však stejně poslali na porážku, když u ní zvěrolékař konstatoval mnohačetné zlomeniny žeber. Rodiče byli na místě mrtví, zahynuli v troskách přední části vozu. Ovšem Ašer měl pravdu – byl to osamělý granát, jediný, který dopadl na oblast Golanských výšin té noci, možná vystřelený omylem, bez jasného záměru a cíle, jen tak na zkoušku nebo k zastrašení nepřátel.

* * *

Rodina Gam-Zo-Letova Gabiho ve svém domě jaksepatří pohostila a nabídla mu nocleh. Nazítří ráno ho otec rodiny, modrooký, statný muž s velkou pleší pod širokou kipou, vzal na krátkou procházku a řekl mu: „Podívej se, nevím, kdo jsi a co jsi zač, ale oko vidí, ucho slyší a všechny naše skutky jsou zaznamenány v knize. Myslím si, že nejsi voják, a také si myslím, že nevíš, kam máš namířeno. Netuším, před čím nebo před kým prcháš. U nás se říkává: I kdybych měl jíti údolím stínu smrti, nebudu se báti zlého, neboť ty jsi se mnou.“ Gabi nechápal, o čem ten muž mluví. Jaké údolí stínu? Jaké oko a ucho? „U nás uvítáme každého Žida s otevřenou náručí,“ pokračoval otec. „Můžeš tu zůstat, jak dlouho budeš chtít, dostaneš najíst a budeš mít kde složit hlavu. Kdyby ses tu rozhodl zdržet déle, zařídili bychom ti bydlení v karavanu s ostatními svobodnými mládenci. Každý pár rukou je nám k užitku, potřebujeme muže na hlídky, na stavbu, na zahradnické práce. Jen mi pověz jedinou věc – nezapletl ses náhodou do něčeho nezákonného?“

Gabimu se ten proslov nezamlouval, ale popravdě si nic lepšího nemohl přát. Odlehlé místo stranou civilizace, kde mu nabízejí střechu nad hlavou, i když vědí, že není tím, za koho se vydává. Přesto ho to místo něčím dráždilo a popuzovalo a na tom muži mu něco vadilo, i když by nedokázal říct co. Snad mu čímsi připomněl dospělé z kibucu, ten karatelský tón, vzpřímené držení těla, arogance a sebevědomí člověka, který ví, co je správné, a má jen pohrdlivý výsměch pro každého, kdo by ho chtěl kritizovat. Zavrtěl hlavou. Ne, nezapletl se do ničeho nezákonného. S rodinou se ten den navečeřel a další dvě noci přespal v dětském pokoji se dvěma z jejich dětí, na matraci ustlané na podlaze, spal tvrdě jako špalek, přestal vnímat dětský pláč uprostřed noci, cupitání jejich nožek po ránu, bubnování do stolu a třískání hračkami o podlahu, dokonce si nevšiml ani zvědavého Davida, který ho přišel pohladit po hlavě a zvednout mu prstem jedno z víček. Nic ho nevytrhlo ze spánku a prospal skoro celé dopoledne, a když konečně procitl, dům byl tichý a prázdný, a tak vzal útokem obsah lednice a ošatku s chlebem, pak si dal dlouhou sprchu, znovu si oblékl vojenskou uniformu a pohorky Palladium, prohledal kapsy u kalhot a našel tam cigaretu Nobless, zprohýbanou, ale ne zlomenou, trochu ji narovnal a uhladil mezi prsty, vytáhl sirky, zapálil si, rozhlížel se kolem sebe a přemýšlel.

Když dokouřil, odhodil oharek do zbytků lógru v hrnku uvnitř dřezu a poslouchal, jak syčivě dohasíná. Vešel do ložnice rodičů, prohledal několik zásuvek, v modlitební knížce našel 600 šekelů smotaných do ruličky, rozhlédl se a zastrčil si je do kapsy, hodil si na záda vojenskou tornu a zamířil k bráně osady. Tohle místo mu bylo z duše protivné. Ale jak se říká, gam zo letova – všechno zlé je k něčemu dobré.

Orientační cvičení

Před začátkem týdenního cvičení samostatné orientace v terénu si Roniho zavolali k rozhovoru. Snažili se mu až doposud vycházet vstříc, chápali závažnost jeho současné rodinné situace. Jenže takhle to dál nejde, prohlásili. Adoptivní rodiče jsou už zpátky z dovolené. A samozřejmě mají za sebou i celý kibuc. Je tu dost lidí, kteří se k věci postavili zodpovědně, pátrají a dělají vše potřebné, ti všichni už se o toho chlapce postarají. Přece Roni nemůže brát všechno jen na svá bedra. Nemůže sám hledat jediného člověka, ztraceného uprostřed čtyřmilionové populace. Navíc někoho, kdo se zcela jistě skrývá a nepřeje si, aby ho našli. Vždyť je to jako hledat jehlu v kupce sena, jaká je asi šance, že ve svém pátrání bude úspěšný? Mimoto má přece i další povinnosti. Může být rád, že neslouží v řadové jednotce, tam by mu určitě nedali tolik dní mimořádné dovolené. Hlavu vzhůru, Roni, řekli, seber se. Máme tu svoje vlastní úkoly a cíle, cvičení a manévry. Teď aktuálně nás čeká týdenní cvičení samostatné orientace v terénu. Roni přikývl, ano, to všechno si uvědomuje, mrzí ho, že v poslední době nebyl ve své kůži, jenže celá tahle záležitost, chápete… Chápeme, řekli, ale. Ano, řekl Roni. Sebere se a dá se do kupy, v cíli bude první, ukáže všem, co Roni Kupper dovede. Přemýšlel o tom, kolik promarnil času na cestách křížem krážem po celém Izraeli, aniž připadl na sebemenší vodítko, na útržek informace. Nevěděl, kam se vydat, kde zkusit štěstí. Nejdřív se chtěl obrátit na policii, ale táta Josi mu do telefonu řekl jednoznačně, že si nepřeje, aby do toho policajty tahal, a tak jezdil nazdařbůh s fotografií bratra a přibližným popisem toho, co má na sobě, ačkoli uniformy a odznáčku Golanské brigády se určitě dávno zbavil. Ale i když věděl, že je to prakticky beznadějné, potřeboval strávit ty dlouhé hodiny na silnicích, trýznit se výčitkami, plakat, přemýšlet o chybách, jichž se dopustil, o letech, kdy se bratrovi odcizil, o Jifat, té zatracené mrše.

Táta Josi a máma Gila se z dvanáctidenního zájezdu po Evropě nevrátili ani o den dřív, třebaže je Roni zastihl telefonicky v hotelu už druhý večer a sdělil jim, že Gabi zmizel, a pak jim volal téměř každý večer znovu, prosil je, ať přijedou, skoro v slzách je zapřísahal, zlobil se – Josi se v hotelu zeptal Gily, která s úsměškem vyfoukla kouř, vrtěla pomalu hlavou a přitom říkala: „Vidíš, co dělám? Víš, co to znamená, když takhle vrtím hlavou?“ Nemínila si nechat zkazit vysněnou dovolenou ani Gabim, ani nikým jiným. Nejevila zájem o to, jak se věci vyvíjejí, zatímco Josi každý den spěchal do hotelové recepce zeptat se, zdali mu tam někdo nenechal vzkaz, a bylo jí srdečně jedno, proč se Josi ustaraně škrábe na své šedivějící hlavě.

Jakmile se ale vrátili do kibucu, chopil se táta Josi otěží a jejich domácnost se proměnila v hlavní sídlo pátracího štábu. Na policii se neobrátil, šlo o vnitřní záležitost, špinavé prádlo se pere doma a tak dále, ale rozhodl se, že nechá v deníku Davar zveřejnit fotografii Gabiho spolu s popisem, a krátce poté začali volat různí lidé s navzájem si protiřečícími zprávami. Jednou byl prý spatřen u Kirjat Ata, podruhé v Ejlatu, jindy zase v Herzliji, Tiberiadě nebo v Beer Tuvja. Viděli ho s narostlým plnovousem, s kšiltovkou na hlavě, v letecké uniformě anebo v elegantním šedém obleku. Roni se nabídl, že všechny tyhle stopy osobně prověří, ale táta Josi ho přesvědčil, ať se radši vrátí k jednotce na týdenní orientační cvičení, zatímco sám nasedl do autobusu a odjel na jih za Giliným bratrem, který bydlel v kibucu Revivim, po cestě se zastavil na všech místech, kde Gabiho viděli, a nakonec zajel ještě i do Ejlatu.

O víkendu před začátkem orientačního cvičení se Roni rozhodl zůstat v kibucu, aby si trochu odpočinul a pročistil si hlavu, ale pokazil si to spoustou vypitých piv značky Goldstar a opileckou epizodou, na jejíž detaily se později nedokázal rozpomenout, avšak hlavní roli v ní sehrála Orit, třídní kráska z jeho ročníku na gymnáziu, která teď sloužila u armádního letectva a chodila s jedním pilotem, jenže ten zůstal přes víkend na základně. V sobotu celé dopoledne vyspával kocovinu a pak zašel za tátou Josim do pátracího štábu zeptat se, co je nového.

V neděli odjel Roni na základnu, kde celá jednotka nastoupila do autobusu a zamířila na jih. Velitel jednotky seděl část cesty vedle něj a vyptával se ho, jak se mu daří a jak pokročili s pátráním, doma v kibucu viděl zprávu o pohřešovaném v Davaru, ozval se jim někdo? Je rád, že se Roni vrátil, týdenní orientační cvičení je důležité, k jeho výsledkům generální štáb vždycky přihlíží. Jejich skupina má sehrát klíčovou úlohu, dostala za úkol vyrazit jako předvoj a lokalizovat cíle, a Roni může svou přítomností jednotce pomoct. Velitel má o něm vysoké mínění, ví, že je schopný. Jen se musí koncentrovat na splnění mise. Teď nastala příležitost hodit všechny události poslední doby za hlavu – velitel dobře ví, jak těžké to období pro něj bylo – a začít novou kapitolu, stát se platnou součástí jednotky, kde je oblíbený a kde má od všech plnou podporu.

Pak důstojník vstal a promluvil ke všem v autobuse přes mikrofon. „Hoši, všechno to, co jste dělali až doteď, byly srandičky, hra na vojáky. Věřte mi, že nekecám. Vždyť co máte za sebou? Trénink fyzičky? Střelbu na terč? Kliky a dřepy? Seskoky s padákem? Kurzy a semináře? Na všechny tyhle píčovinky rovnou zapomeňte. Dneska nás čeká něco velkýho, to, kvůli čemu jsme vlastně tady. Speciální mise pro speciální komando – náš útvar půjde v první linii jako předvoj, budeme se pohybovat v neznámým terénu, prozkoumávat půdu, razit cestu ostatním. Navíc v nepřátelským prostředí, kde každou chvíli hrozí odhalení. Proto teď míříme do Negevu, záměrně jsme vybrali oblast, kde to zatím moc neznáte. Až tenhle autobus zastaví, dveře zasyčej a vy vyskáčete ven, chci, abyste všem předvedli, co je Golanská brigáda zač. Za chvíli vám rozdám mapu se soupisem orientačních bodů. Prostudujte si je a vryjte si je do paměti nebo pro mě za mě třeba do prdele. Věřte mi, že nekecám. Koukejte předvýst chlapům na generálním štábu a celýmu světu, jaký jste machři!“

Roni mu věřil, že nekecá, a koukal ukázat celému světu i generálnímu štábu, jaký je machr. Prostudoval si soupis orientačních bodů a vryl si je do hlavy i do prdele. Mlčky si všechno nachystal, zkontroloval zbraň, výstroj, vodu, proviant, bagančata, hodil tornu na záda, splnil každý povel, pozorně vyslechl instruktáž, odpověděl na každou otázku, pomáhal kamarádům a nakonec s vypnutou hrudí, odvážným srdcem, přimhouřenýma očima a nejlepšími úmysly vyrazil na cestu.

První kilometry měl dobrý pocit. Výstroj na zádech ho netížila, nohy ho nesly zlehka, skoro radostně, chůze ho těšila. Jenže pak se mu do myšlenek vkradl temný stín a prosakoval stále hlouběji bludištěm pórovitého mozku. Protože ve výsledku člověk stejně nemá šanci. Ty temné myšlenky se nedají zaplašit. Když jde dlouhé hodiny noční tmou a musí zůstat bdělý a soustředěný, pozve ty myšlenky dál, protože je potřebuje, aby dodaly rytmus krokům, aby mu pomohly zapomenout na těžký náklad a na píchání v chodidlech a v prstech u nohou, pozve je dál, protože má čas si všechno znovu promyslet, uspořádat si to v hlavě, kde to bzučí jako v úle. A tak se mu to všechno postupně začalo vracet, chyby, jichž se dopustil, roky, kdy se Gabimu vzdálil, ta mrcha Jifat, slzy. Slíbil, že se sebere a dá se dokupy, že bude v cíli první, ale ten příval se nedal zastavit, nedokázal myslet na nic jiného. Roni se zastavil, napil se vody. Musí se soustředit na cestu. Na tenhle týden se dlouho připravoval. Tohle už přece není jeho starost. Pátrání pokračuje i bez něj. Táta Josi má všechno pod kontrolou. A Roni moc stojí o to, aby v téhle jednotce mohl zůstat. Z kapsy u kalhot vytáhl zprohýbanou noblesku. Při orientačním cvičení se nesmí kouřit, ale jak jinak si má pročistit hlavu? Posadil se, opřel se o tornu s výstrojí a škrtl sirkou. Jedno cigáro a půjde dál. V duchu si vybavil následující orientační bod, k němuž míří. Bude to dobrý. Jde správným směrem. Pomáhají mu hvězdy a jinak se srovná podle kompasu. Dorazí v pohodě první a chlapům v generálním štábu vytře zrak.

Šel dál. Torna na zádech ho tížila čím dál víc. Orientační bod, který si vryl do hlavy a do příslušných partií, se ztrácel v mlze. Zastavil se, aby něco pojedl. Aby se napil. Aby si zakouřil. Aby si odskočil za keřík se vykadit. Bude to v pohodě. Torna ho tížila čím dál víc, třebaže vody, jídla i cigaret ubývalo. Už hrozně dlouho nezahlédl žádného kamaráda z jednotky, ne že by na tom záleželo, ale většinou člověk tu a tam na někoho narazí, trasy se kříží, potkáte kamaráda a můžete jít kousek spolu, pokecat, zahnat nudu a zase pokračovat každý po svých. Ale tentokrát nikde nikdo. Nad sebou měl hvězdy, v ruce kompas. V dálce před sebou spatřil světla. Co je to? Kibuc? Pot z něj lil, sundá si tu tornu, jen na chvilku. Odpočíval. Napil se. Rád by si i zapálil, ale cigarety došly. Mohl by zaskočit do toho kibucu a někoho poprosit o cigáro. Uf, to je horko. Ztěžka oddychoval. Za chvíli bude ráno a vedro bude ještě horší. Než si stačil uvědomit, co dělá, stál u plotu jakési osady nebo kibucu, třásl se po celém těle a něco polohlasně mumlal, volal Gabiho, pak se mu zdálo, že ho zahlédl, jak se tam mihl. Kde to vlastně je? Hele, vždyť to je náš kibuc, tady je trávník, tamhle květinové záhonky, co je táta Josi s ostatními zahradníky tak krásně opečovává, tady je koupaliště a tamhle jídelna, a tady betonové chodníčky. Táhlo ho to za světlem, hele, tamhle jde Gabi. Gabi? Gabi se na něj podíval cizíma očima. Gabi? Neměl bys cigaretu? Gabi neodpovídal, jen na něj mlčky zíral. Co mu je, proč vypadá tak divně? A kdo to vůbec je?

Nebyl to Gabi. Tou dobou se sice Gabi skutečně nacházel na jihu uprostřed pouště, avšak stovky kilometrů vzdušnou čarou od trasy orientačního cvičení izraelských obranných sil. Byl na Sinaji, v Rás Burka, z písečných dun vstupoval do azurově modrého moře a zase zpátky. Dostal se tam opojně svobodnou cestou stopem, která ho zanesla nejprve z Ofry do Beer Tuvja, z Beer Tuvja do Ejlatu a nakonec z Ejlatu do Rás Burka. Spočítal si, že se šesti stovkami šekelů, které sebral v rodině Gam-Zo-Letova, vystačí pohodlně několik týdnů, zvlášť tady, vždyť co tak drahého by si kupoval? Připojil se k partě mladých lidí z Haify, kteří se skládali na nákup jídla, vody, ledu, cigaret a piv a společně si vařili, zaplatil svůj díl a pomáhal s vařením, s mytím nádobí a přivážením ledu. Půjčili mu i deku, roztáhl si ji na zem a spal na ní venku pod širákem. Na nic se ho nevyptávali, což se mu na nich nejvíc líbilo, a takhle si celý den v klidu ležel na písku, čas od času si vypůjčil potápěčské brýle se šnorchlem a plaval kolem útesu, uprostřed ticha, jen rytmické nádechy a výdechy přes dýchací trubici a gejzíry barev, které se vlnily sem a tam, než sebou mrskly a zmizely z dohledu. Tam pod vodou jako by jiskry proskakující mu v mozku, závity hněvu, sršící konečky nervů ochladly a zklidnily se. Za pouštních nocí s dekou pod zády a oblohou posetou hvězdami nad sebou dokázal necítit hněv vůči tátovi Josimu a mámě Gile, zapomenout na stesk po Ronim, nemyslet na Jotama a na Ofira a na společnou jídelnu v kibucu. Dokázal zavřít oči a pohroužit se do sladkého spánku, z něhož se probouzel až v ranním chladu před svítáním.

Když si jednou došel půjčit nafukovací matraci, potápěčské brýle a šnorchl, vyskočila jedna z holek, Nili, a zvolala: „Počkej, já chci s tebou!“ Řekl jí: „Tak pojď,“ a šli spolu do vody, ona ležela na matraci, nohy opřené o nafouknutý polštář a tvář s potápěčskými brýlemi ponořenou do vody, Gabi matraci táhl a společně pozorovali barevná hejna ryb. Bylo pozdě odpoledne, slunce už se schovalo za hornatý obzor a viditelnost pod mořskou hladinou se zhoršila, ale touhle dobou kolem útesu vždycky kroužila hejna ryb, takže mohli pozorovat perutýny a čtverzubce a viděli i chobotnici a mořské koníky a klipky a rybí klauny. Gabi jí ukazoval, Nili se podívala tím směrem, pak se otočila k němu a on viděl, jak se jí oči za skly potápěčských brýlí usmívají. Od toho podvečera sedávala Nili při jídle vedle něj, pomáhala mu s mytím nádobí, spala blíž a blíž jeho dece, až ji jedné noci našla, usnula na ní a nad ránem se probudili v objetí, přitulení k sobě, aby se v jitřním chladu navzájem zahřáli, a ona se na něj usmála, letmo ho políbila na rty, pak se vyprostila z jeho náruče a šla si beze slova lehnout do svého spacáku.

Nili nebyla nejkrásnější holka z party, ale rozhodně nejpůvabnější. Poprvé se doopravdy políbili nahoře na vyhlídce, kam se z posledních sil vydrápali v žáru upalujícího slunce, dole pod nimi se prostírala široká plocha modravého moře, a byl to dlouhý, hluboký polibek, plný písku a něhy, oba byli v plavkách, ale dotýkali se jen obnažených částí těla, nechtěli překročit hranice ani vyrušit pružné části plavek z jejich poklidu, byl to slastný, lahodný a mokrý polibek. Polibek, který snad měl předznamenávat novou bouřlivou kapitolu v jejich životech, avšak zůstal pouhým příslibem.

Nazítří ráno, když leželi vedle sebe na pláži, se pod nimi zachvěla země. Podíval se na ni a ona na něj, usmáli se na sebe, ona mu položila dlaň na jeho a stiskla ji. „Cítila jsi to?“ zeptal se jí. „Jo. Zemětřesení,“ odpověděla mu. Na pláži kolem nich bylo všechno jako dřív, těla ležela na ručnících, plavci brázdili poklidnými tempy vodu, ryby zcela jistě dřímaly mezi korály a stany dál stály bez pohnutí na svých místech. Nili mu znovu stiskla dlaň a řekla: „To nic není. Stává se to tu každou chvíli. Syrsko-africký zlom.“

A přesně v tu chvíli se na pláži v Rás Burka objevila nová skupinka mladých Izraelců. Gabi se na ně letmo podíval a pocítil, jak se mu nervozitou sevřely útroby. Jedna z dívek tam, poznal ji na dálku, byla Anna, jeho spolužačka, která bydlela v sousedním kibucu, ve stejném kibucu jako Jifat, Roniho bývalá přítelkyně. Anna měla evropské jméno, protože její otec byl anglický či snad švédský dobrovolník – toho dne na Sinaji si to Gabi nedokázal vybavit, ale jednou bude znát její životopis do všech detailů –, který se do její matky zamiloval, když pracoval v kibucu. Gabi nespouštěl oči z téhle skupinky, co se utábořila pár desítek metrů od nich. Všechny ty skořápky, které během posledních týdnů mezi pískem, mořem, rybami a Nili jedna po druhé opadaly z jeho duše, se rázem vrátily na své místo a pevně ji obemkly.

„Co je?“ zeptala se Nili a zahleděla se také na skupinku nově příchozích. Neodpověděl, jen je dál sledoval pohledem. Poznal ji v první vteřině, ale chtěl se přesvědčit, že se mu to jen nezdálo. Nemýlil se. Byla to Anna, s tou kulatou tváří a smutnýma očima a dolíčkem ve tváři a rovnými tmavými vlasy ostříhanými nakrátko, takže odhalovaly šíji – ten sestřih neznal, ale líbil se mu. Anna s chůzí holky z kibucu, v žabkách a otrhaných džínových kraťasech, v šedomodrém tílku, na němž byla i takhle na dálku vidět cedulka z prádelny kibucu. Určitě je to ona, a on se odsud musí zdekovat, jak nejrychleji to půjde. Zase na útěku, zase se skrývat. Nemohl riskovat, že se Anna vrátí domů do Galileje a bude všem vykládat, jak ho tu zahlédla; nesnesl pomyšlení, že by někdo věděl, kde se nachází.

Mezitím mu narostly vlasy, takže bude těžší přesvědčit okolí, že je voják, a na to, aby se vracel ze cvičení rezervistů, vypadá zase moc mladě, ale stejně si navlékl uniformu, která mu opět pomohla ulovit auto pár minut poté, co proklouzl i s batohem na silnici, bez rozloučení a jen s pár slovy na vysvětlenou, která zamumlal před udivenou Nili. V okamžiku, kdy nasedal do prvního auta, už ničeho nelitoval. Rás Burka se rázem stala další kapitolou jeho života, kterou nechal za sebou. Dobře že tam nezůstal, k nikomu se nepřipoutal. Musí pokračovat dál.

„Kam potřebujete?“ zeptal se řidič.

„Kam jedete vy?“ opáčil Gabi.

„Do Paranu,“ odpověděl řidič.

„Výborně, to mám při cestě,“ přikývl Gabi, který neměl ponětí, kde nějaký Paran leží.

„Já do Dimony,“ odpověděl mu následující řidič. „Výborně,“ odpověděl Gabi.

„Já? Do Beer Ševa.“ „Ofakim.“ „Bejt Guvrin.“ – „Skvělý.“

A samozřejmě známé doprovodné otázky: „To vám v Golanský brigádě dovolej takový háro? A co to, vzal sis pár dnů volna? Bacha, aby tě nechytila vojenská policie, v Kastině se to policajty jen hemží. Jak to, vlastně, Golanská brigáda má základnu na Sinaji?“ Gabi mlčel.

V Bejt Guvrin vystoupil z auta a venku už byla skoro tma. Řidič si nejspíš všiml Gabiho váhání a zeptal se: „Kam přesně potřebujete? Nemám vás hodit někam dál?“

„Ne, vážně, díky moc.“ Gabi se vyhýbal jeho pohledu.

„Tady jste na konci světa,“ pokračoval řidič, „nic tu není. Kdoví, kdy tudy zas projede další auto. Kam se potřebujete dostat? Klidně si kvůli vám zajedu.“

„Jste moc hodnej, ale děkuju,“ řekl Gabi, řidič pokrčil rameny a odjel domů, burácení výfuku sláblo, až utichlo docela a kolem se rozhostilo hluboké ticho. Kupodivu ale dlouho nečekal, z opačného směru přijela dodávka Peugeot 404. Chvilku předtím Gabi zrovna myslel na zemětřesení toho rána, na to, jak cítil, že se písek pod ním hýbe, na ten pocit bezmoci před nesmírnou přírodní silou. Co by se stalo, kdyby se zemská deska rozhodla v tu chvíli pohnout trochu víc? Zemřel by zasypaný pískem, ani by nemrkl. Bez přemýšlení zvedl ruku a mávl na dvojici kulatých bílých světel, která se k němu hřmotně blížila.

Jen co dosedl, řidič spustil nohu z brzdy a šlápl na plyn, Gabi, který za poslední dobu nasbíral při stopování dost zkušeností, poznal, že něco je jinak. Atmosféra v autě byla hustá jako cement v kýblu, šedivý, těžký a pomalu tvrdnoucí. Mockrát už nastoupil do auta a během prvních pár minut nepromluvil s řidičem ani slovo, dokonce i otázka „kam potřebujete“ anebo „kampak máte namířeno“ zazněla až po čase, jako by se rozumělo samo sebou, že když už si na auto mávl, aspoň kus cesty se svezou spolu oba dva, beroucí a dávající, ten, který žádá, a ten, který poskytuje. Tentokrát ale bylo to mlčení jiné, zlověstné a prosycené hněvem. Okamžitě se naježil, cítil v sobě bojovné napětí, jako napružená kočka, připravená seknout drápkem jako první. V autě seděli tři muži. Řidič, spolujezdec a třetí, usazený na zadním sedadle vedle Gabiho.

„Kam jedete?“ zeptal se nakonec.

„Tady hnedka kousek,“ odpověděl ten na sedadle spolujezdce s arabským přízvukem.

„Víte co,“ řekl Gabi pevným hlasem, ačkoli hrdlo se mu chvělo. „Vystoupím si tady, něco jsem si zapomněl, potřebuju se vrátit.“

„Máme tě hodit zpátky?“ zeptal se jejich mluvčí.

„Ne, děkuju. Tady mi to stačí.“ Hlavou mu proběhly vzpomínky z toho rána, zemětřesení, syrsko-arabský zlom. Zčistajasna si vzpomněl i na rodinu Gam-Zo-Letova. Mluvčí řekl něco arabsky řidiči, ten zablikal a sjel k okraji silnice, kde zastavil. Mluvčí rozsvítil vnitřní světlo a otočil se na Gabiho. I řidič se obrátil k němu. Ten, který seděl vedle něj, se otáčet nemusel, Gabi na sobě cítil jeho pohled od chvíle, kdy do auta nasedl. Autem se šířil nepříjemný pach a Gabi se podíval na mluvčího se srdcem tlukoucím až v krku.

„Je něco špatně? Něco vadí?“

„Ne, všechno je v pořádku. Jen se potřebuju vrátit do Bejt Guvrin, zapomněl jsem si něco v autě, které mě svezlo předtím.“

Mluvčí se obrátil na řidiče a něco mu řekl. Ten, který seděl vedle Gabiho, se taky ozval. „Jsi voják kde?“ zeptal se lámanou hebrejštinou a vzal mezi prsty odznáček Golanské brigády. „A co má být tady, kočka?“ Gabi neodpověděl ani neodstrčil mužovy ruce ze své košile. Po čele mu stékal čúrek potu. Tak tohle je asi konec, pomyslel si a hlavou mu proběhla Nili a její polibek, Anna a její nový rovný sestřih na pozadí žluté pouště a modré oči pana Gam-Zo-Letovy.

„Co ode mě chcete?“ zeptal se nakonec a podíval se mluvčímu přímo do očí. Řidič se zasmál.

„Chceme vojáka,“ řekl mluvčí. „Vojáka z bojové jednotky. Kde máš samopal?“

„Nemám samopal. Nejsem voják. Chodím na gympl. Tohle je bráchova uniforma.“ Gabiho hlas se zlomil skoro k vzlykání. „Jsem kluk. Nejsem voják.“

„Nemáš samopal?“ zeptal se ten, který za všechny mluvil. Řekl něco arabsky muži vedle Gabiho a ten ho začal šacovat, utrhl mu knoflík u košile, prohmatal ho i kolem hrudníku, zajel mu rukou do kalhot, chytil ho za úd a pohladil ho po koulích. „Ty že jseš kluk? Ne voják?“ Gabi seděl úplně strnulý, čekal na bodnutí nože, který mu zajede do těla, zavřel oči, ledový pot mu šeptal, že udělal chybu, strašnou chybu, proč odjížděl, proč utíkal, proč zrovna dneska, proč vůbec. Arabové se spolu radili, zvyšovali hlas. Ten, co seděl vedle něj, ho pustil. Gabi otevřel oči a uviděl auto blížící se k nim z protisměru v mihotavě modrém záblesku. Peugeot ujížděl rychle vpřed a Arabové se dál dohadovali, teď už na sebe vysloveně křičeli. A pak zmlkli. Nechápal, co se děje. U další křižovatky spustil řidič pravý blinkr, zajel ke kraji, otočil se a probodl ho pohledem, muž sedící vedle něj vystoupil a obešel vůz. Otevřel dveře na Gabiho straně, popadl ho za límec a vyvlekl ho ven. Tak, pomyslel si Gabi, tohle je konec. Tiše zanaříkal. Muž ho hodil na zem a pár kopanci ho dostrkal za okraj silnice, až se skutálel do příkopu. Teprve po několika dlouhých vteřinách se Gabi odvážil zvednout hlavu a vyhlédnout ven – zpocený, zadýchaný a se srdcem drnčícím na poplach spatřil vzdalující se zadní světla peugeotu. Rozplakal se a hlavou mu běžela zmatená směsice slov: oko vidí, ucho slyší, údolím stínu smrti, nebudu se báti.

Nazítří slyšel v rádiu zprávu o vojákovi, který byl té noci unesen na silnici poblíž obce Givat Ješajahu. O několik dní později ho nalezli mrtvého nedaleko od místa, kde byl spatřen naposledy. Kulka v jeho hlavě pocházela z armádní zbraně, pravděpodobně byla vystřelena přímo z jeho samopalu.

Ještě toho dne se Gabi vrátil domů. Prošel branami kibucu v palladiovkách a v bratrově armádní uniformě, s vlasy rozcuchanými a chlapecky hladkými tvářemi, zamířil rovnou do svého pokoje, padl na postel a tvrdě usnul spánkem spravedlivých. Když se jeho spolubydlící Jotam vrátil z tělocvičny, došel po špičkách k jeho posteli, aby se ujistil, že ho zrak nešálí, a pak se obrátil a tryskem uháněl k Josimu a Gile.

Roni řekl Gabimu, že ho to fakt netrápí. Tak nebude sloužit v komandu, no a co, hlavní je, že výcvik dotáhl do konce, zkusil na vlastní kůži, co to obnáší, been there, done that, a je mu srdečně jedno, že ho převeleli na kancelářskou pozici v obyčejné zpravodajské jednotce v Safedu. Má na starosti skladiště, což v reálu znamená, že nemá co na práci, protože nikdo jakživo z toho skladiště nic nepotřebuje, a tak celý týden nedělá nic jiného, než že bere ze skladu načaté plechovky barvy a maluje stěnu nad svou postelí v kasárnách všemi barvami, prolínající se a prostupující spirály a kotouče barev, umělecké dílo čtyři metry pětadvacet centimetrů na šířku a dva metry osmdesát na výšku, které v rohu opatřil podpisem „RONI KUPPER, ZTRACENÝ VOJÁK“ a letopočtem 1989.

„My dva máme akorát jeden druhýho,“ řekl Gabimu, „jinak nikoho. Armáda ať si ty svoje posraný speciální jednotky laskavě strčí někam. Když se mi tenkrát při orienťáku zdálo, že jsem tě zahlédl mezi lidmi v kibucu, a šel jsem dovnitř a někoho tam oslovil – vůbec si z toho rána nic nepamatuju, ale prý se to takhle nějak seběhlo –, asi se to mělo stát. Něco mě tam přivedlo. To tys mě tam přivedl. A ty jsi pro mě důležitější než cokoli na světě.“

„Promiň,“ řekl Gabi a položil svou ruku na Roniho. Cítil v sobě pohnutí, jako by se cosi dotklo struny ukryté v jeho srdci.

„Nemusíš se omlouvat. Hlavně že ses v pořádku vrátil. To je nejdůležitější.“ Krom toho Roni záhy zjistil, že zpravodajská základna v Safedu je celkem slušná zašívárna. Rozhodně lepší než se do posledního dechu plahočit někde mezi bohem zapomenutými místy v Negevu anebo na Golanech, jen aby se člověk dohrabal k nějakému místu, které někdo zakreslil do mapy. Práce je lehká, pracovní doba krátká, o večerech má volné vycházky, do kibucu může zajet, kdykoli se mu zachce, a holky – člověče, ty holky!

Vojna

Kdyby se Gabi vojenské odvodní komisi zmínil o svém útěku z domova a o násilnických projevech, případně kdyby v minulosti vyhledal odbornou psychologickou pomoc, pravděpodobně by získal výrazně nižší osobní hodnocení a byl by buď vojenské služby zproštěn úplně, nebo by ho přinejmenším přidělili k některé jednotce v zázemí. Lidé z jeho okolí, třeba táta Josi, ho přesvědčovali, aby to udělal. Ale Gabi se dobrovolně přihlásil do bojové jednotky a o své minulosti pomlčel. V dotazníku u odvodu uvedl v pořadí preferencí na prvním místě speciální komando Golanské brigády, na druhé místo si napsal běžnou jednotku tamtéž a třetí kolonku nechal nevyplněnou. Nakonec ho zařadili k ženistům. Už po několika týdnech základního výcviku byl vyslán do Gazy a dostal na starost granátomet se slzným plynem. Celá jednotka nováčků ve výcviku vyrazila na obchůzku uprchlického tábora Džabalíja, jejž důstojník v proslovu k jednotce označil za „nekonfliktní“, a tedy vhodný pro rotu nezkušených rekrutů. On i ostatní kamarádi, kteří měli za sebou sotva pár měsíců výcviku, kráčeli v sevřeném dvojstupu po široké prašné silnici. Z hořící pneumatiky opodál se valily kotouče dýmu a štípaly vojáky do nosu. Zanořili se do labyrintu křivolakých uliček tábora, míjeli umouněné, ukřičené, agresivní děti, hrající si s kousky hadrů, a ženy širokých postav a placatých tváří v dlouhých abájích, v jejichž vyhaslých zracích se odrážela zášť. Tu a tam Gabi zahlédl krásné zelené dívčí oči, většinu času ale upíral pohled k patám vojáka před sebou.

Po čtyři dny takhle vyráželi na pomalou, nudnou pochůzku, prosycenou nevábnými pachy, a nemuseli ani jednou sáhnout k slzným granátům. Pátý den narazili na mladíky, kteří po nich házeli kameny. Velitel se přikrčil a zbytek vojáků následoval jeho příkladu. Pak se napřímil, schoval se za zeď domu a rozkázal jednotce, aby se seřadila za ním. Nebylo tam ale dost místa pro všechny a někteří vojáci zůstali na dostřel od vrhačů kamení.

„Plyn!“ zařval velitel. Gabi nepochopil, že ten povel platí pro něho. „Plyn!“ zařval velitel znovu, ale teprve když do něj někdo šťouchl loktem, Gabi zděšeně vyskočil a přiběhl k veliteli. Ten mu přikázal střílet obloukem slzné granáty tím směrem, co se pohybovali útočníci. Gabi sundal z ramene granátomet a uvědomil si, že mu vlastně nikdo nevysvětlil, jak se používá. Když vyráželi na obchůzku poprvé, bylo mu řečeno, že na to teď není čas a že ho naučí s granátometem zacházet později. Jenomže ten, co mu to slíbil, to pustil z hlavy, Gabi za ním sám nezašel a nepřipomněl se a následovalo několik dní nudných rutinních pochůzek, během nichž se nic nedělo a Gabi kráčel s granátometem na rameni, jako by tam měl zavěšenou prázdnou tašku. Teď se ale po něm chtělo, aby odpálil granát, a on nevěděl jak. Velitel mu rozzlobeně vytrhl zbraň z ruky a ukázal mu, jak se otevírá. „Granáty,“ poručil netrpělivě. Granáty? Ukázalo se, že kterási dobrá duše skutečně zastrčila Gabimu do neprůstřelné vesty slzné granáty. Velitel ho prošacoval, našel je a ukázal mu, jak se vkládají do granátometu, pak ho zacvakl, zamířil do vzduchu, řekl Gabimu: „Příště to za tebe už dělat nebudu, nečum jak vejr a sleduj,“ a zmáčkl spoušť.

Jenže granátomet byl vadný. Místo aby granát odlétl několik desítek metrů daleko, zasekl se a explodoval v hlavni. Velitel hodil zbraň před sebe a vzápětí je obklopil šedivý oblak slzného plynu, velitele, Gabiho a nejvíc toho nešťastníka, k jehož nohám granátomet spadl. Všichni tři se začali svíjet v bolestném zápase s dýmem, který jim spaloval oči, nos, ústa a plíce, hledali vodu, hledali úkryt, naráželi jeden do druhého v zoufalé snaze uniknout. Ostatní vojáci stáli bezradně opodál, slzeli a kašlali, zatímco vrhači kamenů se začali zplna hrdla smát, dál rozjařeně házeli kamením, a dokonce se odvážili postoupit blíž k nim. Nebýt toho, že Dudi, drobný voják, který byl spíš zamlklý a doposud se moc neprojevoval, začal střílet ze samopalu do vzduchu a řvát jako smyslů zbavený – je možné, že ten záchvat zuřivosti ani nepředstíral –, mohlo to celé dopadnout mnohem hůř. Takhle si incident vyžádal jen tři vojáky zasažené slzným plynem, kteří byli převezeni k ošetření do polní nemocnice na mateřské základně v Gaze a ještě téhož večera propuštěni.

Po této události poslali jejich rotu nazpět do výcvikového tábora pro nováčky, ale Gabi byl už duchem jinde, jako by se ho dění kolem netýkalo. Nejenže neměl nejmenší chuť polykat slzný plyn z defektních granátometů nebo ho cpát do chřtánu druhým z granátometů funkčních, procházet ulicemi s rozkopanou kanalizací a ložnicemi rodin v chudinských příbytcích a potlačovat pouliční bouře vrhačů kamení, ale ztratil také zájem obsluhovat těžkou vojenskou techniku, odklízet nálože trhavin anebo stavět mosty přes řeky. Nadšení ostatních vojáků ve výcvikovém táboře, jejich vzrušené hovory o mechanizaci, výbušninách a zbraních, o nichž slyšeli od svých kamarádů, starších sourozenců či strýců, kteří sloužili v ženijních jednotkách, to všechno ho nechávalo chladným. A už vůbec neměl chuť se pohybovat po Izraeli v té směšné zelené uniformě. Jednou si to zkusil a málem ho to stálo život – popravdě řečeno životem za to tenkrát nezaplatil jen díky tomu, že nebyl opravdový voják. Základní výcvik se vším tím okolo mu lezl na nervy – trapná a strojená přísnost velících důstojníků, budíček uprostřed noci, všudypřítomná buzerace a mizerná strava a nesmyslné noční hlídky a těch idiotů tam, bože můj, takových idiotů. S pár kluky vycházel celkem dobře, ale protože byl z kibucu, většinou se s ním nikdo nebavil. Incident v táboře Džabalíja mu na oblíbenosti taky nepřidal.

Jednoho rána je budíček vytáhl z postelí dřív než obvykle, nahnali je do armádního autobusu a odvezli doprostřed pouště. Tam je rozdělili do skupinek a dali jim úkol dostat se samostatně s pomocí mapy a kompasu na určené místo. Celý den pod nemilosrdně pražícím pouštním sluncem, s nedostatkem vody a balíčkem nevábného proviantu. Jako by to nestačilo, ještě se toho dne leccos stihlo pokazit a nakonec nic nešlo podle plánu. Dvě skupinky po cestě zabloudily a do cíle nedorazily. Snesla se noc. Oblohu ozářily světlice, vojáci z ostatních skupin, kteří se bláhově domnívali, že mají pro ten den splněno, museli znovu vyrazit do terénu a hledat zbloudilé kamarády, přičemž jedna z pátracích skupin se sama ztratila. Vojáci i jejich velitelé byli vyčerpaní, hladoví a nervózní. Když skončil křik, nástupy a tresty a dostali se zpátky na základnu, bylo už po jedenácté v noci. Velitel roty a dva řadoví vojáci, z nichž jedním byl Gabi, zamířili do kuchyně oznámit kuchařům, že jsou zpátky a ať jim nachystají večeři. Ale v kuchyni nikdo nebyl, našli ji zamčenou. Velitel a oba vojáci se vydali do té části kasáren, kde bydleli kuchaři, bušili jim na dveře, křičeli, dožadovali se jídla. Ale kuchaři, kteří hráli šeš-beš a pokuřovali, se jim vysmáli.

„Jdete pozdě,“ ušklíbli se, „v tuhle hodinu je kuchyně zavřená. Nebyli jste tu včas – váš problém.“ Odmítli jim i dát klíče. Jejich velící důstojník už na základně nebyl – odjel do Beer Ševa za zábavou.

„Smůla,“ řekl jeden z nich.

„Příště se naučte, že nemáte zabloudit,“ přisadil si druhý.

„Vojna není kojná, vole,“ zahalekal ten první, načež všichni vyprskli smíchy a vrátili se k rozehrané partii šeš-beš. Velitel roty, který měl hlad a ruply mu nervy, se vrhl na hlavního kuchaře a pokusil se ho do kuchyně odtáhnout za límec. Ostatní kuchaři na něj skočili, zasypali ho ranami, povalili ho na zem a kopali do žeber, jeden ho dokonce vší silou nakopl do hlavy. Gabi a ten druhý voják stáli stranou a neodvažovali se do rvačky vmísit. Gabi byl unavený a hladový. Za celý den skoro nic nesnědl, jen polní příděl, o který se ještě rozdělil se dvěma dalšími vojáky.

Velitel roty se stěží vyhrabal na nohy, pohrozil kuchařům, že tohle si pěkně odserou, ale nezdálo se, že by je tahle výhrůžka nějak znepokojila. Poselstvo se vrátilo ke zbytku roty s podezřením na zlomené žebro a se špatnými zprávami, velitel rozdělil mezi vojáky zbylou část proviantu a poslal je do sprchy a spát s tím, že pořádně najíst dostanou až ráno.

Když jsem se umyl tou hnusnou houbou a vylezl ze sprchy, hladový žaludek mi hrál všecky písničky a srdce mi pořád ještě bušilo při pomyšlení na ty kopance, co schytal od kuchařů náš rotný – ne že bych ho měl nějak zvlášť v oblibě, ale jak ho ti hajzlové surově zmlátili, přitom nebyli v právu, takhle se chovat k druhým je nelidský, fakt nelidský. Jak jsem se sprchoval, hlavou mi běžel celej tenhle zasranej den, polní proviant, vedro a upalující slunce, my se v tý výhni jak kreténi plahočíme s těma zasranejma mapama v ruce, a když se konečně dostaneme do cíle a už sedíme v autobusu, zas nás vyženou ven hledat ty blbce, co zabloudili, a zas musíme čekat a zas se někam hnát, jak tupá zvěř. Nelidský. Nemohl jsem usnout. Ve dvě ráno jsem otevřel Mišaliho skříňku a vytáhnul odtamtud šokový granáty, věděl jsem, že si je přivezl z Gazy a schoval si je tam, že si je vezme domů, jsou veliký a hladký, hnědofialový jako baklažány. Mišali jich tam měl víc, ale já si vzal jen dva a šel jsem do tý části kasáren, co bydleli kuchaři. Pamatoval jsem si, kde spí hlavní kuchař, všiml jsem si toho prve. Fakt nelidský. Bylo tam ticho, jen odněkud se ozývalo chrápání. Poznal jsem noclehárnu patřící kuchařům a přitáhl jsem před dveře velkou a těžkou dřevěnou lavici, aby se nedaly otevřít. Pak jsem vyšel ven, vzal jsem to okolo kasáren a našel jejich okno, podařilo se mi s ním pohnout a otevřít ho. Vytáhl jsem z obou granátů pojistky a zakryl spouštěcí mechanismus dlaní. Pak jsem prostrčil obě ruce oknem dovnitř, pustil granáty, přibouchl okno a jako střela jsem běžel zpátky do vyhřáté postele. Za zády jsem slyšel, jak se kasárny otřásají ohlušujícími explozemi. S úsměvem na rtech jsem usnul.

Tentokrát aspoň dostal zásah skutečný nepřítel a ne on sám, jako tenkrát s tím slzným plynem. Strašlivá exploze kuchaře vyděsila, ohlušila je, přiměla je v hrůze vyskočit z postelí, uvolnila svěrač konečníku u jednoho z nich a močového měchýře u druhého. V nastalé panice se nemohli dostat ven, vysvobodili je až jejich o něco méně vyděšení kamarádi ze sousední místnosti, kteří odsunuli dřevěnou lavici ode dveří. Odvezli je na pohotovost do nemocnice v Beer Ševa, kde se vzpamatovávali z následků šoku a přetrvávajícího zvonění v uších. Kromě fyzických následků utrpěla i jejich důstojnost a na základnu se vrátili potupení. Na to byl Gabi hrdý – zlo bylo po právu ztrestáno. Jeho druzi z roty – vyšetřování incidentu a nalezení viníka trvalo jen pár hodin – se najednou na podivínského, samotářského kluka z kibucu, který neuměl zacházet s granátometem, dívali jinak. I velitel roty, byť to nemohl přiznat nahlas a ačkoli incident svým způsobem jen prohloubil jeho vlastní ponížení – musel přijít obyčejný vojín, aby se pomstil za rány, které utržil on, velitel, a zachránil jeho pošramocenou čest –, vrhal na Gabiho pohledy plné uznání, a když si ho pozval na kobereček, aby ho naoko přísně pokáral za ohrožení životů a připomněl mu význam kamarádství mezi vojáky a obyčejné mezilidské slušnosti, tón jeho hlasu prozrazoval sympatie.

Po této události už bylo pro Gabiho další setrvání v armádě nemyslitelné. Po dvou týdnech strávených ve vojenském vězení, což představovalo zážitek samo o sobě, skončila jeho vojenská služba, která trvala všeho všudy pět měsíců. Neviděl tam pro sebe žádnou budoucnost a získat souhlas se zproštěním branné povinnosti bylo snadné, stačilo se armádnímu psychologovi svěřit s násilnickými projevy z minulosti. Když se vrátil z vězení na základnu, naházel si honem věci do torny a odjel na vojenskou správu dřív, než se čtveřice kuchařů stihla dozvědět o jeho přítomnosti.

Budoucnost

Vrátil se do kibucu a tam se shledal s bratrem. Oba mezitím dospěli v muže, smíření jeden s druhým, sami se sebou a s kibucem, dokonce i s tátou Josim a mámou Gilou. Dosud nepozvedli zrak za hnědavé galilejské kopce obklopující kibuc. Vedli spořádaný život plnohodnotných členů komunity, každý přispíval svým dílem – prací i aktivní účastí na hospodářském a společenském dění v kibucu. Bydleli ve skromně zařízených, prostých příbytcích, kde měli všechno, co k životu potřebovali. Roni se po vojně vrátil do kravína, kde to dál vedl Baruch Šeni. Gabi opustil práci na plantážích, protože ze zápachu rajčat se mu zvedal žaludek. Lépe se cítil mezi čtyřmi kancelářskými stěnami vedle skladu potravin, kde vydržel několik měsíců s Daljou, hospodářkou kibucu, která měla na starosti stravování. Nakonec opustil i tohle zaměstnání kvůli neshodám s nadřízenou, měl pocit, že se Dalja chová povýšeně a snaží se ho držet zkrátka, jako by z něj měla obavy – jednou se před ním dokonce otřela poznámkou o tu událost se skokanským můstkem a Ejalovou čelistí. Nastoupil místo toho do továrny, která byla největším tuzemským výrobcem a exportérem travních koberců a pyšnila se unikátním patentovaným řešením, jak uchovat trávník při transportu čerstvý. Gabi byl zaměstnaný v kanceláři a práce ho bavila – se svým šéfem, jihoafrickým přistěhovalcem z generace zakladatelů kibucu, vždy vesele naloženým vtipálkem s obrovitým orlím nosem, vycházel dobře –, jenže později se ukázalo, že trpí silnou alergií na odrůdu trávy, z níž se koberce vyráběly, a po několika vlnách neutišitelného kašle, které vedly k podrobnému lékařskému vyšetření, musel i tuto profesní dráhu opustit.

Roni se vrátil k basketbalovému mužstvu a Gabi se ucházel o vstup do zdejšího pěveckého sboru. Roni prošel několika krátkodobými vztahy s dobrovolnicemi v kibucu a jeden čas chodil s izraelskou dívkou, která do kibucu přijela na návštěvu – byla to sestřenice jednoho z pracovníků v kravíně, pocházela z Petach Tikva a život v kibucu ji okouzlil a nadchl, takže se sem několikrát vrátila. Když se ale jednou zmínila, že by jí nevadilo v kibucu žít a přemýšlí o tom, že se k němu nastěhuje, Roni se polekal a hned to utnul. Pokud šlo o Gabiho, ten měl milostný život teprve před sebou, nepočítáme-li několik vesměs prchavých zkušeností. A tak k sobě oba bratři našli znovu cestu, už je nerozdělovala žádná dívka, armáda ani strasti dospívání jako dřív. Často se scházeli u večeře v jídelně, někdy spolu pak ještě zašli do baru nebo do kina a o víkendech zamířili společně na návštěvu k adoptivním rodičům.

Jednoho pátečního večera po šabatové večeři v jídelně si Gila šla lehnout s tím, že se necítí dobře, a probudila se s bolestmi ještě horšími. Táta Josi se vydal za Ronim poprosit ho, jestli by je odvezl autem do nemocnice. Cestou k nástěnce, kde se zapisovalo půjčování vozidel a vyzvedávaly klíčky k autům, potkali i Gabiho a ten se k nim přidal. A tak nakonec vyjela celá rodina – otec, matka a dva synové, kdovíkdy si naposledy takhle vyrazili všichni čtyři – zapůjčeným vozem značky Subaru do nemocnice v nedalekém Safedu. Gilu poslali na vyšetření a trojice mužů strávila šabat popíjením kávy z automatu na chodbě nemocnice, kouřením (jen Roni) a procházkami po safedské čtvrti Nof Kineret, z níž se otevíral výhled nejen na jezero Kineret, ale i na Golanské výšiny a na celou Galileu skoro až ke Středozemnímu moři. Dokonce i kibuc byl z určitého bodu na horském hřebenu vidět, ovšem to už se Gile nepoštěstilo – nebylo jí dopřáno naposledy spatřit kibuc, k jehož zakladatelům patřila. Celé plíce měla prorostlé zhoubnými nádory, a protože se do lékařské péče dostala pozdě, měla před sebou už jen necelý měsíc života.

Už když jejich adoptivní matku hospitalizovali, nebyla mezi bratry Ronim a Gabim žádná zlá krev, teď se však jejich vzájemné pouto ještě posílilo. Na cestách do nemocnice a zpátky, při čekání na nemocničních chodbách teď společně trávili dlouhé hodiny, spojovaly je lítost a obavy, potřeba zůstat nablízku a držet pospolu i sdílené vědomí nesamozřejmosti pokrevního příbuzenství. Občas nevěděli, jestli dojíždějí na onkologické oddělení proto, aby byli oporou pro mámu Gilu, nebo aby se viděli. Tak či onak teď bývali značnou část volného času spolu.

Z bratrů Kupperových, kterým bylo v té době čtyřiadvacet a dvacet let, byli teď důvěrnější kamarádi než kdy dřív. Během rozhovorů si navzájem doplnili chybějící střípky svých životů z uplynulých let: Ejal a jeho roztříštěná čelist, únos ve slivoňovém sadu, poničení skleníku s motýly, cesta stopem na Sinaj a trojice Arabů, kteří ho nabrali tenkrát v noci u odbočky na Bejt Guvrin. Roniho výcvik u elitní jednotky a jeho poslední orientační cvičení, spalující láska k Jifat a jejich první, druhý a třetí sex, rozchod a zlomené srdce. Přátelství a zášť – k členům kibucu, k Josimu a Gile, ke kolegům z práce.

„A co teď?“ zeptal se jednou Roni bratra, když seděli na lavičce před nemocnicí a pozorovali západ slunce. Z cigarety mezi jeho prsty stoupal proužek dýmu.

„Teď?“ zarazil se Gabi a pohlédl na zápěstí, kolik je hodin.

„Nemyslím teď v tuhle chvíli. Co s námi bude dál.“

„Dál?“

Roni se rozhlédl kolem sebe, ujistil se, že se nikdo nedívá, a odhodil oharek cigarety, pak se znovu otočil k bratrovi a jeho krásné hnědé oči se usmívaly. „Přesně tak, co bude dál. Nebo je tohle celý? Ty chceš zůstat v kibucu nadosmrti?“

„Proč? Máš snad lepší nápad?“

„Já se ptal první.“

„Co já vím. Zatím jsem v kibucu. Nedívám se tak daleko dopředu. Oslepuje mě to, je to jako koukat se do slunce. K čemu by mi to bylo?“

„Jsi tady šťastnej?“

Gabi se hryzl do rtu a neurčitě potřásl hlavou. Pak řekl: „Ale jo. Celkem vzato.“

„A právě o tom mluvím,“ řekl Roni. „Já to cejtím stejně. Co mi schází? Čerstvý vzduch, obyčejný život bez velkých vzruchů. Pracuju, spím, jím, šukám. Co víc člověk k životu potřebuje? Předseda vlády už ze mě asi nebude, že jo.“

„Tak v čem je problém?“

„Nevím. Člověk by mohl chtít víc, ne? Podívej se na starší generaci u nás v kibucu. Tihle lidi něčeho dosáhli. Z ničeho udělali něco. Dokázali něco, čím se zapíšou do historie.“

„Prosím tě, do historie? Dobře, tak vybudovali kibuc, ale copak měli na vybranou? Z Evropy je vyhnali, od Arabů taky dostávali co proto, tak založili kibuc a šli do války.“

„Taky jsem si to dřív myslel,“ odpověděl Roni. „Máme vlastní stát, funguje dobře, co víc chtít. Už nepotřebujeme uskutečnit sionistický sen. Nepotřebujeme přežít holocaust. Tak proč si prostě neužívat věcí tak, jak jsou? Copak se člověk musí pořád honit za nějakými ideály a klást si pořád vyšší cíle jen proto, že pár staříků z kibucu bylo u toho, když se tu uprostřed ničeho budoval stát? Prosím tě. Kvůli tomu jsem odešel z toho pitomýho komanda. Všichni si tam mysleli, že tohle je jejich povinnost, že musí něco dělat, válčit, dobývat. Copak toho nebylo dost? Lidi, rozhlídněte se kolem sebe, svět je v pořádku, kolem je klid a máme se dobře. Není nic špatnýho na tom, jen se tak radovat ze života.“

„Přesně tak. A proto se znovu ptám, v čem je problém?“

„Především to je lež. Nikdy není svět tak úplně v pořádku. A za druhý, no dobře, tak oni vybudovali stát a udělali spoustu velikejch věcí a zapíšou se tím do historie, což nám už se nepodaří. To ale neznamená, že se nemáme pokusit seberealizovat i my, na osobní úrovni. Udělat něco se svým životem.“

Gabi bloudil pohledem v dálce. „Jak to myslíš, na osobní úrovni?“

„Někam to dotáhnout, co já vím. Vydělat prachy, mít úspěch. Podívej se na mě. V patnácti jsem byl stoupající basketbalová hvězda a přijali mě do kravína, což je nejprestižnější práce v kibucu. Pak jsem vstoupil do elitního komanda, což je zas nejlepší jednotka v armádě. A co dál? To má bejt všechno? Proč bych měl celej život sedět na zadku v kibucu a dělat pořád to samý? Mám na víc, nebo ne? Proč se tak tváříš?“

„Netvářím. Jen jak jsi předtím mluvil o seberealizaci, čekal jsem, že máš na mysli něco trochu jinýho. Něco víc niternýho.“

„A tohle není seberealizace?“

„Podle mě ne. Peníze, úspěch, to všechno jsou vnější věci. Mně by spíš zajímalo podívat se dovnitř. Zeptat se – kdo vlastně jsem, co tady dělám?“

Roni mu věnoval nečitelný pohled – snad pobavený, snad udivený, snad od každého trochu. „Chodils moc často k psychologům, to je to. Víš, co bys potřeboval?“ zeptal se.

„Co?“

„Ženskou. Čím dřív, tím líp.“

„Ženskou už jsem měl.“ Technicky vzato to byla pravda. Měl za sebou jednu nepříliš uspokojivou bleskovku s Orit, bývalou Roniho spolužačkou z ročníku, která pořád ještě chodila s tím pilotem, co míval přes víkend službu na základně, a pořád ještě měla ve zvyku vysedávat v baru a vypít víc piv, než bylo zdrávo, a opilá pak končit v nesprávných postelích. Označit tuto sexuální zkušenost jako „nepříliš uspokojivou“ bylo poněkud jemně vyjádřeno. Přesnější by bylo „traumatizující“.

„Tamto se nepočítá.“ Gabi už bratrovi o Orit řekl dřív a ten ho seznámil s jinou dívkou. Tentokrát už to nebyl takový úlet, taky protože to obnášelo méně vypitého alkoholu. Ale stejně. Roni přimhouřenýma očima pozoroval slunce naklánějící se k obzoru a chvíli mlčel. „Hele, víš co? Zapomeň na to. Žádnou ženskou nepotřebuješ. Máš pravdu. Vždycky jsem si myslel, že tohle je to ono. Pro tebe a vůbec, pro všechny. Ale možná jsem se pletl. Ne. Nepotřebuješ sex, potřebuješ se zamilovat.“

„Zamilovat?“ zeptal se Gabi nejistě.

„Přesně tak. Zamilovat. Pak budeš vědět, kdo jsi a proč jsi tady. Zamilovat se, přesně tak. A víš co? Možná přesně to samý potřebuju v tuhle chvíli já taky.“ Vstal a protáhl se. „Tak jo, Gabi, zvedej se a jdem.“

„Kam?“ zeptal se mladší bratr.

„Nevím. Ale jdem něco udělat se svým životem.“

Horké dny

Vyhláška

Chilik Jisraeli byl na cestě z Jeruzaléma, kde seděl několik hodin v univerzitní knihovně na své disertaci jako kvočna na vajíčkách. Její pracovní název zněl „Pionýrství, výkup půdy, ideologie: kibucnické hnutí před založením státu coby projekt předem odsouzený k nezdaru“ a Chilik v ní poukazoval na celou řadu varovných signálů, jejichž prostřednictvím chtěl doložit, že už samotný způsob zakládání kibuců a jejich rozvoj – od získání půdy, volby způsobu obživy a přijímání státních půjček a benefitů přes spoléhání se na socialistická hesla a ideologii až po pocit vlastní nadřazenosti vládnoucí v komunitě, která se vyděluje ze zbytku společnosti a žije uzavřeně podle vlastního systému pravidel – v sobě tajil předzvěst selhání kibucnického hnutí nejpozději půlstoletí předtím, než se jeho struktury začaly skutečně hroutit. Nebo něco v tom smyslu. Právě se vracel autem z univerzity, kde se jeden den v týdnu věnoval bádání, a kochal se poslechem Gershwinova klavírního koncertu F dur, když vtom vůz zasypala sprška kamenů, z nichž jeden odskočil od čelního skla a zanechal po sobě v pravém horním rohu u spolujezdce rozvětvenou prasklinu. Chilik sešlápl plyn, v noze mu pulsoval adrenalin a srdce divoce pumpovalo krev do všech částí těla, v prstech cítil lehké mravenčení a celý se chvěl, zatímco klavírista z reproduktorů dál virtuózně preludoval a automobil se řítil po silnici šplhající k Maale Chermeš a odtamtud dál do domovské osady s pořadovým číslem III.

Zastavil před karavanem, vystoupil a vydal se na obhlídku škod na svém mitsubishi. Manželka Nechama zahlédla z okna jeho počínání a v obavách vyšla k němu. Za ní se vyhrnuly ven i obě děti v batolecím věku. „Co se stalo?“ vykřikla.

„Ti parchanti nám rozbili přední sklo.“

„Mizerové. Kde to bylo? A tobě se nic nestalo?“ S úzkostí si prohlížela svého muže: kipa zůstala přicvaknutá sponkou k vlasům pečlivě učesaným na pěšinku; brýle s tenkými obroučkami seděly na svém místě a štětcovitý knír vypadal upraveně; kostkovaná košile, tmavé kalhoty i trekové sandály byly bez poskvrnky. Až na orosené čelo a zděšení v očích se zdálo, že Chilik vyvázl z nebezpečí živý a zdravý.

Jeden po druhém se k nim trousili sousedé.

„No jo, kamaráde,“ pravil Otniel Asis a pohladil svou pistoli značky Desert Eagle, zastrčenou za kalhotami. „Hydra terorismu zas zvedá hlavu.“

„Tu hlavu jí musíme urazit,“ odtušil Josh a pozvedl zrak k Jehuovi, který ze svého koně hleděl k arabské vesnici Harmíš.

„Že by za tím byli naši dobří známí z Harmíše? Mohli bychom je poctít přátelskou návštěvou,“ nadhodil Otniel.

„Ne, bylo to níž, před odbočkou. U Madždal Turu.“

„Mizerové zatracení,“ ulevil si Otniel. Jehu pokýval hlavou a dlouhé, zacuchané dredy pejzů se mu pohupovaly kolem tváří.

Mezitím přišel Joni, vzápětí po něm Roni a Gabi a z auta vystoupily Ráchel Asisová a její dcera Gitit, vracející se z nákupu v Maale Chermeš I. „Co se stalo?“ zeptal se Joni.

„Teroristi. Zas házeli kamení,“ odpověděla Nechama. „Ještě že máme tvrzená skla, chvála Bohu za to. Nechci ani pomyslet, jak to mohlo dopadnout.“

„Chraň Bůh,“ vydechla Ráchel a bezděky se dlaní dotkla hrdla.

„Vy normálně seberte vojáky a vyrazte rovnou k nim do vesnice, vyhlaste zákaz vycházení a prohledejte to tam dům od domu,“ nakázal Otniel Jonimu. „Jen ať si nemyslí, že jim všechno projde.“ Joni zamručel cosi o tom, že to probere s Omerem. O pár minut později se shluk osadníků začal pomalu rozcházet, jen Nechama a Ráchel si mezitím na uklidněnou vyměnily recept na rybu s bramborami v pikantní rajčatové omáčce.

Joni zavolal Omerovi a nahlásil mu incident s vrhači kamení. Omer řekl, že pošle do Madždal Turu patrolu, aby se nezapomnělo, kdo je tady pánem, a sám že přijede obhlédnout situaci. „Zatím vyřiď Otnielovi a jeho kumpánům, ať se nepouštějí na vlastní pěst do žádných zbrklostí. Od toho je tady armáda, my už si to s nimi vyřídíme.“

„Rozumím,“ přikývl Joni a rozhlédl se po Otnielovi. Ale kromě Joniho už tu byla jen Gitit Asisová, která se vrátila do auta pro zbylé tašky s nákupem. „Nechceš pomoct?“ zeptal se vysoké dívky s rovnými vlasy a došel až k ní. „Potřeboval bych něco projednat s tvým tátou. Ukaž, já to vezmu.“

„Tak jo,“ souhlasila dívka nesměle. Joni si srovnal popruhy samopalu, zvedl oběma rukama všechny tašky a usmál se na ni. „Jdeme?“ Dívka mu úsměv opětovala, mírně se zapýřila a vykročila zlehka vedle něj.

Po tu krátkou cestu dělící je od domu už mezi nimi nepadlo ani slovo. Možná jim bránil stud nebo nesmělost, možná je nenapadalo nic dalšího, co by mohli říct. Ale to, jak šli vedle sebe, ačkoli kromě nich dvou si toho nikdo další nevšiml, v sobě neslo jakousi vůni jara, a od té doby už mezi nimi pokaždé zavládlo něco jiného, on si všímal jí a ona jeho.

Od toho dne uprostřed měsíce švat, kdy oblastní velitel kapitán Omer Levkovič předal Otnielu Asisovi demarkační vyhlášku, byla v osadě Maale Chermeš III znát mírná nervozita, třebaže život tu plynul dál jako dřív. Do věci se vložili právníci z oblastní rady a tajemník obecní samosprávy Maale Chermeš I Natan Eliezer, kteří společně podali proti vyhlášce ministerstva obrany rozklad. Tím se datum účinnosti vyhlášky posunulo z osmi dnů na neurčito a do osady zavítala skupinka inspektorů z úřadu pro územní plánování, aby stanovili, jaký status má půda, na níž se osada rozkládá – zdali se jedná o pozemky ve státním vlastnictví, jimž příslušný orgán udělil status parcel určených k zástavbě (případně o pozemky ve státním vlastnictví, jimž tento status udělen nebyl), či o pozemky s nevyjasněným statusem, jejichž vlastnictví je předmětem sporu, zdali se jedná o pozemek v soukromém vlastnictví, jehož nabyla osoba izraelského občanství (a potom také zda bylo převedení vlastnictví pozemku schváleno celostátním katastrálním úřadem), anebo o pozemek v soukromém vlastnictví palestinských majitelů. Skupinky úředníků, sestávající ze dvou dam v kostýmku a jednoho mladého muže, se v roli průvodců ujali Otniel, Chilik a Natan Eliav, kteří se snažili vážené delegaci všemožným způsobem vysvětlit, že pozemek, na kterém se Maale Chermeš III nachází, spadá samosprávně pod obec Maale Chermeš I, třebaže leží vzdušnou čarou poměrně daleko od její zástavby. V následujících dnech se Natan Eliav od známého na úřadu územního plánování dozvěděl, že závěry šetření jsou zatím nejednoznačné. V podstatě se potvrdilo, co bylo známo už dříve, že totiž osada se rozkládá na území několikerého typu: část okolo příjezdové silnice je skutečně pozemek ve státním vlastnictví, spadající pod jurisdikci Maale Chermeš; střed osady kolem dětského hřiště, kde stojí i většina karavanů, představuje sporné území s nevyjasněným statusem; jižní svah, kde se rozkládá větší část Otnielových zemědělských pozemků, je v soukromých rukou a jeho palestinský majitel žije trvale v Bejrútu; a konečně pozemek nad skalnatým srázem, klesajícím strmě k říčce Chermeš, je součástí přírodní rezervace, patří tedy sice státu, avšak není zde povolena výstavba.

Ministerstvo obrany rozklad proti demarkační vyhlášce podle očekávání zamítlo. Právníci oblastní rady vzápětí podali žádost o zrušení vyhlášky k Nejvyššímu soudu. Vycházelo se z předpokladu, že než vynese Nejvyšší soud své právní stanovisko, získají čas k tomu, aby se do osady nastěhovaly další rodiny, aby Otniel zvětšil svá pole a osadníci aby opatřili své karavany kamennými fasádami – jednoho dne přijela na pahorek nákladní auta s kamením, pytli s pískem, cementem a štěrkem, a vyložila tu všechen stavební materiál, zakoupený s laskavým přispěním oblastní rady, načež začali takřka všichni osadníci energicky pracovat na kamenném obložení („Kamenné obložení váš domov zkrášlí, umožní mu přirozeně splynout s krajinou, tepelně ho izoluje a navíc ho zabezpečí před zbloudilými střelami – chraň nás ruka Páně,“ stálo v přiložené brožurce). Postavili dřevěné latě a v jediné míchačce na kolečkách, která sloužila všem a převážela se od domu k domu, anebo ručně v plechových kýblech si namíchali maltu. V celé osadě nezůstal jediný karavan bez kamenného obložení – tedy až na nový karavan a na přístřešek patřící armádě (sami osadníci se sice ochotně nabídli, že ho pomohou obložit, ale kapitán Omer odmítl s tím, že takovouto stavební úpravu už by si někdo mohl vyložit jako zřízení stálé základny, a izraelská armáda nesmí upadnout do podezření, že v oblasti Judska a Samaří zřizuje stálé základny bez povolení příslušných úřadů, tím spíše ne ve stávající situaci, kdy se teprve čeká na výrok Nejvyššího soudu). Zdi karavanů teď připomínaly jakési geologické vrstvy, které vyprávějí příběh uplynulého času: sádrokarton, izolační pěna, hliníková fólie, malta, jeruzalémský kámen.

Jednoho dne, kdy se nízké slunce opíralo do krajiny mezi nepočetnými oblaky, přijela na pahorek dvojice inspektorů z civilní správy. Vypadali jako bratři: hubení, vytáhlí čahouni s orlími nosy. Jednomu z nich spočívala na temeni háčkovaná kipa. Nějaký čas se procházeli po osadě a nejdéle se zdrželi v jejím severovýchodním cípu, označeném při návštěvě delegace z úřadu územního plánování za součást přírodní rezervace kolem údolí říčky Chermeš. Stála tu rozestavěná dřevěná chatka, přezdívaná obyvateli pahorku „Gabiho srub“, která rostla obdivuhodným tempem a už se na ní objevila část zkosené střechy. Oba návštěvníci srub obešli, prohlédli si umyvadlo u vstupu do srubu, nakoukli do záchodové mísy, připevněné ke srubu zezadu, a nakonec se v úžasu zastavili na místě, kde končila úzká pěšinka. „Už se po Západním břehu pohybuju nějaký ten pátek,“ řekl první čahoun, „ale něco takového jsem ještě neviděl. Co to má být, venkovní koupelna?“ A došel až k vaně, ukryté za skalním výčnělkem hned nad srázem.

Gabi, kterého zavolali, jakmile se ukázalo, že ti dva čmuchají i kolem jeho rozestavěného srubu, prohlásil: „Prosím, klidně si ji vyzkoušejte. Na tak nádherném místě už se v životě nevykoupete.“

„O tom nepochybuju,“ zasmál se jeden z inspektorů.

„A co to tady vůbec stavíte?“ zeptal se druhý a pokývl bradou směrem k rozestavěnému srubu.

„Informační centrum pro návštěvníky přírodní rezervace vádí Chermeš,“ odvětil Otniel a mrkl na Gabiho, který mu odpověděl úsměvem. Byl krásný den, vál příjemný větřík. Skrovný srub nad strmou roklí se koupal ve sluneční záři. Oba inspektoři překvapivě nepožadovali okamžité zastavení stavebních prací. Prohlásili, že ještě ověří, jak je to s předpisy, a šli si po svém.

Čas od času se na pahorku objevili další návštěvníci, povětšinou v doprovodu velitele roty kapitána Omera, ale někdy s nimi šel i velitel praporu nebo brigády a jednou nebo dvakrát dokonce sám náčelník středoizraelského velitelství: úředníci z civilní správy, z oddělení Světové sionistické organizace pro záležitosti osidlování a z ministerstva obrany, poslanci Knesetu z pravicových i levicových stran a samozřejmě také projektanti bezpečnostní zdi, stavební inženýři vyzbrojení tužkou a notesem, kteří vyměřovali půdu zeměměřičskými nástroji, vodováhami a přístroji. Setrvalý, pozvolný pramínek lidí, kteří sem po několik týdnů proudili ze zájmu či za pracovními povinnostmi.

Minul poslední šabat před svátkem Pesach a přiblížil se den projednávání vyhlášky u Nejvyššího soudu. I ty nejmenší drobty všeho kvašeného byly vymeteny z domovů a obřadně spáleny, proběhl pesachový seder, při němž si obyvatelé osady na pahorku připomínali východ Židů z Egypta, léta bloudění a putování, pomíjivý charakter každého dočasného domova, který si generace předků na světě nalezly, a jejich tužby, jež se z exilu odedávna upíraly k zemi zaslíbené. Den projednávání vyhlášky u Nejvyššího soudu nadešel a odplynul, odvolání osadníků bylo zamítnuto. Demarkační vyhláška měla nabýt účinnosti k datu, které nově stanoví ministerstvo obrany.

„Takže teď,“ prohlásil Otniel na schůzi osadnického výboru, „nám už nezbývá než držet si palce a modlit se k Všemohoucímu, aby trvalo aspoň dva roky, než se ministerstvo rozhoupe a stanoví nové datum účinnosti vyhlášky – kéž se do té doby střídají velká horka, zima, sníh, déšť, rozbouřená politická situace, hlasování Knesetu o vyslovení nedůvěry, pád vlády, sto dní hájení vlády nové, ekonomická krize – až nakonec vyhláška pozbude platnosti.“

Velitel roty kapitán Omer Levkovič přijel do osady a Otnielovi oznámil, že byl v Madždal Turu. Muchtár ho prý ubezpečil, že exces s házením kamení mělo na svědomí pár dětí a že se osobně postará o to, aby byl od nich klid. Otniel zavrtěl hlavou. „Tohle slyšíme pořád. Pokaždé jsou to jen děti a pokaždé na ně šejch dohlédne, aby byl klid. A pak přilétne další kámen anebo molotovův koktejl a jednou to, chraň Bůh, může taky skončit něčím horším než jen rozbitým předním sklem. A co řeknete potom?“ Jeho soused Chilik, oběť útoku, který zahlédl velitelský džíp před vedlejším domem a přišel tam, při Otnielových slovech přikyvoval a hladil si knír.

Omer znal Otniela dobře. Důstojníkovy zelenošedé oči tak zůstaly chladné, i když se střetly s planoucími zraky osadníkovými. „Pro nás všechny bude lepší, když se do věci vloží muchtár a zaručí se za klid a přátelské vztahy, než abychom oblast zavřeli a museli povolat celý prapor, aby ohlídal všechny silnice kolem, načež na vojáky stejně budou házet kamení ze střech a ti budou muset řešit zase tytéž výtržnosti.“

„A proč si na ně nedošlápnete pořádně? Tím jim zatnete tipec a žádné další výtržnosti nenastanou. Tohle házení kamením po autech už nelze dál trpět.“

„Jestli to nechcete dál trpět, nikdo vás nenutí tady zůstávat. Tohle je moje rozhodnutí a už na něm nebudu nic měnit. Armáda si na nikoho nedošlápne.“

„Dobrá, jak chcete,“ řekl Otniel a chřípí se mu chvělo potlačovanou zlostí. „Jen abyste se pak nedivili.“

„Nevyhrožujte a chci vidět, kdo by se opovážil něco si zkusit.“

„Přátelé, klid, hlavně klid. Omere, nechme to tak. Děkujeme, že jste přijel. Nedáte si ještě kafe?“ pokusil se Chilik upokojit situaci. Z Otniela ještě sršely zbylé jiskry hněvu. „Ne, děkuju,“ řekl Omer a zvedl se k odchodu.

Za chvíli byl zpátky. Píchlá pneumatika. „Inu, přítelíčku, to jste si měli v Madždal Turu dávat větší pozor,“ pousmál se Otniel. „Je to tam na silnicích samý nastražený ježek.“ Omer se nezasmál. Zdálky k nim doléhal dusot Killerových koňských kopyt. Kolo bylo vyměněno za rezervní a džíp odjel. Téhož večera kdosi rozbil čelní skla dvou aut ve vesnici Madždal Tur a u jednoho navíc zapálil pneumatiku. Na místo byla přivolána vojenská patrola kapitána Omera Levkoviče, který s bezmocným povzdechem obhlédl škody a podal o nich vysílačkou hlášení na velitelství.

Srub

Když Gabi-Gabriel Kupper-Nechuštan přišel do osady Maale Chermeš III a nabídl se, že přiloží ruku k dílu, kdekoli bude zapotřebí, zaměstnal ho Otniel Asis nejprve jako pastevce koz. Gabi mohl nabídnout jen své dvě poctivé židovské ruce a chuť do práce, nicméně Otniel v poctivou židovskou práci věřil a právě takovou posilu hledal pro své rozrůstající se hospodářství. Gabi měl ve zvyku hnát stádo koz až na okraj pastvin, posadil se na vrcholu pahorku ve stínu stromu či u potůčku a po několika hodinách je syté a spokojené zahnal zpátky do chléva. Rád si čítal ve svatých knihách a ve spisech rabiho Nachmana, modlil se a rozmlouval v nitru s Pánem všehomíru. Ale po čase se mu tohle všechno omrzelo. Jak dlouho taky člověk vydrží takhle sám, jen se svými myšlenkami, byť uprostřed překrásné přírody? Pastevec žije trochu jako poustevník: dlouhé hodiny tráví v osamění, slyší jen šumění větru a mečení koz a cinkání zvonků za jejich chůze a kolem dokola vidí jen vrcholky hor. A tak po nějaké době zkrátka dospěl k tomu, že když už má pracovat, ať je to pořádná práce, která unaví paže a tělo – a taky chtěl mít kolem sebe někoho, s kým si může normálně promluvit. A hlavně potřeboval ulevit své zraněné duši, zapomenout chvíli na mocný stesk a provinilé myšlenky, které se točily kolem Mikiho, jeho malého syna.

S Otnielovým souhlasem se z pastevce koz stal rolníkem, obdělávajícím půdu, a začal pracovat na polích Asisova hospodářství, které se utěšeně rozrůstalo a práce tu bylo vždycky dost – sázení a plení, sklízení a česání, nakládání a balení. S prací v zemědělství měl už praxi, v kibucu pracoval nějaký čas u rajčat, která k smrti nenáviděl, a na plantážích u banánů, které měl celkem rád, a tak si nebyl jistý, jestli dělá správnou věc, a s Otnielem vedl na téma změny zaměstnání dlouhou rozmluvu.

„Pastevci nemají nikde stání, jsou mnohem spontánnější a nechávají věci volně plynout,“ řekl Otniel a Gabi souhlasil. Pastevec se neváže k jednomu místu, opouští důvěrně známé a bezpečné útočiště, aby sledoval vyšší cíl, jímž je víra ve Stvořitele a duchovní život. Vidí širý svět a neustále si rozšiřuje obzory, zatímco rolník tkví svými kořeny na jednom místě, je sluhou svého majetku a otrokem věcí. Gabi přiznal, že v této své životní fázi nejspíš ještě potřebuje pevný bod, kterého by se mohl přidržet.

„Ten, kdo pracuje na poli, má vždycky pevnou půdu pod nohama,“ pochopil Otniel jeho duševní rozpoložení. „A také něco sám vytváří – seje a sklízí, místo aby jen seděl ve stínu a čekal, až se kozy samy napasou. Náš národ pěstuje odpradávna oba dva tyto navzájem protikladné způsoby života. Kain a Ábel. Abrahám a Izák. Dokonce i rabi Eliezer byl na počátku své životní dráhy rolník, zatímco rabi Akiva pastýř. Jen Otniel Asis zvládne obojí zároveň!“

„A hlavně je to hrozná nuda sedět celý den na pastvině,“ přiznal Gabi, Otniel se zazubil a poplácal ho po zádech. Nakonec ho ujistil, že práce s třešňovými rajčátky je docela jiná než práce s rajčaty obyčejnými.

Svoje zákoutí objevil Gabriel při jedné z osamělých toulek po pahorku – skalní římsu nad roklí, klesající v prudkém srázu až k říčce Chermeš, s nádhernou vyhlídkou na poušť. Jedné noci si vzal deku a odešel tam přespat pod hvězdami a nazítří ráno si všiml pěkného, hladkého kousku skály. Hned ho napadlo, že by to byla skvělá podlaha pro zálesácký srub ze dřeva a kamenů. Rozmístil tam kameny, aby naznačil půdorys budoucí stavby. Když jich sem každý den pár přidám, uvažoval, jednoho dne tu bude stát zeď. Trvalo rok osamělých výprav ke skalnímu výběžku, než byla zeď hotová.

Současně s tím se pustil do úprav nejbližšího okolí obvodové zdi, vytvořil tu terásky a zasadil na ně skalničky, které však dlouho nepřežily – dílem je spásly hladové Otnielovy kozy a dílem uschly. Z Otnielových polí si vypůjčil několik starších děrovatých hadic a natáhl tudy zavlažovací síť, která postupně pomohla rostlinám uchytit se a zapustit kořeny. Pomocí trámů a fošen přeměnil původní kamennou podlahu v překrásnou dřevěnou verandu, nad níž časem vyrostla dřevěná stěna a stříška.

Postupně mu začínalo docházet, že si tu vlastně staví svůj budoucí domov, dům svých snů. Pravda, dům malý a skrovný, o jediné místnosti, která měla sloužit všem účelům – i tak ovšem „Gabiho srub“ vrchovatě naplňoval skromné potřeby svého majitele, a co je hlavní, byl celý jen a jen jeho, zbudovaný s trpělivostí a láskou vlastníma rukama. Pociťoval hluboké štěstí, když hleděl do krajiny před sebou, a nemohl se nasytit krásy zlatavých, čistoskvoucích pahorků pouště, jež se prostírala do dálky až k Edómskému pohoří na obzoru. Z té nádhery se mu až tajil dech. Tady byl dostatečně blízko obydlím osady, aby se cítil součástí společenství, a zároveň dost daleko, aby si uchoval pocit soukromí a mohl se v lůně přírody pohroužit do osamělé modlitby. Gabi udělal všechno pro to, aby jeho srub splynul s divokou krásou okolní krajiny, aby se stal její přirozenou součástí, netvořil na ní ošklivou jizvu. Neměl školy, kde by získal architektonické či stavbařské vzdělání, vládl ale vrozeným nadáním a intuicí.

Uvnitř srubu bylo dost místa na postel, nízký odkládací stolek, pár polic na šatstvo, na knížky a na cédéčka, a dokonce i na malé pianino, které mu kdosi věnoval, ačkoli hrát na ně neuměl. Natáhl si do srubu elektřinu od sloupu elektrického vedení o padesát metrů dál a ze stropu nechal viset holou žárovku. Záchod měl venku – malou potřebu vykonával v přírodě, na velkou chodil na latrínu naplněnou pilinami. Venkovní koupelna, která udělala takový dojem na inspektory z civilní správy, byla Gabiho pýchou: tuhle nerezovou vanu o délce chlapecké postavy našel pohozenou v Maale Chermeš, přinesl si ji na pahorek, postavil ji na dobře ukrytou skaliní plochu a z osady k ní natáhl vodovod. Ze dvou stran ji obestavěl zdí z jílu, kterou zpevnil prázdnými lahvemi od vína, pověsil na ni puklé zrcadlo a přidal výklenek na toaletní potřeby. Místo ale nezastřešil – koupel pod širým nebem! Další vodovodní potrubí natáhl z koupelny k lavóru na dřevěném stolku venku přede dveřmi. Pět schodů za srubem, tvořených zčásti přirozeně členitým terénem a zčásti dostavěných z malty či vytesaných do skály, vedlo dolů k terase, kde si zbudoval stinné sezení a do skalního výklenku si postavil lednici a sporák – kuchyně, jídelna a zátiší určené k odpočinku.

Gabi postupoval pomalu a svědomitě. Nanosil kamení, srovnal terén, sehnal porůznu stavební materiál, přidal tu jednu vrstvu, tam zase další. Pokud to šlo, snažil se věnovat stavbě srubu aspoň hodinku dvě denně – někdy si přivstal a zašel sem před začátkem pracovní doby, jindy tu trávil polední pauzu, a když si do srubu natáhl elektřinu a zavěsil žárovku, chodil sem pracovat i navečer a zůstával ještě dlouho za tmy. Pracoval trpělivě, pokaždé se soustředil na jeden konkrétní úkol a cítil obrovské zadostiučinění a vděčnost, když se mu podařilo postoupit třeba jen o malý krůček v tom běhu na dlouhou trať. A protože měli v osadě Gabiho všichni rádi, bez závisti ho v tom podporovali a byli mu všemožně nápomocní – jednou mu přenechali zbylý stavební materiál, jindy zase ve volném čase přiložili ruku k dílu a pomohli mu s něčím konkrétním, třeba zavést do srubu elektrické vedení anebo vodovod.

Byl to oboustranně výhodný obchod. Vždyť kde jinde na světě by si mohl Gabi zbudovat vlastníma rukama dům přesně podle svých představ, vkusu a potřeb, navíc prakticky za hubičku? Pro osadu to zase znamenalo, že jakmile se Gabi do srubu nastěhuje, jeho karavan se uvolní pro novou rodinu. Dřevěný srub vynikal krásou a lahodil oku, takže se stal lákadlem pro návštěvníky, politické funkcionáře a potenciální budoucí osadníky.

Někdy během prvních dnů Roniho pobytu na pahorku vzal Gabi bratra na procházku, aby mu srub ukázal, a přitom mu řekl spíš vážně než v žertu: „Můžeš u mě bydlet, ale odpracuješ si to tady na stavbě.“ Roni, kterého fascinovala „provzdušněná architektura místa, otevřená do všech světových stran“, jak to sám nazval, mu odpověděl: „Jasně, brácho, spolehni se, máš to mít. Že vůbec váháš. Vždyť já bych sem chodil třeba i jen tak. Jen mi řekni, co ode mě potřebuješ, a já budu tady na čerstvým vzduchu a s tímhle ohromným výhledem do krajiny dělat moc rád. Máš to tu jak ve snu, kamaráde, tohle je hotová Amerika! Copak Amerika, ani v Americe nic takovýho nenajdeš, v Americe…“ Nabral vzduch do plic, rozhlédl se kolem sebe a jeho hlas ztratil něco ze své energie, když větu dokončil: „…nic takovýho nenajdeš.“

Kolikrát mu ale ve skutečnosti přišel Roni pomoct, by Gabi spočítal na prstech jedné ruky. Jednoho jarního rána požádal Gabi bratra o pomoc – zrovna přivezli nové trámy a fošny, Gabi se na půl dne uvolnil z práce a potřeboval pár rukou navíc, aby zvládl materiál přeměřit a stlouct. Roni mrkl na hodinky a řekl: „Musí to být zrovna dneska? Má za mnou přijet Ariel a jdeme se podívat do Músovy lisovny oleje. Víš, jak dlouho mi trvalo, než jsem to dojednal?“ Roni zvedl zrak od hodinek a jeho oči se setkaly se zklamaným pohledem Gabiho. „Sorry, člověče, holt už mám něco domluvenýho. Ale co takhle zejtra? Nedomluvíme se na zejtřek? Takový věci mi musíš hlásit předem.“ Jenže zítra už Gabiho čekal na Otnielově statku další náročný pracovní den a pozítří také. Zavázal si tkaničky u bot, vstal a zvadle utrousil: „No nic, tak ahoj.“

Olej

„Arieli!“ zvolal Roni se širokým úsměvem, když spatřil stříbrnou toyotu, jak váhavě popojíždí po silnici, která vedla osadou a stáčela se zpět k vjezdu. Hověl si v lehátku na zápraží před domem a četl si včerejší noviny, které Gabi našel na noční hlídce a přinesl je domů.

„Kde tu máte záchod?“ Arielův obličej vypadal nazelenale, když spěšnými kroky míjel přítele a vrazil dovnitř karavanu. „Hlavně mi neříkej, že tam zrovna trůní Gabi.“

„Gabi je v práci, posluž si. Postavím zatím na čaj.“ Ariel už ho neslyšel, stáhl si kvapně kalhoty a se zadrženým dechem dosedl na mísu. „A jéje, to nebylo dobrý, co se odtamtud ozývalo. A taky to zrovna vábně nevoní. Pojďme se radši posadit ven,“ řekl Roni se dvěma šálky čaje v rukou, když Ariel vyšel ze záchodu. „Jaká byla cesta?“

„Děs a hrůza. Celou dobu jsem musel bejt ve střehu. Arabové jezdí jak šílenci. Náklaďáky, taxíky, každej se řítí zběsilou rychlostí. A ty jejich domy, co stojí prakticky v silnici, co to jako má bejt? Armáda samozřejmě nikde, široko daleko žádnej voják. Celou cestu jsem se třásl jako ratlík. Teď si představ, kdybych někde špatně odbočil a najednou se ocitl uprostřed arabský vesnice…“

Roni se usmál, posadil se do lehátka a pokynul příteli, aby následoval jeho příkladu. Vytáhl z krabičky cigaretu a nabídl mu, ale Ariel odmítl. „Klídek, člověče, posaď se u nás. Tady jsi v bezpečí. Věř mi, že od doby, co jsem žil v kibucu, jsem se ještě nikde necítil tak bezpečně jako tady.“

Ariel ho poslouchal sotva na půl ucha, Roniho slova na něj zjevně příliš uklidňujícím dojmem nezapůsobila. Očima dál ustrašeně bloudil po okolí a každou chvíli si zkontroloval všechny čtyři kapsy u kalhot, jestli jsou peněženka, mobil a klíče na svém místě. Ariel byl zavalitý muž s vejcovitou plešatou hlavou, z níž hleděl pár úzkých modrých očí. Jejich roztěkaný pohled nakonec zaznamenal i lehátko vedle Roniho a Ariel se do něj posadil.

„Ty nejseš normální. Pořád nechápu, že jsem se nechal vytáhnout doprostřed válečné zóny. V životě jsem nebyl tak posranej strachy. Co je to tamhle za velblouda?“

„Sasonova velbloudice. Chlape, seber se trochu. Rozhlídni se kolem sebe, jak je tu nádherně. A zhluboka dejchej, nádech, výdech. Tohle je naše krásná zem.“

Ariel si vyměnil pohled s plachými zraky velbloudice barvy písku a zhluboka dýchal, nádech, výdech. Nepomohlo to.

Seděli tiše a upíjeli každý svůj čaj.

„Čili oni tě tady nechají jen tak bydlet? Nikdo se nevyptává?“ zeptal se Ariel.

„To víš, že vyptává. Lidi jsou vždycky zvědaví. Ale ti místní jsou celkem v pohodě. Jsem tu na návštěvě za bratrem… A co ty? Jak jde práce v účtárně? A co je novýho v baru BaraBush, ještě tam chodíváš?“

„Jo, jo. Pořád všechno při starým,“ odpověděl Ariel nepřítomně. Pohled upíral k vrcholkům v dáli. „Člověče, je tu fakt božsky.“

„Vida, tady se někdo začíná uklidňovat. Dej tomu ještě pár minut a uvidíš, že se ti to ticho dostane pod kůži.“

Ariel tomu dal ještě pár minut, zavřel oči a opřel si hlavu. „Už to přechází,“ zamumlal. „Páni. To ticho.“

„Vsaď se,“ řekl Roni, „že by se vyplatilo otevřít si tady penzionek. Hosti by se sem jen hrnuli. Je to sem blíž než někam do Galileje, je tu lacino, klid, nádhernej výhled do kraje. Měl bys vidět ten srub, co si Gabi staví na skále. Něco úchvatnýho.“

„Zbláznil ses? Kterej šílenec by sem jezdil? Jestli chceš Izraelcům prodávat tuhle nádheru a klid a nízký ceny, to si piš, že sem ti nikdo ani nepáchne. Musíš to dostat ty k nim.“

„Třeba tak, že jim dovezu zdejší olivový olej rovnou před barák?“

„Třeba tak,“ pravil Ariel rétoricky.

„Pojď, vyrazíme za Músou.“

„On nepřijde sem?“ Arielův puls a tlak, které se mezitím srovnaly, znovu stouply.

„Neblbni, žádnej Arab se k osadě nepřiblíží. Ale nejdřív ti ho dám lžičku ochutnat.“

Ariel nad olivovým olejem labužnicky zamlaskal, s chuťovými kvalitami byl spokojený. Když vyšli před dům, ukázal Roni Kupper rozmáchlým gestem na krajinu kolem a pravil: „Nad zemí izraelskou se klene obloha docela jiná než nad ostatními zeměmi.“

„Cože?“

„Neboj, to nemám ze svý hlavy. Takhle teď mluví Gabi. Od rána do večera ze sebe sype citáty, co řekl ten jeho milovanej rabi Nachman.“

Míjeli osadníky, Jean-Marka Hirschsona, Američana Joshe, učitelku z mateřské školky Nechamu a hlouček výskající drobotiny kolem ní, která si prozpěvovala a žvatlala svým vlastním jazykem, jen jeden její svěřenec, Chilikův syn Šneur, plakal a z nosu mu visela dlouhá nudle. Místní zdravili oba muže v elegantním městském oblečení a ti jim na pozdrav odpovídali pokynutím hlavy, Roni s úsměvem člověka, který potkává staré známé, Ariel poněkud vyplašeně. „Hele, a jak je to vlastně s těmi lidmi tady? Nejsou to všechno cvoci, co se nechali strhnout mesianistickým zápalem a teď bohorovně porušujou zákony, útočí na Araby, kradou jim půdu a tak dále?“

„Jedinej cvok je tu můj brácha, a ten je na to ještě hrdej,“ odtušil Roni. A pak kamarádovi ocitoval pár výroků, které jeho bratr s oblibou pronášel, jako třeba: „Pro lásku ke Všemohoucímu je zapotřebí konat skutky, jež se jeví jako naprosté bláznovství.“ Ariel se zasmál a řekl: „Jen počkej, za chvíli se dáš taky na víru,“ a Roni honem odpověděl: „Chraň Bůh, to ne.“

„Ale vážně, to tu nemáte problémy s armádou, s Arabama a kdoví s čím vším ještě?“ zeptal se Ariel.

„Víš, to máš tak,“ začal Roni. „Jasně že se tu najdou lidi, ze kterých jde celkem strach. Nedovedu ti říct, jestli tu jsou i potrhlí kahanisti, co v noci vyrážejí na trestné výpravy do arabských vesnic. Ale co jsem tady zatím viděl, řekl bych, že většina lidí se tu prostě stará o svoje, práce, rodina, studium. A taky modlitby a svatý knihy.“

„A co Gabi?“

„Čte rabiho Nachmana. Modlí se jako blázen, kejve se přitom do všech stran jak na řetízkovým kolotoči. Staví si srub. Já ti nevím. V dospělosti jsme se trochu ztratili jeden druhýmu z dohledu. Fakt je, že mně je tu dobře, a řekl bych, že jemu taky. V tom jeho karavanu jsme trochu stísněný, ale já se snažím dostat do jinýho, co tu stojí prázdnej, a Gabi se jednou nastěhuje do tý svý chajdy… No nic, měli bychom vyrazit za tím Músou.“ Roni vykročil po cestě vedoucí mezi dvěma karavany, která pokračovala dál k olivovým hájům.

„Víš určitě, že je to dobrej nápad?“

„Kvůli tomu jsi přijel, ne?“

Slunce bíle žhnulo na hory zmámené žárem. V posledních týdnech dny plynuly lenivě a prodlužovaly se, příjemného chládku ubývalo. K radosti ovcí a koz všech národů a ras pokryl pahorky tenounký zelenavý závoj šťovíku. Za zády Ariela a Roniho se pomalu vzdalovala osada Maale Chermeš III a před nimi se přibližovala arabská vesnice Harmíš, zatímco uprostřed se prostíral olivový háj Músy Ibráhíma. Široké koruny olivovníků pohlcovaly dlouhé sluneční paprsky, které v nadcházejících měsících získají na síle a dají na stromech dozrát plodům, jejichž drobounké zárodky už pučely v trsech jako embrya v prvotních stadiích vývoje. Letos bude úroda výjimečně bohatá, a kdo chce uzavřít obchody, měl by si s tím pospíšit, než na podzim přijde čas sklizně oliv.

Arielovi stékal po čele pot a oči měl nyní schované za černými skly slunečních brýlí, sepnuté vzadu za hlavou páskem. „Fakt se nám tam nic nemůže stát?“

„Klid, kamaráde. Múso, zdravím tě!“

Músá jim vyšel v ústrety a trojice mužů si vyměnila přátelské pozdravy v arabštině a stiskla si ruce. Arielovo srdce tlouklo na poplach, ale snažil se netěkat podezíravě zrakem po okolí. Okusili ještě pár slz temně zbarveného olivového oleje intenzivní chuti a pak řekl Roni arabskému muži: „Pojď nám ukázat to, o čem jsme mluvili.“ A vykročili společně cestou vedoucí kolem vesnice podél olivových hájů, až na jednom místě zabočili na jednu z pěšin a zanořili se mezi stromy. Ariel trnul strachy a nedíval se kolem sebe, jen pohledem neustále visel na očích Roniho, který pro něj v tu chvíli představoval jediné pojítko s důvěrně známým bezpečným světem tam venku.

Músá začal lámanou hebrejštinou: „Tak tady, jak jsme mluvili spolu, tohle mám starej lis na olivy, jako najdeš možná dva tři na celý Palestině, víc ne. Jako dřív dělali, ještě s mlýnskýma kamenama. Dneska se olej lisuje jinak. Ale tady stejný jako dřív dávno.“ Mezi prsty držel cigaretu zasunutou do černé plastové špičky.

„No právě,“ povzbudil ho Roni. „Chtěli bychom vidět ty mlýnské kameny.“

„Můj táta s tímhle lisem pracoval hodně roků, pro celou vesnici dělal olej. Dva roky zpátky, došly síly. Moc práce, moc sezonní dělníci, oleje málo. Někdo z vesnice přinesl elektrickej stroj a všichni chodí s olivami k němu, já taky. Přišel k nám jeden člověk a nabídl, že dá tátovi za ty kameny hodně dolarů. Ale táta nechtěl. Chtěl jen sedět a kouřit vodní dýmku a řekl, to musí zůstat v rodině. Já říkal, táto, vezmi peníze, olej uděláme na elektrickým, ale on ne, tisíc let to naše rodina dělala takhle, takže ty budeš dělat takhle dál a po tobě tvůj syn.“

„No jasně,“ přisvědčil Roni. „Tradice, tak to má být.“

Músá věnoval Ronimu unavený pohled. Ariel ochromený strachem se dál schovával za tmavými skly brýlí, přestože teď už kráčeli úzkými stinnými uličkami vesnice.

Músá vytáhl objemný svazek klíčů a odemkl visací zámek na dveřích z vlnitého plechu. Dveře zavrzaly a otevřely se. Músá stiskl vypínač a na stropě se rozsvítila bledá žárovka. Do chřípí teď návštěvníky udeřil těžký, prašný zápach. Místnost byla tmavá a její podlahu tvořila udusaná hlína. Dva mlýnské kameny stály na výšku v široké kádi, taktéž kamenné. Músá se ujal výkladu, jak dříve výroba oleje probíhala: nejdříve se olivy ručně či za pomoci tyčí a zvláštních hrábí sklidily do plátěné plachty, odsud se přesypaly do pytlů a na hřbetě osla se odnesly do lisovny – nejlepší olej je rovnou ze stromu na kámen, min aš-šadžar ila l-hadžar – ženy pak sklizené olivy přebraly, vyhodily listí a nepořádek a oddělily dobré olivy od zkažených a černé od zelených. A pak se olivy nasypaly do kamenného lisu, který je rozdrtil.

„A co proplachování?“

„Je tu hadice na proplachování, co může napojit na vodovod,“ ukázal Músá na hnědou gumovou hadici. „Ale poslední roky z vodovodu teče málo a slabě. A jak říká vždycky moje matka, proplachování je zift, sebere na olej chuť a barvu. Říká, kámen a hlína jsou ta pravá chuť. Stačí déšť, ten taky opláchne. Otec a matka nechtějí jiný olej ani zkusit. Tuhle chuť znali, když byli děti. Nostalgie.“ Vytáhl z krabičky další dlouhou cigaretu a zasunul ji do špičky. Ariel sledoval pohyb jeho prstů s obavami. Už takhle se těžký vzduch uvnitř lisovny nedal skoro dýchat.

„Důvěřuju tvojí matce,“ prohlásil Roni. „Proplachovat olivy nebudeme.“ Mrkl na Ariela, v jehož očích se objevilo zděšení. Se zapálenou cigaretou dusno uvnitř ještě zhoustlo, jediný nedostatečný přívod čerstvého vzduchu zajišťovalo malé zamřížované okénko, za nímž se teď objevily zvědavé tváře dětí snažících se vyslídit, co se tu děje. Ariela znovu polil pot, to je konec, proč sem sakra jezdil, vtom ale vstoupila dovnitř Músova žena s tácem, na kterém nesla šálky silné černé kávy. Ariel si jeden vzal, poděkoval a usrkl. Byla vynikající.

„Olivy se vysypaly na mlýnskej kámen,“ pokračoval Músá, „a oslíka uvázali k velikýmu trámu, dali klapky na oči, aby nezbláznil, a pak chodil takhle dokola a táhl ten trám, a kámen mačkal olivy, drtil pod sebou. Takhle je to nejlepší, nejpřirozenější, žádný nože, žádný drtičky nebo stroje. Z dužiny oliv voňavá adžína a ta se roztáhne na tyhle akalim“ – Músá ukázal na kulaté rohože spletené z provazů s otvorem uprostřed – „a ty pak nastrkovali jeden na druhej na tenhle sloup, a pak se utahoval šroub a drtil olivy a lisoval a tady sem do kádě teče olej. Je to nejdřív olej a voda dohromady, nechalo se stát, aby se oddělilo, anebo se udělalo na separátoru. Pak když už žádná voda, nalije se do sudů a je dobře nechat stát nějaký čas, protože je zakalenej, plavou v něm kousíčky oliv, až pak za týden dva klesnou a můžeme nalít do plechových kanystrů.“

Ariel pohlédl na Roniho. Není to zrovna nejsterilnější metoda. Roni na něj znovu mrkl.

„Tohle je nejlepší olej,“ řekl Músá, „ale dneska nikdo už tak nedělá, proč je to pomalu, a oleje z toho málo, musíte mít zdravýho silnýho osla anebo motor a hodně dělníků. Ty moderní stroje, zmáčknete jedno tlačítko a všechno už dělá samo, je to čistý a máte víc oleje z oliv. Chápete?“

Roni se podíval na Ariela a mnul si bradu. Pak přenesl pohled k bílému Músovu kníru. „Kolik tak stojí tyhle moderní stroje?“

„Šest tisíc dolarů malej kompresor, čínská výroba, síla šest chlapů. Za sto tisíc dolarů už dá koupit nejlepší kompresor na světě, z Itálie, šest set koní. Vymáčkne nejvíc oleje a nejvíc rychle.“

„Ale ta chuť pak není to pravý ořechový.“

„Ne.“

„A na chuti nejvíc záleží.“

„Tak, přesně. Je potřeba nějaký peníze, aby vyčistil lis, dlouho na něm nepracovalo. Elektrický stroj na otáčení. A separátor, aby nemusíme čekat, až klesne.“

„Říkal jsi, že tahat může osel,“ namítl Roni, „a ty přece osla máš. A k tomu separátoru, říkal jsi, že je nejlepší počkat a nechat nečistoty klesnout.“

„Neříkal nejlepší. Nechat klesnout trvá dva týdny, separátor pár minut. Myslím to škoda. A osel má něco se srdcem. Nemá sílu.“

Oči obou Izraelců se opět potkaly. Ty Roniho říkaly, jsem na mizině. V tuhle chvíli je pro mě výhodnější vydělat něco málo a neinvestovat nic než investovat a vydělat víc – čili butikový prodej. Jeho rty nahlas vyslovily: „Já bych zatím zůstal u té skromnější varianty. Olivový olej přímo od zemědělce, jedinečná chuť, ruční výroba. Exkluzivní butikové zboží. A zkus to ještě s tím oslem.“

„Dobře,“ pokývl Músá. „Ale málo olej toho bude.“

Cestou zpátky si Ariel vyvětral propocenou košili od pachů, které na ní ulpěly, a sáhl si na kapsy u kalhot, aby zkontroloval, že peněženka, klíče a mobil jsou na svém místě. Byl v povznesené náladě, protože vyvázl živý a za chvíli bude zpátky v osadě, pravda, v ilegální osadě uprostřed okupovaných území, ale teď už se v ní cítil bezpečně dokonce i on. Přece jen tam bude obklopen vousatými ozbrojenými Židy a vojáky, kteří dohlížejí na dodržování pořádku.

„Co ti mám na to říct, Roni. Od té doby, co jsme o tom mluvili poprvé, jsem se trochu poptal, oťukal terén. Z butikovýho obchůdku na Rotschildově bulváru mě vzali na prohlídku moderního lisu na olej, poslední výkřik technologie. Tady dělají všechno pomocí klacků, kamenů, oslů a kádí, co tu mají od nepaměti, ale od tý doby se svět posunul dál. Pásová výroba v Itálii, to je úplně o něčem jiným.“

„Ale neblbni. Tradiční postup výroby nic nepřekoná. Je to nejpřirozenější. Nejopravdovější. Pásová výroba dneska produkuje hektolitry oleje. My to ale povalíme do butiků, chápeš? Lidi jdou po takovejch lahůdkách jak diví. Řekneš jim, že je to bio, že je za tím tisíc let prověřená zkušenost. Ruční výroba. Prvotřídní kvalita, super extra panenskej olej.“

„Je fakt, že v Itálii přidávají na štítek takových olejů obrázek mlýnských kamenů, pokud je to olej vyrobený v takový lisovně.“

„No právě. Vidíš? Taky ho takhle označíme!“

„Já ti nevím,“ vrátil se Ariel ke své původní skepsi. „Nepřipadá ti ten Músá takovej unavenej? Když se vyrábí olej strojově, výsledek je jistější, čistší. A olivy se nejdřív propláchnou…“

„Zbytečný plýtvání vodou i prostorem. Arabky ti proberou a vytřídí olivy líp než jakejkoli stroj. Takhle má chutnat olej, máš v něm cejtit prach, hlínu, cigaretovej kouř a občas nějakej spadanej lístek.“

„Jenže máš automatický drtičky, co…“

„Copak ty máš sto tisíc dolarů na vyhození? Už na to zapomeň. Není nad kamenný lis. Příběh dvou tisíc let úspěchu. Jako židovskej národ!“

Došli až k silnici, která obkružovala osadu Maale Chermeš III. Ariel prohodil: „Stejně je to zvláštní, jak je v životě všechno relativní. Když jsem jel sem, byl jsem polomrtvej strachy. Kdežto teď, když jsme přežili návštěvu palestinský vesnice… Akorát se snažím moc nemyslet na zpáteční cestu.“ Zahleděl se na děti, které drandily kolem matky v šlapacích autíčkách, a srdce se mu sevřelo steskem po manželce a malém synovi. Pak bloudil pohledem dál a zrak mu padl na rozbité čelní sklo auta – po zásahu kamenem v něm zela malá dírka a kolem ní se paprskovitě rozbíhala pavučina prasklého skla. „Co je to?“ ukázal hlavou k autu.

„Myslíte to sklo? Teroristi. Z jedné vesnice tady nedaleko. Házeli kamením po manželově autě, když se vracel z Jeruzaléma,“ vysvětlila matka dětí, Nechama Jisraeliová. „Bohudíky máme tvrzená skla.“

„Tvrzená?“ zopakoval po ní Ariel zastřeným hlasem.

„Na to teď nemysli, Arieli, a spíš mi řekni, jak to uděláme s tou naší věcí?“ zeptal se Roni.

Ariel pohlédl zpět na Roniho, bledý jako stěna. Řekl: „V moderní lisovně na všechno dohlíží centrální kontrolní panel…“

„Músův mozek strčí všechny kontrolní panely do kapsy. Stejně jako žádnej počítač ještě neporazil v šachu Kasparova.“

Ariel se usmál, ale mlčel.

Roni se zastavil. „Podívej, Arieli. Zatímco ty jsi obcházel všechny ty špičkově vybavený lisovny oleje, já jsem si dal dohromady fakta. Jestli jsem se v Americe něco naučil, tak je to tohle – analyzovat fakta, sednout si a promyslet různý modely podnikání tak, aby sypaly co nejvíc dolarů. Věř mi, že jsem si propočítal náklady a výnosy do poslední olivy. Abys mohl rozjet výrobu oleje na moderním lisu, potřebuješ do toho hned na začátek vrazit aspoň sto tisíc dolarů a navíc najít místo, plus do toho započítej náklady na přestavbu a pronájem plochy. Načež nakoupíš olivy, přepravíš je na místo a dál? Jak dostaneš výrobek na trh? Budeš olej stáčet do lahví? Lepit na ně etikety? To máš zas další výrobní linky. Pak to musíš pořešit s Asociací výrobců olivových produktů, aby ti dali štempl na potvrzení kvality. Panenskej, extra panenskej, super extra třída, bla bla. Na to všechno si budeš muset vzít obrovskou půjčku a pak čekat klidně dalších pět deset let, než se dostaneš do zisku. Tohle fakt chceme? Desítky jinejch po celém Izraeli se věnují přesně tomu samýmu, v čem budeme lepší? Navíc tady na Západním břehu je holý nerozum investovat stovky tisíc dolarů do tovární výroby a čekat dalších pět let, než se ti investice vrátí. Nikdo ti neřekne, co bude za rok.“

Ariel si posunul sluneční brýle na čelo, slunce už zapadlo za obzor. „Co teda navrhuješ?“

„Víš sám, co navrhuju. Músá udělá všechnu práci. Dohodneme s ním slušnou cenu. Zavážeme se mu na jednu sezonu. Na plechový kanystry nalepíme etiketu – Originál bio olivový olej, k tomu obrázek kamenného lisu, extra panenský jak matička příroda, prvotřídní kvalita ze srdce Palestiny. A do toho tvýho butikovýho obchodu na Rotschildově bulváru ho pak můžeme dodávat za dvojnásobek nebo i víc. Uvidíš, že půjde na odbyt jak housky na krámě.“

„A kdo ti zaručí, že ti Palestinci na tenhle kšeft kejvnou? Roni Kupper řekl, a celá vesnice se staví do pozoru? Vždyť nás nenávidí.“

Roni zamnul palcem a ukazovákem o sebe. „Prachy,“ řekl, „to je celý. Zaplatíš jim předem za celou sezonu. Kdo jinej jim tohle nabídne? Ti chudáci se musí celej rok starat o stromy, sklidit úrodu, kterou pak odnesou do lisovny, kde si vezmou deset procent, načež celou produkci skoupí nějakej palestinskej obchodník, kterej je vezme na hůl a nechá jim nějaký směšný procento z tržeb, a to ještě jenom za tu část, kterou se mu podaří prodat. A kolik toho asi takovej palestinskej obchodník prodá? Kdo si to od něj koupí? Izraelcům se sevře prdel, jen co překročí kontrolní stanoviště a vstoupí na Západní břeh. Dokonce i Músá a jeho lidi vědí zatraceně dobře, že se jim tu naskytla příležitost, jakou víckrát za život nepotkají. Na mou duši, Arieli, tohle mi řekl sám Músá.“

Ariel zamyšleně okusoval nožičku slunečních brýlí. „No dobře,“ připustil nakonec opatrně. „Tak si pojďme říct, kolik bychom do toho měli pro začátek vrazit. Říkal jsi, že Músovi zaplatíme za olivy předem. Pak separátor. Elektrický pohon místo nemocného osla.“

„Ten jeho osel to snad zvládne.“

„Dobře, tak osel to zvládne. Lahve a etikety. Plus něco spolknou náklady na marketing a distribuce.“

„Ty budou ale minimální, naprosto minimální.“ Ronimu začínalo docházet, že se dal do předem prohrané bitvy.

„Minimální, jasně že minimální, ale i tak už jsme na pár desítkách tisíc šekelů, sotva jsme začali. Třicet, čtyřicet táců. Padesát, ať nežeru. Pětadvacet každej.“

Roni si honem zapálil cigaretu. Přimhouřil oči před kouřem. „Jak jsi dospěl zrovna k pětadvaceti tisícům, prosím tě? Tady nejseš v Tel Avivu, tady jsme v arabský vesnici na Západním břehu. Takový částky jsou jak z jinýho světa. Kde mám ty prachy vzít?“

„Nevím, co sis představoval. Že to bude zadarmo? To přece není zas tolik na rozjezd byznysu, který má potenciál. Se svými zkušenostmi to víš sám moc dobře.“

V Roniho tváři se objevil ztrápený výraz. „Arieli, já do toho teď s tebou nemůžu jít půl napůl. Co kdybys do toho vložil vstupní kapitál ty a časem se vyrovnáme? Já jsem přišel s nápadem, našel jsem Músu. Ale pokud jde o likvidní aktiva, je to teď u mě docela bída.“

„Můžu investovat větší podíl, ale ty musíš dát do začátku aspoň něco, jako závazek. V tom mě nemůžeš nechat samotnýho. Nemáš něco ještě v bance? V Americe sis nic nenechal?“

Roni teď vypadal ještě zkroušeněji. „S Amerikou je to blbý,“ odpověděl. Odhodil cigaretu a na dlouhé vteřiny se odmlčel, aby ji důkladně špičkou boty zamáčkl. „No tak jo. Zjistím co a jak a nějak to vymyslím.“ Gabiho telefon mu začal v kapse vyhrávat V Braclavi plane oheň a Roni ho dvěma prsty vylovil, vděčný za tohle vyrušení.

„Zdravím, Múso,“ řekl. „Povídej, poslouchám tě.“ Ariel se zadíval na Roniho, soustředěného na Músova slova, sledoval, jak úsměv mizí z jeho rtů, a sledovat ho nepřestal, ani když domluvil, nechal mobil vklouznout zpátky do kapsy, obrátil k němu svou zachmuřenou tvář a řekl: „Osel pošel. Dostal infarkt. Teď před chvílí.“

Karavan

Takzvané mobilní obytné jednotky, jinak též stavební buňky či obytné kontejnery, lidově označované jako karavany, mají víceméně jednotné proporce – obdélníkový půdorys, rovnou střechu a rozměry 4,25 metru na šířku, 11 metrů na délku a 2,80 metru na výšku. Jejich podlaha spočívá na ocelovém podvozku asi osmdesát centimetrů nad zemí. Stěny kryje izolace o tloušťce čtyři až šest centimetrů mezi šedou betonovou zdí a dřevěnými deskami potaženými PVC, případně sádrokartonovými deskami bez povrchové úpravy. Střecha je opatřena ochrannou hliníkovou krytinou. Ke vstupním dveřím uprostřed jedné z delších stěn vedou čtyři železné schůdky, zatímco protější stěna je vybavena francouzskými okny s posuvnými skleněnými výplněmi. Karavany jsou obvykle rozmístěny tak, že jejich vchod je situován směrem do středu osady, zatímco okna jsou obrácena do krajiny. Částku 54 900 nových šekelů na pořízení jedné mobilní obytné jednotky zpravidla uhradí osadnické organizaci Amana přímo ministerstvo bytové výstavby. Poplatky spojené s bydlením a daň z nemovitosti zpravidla nepřekročí pár set šekelů za měsíc. Tento právě popsaný typ se samozřejmě může vyskytovat i v různých drobných obměnách. Dodavatelem mobilních domů může být firma anglická, německá či izraelská v závislosti na tom, pod které ministerstvo dotyčná akvizice spadá a jaká tam zrovna vládne atmosféra, a tak se v osadách může objevit poměrně pestrá směs příbytků, které sem byly v průběhu desetiletí dopraveny anebo byly zbudovány na místě, často složitými cestami za pomoci sítě konexí a úplatků. Například první dva karavany, které do Maale Chermeš III dal dopravit Uzi Šimoni a z nichž jeden dosud slouží jako jádro domácnosti rodiny Asisových, mají obytnou plochu dvaadvacet metrů čtverečních, přezdívá se jim bar-onáče podle Uriho Bar-Ona, izraelského válečného hrdiny jomkipurové války, a pocházejí z dělnické kolonie Američanů, kteří po stažení se ze Sinaje stavěli přistávací plochy v Negevu.

Karavan, který zčistajasna přibyl do osady onoho památného dne uprostřed zimy, stál i na jaře tam, kde ho před několika měsíci vyložilo nákladní auto, a nyní čekal na své první nájemníky. Poté co se omylem ocitl v Maale Chermeš III a ministerstvo obrany nevydalo povolení k jeho transportu na původní místo určení, svolal Otniel schůzi výboru pro přijímání nových osadníků – jemuž předsedala jeho manželka Ráchel a té byl pravou rukou Chilik Jisraeli –, aby prošli seznam čekatelů, kteří vyjádřili zájem se do osady nastěhovat, a vybrali vhodnou rodinu.

Než se výboru konečně podařilo plánovanou schůzi uskutečnit, uplynulo několik týdnů – a karavan zatím setrvával na svém místě jako nový, tedy víceméně. Už večer po skončení prvního šabatu, co tu stál opuštěný, se komusi podařilo ulomit zámek a jeden po druhém tu sousedé ze široka daleka nacházeli východisko z různých neduhů a zlořádů, které trápily jejich vlastní karavany. Tu si někdo vypůjčil zdejší dveře od sprchového koutu, aby vyměnil své vlastní rozviklané, tu zase někdo žaluzie, vodovodní kohoutek, sprchovou hlavici. Dokonce kdosi vyřízl z kuchyňského linolea čtverec o velikosti metr krát metr, který pak s pomocí silného vteřinového lepidla nalepil doma na podlahu kuchyně v místě, kde už bylo původní lino prošlapané, špinavé a promáčené od kapající vody. Přestože tedy byla značná část zabudovaného základního příslušenství v krátkém čase zabudována jinam, o bydlení v karavanu se ucházela dlouhá řada zájemců. Ráchel ještě ani nestačila vytáhnout z šuplete seznam čekatelů, vytištěný na počítačové tiskárně, a už ji začali nejrůznější lidé zvenčí i zevnitř tahat za sukni, naklánět se k ní a šuškat jí do ouška.

Několik obyvatel osady navrhlo, aby karavan sloužil jako jesle pro děti, čímž získá synagoga svůj vlastní prostor, její ženské křídlo už nebude muset plnit obojí funkci a odpadne tak potřeba pokaždé na dobu bohoslužby natahovat přes místnost prostěradlo jako zástěnu a po jejím skončení ho zase sundávat. Kolem této otázky propukaly od prvopočátků existence osady vášnivé spory, které výbor řešil na bezpočtu schůzí: kdo je důležitější, kdo si spíše zasluhuje vlastní dům – děti, nebo Bůh? Zpočátku v osadě moc dětí nebylo, a tak byla jako první zřízena synagoga, od té doby jich však dost přibylo, jejich věk vzrostl a samostatný prostor, kde o ně bude postaráno, se stal nutností.

Druzí prosazovali názor, že by se měla dát příležitost imigrantům, případně chtěli upřednostnit mladé manželské páry. Rodiče, jejichž ratolesti neměly v osadě vrstevníky, se přimlouvali za rodinu se stejně starými dětmi. A Roni Kupper, bratr Gabriela Nechuštana, který se v osadě objevil ve stejný den jako dotyčný karavan – dokonce ho snad tenkrát na silnici předjížděli, pokud ho paměť neklame –, vznesl otázku, zda by se do nového karavanu nemohl dočasně nastěhovat on, stačilo by mu přespávat na matraci, dokud se nenajde rodina, která se v karavanu zabydlí natrvalo, protože už je mu trapné roztahovat se u bratra. A pak tu byli přátelé Rivlinových, mladá a velmi příjemná rodina z Efratu. A příbuzní Ženi Freudové, imigranti z bývalého Sovětského svazu, kteří žijí v osadě Karnej Šomron na Západním břehu, ale rádi by zkusili „pionýrský život v náročnějších podmínkách“, tedy jsou to lidé přesně toho ražení, jakého je v Maale Chermeš III zapotřebí. Ozvalo se i několik mladých osadníků z Maale Chermeš I a zájem projevila rovněž Američanka Sarah, která sice původně chtěla založit vlastní osadu, ale nakonec se spokojila s tím, že jméno jejího zesnulého manžela – podle ní zavražděného teroristy na silnici nedaleko odsud, třebaže tu událost si všichni jasně pamatují jako běžnou dopravní nehodu – ponesou jisté lázně. A pak tu byli další přátelé, známí a různí lidé z blízkého i dalekého okolí, kteří osadu navštívili nebo o ní věděli z doslechu – zkrátka onen skromný příbytek, vítaný zpočátku obyvateli pahorku jako požehnaný dar shůry, se záhy stal zápasnickou arénou, v níž se střetávaly zájmy a soupeřící strany, a Chilik Jisraeli, který znal všechny rodiny, co kdy do osady přišly a zase ji opustily, Uzim Šimonim počínaje, sloužil jako lakmusový papírek a měl poslední slovo v rozhodování, zda ta či ona rodina uchazečů zapadne mezi ostatní obyvatele osady na pahorku.

K Ronimu se doneslo, že výbor má v blízké době zasedat, a požádal o slyšení, v čemž mu bylo vyhověno. Když dostal slovo, předestřel jim svou filozofii: vzhledem k nejisté budoucnosti karavanu, který měl namířeno do osady Ješua a jistě ho tam dosud postrádají, a mimoto vzhledem k tomu, že Nejvyšší soud zamítl odvolání proti demarkační vyhlášce, čili celá osada bude nevyhnutelně dřív nebo později evakuována, by možná bylo prozíravější nezvat sem nové rodiny, aspoň dokud se nevyjasní, co bude dál, a do té doby, „ať už to dopadne jakkoli, dovolte mi se do karavanu nastěhovat. Už mě tady stejně máte. Pokud budete potřebovat karavan uvolnit, jsem pryč, ani nemrknete. Vlastně tak jako tak bych odsud rád vypadnul tak do měsíce nebo do dvou, tří nanejvýš…“

„Až dokončíš ten svůj kšeftík s olivovým olejem od Arabů v Harmíši?“ zeptala se Ráchel, Chilik se uchechtl a Otniel do něj zabodl přísný, nespokojený pohled. Roni slyšel, že Otniel patří mezi zapřisáhlé stoupence práce židovských rukou, třebaže jistý čas zaměstnával ve svých sklenících i dělníky z Thajska, a že neschvaluje Roniho obchodní jednání s Músou.

„Jo… Teda ne…“

„Poslyš,“ mrkl Otniel spiklenecky na Chilika, „už ses ho zeptal na varovná znamení ohlašující nezdar kibucnického projektu do té své disertace?“ Chilikův úsměv teď v koutcích úst zhořkl. Poslední dobou se mu nedařilo pracovat na disertaci tak, jak by si představoval.

Roni neuspěl. Je pravda, že budoucnost karavanu stejně jako budoucnost celé osady zůstává opatřena otazníkem, na tom ale není nic nového – naopak, právě proto je zapotřebí položit na stůl jasná fakta, aby se otazník změnil ve výrazný vykřičník nepřipouštějící pochyby. Ze stejného důvodu má přednost nastěhování nové rodiny do karavanu, a nikoli jeho využití pro komunitní účely, například jako jesle. A tak padlo rozhodnutí ve prospěch rodiny Gottliebových, kteří při pohovoru udělali na výbor nejlepší dojem. Právě takovou novou krev osada potřebuje: mladý manželský pár z osady Šilo se dvěma dětmi, otec rodiny je optik, který má v plánu otevřít si obchod v Maale Chermeš I, a jeho manželka pochází z rabínské rodiny. „Tak jim prosím dejte vědět, že můžou přijít tento týden na uvítací šabat, kde je představíme celé komunitě a se vším je seznámíme,“ rozhodla Ráchel. „Nastěhovat se můžou klidně hned, jestli chtějí. A že jim přejeme mnoho zdaru, vítáme je mezi námi a ať se na mě obrátí kvůli těm chybějícím součástem karavanu, já už to s oddělením pro osidlování Izraele nějak vyřeším.“

Ti mají ale drzost, pomyslel si Roni zklamaně. Místo aby byli rádi, že se jednou najde taky někdo normální, kdo je ochotný s nimi tady v tý jejich šílený díře žít, ještě se mu vysmějí? Je to banda bláznů, ať si ten karavan strčí někam. Zalezl si zpátky do své postele, dříve Gabiho gauče, s hlavou plnou trudných myšlenek. Obývák už začínal být oběma těsný, jak věčně zakopávali jeden o druhého. Scházelo mu vlastní pohodlí a neušlo mu, že ani bratrovi není stávající situace příliš po chuti. Gabi dál překypoval úsměvy a láskou, všechno podle něj přichází od Všemohoucího – zkoušky, dary, ať tomu říká jakkoli. Ale Roni svého bratra dobře znal a viděl, že za všemi těmi úsměvy se pohár jeho trpělivosti kapku po kapce naplňuje a hrozí přetéct.

Buldozery

Jednoho horkého májového dne na počátku měsíce ijar, kdy Izraelci slaví Den nezávislosti a Den vzpomínek na padlé vojáky, přijely na pahorek buldozery. Hlouček obyvatel se shromáždil na okraji osady a s obavami sledoval šedivé obludy, které se vynořily z křivolakých uliček vesnice Harmíš a teď se zvolna sunuly k nim jako ptáčata hněvivě se klubající ze skořápky.

„To jsou bagry?“ zeptal se Eleazar Freud, kterého ten rámus vytáhl od počítače.

Chilik se zasmál. „Kdepak. Buldozery. Bagry mají kola a jsou menší. Tyhlety mají pásy, to jsou ty nejhorší bestie.“

„Ale sem k nám se snad přijet neodváží?“ ujišťoval se Eleazar.

„Ne,“ vložil se do jejich rozhovoru Otniel. „Jen potřebují z tamté strany srovnat terén. Bezpečnostní zeď má vést tamtudy, jak je ten olivový háj.“

„Jo, Músův háj,“ utrousil Roni. „Svině.“

„A pak má pokračovat až sem nahoru k nám. Chápete tu absurditu?“

Ke skupince přišel Joni se samopalem zavěšeným křížem za zády. „Dobrá, přátelé, to by stačilo. Rozejděte se, konec demonstrace.“

„Demonstrace?“ Všech šest obyvatel osady, kteří až doposud hleděli soustředěně k jihu, obrátilo své zraky k němu.

Joni za svými tmavými brýlemi značky Ray-Ban na okamžik spočinul pohledem na znaménku krásy nedaleko ucha Gitit a polkl slinu. „Heleďte se, já mám jen rozkaz dohlídnout na pořádek, kdyby se něco semlelo,“ řekl.

„Pchchch… semlelo,“ zachrčel Otniel. „Kéž by.“ Palcem otevřel zaklapnutý mobil a vyťukal číslo Natana Eliava, tajemníka obce Maale Chermeš I, posléze zavolal předsedovi oblastní rady Dovovi, pak poslanci Knesetu Urielovi Curovi a tak dál – zkrátka obvyklé kolečko. Všichni mu přislíbili, že zjistí, co a jak, a dají mu obratem vědět. Otniel s cvaknutím zavřel telefon, který se vzápětí rozezvonil. „Ano, Dove?“ řekl do sluchátka předsedovi oblastní rady. „Rozumím… A jaké stanovisko k tomu zaujala rada? Ne oblastní rada. Rada osad v Judsku, Samaří a Gaze.“

Otniel si všiml, že všichni kolem něj ztichli a čekají na odpověď, a tak stiskl tlačítko hlasitého odposlechu. Dovův hlas se zvučně rozezněl. „Pro tuto chvíli dospěla rada k závěru, že nepřijme návrh nezaujmout stanovisko k této věci,“ oznámil. Otniel se nechápavě zahleděl na mobilní přístroj.

„Co to znamená?“

„To znamená, že se urychleně rozhodneme, jaké stanovisko k věci zaujmeme. Jestli napadneme vládu za rozhodnutí vést bezpečnostní bariéru právě tudy a začneme aktivně s pomocí lobbistů a poslanců tlačit na ministry, aby rozhodnutí změnili, anebo podpoříme rozhodnutí, že bezpečnostní bariéra má vést přes olivový háj, ale zároveň budeme protestovat proti tomu, že zasáhne pozemky patřící už k osadě, a současně zabráníme levici, aby vyvolala hlasování o nedůvěře vládě. Třetí možnost je, že necháme vládu padnout a budeme doufat, že než se vyhlásí předčasné volby a sestaví se nová vláda, uběhne dost dlouhá doba, aby všichni na tuhle záležitost zapomněli.“

Otniel se tázavě zahleděl na Chilika a pak na své dvě dcery Gitit a Dvoru. „Počkat,“ řekl telefonu, „a k jakému rozhodnutí jste tedy dnes dospěli?“

„Že vyloučíme čtvrtou variantu,“ vysvětloval Dov, „totiž nedělat nic a čekat, jak se situace vyvine, přičemž budeme doufat, že se nám podaří prosadit zpětné schválení územního plánu, který leží výborům na stole už několik měsíců, a třeba právě tohle načasování by mohlo pomoct, aby konečně prošel. Pokud se podaří tohle povolení prohlasovat, můžeme na jeho základě získat soudní zákaz. Kapišto?“

„Rozumím,“ pokývl Otniel a usmál se na své dvě dcery.

„Čili tenhle návrh nezaujmout stanovisko jsme dnes ráno zamítli.“

„Já jsem pro hrát o čas, to se mi líbí,“ vložil se do diskuse Chilik a naklonil se k telefonu, aby ho bylo lépe slyšet. „Tahle taktika většinou vychází. Za dva roky bude z té demarkační vyhlášky jen cár papíru. Vlastně už dřív.“ Pohlédl na své staromódní ručičkové hodinky slonovinové barvy, kde malé okénko u trojky na ciferníku ukazovalo datum občanského kalendáře, v hlavě si ho převedl na kalendář židovský a počítal. „Za rok a devět měsíců, zhruba tak.“

„Každopádně kdyby se ty buldozery pohnuly k vám,“ ozval se z přístroje hlas Dova, „dejte vědět a my k vám hned pošleme pár tisíc demonstrantů z Guš Ecion, aby je zastavili. Zkusím se taky spojit s ministrem obrany. Mluvil jsem předtím s Malkou, což je ministrův poradce pro záležitosti osad. Jo, a to mi připomnělo. Vysvětlete mi, jak je možné, že ministr ví už teď o té nové rodině, co se má přistěhovat?“

Otniel bleskově vypnul hlasitý odposlech, poodešel stranou od ostatních a ustaraně si hladil plnovous. „Cože?“ zašeptal do telefonu.

„Malka mi řekl, že vědí o té nové rodině. Ani já jsem to nevěděl. Jak je to stará věc?“

„To se mi snad zdá. Přistěhovali se včera a rozhodnutí padlo teprve před týdnem. Určitě ti to takhle řekl?“

„Ale měl pravdu, ne? Někdo jim to musel prásknout. Buďte tak hodní a pokuste se příště takové věci tolik nevytrubovat do světa. Dokonce i Malka poznamenal něco v tom smyslu. Nepomáhá to naší věci.“

„Jistě, to se rozumí,“ přisvědčil Otniel a hlavou mu vířily myšlenky. „My tu záležitost vyšetříme.“ Obrátil se na ostatní přítomné. „Pojďme, přátelé. Vyptáme se těch vojáků, jestli vědí něco víc.“

„Ale no tak… Otni, prosím, zůstaňte tady,“ ozval se mírným, leč poněkud zastřeným hlasem Joni. „Dostal jsem rozkaz, že se nesmíte k buldozerům přiblížit.“

„To je v pořádku.“ Otniel byl nejen nejstarší a nejzasloužilejší obyvatel osady Maale Chermeš III, ale navíc oplýval hlubokým autoritativním hlasem a pronikavým pohledem, proti kterému se málokdo odvážil protestovat. Aspoň na Joniho to platilo, třebaže zůstával schovaný za tmavými skly brýlí značky Ray-Ban. „Jdeme jen na krátkou procházku. To nám nikdo nemůže zakázat.“

„Opravdu vás žádám, abyste nechodili,“ pronesl Joni s odhodlaností zasluhující uznání. Ale skupinka pokračovala dál.

„Potřebuju si promluvit s Kamálem, bude nám dělat tu rekonstrukci,“ řekl Chilik. V nejbližších dnech mu měli přivézt polovinu obytného kontejneru a on se chystal rozšířit svůj karavan na karavanovou vilku, než se mu narodí další dcera, která už byla na cestě. Otniel ho přesvědčoval, aby si sehnal židovskou stavební firmu s židovskými řemeslníky, ale sám odmítl uvolnit na tu práci Gabiho – a židovská firma zvenku by vyšla moc draho. Chilik se proto domluvil s Kamálem z Harmíše, že vezme dva arabské dělníky a udělá mu tu přestavbu hned a prakticky zadarmo, navíc jim nemusí přispívat na sociální pojištění, penzijní fond, cestovné a spoustu dalších otravných nesmyslů jako židovským pracovníkům.

Otniel se ale tak snadno nevzdal. Zatímco se ubírali cestou dolů, řekl Chilikovi: „Zrovna ty bys měl jít těm mladým příkladem.“

„Dělal jsem, co jsem mohl, Otni. Vážně. Ale co mi zbejvá?“

Jako všichni ostatní na pahorku i v osadách Maale Chermeš I a II si i Chilik čas od času zajel do Madždal Turu naplnit plynové bomby za poloviční cenu anebo na nákup do Harmíše, jenže Otniel byl skálopevně přesvědčený o tom, že se má nakupovat jen u židovských souvěrců, a trval na svém. „Někoho bych pro tebe měl. Herzl, špičkový řemeslník. Udělá ti cenu, věř mi. A já ti zařídím subvenci.“

„Od koho?“ nastražil Chilik uši.

„Speciální slevu pro studenty. Spolehni se na Otniho, kamaráde,“ řekl Otniel, „a na Herzla taky. Řemeslník k pohledání, zlatý ručičky. Odvede tisíckrát lepší práci než ten tvůj Arab, a na rozdíl od něj ti pak nevrazí kudlu do zad.“

Voják Joni pokrčil rameny a zanechal snah je zastavit. Vykročil za skupinkou osadníků, a zatímco telefonicky informoval velitele roty kapitána Omera o vývoji situace, očima přelétal mezi Otnielem, buldozery a odsud zase k bokům a zadečku Girit Asisové, ukrytým v dlouhé džínové sukni. Za jeho zády se ozýval klapot Killerových kopyt a za chvíli se k němu mlčky přidal Jehu v koňském sedle.

Dva obrovité zaprášené pásové buldozery modelu Caterpillar D-9N o váze padesát tun a rozměrech čtyři metry na výšku a osm metrů na délku včetně čelní radlice a zadního rozrývače odpočívaly nehybně na místě jako lvi u bran královského paláce. Obě masivní, hrozivé ocelové radlice se opíraly o zem jedna vedle druhé a opodál muži z pracovní čety – dva velitelé a dva obslužní pracovníci – postavili plynový vařič a chystali si na něm černou kávu. Joni k nim přispěchal a tiše jim vysvětlil, že si velitel roty nepřeje, aby hovořili s osadníky. „Ale proč ne, kamaráde?“ odpověděl jeden z nich. „Jen ať sem přijdou. Hodíme s nima řeč, jakýpak copak. Hele, a pověz mi, tamhleto je plnokrevník?“

Jehu na hřbetě koně o vojáka sotva zavadil pohledem. Otniel se na Joniho káravě podíval a usmál se na skupinku vojáků. „Zdravím vás, hoši! Kdybyste náhodou něco potřebovali, jídlo, pití, deky, zkrátka cokoli, stačí říct. Bude nám potěšením.“

„Jsme v pohodě, brácho, nic nepotřebujem, ale každopádně dík,“ ozval se tentýž voják, který předtím odpověděl Jonimu. Podle hodnosti na uniformě to byl obslužný pracovník, ne velitel, ale vystupoval za všechny, jako by byl nějaký jejich mluvčí. Byl obtloustlý, snědý, a zatímco mluvil, jedno oko mu švidralo do strany, jak se usilovně snažil zaostřit.

„A jak to tedy s vámi vypadá? Kdy začnete pracovat?“ zamířil Otniel k jádru věci.

„Nikdo neví,“ odtušil voják. „Čekáme na další instrukce.“

„A kdy se má podle instrukcí začít? Dneska, zítra?“

„To je ve hvězdách,“ odpověděl voják. „Dneska, zejtra, za tejden. S touhle zdí jeden nikdy neví. Čeká se na rozhodnutí Nejvyššího soudu.“

„Ne, Nejvyšší soud nám odvolání zamítl,“ prohlásil Eleazar Freud.

Kousek od nich zabrzdil džíp velitele roty kapitána Omera Levkoviče a zvířil oblaka prachu, před nímž si všichni zakryli tvář rukou a rozkašlali se. „Pánové, prosím vás, nebavte se s nimi vůbec.“

„Jen nás zajímalo, co se bude dít,“ řekl Otniel Asis. „A dobrý den i vám.“

„Neděje se nic. Žádám vás, abyste se rozešli. Buldozery tu budou stát, dokud nedostanou pokyn zahájit pozemní práce. Čekáme na výrok Nejvyššího soudu.“

„Nejvyšší soud nám odvolání zamítl,“ zopakoval Eleazar. „To nevíte?“

„Nejde o to vaše odvolání. Levicoví aktivisti spolu s Araby podali stížnost proti tomu, že zeď má vést přes olivový háj v soukromém vlastnictví.“

„Ach tak,“ usmál se Otniel. O tomhle dosud neslyšel. Zatelefonoval Dovovi, který mu hned slíbil, že zjistí, jak se věci mají, a udělá, co bude v jeho silách, aby levicovému mírovému hnutí Šalom achšav pomohl u Nejvyššího soudu prosadit jejich odvolání.

„Proboha živýho, kvůli takový prkotině otravujou s Nejvyšším soudem?“ řekl obtloustlý voják. „To snad není pravda. Nechápu, koho zajímá, co si o tom myslí nějakej trapnej soud nebo zasraný Arabáši. Dejte mi pět minut a já těch pár ubohejch stromků srovnám se zemí. A nejlíp tam mezi ně přihoďte pár těch smradlavejch černejch hub a já je převálcuju při jednom.“

Dvora se hryzla do rtů, aby se nerozesmála, a po očku pohlédla k otci. Otnielovy oči jí úsměv opětovaly. Omer vystoupil z džípu celý brunátný. „Když dovolíte, vojáku, jak se jmenujete?“

„Dudu,“ odpověděl voják.

„Dudu. Takže, milý Dudu, především koukej stát v pozoru, když s tebou hovoří velitel. Za druhé jsem jasně řekl, že se s nimi nemáte bavit, tys mě snad neslyšel? Chceš odsud letět jak namydlenej blesk?“

„Ne, pane,“ odvětil Dudu s bradou vystrčenou vpřed.

„Kdo je vůbec váš velitel? Poslyšte, hoši, já si vážím tady té vaší těžké techniky a ženijního vojska, ale trochu se, prosím vás, ovládejte, a když vám řeknu, že máte tiše sedět na zadku a čekat na další rozkazy, tak mě máte poslechnout, a ne si tady chodit s vlastními nápady, co že by se mělo nebo nemělo dělat. Jasný?“ Všichni čtyři vojáci přikývli.

„Takže, panstvo, dejte si rozchod,“ řekl Omer. Skupinka osadníků se vydala zpátky do osady a čtveřice vojáků se nasoukala do prostorných klimatizovaných kabin buldozerů, které skýtaly v horkém dni příjemné ochlazení.

Porod

Porodní asistentka Šifra se dostaví v kteroukoli denní i noční hodinu a za každého počasí na kterékoli místo v zemi izraelské. Nevlastní auto ani řidičský průkaz, zato má pro strach uděláno. Vše je v rukou Božích a v kolech automobilů, které ji jako stopařku naberou a svezou aspoň kousek cesty. Nezřídka bývá spatřena v pozdních nočních hodinách nebo časně zrána, za prudkého deště nebo i ve sněhové vánici, jak stojí ve tmě na křižovatce dvou silnic nedaleko nepřátelské arabské vesnice. V jedné ruce třímá tašku s porodnickou výbavou, druhou stopuje projíždějící auta, vlasy má schované pod skromným kloboučkem a nebojácné oči ukryté za tlustými skly mohutných brýlí. Jakpak by Všemohoucí nestál při této zbožné a bohabojné ženě, která zasvětila život tak bohulibé činnosti? Zkušenost ji naučila, že se vždy objeví auto nějakého osadníka nebo aspoň armádní džíp a řidiči si kvůli ní třeba i kus cesty zajedou, jen aby ji dopravili včas k cíli. Stovky novorozenců se poprvé nadechly na tomto světě s její pomocí a její kulatá tvář byla tím prvním, co ve svém životě spatřily. Stovky čerstvých maminek ronily slzy bolesti a štěstí, zatímco svíraly její dlaň a poslouchaly její uklidňující slova, pronášená s těžkým newyorským přízvukem, který s léty ani trochu neslábl: „A je to, už tám skouro budéme, s pomocí Bóži. Ješte troušku zatláčit, maminko, jste ohroumně státečna, to se hnedka nevidý. Á, už ho tu máme, toho vášeho krasauce. To snád neny pravda, tak pršekrásne miminko jsem ješte nevidéla.“ Ten okamžik ji pokaždé naplní nelíčeným pocitem štěstí, hrdlo se jí sevře dojetím a ona zavře oči zalité slzami a děkuje Hospodinu, že ji přivedl až sem, že ji ochránil svou pevnou rukou, že jí dal do vínku tento vzácný dar a ona může přivádět na svět úžasná židovská miminka. Když přišla do Izraele, změnila si jméno na Šifru podle biblické porodní báby z knihy Exodus, kde se píše o ní a o její družce jménem Púa, že „porodní báby se bály Boha“ – však ona se Ho také bojí a On ji střeží a chrání, budiž jeho Jméno pochváleno.

Kolem druhé hodiny v noci ji probudilo zvonění telefonu. Nir Rivlin z mladé osady Maale Chermeš III. Znala to místo, už tam pomáhala přivést na svět několik překrásných dětí, zatímco nad pouští v úchvatné scenérii vycházelo slunce. Vpravdě velebná biblická krajina, jako při stvoření světa. Křepce vstala, sbalila si tašku s porodnickými potřebami a kráčela lehkým mrholením asi pět set metrů, které dělily její osadu od nejbližší silnice. Někdy si pro ni dojel sám tatínek dítěte, ale Nir nemohl nechat Šaulit samotnou a nesehnal narychlo žádného řidiče, kterého by pro ni mohl poslat. Tři auta jí postupně zastavila a kousek ji svezla, než se dostala až na pahorek. Stahy rodičky však postupovaly dobrým tempem a její pomoci nebylo zapotřebí tak rychle. Mluvila se Šaulit po telefonu, uklidnila ji, připomněla jí, co má dělat, jak dýchat, jak sedět, a pak si vyžádala Nira a řekla mu, co má zatím nachystat a jak rodičce ulevit od bolestí. Projel kolem ní žlutý arabský taxík, ani nepřibrzdil, a Šifra zavřela oči a pomodlila se ke Svatému, budiž požehnán, což ji uklidnilo a postupně se v jejím nitru rozhostil povznesený mír. Pak jí zastavil Menachem Politis z Givat Ester, Šifra si nevzpomínala, že by ho už někdy viděla, ale on jí hned řekl: „Vy jste přece byla u porodu mých dvou dcer, kam potřebujete, svatá ženo?“ a ona odpověděla: „Do Maale Chermeš III,“ a muž za volantem odvětil: „Máte to mít, hlavně ať všechno šťastně dopadne,“ a odvezl ji až před dům Nira a Šaulit.

„Výbourně, móc pěkné se otevíráte. Porod postúpuje, jak potršeba. Krása. Ááá, už vidým tu kudrnatou hlavičku, och, to bude ale krasávice, anebo krasáveček?“

„Krasavec,“ přisvědčil Nir. Po dvou dcerách se jim měl narodit první syn, jak věděli z ultrazvukového vyšetření.

„Krásný chlapec to bude, s pomocí Bóži.“

„Budiž jeho jméno požehnáno,“ zamumlal rozechvěle Nir.

„Nire, drahoušku, mohl byste mi podat trouchu téple vody, ne vroucí, ale ať má pšíjemnou teplotu, oukej? Mockrát dékuji. Vidýte, pšed týdnem jsem zrovna byla tam dole v hlávnym Maale Chermeš, je fajn tu být zase. A tetka pšijde kontrákce. Áno, tak pěkně, tlačit s kontrákci, nadechnout do ní, výborně to děláte, Šaulit, tšetý porod, hráčka, krásně to zvládáte, ani mě tu nepotšebujéte. Nire, hádr mi podejte, milánku. A vy, drahá moje, chtěla byste kápinku vody?“

Tchelet, jejich druhá dcera, které bylo teď dva a půl roku, se také narodila tady na pahorku s pomocí Šifry. Amalie, jejich nejstarší, skoro pětiletá, přišla na svět v porodnici v Jeruzalémě ještě předtím, než se sem přestěhovali. Ale ne. Výpadek elektřiny. Šaulit úlekem vykřikla. „Všéchno je v požádku, drahoušku. To vůbec nevády. Stéjne už jsme u konce. Myslím, že na pšíštý kontrákci bude venku, áá, tády ho máme, vidým hlavičku, už je tády.“ Nir se snažil rozpomenout, kdo má dnes noční hlídku, byl rozrušením celý pryč, potil se, projížděl si v telefonu seznam kontaktů, komu může poslat esemesku? Kdo je vzhůru? Najednou se elektřina zase rozběhla, ten, kdo měl hlídku, si nejspíš všiml výpadku a nahodil generátor – a tady už ho máme, už je skoro venku! Šifra se na okamžik odmlčela, cítila, jak se v ní vzdouvá dojetí, zatímco Šaulit se z hrdla vydral poslední bolestivý výkřik, a vyslala modlitbu k Nejvyššímu, a Bůh pak ty porodní báby odměnil a lid se množil a velmi rozmáhal, a pak řekla klidným hlasem: „Tohle je to nejkrásnější miminko, co jsem kdy vidéla, dékujeme pševelikému Bohu za jeho dary.“ Šaulit jí tiskla ruku a Šifra ji objala a políbila na čelo a pak položila vrásčité, tmavě růžové novorozeně na oddychující tělo matčino, a oněmělý Nir si pomyslel, všechno to jde tak rychle a přitom tak pomalu a já jsem teď otcem tří dětí. A nad pohořími Moáb a Edóm vycházelo slunce a celou zemi zaplavilo zlatavé světlo a na pahorku vzešel nový den.

Šaulitina matka, vdova, která přišla o manžela při teroristickém útoku, zůstala se staršími sourozenci doma, zatímco Nir odjel se Šaulit do města, aby v nemocnici zanesli novorozence do záznamů. Odjížděli beze spěchu v modrém subaru, u strážní budky je Joni pozdravil zářivým úsměvem a přáním: „Mazal tov!“, a když pak projeli mateřskou osadou a sjížděli k hlavní silnici, Šaulit řekla: „Ale ne, zapomněla jsem mámě říct, kde jsou náhradní plenky,“ a Nir zasunul ruku do kapsy u kalhot, ale mobil tam nebyl. Zařadili se do kolony popojíždějících aut, která se táhla od kontrolního stanoviště a vypadala dnes delší než obvykle. Nervozita stoupala – Šaulit chtěla mluvit s matkou, Nir by se rád s někým poradil o dopravní situaci, v autě měli osm hodin staré novorozeně a zůstali bez mobilu.

„To je jedno,“ řekla Šaulit a poprosila Nira, aby zapnul rádio naladěné na stanici Kol Chaj, mluvené slovo ji vždycky uklidňovalo, dokázalo v ní utišit neustálý strach, který teď v nepřítomnosti mobilního telefonu ještě vzrostl. Vždyť už je to jenom kousek, popojíždějí ke kontrolnímu stanovišti. Palestinští starci se dívali na miminko. Těhotné arabské ženy se na ně usmívaly. Nir a Šaulit jim odpovídali rozpačitými úsměvy. Vysílání rozhlasové stanice se ztrácelo a znovu vynořovalo a vnitřkem auta se pojednou začal šířit závan nasládlé vůně. „Jé, úplně jsem zapomněla, že ze začátku je kakání černé,“ řekla Šaulit a usmála se, jak se nad uzlíčkem šlach a kostí, z něhož právě vyšla černá stolice, dovede usmát jen matka.

Přítomnost porodní asistentky Šifry u porodu úřadům nepostačila. Jelikož neměla oficiální certifikaci k výkonu svého povolání od ministerstva zdravotnictví a u porodu nebyl přítomen lékař, museli Nir a Šaulit dokázat své rodičovství na základě laboratorních testů DNA, které je v nemocnici zdržely déle, než počítali. Konečně to měli za sebou a mohli si obléct novorozence, převzít dárkový balíček, který všem nově narozeným miminkům věnují výrobci plenek a kojenecké výživy, a opět nasednout do svého zaprášeného subaru. Nir si narovnal na temeni hlavy kipu, která se mu svezla na stranu, pohladil si plnovous, zasunul manželce neposlušnou kadeř z čela zpátky pod šátek a usmál se na ni – vidíš, tak my máme syna, teď už i řádně zaneseného do počítačových záznamů nemocnice a do matričních soupisů, byl přijat jako řádný člověk a občánek, za chvíli mu začne chodit pošta od zdravotní pojišťovny a od banky. Když se Nir vrátil domů a opět se shledal se svým mobilním telefonem, začal konečně do všech stran rozesílat rozněžnělé esemesky o narození potomka.

Šabat se snesl na osadu Maale Chermeš III jako raketoplán přistávající na Měsíci – rozhodně a přesně jako stroj.

U Rivlinů doma bylo rušno a vládla tu radostná atmosféra. Šaulit, její ovdovělá matka i tchyně – obě babičky přijely společně z osady Bejt El – v maličké kuchyni pilně kmitaly kolem cukroví a část příprav delegovaly i do pobočných kuchyní Nety Hirschsonové a Ženi Freudové, které měly samy napilno s chystáním slavnostní šabatové večeře, avšak ochotně a s radostí poskytly své trouby na pečení a prostor na kuchyňské lince ke krájení zeleniny (a samozřejmě se také zapojily do sousedské výpomoci, kterou bylo v osadě zvykem nabízet každé domácnosti, kde se narodilo dítě – dva týdny se ženy z osady střídaly ve vaření jídel pro šestinedělku a celou její rodinu). Nir měl celý den plno práce, nakupoval víno, plastové nádobí a slané tyčinky pro děti a samozřejmě i hotovou arbes, bez které by to nešlo – měkkou vařenou cizrnu s kořením, aby hosté měli něco menšího k zakousnutí. Pahorek se proměnil v horečnatý úl kypící životem, a to všechno na počest maličkého, který se však zajímal jen o ten kousek těla, jenž mu v rodičovské ložnici skýtal každé dvě hodiny potravu, a o kolébku, kde si mohl protáhnout údy a s nasyceným bříškem se oddat slastné dřímotě.

Pátek večer, začíná šabat. Synagoga plná lidí. Bohoslužba k uvítání šabatu. Pobrukování písně Lecha dodi a přitom podrobné zpěvavé předčítání stránek týdenní pasáže z Tóry. Večerní bohoslužba. Adon olam. Chilik v úloze gabaje oznámil přítomným, že jsou zváni na slavnost šalom zachar, uvítání mužského potomka, která se bude konat u Rivlinových, a po večeři ve svých domovech se všichni členové náboženské kongregace skutečně odebrali k Rivlinovým. Ženy seděly s rodičkou v oddělené místnosti a předávaly si novorozence z náručí do náručí, zatímco muži v obýváku uzobávali arbes a popíjeli arak.

Nazítří ráno byl Nir v synagoze vyvolán ke čtení z Tóry a gabaj Chilik mu požehnal Mi-še-berach, a pak všichni zpívali a Nir zarecitoval modlitbu Ha-gomel, poděkování Hospodinovi za jeho dobrodiní.

Po uplynutí osmi dnů nadešla chvíle obřízky – novorozenec se kroutil a vřískal na počest tohoto slavnostního okamžiku. Nir, svátečně nastrojený a naladěný ještě slavnostněji než dřív, učesaný a s pečlivě upraveným plnovousem, ho kolébal v náručí. Pár minut předtím, než rodiče poprvé oznámili shromážděným, jaké jméno vybrali pro svého synka, by se napětí v synagoze dalo krájet.

Zevulun, na památku tragicky zesnulého Šaulitina otce, kéž Bůh pomstí jeho krev prolitou teroristy na severu Samaří.

Jedidel, protože tento chlapec je bezesporu přítelem Božím, Jadid El, a bude trávit dlouhý čas o samotě jako poustevník v lesích a na skaliskách a bude volat ke svému Příteli a splyne s ním v jedno.

Šir, protože zbožný muž šetří slovy, avšak dovede zpívat a hrát na hudební nástroje překrásné nápěvy a z jeho písní tryská chvála Hospodinu, budiž jeho jméno pochváleno. Neboť zpěv je cestou určenou každému člověku, a bezesporu samotnému Nirovi, který večer co večer zpíval svému dosud nenarozenému synkovi píseň, šir, ještě než přišel sem k nám na tento svět, a nyní slibuje, že mu zpívat nepřestane, dokud nevyroste a nedostane rozum a nepřestane ho to bavit a neřekne: „Tati, už dost!“ Ale než ta chvíle přijde, ještě to nějaký čas potrvá, chvála Bohu za to.

Nuže tedy, jeho jméno zde v zemi izraelské budiž Zevulun Jedidel Šir Rivlin. Mazal tov!

Vysvětlení

Po skončení šabatu, po havdale, modlitbách Po všechny dny a Doprovázení královny, když slunce kleslo za obzor a svatý den vystřídal den všední, kráčeli bratři Kupperovi-Nechuštanovi z příbytku Hospodinova do příbytku, který by se už dal nazvat jejich společným domovem. Šli mlčky setmělou osadou a ticho kolem přerušoval jen čas od času nepravidelný štěkot Bejlina a Líziny. Gabriela trápilo, že Roni znesvětil šabat. Přemýšlel, jestli mu to má vytknout, anebo se jen zeptat rabína, zda za to nese odpovědnost. Rozhodl se, že se textovou zprávou otáže rabínské služby, poskytující věřícím konzultace v halachických otázkách, a zeptá se rabiho Avinera: „Když ke mně o šabatu přijde na návštěvu sekulární Žid, nesu já sám zodpovědnost za to, že porušil přikázání, například za lžičku na mléko ve dřezu pro masové nádobí anebo za rozsvícení světla o šabatu?“ Rabín jim vždycky kladl na srdce, ať se na něj neváhají obrátit s jakýmkoli dotazem a zbytečně se netrápí pochybnostmi a nejistotami, protože když se někdo v dospělosti navrátí k víře, musí se toho spoustu naučit a sám se rozhodnout, která pravidla přijme za svá. Není to pro něj tak přirozené jako pro někoho, kdo vyrůstal ve zbožném prostředí. Vzpomněl si na příklad, který jim k tomu rabín dal: na šabat je povoleno otevřít nůžkami krabici mléka, ze které se chceme napít, zatímco papír se stříhat nesmí – jak by mohl navrátilec k víře takovou věc vědět?

Roni zívl. Za chvíli přijdou domů, Gabi si půjde číst ty svoje knížky, sbírky výroků rabiho Nachmana, vyprávění o zbožných učencích a Šulchan aruch, zatímco on, Roni, bude ležet na kanapi a zírat do stropu, pak půjde spát a probudí se, když bude Gabi už dávno pracovat na poli nebo stloukat prkna ve svém srubu.

„Pěkný to bylo,“ poznamenal Roni.

„Co bylo pěkný?“ zeptal se Gabi, zvědavý, jestli má Roni na mysli havdalový obřad, večerní bohoslužbu anebo celý svatý den, královnu Šabat.

„To děťátko. S jakou úctou a radostí ho vítají mezi sebou. S láskou.“

Gabi si spletl prsty za zády. Smutně se usmál, třáseň na špičce jeho bílé kipy se pohupovala ze strany na stranu v rytmu chůze.

Roni se podíval na bratra. „Ty bys nechtěl mít ještě jedno?“

Gabi neodpověděl. Oči měl zabodnuté do země. Ochromovala ho stará známá bolest – ostrá bolest, která jím projela jako nůž pokaždé, když si vzpomněl na svého malého synka, kterého už spoustu let neviděl. Jeho Miki.

„Není ti nic?“ zeptal se Roni.

„Možná že jo. Možná bych chtěl. Nevím. Všechno je v rukou Všemohoucího.“

„Jenom v rukou Všemohoucího? Nezáleží to náhodou tak trochu na tobě? Jestli to budeš chtít? Jestli si najdeš ženu?“

„Zatím s tím ještě počkám.“ Roni nikdy nepochopí, že ztrátu dítěte člověku žádné další dítě nevynahradí, pomyslel si Gabi.

„Neříkal jsi mi tuhle, že rabi Nachman kázal proti zoufalství a… co to bylo ještě? Proti smutku a melancholii?“

„Připadá ti, že jsem nějak smutnej? Utrpení je pro člověka dobrodiním, protože úmysly Všemohoucího, budiž pochválen, vedou vždy k dobrému, a kdyby člověk při všech pohromách a utrpení, které ho nedej Bože potkají, pomyslel na jejich skutečný záměr, totiž že je na něj ze své vůle sesílá sám Bůh, už se tím nebude trápit, naopak naplní se radostí…“

„Ano, připadáš mi smutnej,“ odpověděl Roni a nevšímal si aforismu, který mu bratr ocitoval.

„A vůbec, zrovna ty mi tady budeš kázat o dětech? O tom, že si mám najít ženu? Ty, kterej jsi utekl do Ameriky, a proč? Kvůli penězům? A ani to jsi…“

„Mě teď chvíli nechme stranou. Ale co ty, Gabi? Určitě jsi takhle šťastnej?“

„Jsem. Naprosto. Překvapuje mě, že se ptáš. Bůh chce, abychom se radovali. Je to micva. Bez toho bych nemohl věřit. Víra je radost. Smutek vede k modloslužbě a odpadlictví.“

„Mně se zdá, že se snažíš těmihle poučkami přesvědčit hlavně sám sebe.“

„Roni, tohle je od tebe zákeřnost. Jsi tady hostem, dostáváš všechno, co potřebuješ, máš co jíst i střechu nad hlavou. Chtěl jsem po tobě jen to, abys světil šabat, dodržoval přikázání, respektoval pravidla košer kuchyně. Občas znesvětíš šabat, dobrá, řekněme, že neúmyslně. Beru to tak a odpouštím ti. Ale teď se budeš ke všemu navážet i do mě? To si fakt nemůžeš odpustit? Když ty sám nedokážeš cítit ten plamen, co mi hoří v srdci, dobře, chápu. Ale aspoň se tomu nemusíš vysmívat.“

„Nevysmívám se tomu.“ Zatímco se blížili ke karavanu, Roni vytáhl z kapsy bleděmodrou krabičku cigaret. „Je příjemně. Nechceš se na chvíli posadit venku?“ Roni usedl do lehátka vedle houpacího kačera Donalda z kteréhosi dětského hřiště, které teď leželo na boku na zápraží Gabiho karavanu.

„Ne,“ řekl Gabi a vešel dovnitř.

Roni kouřil. Tma kolem houstla. Naučil se milovat zdejší noci. Zpočátku mu to ticho vadilo. I ve spánku se mu stýskalo po nikdy nekončícím hluku velkoměsta, někdy ho dokonce probouzelo nevědomí dřímající v onom tichu a hrozba z něj čišící. Postupem času si však to naprosté ticho hluboko v noci nad ránem oblíbil, miloval ty chvíle, kdy se do něj mohl zachumlat jako do peřiny. Hlavou mu běžela poslední hádka s Gabim a znenadání se mu vybavila chvíle, kdy viděl Mikiho naposledy – drobný, živý plavovlasý chlapeček. Srdce se mu sevřelo. Možná má Gabi pravdu. Nezaslouží si, aby se do něj Roni takhle navážel.

Když dokouřil, vrátil se dovnitř. „Nechtěl jsem tě naštvat.“

„Tak mě neštvi. Hele, co kdyby sis prostě urovnal ty záležitosti, co si potřebuješ urovnat, a pohnul se zas někam dál? Vyřešil si svoje problémy a šel si po svých?“ Gabi vzhlédl k Ronimu. „Nejde o to, že bych tě tu nechtěl, vážně ne, jde mi o tebe. Celé dny prospíš a vymýšlíš si kdovíco s tím svým olivovým olejem, nevím a ani nechci vědět, jaké čachry provádíš, aby sis na tom kšeftu namastil kapsu. Neodsuzuju tě, je to tvůj život. Ale možná by ses mohl pokusit vyléčit z těch svých bláznivin, z těch nenasytných choutek, já za tebe volám k Hospodinovi z hloubi srdce, křičím a pláču a snažně ho prosím, aby ti pomohl, jako pomohl předtím mně.“

Roni položil bratrovi ruku na rameno. „Děkuju ti, Gabi,“ řekl. „Vím, že ti na mně záleží.“ Zašel do kuchyně postavit oběma na kafe a pak se posadili v obýváku. A než se Gabi stačil natáhnout po jedné ze svých knih, začal mu Roni vyprávět, proč sem do osady přišel.

* * *

„Po vojně. Po kibucu. Potom, co umřela máma Gila. Kluk z kibucu v Tel Avivu. Byt v ulici Krále Šalamouna. Zlatý rybičky. Bar na náměstí Králů Izraele. Bar BaraBush. Společný podnikání s Orenem Azulajem. Pamatuješ na něj? Starý dobrý časy, blažený devadesátky, velký voči. A člověk chtěl furt víc a víc. Víc holek. Víc kšeftů. Víc prachů.“

Vyprávěl, jak se seznámil s Idanem Lowenhoffem, který mu otevřel oči a uvedl ho do newyorského světa velkých financí. O tom, jak získal bakaláře z ekonomie v Tel Avivu a MBA na obchodní škole v New Yorku. O investiční bance Goldstein-Liebermann-Weiss, o soukromých klientech, o nekonečných dnech strávených před monitorem počítače a o adrenalinu z obchodování na burze a z peněz – o astronomických částkách, které vydělal, a jakkoli se snažil to vysvětlit, Gabi nechápal, jak je možné, že mu nezbylo nic, naopak zůstal po krk v dluzích, které nemá šanci v životě splatit.

Byl to dlouhý monolog někoho, kdo si celý příběh přehrál v hlavě už bezpočtukrát; kdo si v duchu rozebral všechny ty ambice, cíle a motivy ze všech stran, přesto dosud nepronikl k jejich nejhlubšímu jádru. Riskantní kroky, úspěchy a chyby, které během pár měsíců onoho nejdramatičtějšího podzimu americké ekonomiky dovedly jeho krátkou, leč strmou kariéru do závratných výšin a poté k smrtícímu pádu, až se nakonec jednoho zimního dne ocitl ze San Franciska rovnýma nohama tady, v malé ilegální osadě na Západním břehu, na sobě drahý oblek od Hugo Bosse a na nohou roztrhané ponožky, což byl v té době prakticky veškerý majetek, který mu zbyl.

Gabi si naklonil šálek ke rtům, ale už byl prázdný. Chvíli do něj hleděl, jako by čekal na svolení. „No…“ nakonec, „jsem rád, že jsi mi to řekl.“ Od Roniho příjezdu spolu bratři skoro nemluvili, ačkoli Gabi se z něj několikrát pokusil něco vytáhnout. Vlastně po celý jejich život to vypadalo takhle. Málokdy se jim poštěstilo vést spolu dlouhý, důvěrný rozhovor.

„A co ty si o tom myslíš?“ zeptal se Roni.

„Ty víš, co si myslím. Všechno je v rukou Božích. Jestliže tě Všemohoucí přivedl až sem, pak to tak mělo být.“

Roni na něj udiveně pohlédl, ale nechal to bez odpovědi. Zvedl se a šel na záchod, a když se vrátil, našel Gabiho v přesně stejné poloze jako předtím, usazeného v křesle. Zeptal se: „Ty teď hodně pracuješ, viď, brácho?“

„Chválabohu, práce je dost,“ zvedl k němu oči Gabi.

„Tak to jsem moc rád. Takže si určitě něco našetříš, viď? Život je tu docela levnej, za karavan platíš – kolik jsi to říkal? Tři stovky měsíčně?“

„No takhle, zase na druhou stranu platy jsou tu nižší než někde ve městě. Ale snažím se, s pomocí Boží.“

Rozhostilo se mlčení a Gabi vzápětí pochopil, co znamená. Někdy prostě poznal, co má Roni za lubem. „Roni, já ti nic dát nemůžu. Vlastně když se to vezme, už takhle ti dávám dost. Nakupuju jídlo, platím účty…“

„Já vím, jasně. A co ten spořicí účet strýce Jarona? Na něm nic nezbylo?“

„Už dávno ne. Žiju z toho, co vydělám. A když si dám něco stranou, je to na svatou věc.“

„Vždyť já taky neříkám, že se máš vzdát peněz na dobrou věc, chraňbůh. A co vůbec je to za svatou věc?“

Gabi chtěl na Roš ha-šana odjet do Umaně na pouť k hrobu rabiho Nachmana. Už několik let na to pomýšlel a letos se rozhodl, že si tenhle sen splní. „Napnu se do délky a roztáhnu se do šířky, abych pro něj získal milosrdenství, a za lokny u skrání jej vytáhnu z hlubin šeólu,“ pravil rabi Nachman o poutníkovi, který přijde navštívit místo jeho posledního odpočinku, a Gabi cítil, že to potřebuje víc než kdy dřív. Přijít na jiné myšlenky. Spatřit zeleň kolem sebe, cítit déšť na ramenou. Vzdálit se odsud a přiblížit se rabimu Nachmanovi, co nejvíce to jde. Padnout tváří k zemi a modlit se s tisíci dalšími u jeho hrobky a v klojzu, jeho synagoze. Tančit a zpívat se svitkem Tóry, ta tryskající radost, jak to viděl na YouTube. V osamění se pohroužit do usebrané modlitby tam v lesích, mezi stromy, jako to míval ve zvyku rabi Nachman v podzimu života, jako to dělával Natan z Braclavi, ve stínu velkého Baal Šem Tova v Medžybiži, u rabiho Levi Jicchaka z Berdičevi. Rabi Nachman přislíbil věčnou spásu tomu, kdo se vydá na pouť k jeho hrobu, věnuje alespoň pár grošů na dobročinné účely za svou duši a odrecituje Tikun klali, deset kajícných žalmů za všechny své hříchy.

„Za jak dlouho je tu Roš ha-šana? Za čtyři měsíce, za pět? Tak to je v pohodě. Do tý doby si zajistím normální půjčku v bance a začnou chodit první objednávky. Jasná věc. V žádným případě nepřijdeš letos o cestu do Umaně, brácho, a poslouchej mě dobře, nejen to – za rok tam poletíš znovu, já to platím. Co ty na to, dobrej bonus, ne? Tomu se říká pořádnej úrok, ať nežeru!“

Gabi nevěděl, co na to má říct.

Mlčel i po dalších deseti minutách. Jeho myšlenky se dál tříštily o lebeční stěnu. Vždyť to nedává žádný smysl. Misky vah ne a ne najít rovnováhu – na jedné spočíval jeho sen, peníze vydělané v potu tváře obděláváním půdy a zvelebováním země zaslíbené; na té druhé pak jen podezřelý, amatérský obchod s Araby, do kterého se hrne nezodpovědný, chronický potížista. Který s ním přerušil kontakty. Který se ani jedinkrát neozval vlastnímu bratrovi v nejtěžším období jeho života. Vlastně vůbec všechno, čemu věřil, celý jeho způsob života – a proti tomu naprosté popření toho všeho. Jenže na druhou stranu je to jeho starší bratr a ocitl se v úzkých, prosí ho o pomoc. Co když je pro něj právě tohle jediný způsob, jak vybřednout z potíží a zamířit vzhůru, ke světlu? Chce to bratrovi upřít jen kvůli hrsti bankovek? A třeba má Roni pravdu a tohle je jedinečná příležitost, sázka na jistotu, a jemu se půjčka vrátí i se slíbeným úrokem? Gabi toužil poradit se s Všemohoucím, s rabínem, s knihami.

Roni vyšel ven, posadil se na zápraží a vykouřil cigaretu. Pak se vrátil, ještě chvíli počkal a nakonec řekl trpce: „Proč pořád mlčíš?“

„Pohruž se do mlčení. Vždyť právě mlčení je ti třeba, aby ses mohl povznést k myšlenkám, jež stojí výše než všechna slova. Zbožný muž mlčí namísto slov.“

Roni zoufale zavrtěl hlavou. Nalil si do skleničky vodu z kohoutku a posadil se do křesla. Pak řekl: „Býval jsi jiný. Otevřenější. Zvídavější. Nevím.“

„A k čemu mi to bylo?“

Teď zase Roni nevěděl, co odpovědět.

„Je snad lepší vést bar někde v Tel Avivu?“ pokračoval Gabi. „Přijít o miliony, co ti svěřili klienti a banka, i o svoje vlastní peníze a pak utéct před zodpovědností? A nakonec chodit s prosíkem a shánět peníze na nějaký pochybný kšeftík s Araby?“

„Nemíním se omlouvat za to, že jsem dělal byznys a byl jsem v tom dobrej. Copak tvůj život je nějak lepší? Jsi šťastnější? Jsi morálně nade mnou? A co vůbec jsou ty tvoje morální hodnoty? Mlčet? Modlit se? Přestat každej pátek v určitou hodinu užívat elektrický spotřebiče? Nechápu to.“

„Já vím, že nechápeš,“ řekl Gabi. Přihrávka na smeč.

„Tak mi to vysvětli. Co ti to dává, že v jednom kuse čteš a učíš se nazpaměť, co řekl nějakej ukrajinskej rabín před dvě stě lety, že máš mlčet nebo zpívat nebo se radovat a co já vím, co ještě?“

„Dává mi klid,“ odvětil Gabi. „Mír v duši, lásku, radost. To všechno mi Všemohoucí dává. Ty to nějak nechceš připustit, ze všech sil se snažíš to nevidět.“

„Anebo se naopak ty ze všech sil snažíš to vidět?“

„Já se nesnažím. Cítím to. Cítím, že jsem našel domov.“

„Jakej domov, prosím tě. Domov. Tohle je fakt domov – ilegální domov, podle rozhodnutí soudu. Připadáš si doma, když někdo propíchne pneumatiku u armádního džípu vojáka, který vás tu chrání? Na to nemáš nějaký výrok, co bys mi tu zarecitoval? Zákon vám nic neříká?“

„Je lepší nerespektovat zákon než nerespektovat Boha.“

„A co respekt k lidem?“

„Ty mi tady budeš něco vykládat o respektu k lidem? Zrovna ty? Jediný, co tě zajímá, je ten tvůj směšný projekt s olivovým olejem. Nemysli si, tady se to nikomu nelíbí. Už ses dostal do řečí. Kdekdo se ptá, jak dlouho tu hodláš zůstat. Proč jsme tě přijali mezi sebe a necháváme tě tu žít, když ty pak jdeš a kšeftuješ s Araby. A teď ještě chceš, abych ti na tohle půjčil?“ Gabi zvyšoval hlas. Nechtěl tu hádku hrotit, ale když Roni nedá jinak, naleje mu čistého vína, jen ať ví, jak se věci mají.

„Aha, tak o tohle jde. Už je mi to jasný. Dělám s krvelačným nepřítelem čili jsem cynickej bezpáteřní hajzl, kterýmu jde jen o prachy. Ale postavit se proti pokrytectví a násilí, dělat s lidma, co jsou celkem vzato nakonec chudáci, je podle tebe taky amorální? A že jsem se dostal do řečí? Bezva. Jen ať mi to přijdou říct pěkně přímo do očí. Ať mi řeknou, že mám táhnout pryč.“

Gabi se zatvářil nezúčastněně. „Koukám, že sis osvojil jazyk levicových extremistů. Prosím tě. Ti chudáčci malí Arabové, hodní Arabové, co by nikomu nezkřivili ani vlásek, pořád jen Arabové, Arabové, Arabové…“

„Arabové asi můžou i za to, že tvoje žena a dítě si nepřejí, aby ses k nim na krok přiblížil, co?“ křičel Roni. „Můžou za to Arabové a sekulární hodnoty a chtíč a honba za mamonem. Jo? Kdežto svatost země izraelské a chválení Hospodina a mlčení – to ti pomůže zapomenout na Mikiho a Annu, že jo?“ Roni toho měl na jazyku víc, ale Gabiho pohled ho přiměl zastavit. Vyšel ven, kráčel dolů až na okraj pahorku, k zářícím hvězdám plujícím ve větru, do temné noci. Když se vrátil, Gabi už spal. Ale na stole Roniho čekal vypsaný šek.

Podezřelý

O několik dní později zazvonil navečer Gabimu telefon. „Gabriel Nechuštan, prosím,“ ohlásil se. Jméno Gabriel ještě stále vyvolávalo na Roniho tváři úsměv. „To je pro tebe,“ podal mu Gabi telefon. Úsměv vystřídalo zkrabacené čelo.

Hodinu poté už Roni vcházel do sousedního karavanu, kde bydleli Jisraeliovi. Nechama mu přinesla čaj s mátou a nabídla mu sušenky. Posadil se na židli, na niž mu Chilik ukázal. „Nerozumím, proč jste si mě pozvali,“ řekl Chilikovi, Otnielovi a Jean-Marku Hirschsonovi, kteří už čekali usazení na pohovce naproti němu. „O co jde? Další zasedání výboru pro přijímání nových osadníků?“ Rty se mu roztáhly do úsměvu plného drobků ze sušenek. Vskrytu duše doufal, že mezitím změnili názor a chystají se mu nabídnout, aby se do nového karavanu přestěhoval namísto rodiny Gottliebových.

„Podívej, Roni,“ začal Chilik. Pohled upíral k jakémusi bodu nad Roniho hlavou a nehtem se škrabal na čele pod místem, kde měl posazenou kipu. Otniel mu hleděl přímo do očí a Jean-Marc se zdál být zaujat drobnou nášivkou krokodýla na jeho růžovém tričku značky Lacoste. „Pojďme rovnou k věci. Nám je celkem jasné, že všechno, co ti teď řekneme, popřeš a určitě nám k tomu nic bližšího nesdělíš. Přesto jsme si tě sem pozvali, protože je pro nás důležité, abys věděl, že víme.“

„Že víte co?“ zeptal se Roni.

„Moment, nech mě domluvit. Kde jsem to skončil?“

„Že je pro nás důležité, abys věděl, že víme,“ pronesl Jean-Marc, aniž přitom spustil z Roniho zrak.

„Ano. Jenom chceme, abys věděl, že víme. Nalož s tou informací, jak uznáš za vhodné. Jestli to oznámíš svým nadřízeným, nebo si to necháš pro sebe, záleží jen na tobě.“ Roni vrhl na Chilika nechápavý pohled. „A teď mě dobře poslouchej, chci ti říct ještě jednu věc. My si vážíme toho, co děláte. Velice. Odvádíte náročnou, důležitou práci, dnem i nocí bdíte nad bezpečností této země. Dokonce i v osadách operujete, Židovská divize a tak dále, neříkám, že ne. I když popravdě řečeno, s tím dohledem to trochu přeháníte, my tady opravdu, věřte nevěřte, nesedíme na pahorcích a nesnoveme atentát na premiéra ani vraždy Arabů. Nepopírám, že jsou tu určité nežádoucí elementy. Plevel, který je nutno vymýtit. Řekněme určitá skupinka lidí, která se ve jménu v zásadě správného cíle nechá strhnout k nesprávným činům, občas je to jen provokace, občas za to ani úplně nemůže, ale to teď nechme stranou.“ Otniel přikyvoval. „Čili my chápeme důležitost vaší úlohy. A stejně tak potřebu mít v osadách své lidi, kteří vám přinášejí informace.“

Chilik se odmlčel a upil trochu ze své instantní kávy s cukrem. Šneur z pokojíku přivolal pláčem matku. Roni přelétl pobaveným pohledem trojici mužů, usazených naproti němu. Nadechl se k odpovědi, ale Chilik ho předstihl.

„A co se týče té záležitosti s Gottliebovými, podívej, my chápeme, že se tě to dotklo. Je nám jasné, že ses tam chtěl nastěhovat jen dočasně.“

„Ale vůbec ne, nesmysl. To je pro mě uzavřená kapitola,“ ujistil je Roni.

„Dělalo by to zlou krev, chápeš,“ pokračoval Chilik a vůbec si nevšímal Roniho odpovědi. „Měli jsme tu seznam čekatelů a obecně dáváme přednost mladým, zbožným rodinám, lidem, se kterými můžeme počítat dlouhodobě…“ Podíval se na své druhy usazené na pohovce a pak se znovu obrátil k Ronimu. „Zkrátka chceme říct asi tolik: samozřejmě chápeme, že tvoje práce tady je důležitá, dělej, jak uznáš za vhodné, ale pokud by to bylo jen trochu možné, velice bychom za stávajících okolností ocenili, kdybys nám dal nějaký čas k dobru, abychom si stihli zařídit pár věcí, vždyť nakonec co tak dramatického jsme udělali? Plánujeme snad teroristický útok? Objevil se tu karavan, nastěhovali jsme do něj rodinu. Nic víc. Nemusí to hned vědět celý svět.“

Roni udiveně ukázal prstem na sebe, jako by říkal, to mluvíš o mně? Já že donáším nějaké informace? Komu bych já asi mohl do-

„Tak či onak,“ vložil se do toho Otniel, „ti přejeme hodně zdaru. Vážně. Víš, Roni, jsi u nás vítaným hostem, žiješ u bratra, kterého tu máme moc rádi, a upřímně ti za nás za všechny říkám, že nás bude velice těšit, když zůstaneš pod naší střechou, jak jen dlouho budeš chtít. Ano? Ale pojďme se domluvit, že jakmile to půjde, sladíme navzájem svá stanoviska. Platí?“ Otniel si zaklepal prstem na spodní víčko.

„My víme, že nemůžeš říct ano ani ne nebo cokoli přiznat,“ uzavřel debatu Jean-Marc. „Jen říkáme, že víme, a jestli to trochu půjde, uvítali bychom, kdybys vzal ohled na naši situaci. To je celé.“

Tři osadníci upili každý ze svého šálku kávy. Jean-Marc se natáhl pro piškot s ovocnou náplní a zamumlal: „Mmm… meruňková.“ Roni pochopil, že schůze skončila, a zvedl se k odchodu. „Dobrá, tak já půjdu. Ledaže byste mi chtěli ještě něco říct?“ Otniel vstal a položil mu svou širokou dlaň na rameno. „To je všechno, milý příteli. Můžeš jít. Dobrou noc a vyřiď mé nejsrdečnější pozdravení Gabrielovi. A Chiliku,“ obrátil se na svého druha, „opravdu nechceš Roniho využít pro tu svou disertaci o kibucnickém hnutí?“

„Moc rád,“ řekl Chilik. „Určitě k tomu bude víc příležitostí, až Nechama porodí.“

Když vyšel podezřelý ven, vyměnili si přítomní mlčky pohledy.

Roni se rozhodl pro krátkou procházku po silnici vedoucí kolem osady. Noc byla příjemně chladná, vítr se utišil, jen tu a tam povíval mírný vánek, Roni si dlaní zakryl plamínek zapalovače a zapálil si cigaretu. Ke svému překvapení na cestě potkal bratra, kterému právě začínala noční hlídka. „Dobrý?“ zeptal se Gabi.

„Jo, v pohodě.“

„Co chtěli?“

„Ale, tak různě… Ani ti nevím. Vlastně jsem to úplně nepochopil.“

„No nic, probereme to pak. Jdu si číst výroky rabiho Nachmana. Těším se na to celý den.“

Roni pobaveně stočil zrak ke knížce, kterou bratr nesl. „Jasně. Užij si to, kamaráde.“

O několik dní později zavolal Ariel. Roni zrovna ležel na gauči jen v trenýrkách a s nohama nahoře a Gabi seděl naproti němu, pohroužený do jedné z knih rabiho Nachmana, tiše přitom pohyboval rty a oči se mu třpytily, žádné vnější vyrušení ho nemohlo vytrhnout ze soustředěné četby. Roni si všiml prohlubujících se koutů pod jeho širokou kipou, nevyhnutelného příznaku počínajícího plešatění. Znepokojeně si prsty prohrábl vlasy, ale nebyl důvod k obavám, pořád táž hustá, ježatá čupřina tmavých vlasů, teď už dost odrostlých, aby to za normálních okolností ospravedlnilo návštěvu holiče. Ariel mluvil s expertem na mlýnské kameny. Začíná mít pochybnosti. Poslal Ronimu na e-mail odkaz na jedny internetové stránky. Má se na ně hned mrknout.

Roni šel do kuchyně ke starému laptopu a do telefonu řekl Arielovi: „To připojení tady je zoufalý. Už kvůli tomu s tím tady jednoho dne praštím a uteču zpátky do civilizace.“ Zatímco čekal, až vytáčecí modem dobzučí a naváže spojení, vypadla elektřina a počítač bez funkční záložní baterie zhasl. „Doprdele práce, zasranej krám! Já se z týhle smradlavý díry jednou poseru! Copak takhle jde žít, kurva?!?“ Za pár vteřin elektřina zase naskočila a Roni znovu zapnul počítač. Uvnitř to zaškrundalo, počítač chvíli přemýšlel, pohasl, znovu se rozsvítil, pak se na blankytně modrém pozadí zavlnilo logo Windows, z reproduktorů se ozval uvítací tón a trvalo ještě dobré tři čtyři minuty, než se stroj zahřál, rozběhl a byl opět připraven k použití. Roni znovu kliknul na ikonku připojení k internetu a znovu čekal, až se ozve zvuk vytáčení a zvuk obsazené linky a pak zase zvuk vytáčení a obsazené linky, až se konečně vytáčení zachytilo signálu a pohltily ho skřípějící, hvízdající, chroustající čelisti internetu. Roni otevřel správce elektronické pošty, který také s načítáním nijak nespěchal, pak našel e-mail od Ariela, klikl na odkaz a čekal, až se šnečím tempem otevře internetový prohlížeč a konečně spatří před sebou břehy země zaslíbené.

Oči mu potemněly.

„Děláš si ze mě srandu?“ zeptal se Ariela, který celou tu dobu čekal na druhém konci. „Myslel jsem, že tuhletu záležitost už máme vyřešenou.“

„Kvalita mlýnských kamenů je výrazně nižší než u moderních lisoven vybavených centrifugou. Ten můj člověk, co se v tom vyzná, tvrdí, že tuhle metodu dneska už nikdo nepoužívá. Ty kameny jsou špinavý, na obsluhu je potřeba víc lidí, chytá se na nich plíseň a olej je pak nakyslý, zanechává na jazyku pachuť, někdy je i zkažený. Říká, že Arabové s tou svojí tradiční výrobou ustrnuli někde před sto lety, nepoužívají ani chemický postřik proti hmyzu…“

„No jistě že je to bez postřiku! Je to bio! Arieli, prosím tě, vykašli se na tyhle chytrolíny z Tel Avivu, co vědí všechno nejlíp! Ať si vykládají, co chtějí, nakonec je olej od Músy strčí všechny do kapsy! A to hlavně díky tomu, co se na těch mlýnských kamenech za ty roky užívání usadilo. Myslíš, že když někdo ochutnává olivový olej, zajímají ho nějaký centrifugy? Co je komu po tom? Nabídneš jim vynikající olivový olej za bezkonkurenční cenu, řekneš jim, že je to bio výroba, tradiční receptura, chuť stará tisíce let. A půjde to na dračku.“

Na druhé straně bylo ticho.

Roni dodal: „Co ti vadí na tom kšeftu s Músou?“

„Nechci porušit zákon.“

„Vydrž chvilku,“ řekl Roni. Natáhl si kraťasy a tričko, obul si gumové žabky a vyšel ven, zamířil k dětskému hřišti a posadil se na lavičku. „Neporušujeme žádnej zákon,“ zašeptal do sluchátka. „Děláme byznys.“ Po zádech mu přeběhl mráz. Déjà vu. Není to tak dávno, kdy mu kdosi řekl právě tuhle větu. „Tohleto je tady na Západním břehu nejlepší,“ pokračoval. „Neplatěj tu žádný zákony, můžeš si je vymyslet sám podle toho, jak se ti to zrovna hodí. Je tu tak levně, že ti to hlava nebere. Jako by to byl jinej stát. Čína vyrábí pro Ameriku, ale spousta lidí ještě nepochopila, že tady na Západním břehu se dá vyrábět úplně stejně pro Izrael. Je to jednoduchý jak facka, a tím geniální.“

„Chceš tomu říkat extra panenský olej, a přitom na to nemáme štempl od Asociace výrobců olivových produktů.“

„Všichni to tak dělají. Copak jsi nečetl ten článek v Jediot? Tak tam nenapíšem ‚Ověřeno Asociací výrobců‘. Dáme tam jen ‚Extra panenský olivový olej‘. Nebo co já vím, můžem to tam nechat jenom anglicky, Extra Virgin, což je to samý.“ Sundal si sluneční brýle, aby se podíval na dlouhé černé vlasy Gitit Asisové, která právě houpala v náručí malého Šuv-Ela. Když už je řeč o extra panenských věcech. „Našels butik, který by od nás odebíral zboží a platil hotově?“

„Nebude fakt lepší to mít všechno v pořádku a držet se pravidel, vést účetní knihy a tak dále?“

Nad obzorem plál západ slunce a vítr prohánějící se po návrší zesílil. Roni se podrbal za uchem. „Hele, mně se teď vážně nechce začít řešit daň z příjmu a DPH, dokud nebude jasný, že obchody šlapou. To není žádný porušení zákona, tohle je prostě rozjezd novýho podnikání, chvilku potrvá, než se postavíme na nohy a uvidíme, jestli to stojí za tu námahu. To se podle tebe máme pustit do všeho toho papírování, založit firmu, zapsat se do obchodního rejstříku a hned začít sypat prachy tý nenažraný hydře, když jsme ještě ani neviděli první vydělanej šekel?“

Na druhé straně mlčení.

„Páni, s tebou je teda řeč.“

„Nevím, Roni. Musím si to ještě promyslet.“

„O čem chceš přemýšlet? Přijeď sem ještě jednou. Především tě tady čeká šek, můj podíl do začátku, jak jsi požadoval, a po právu. A krom toho se potřebuješ trochu uklidnit, nemít pořád prdel sevřenou strachem, víš? Napodruhý už to nepůsobí tak hrozivě, uvidíš. Pět minut budeš zírat na poušť a sám zjistíš, že najednou mluvíš jinak. Vy jste tam dole pěkný poserové, to ti povím.“

„A co když nenajdu butik, kterej by nám to prodával? Co když přijdou na to, že je to olej, co drtil na mlýnských kamenech nějaký Arab s oslem?“

„Takhle mluvíš o prvotřídním produktu firmy Roni a Músá, es er ó? Dej jim ochutnat kapku na špičku jazyka a sleduj to rodeo, centrifuga hadr! Tradiční způsob výroby, prověřeno pěti tisíci let zkušeností, není nad olivovej olej z kamennýho lisu!“ Po této poslední větě, vyslovené zvýšeným hlasem, pozvedla Šaulit Rivlinová hlavu, skloněnou nad kočárkem malého Zevulunka. Roni se usmál a zamával jí, Šaulit mu úsměv opětovala a znovu začala děťátku zpívat. „Arieli, chlape, už mě fakt začínáš unavovat. Víš, jak se říká španělsky, mučačo mučača, pěkně jedno po druhým. Nejdřív si o tom ještě jednou v klidu promluvíme. Pak obejdeš butikový obchody. Chtěl bych vidět krám, kde to za tuhle cenu nevezmou.“

„Tak víš co? Udělejme to tak, jak říkáš. Zjistím, kdy budu mít čas zase přijet.“

Roni se zasmál. „Já věděl, že tě to tady chytlo za koule, kluku osadnická!“ Zaklapl telefon a pomyslel si, zato mě to tady nechytlo. Ještě pořád se mu ježily chlupy z toho výpadku elektřiny a šnečí rychlosti internetového připojení. A toužil po tom nechat se ostříhat. Dát si colu light ve skleněné lahvi, zapálit si cigáro a nechat si přinést na stůl mističku kešú oříšků. Jenže kde by tohle všechno tady sehnal? Jak můžou lidi takhle žít?

Pochybnosti

Na pahorek se snášel večer. Branou u strážní budky projížděla auta, za volantem řidiči, kteří se vraceli z univerzity, z přednášek, z velkoprodejny s nářadím a domácími potřebami, zamávali usměvavému Jonimu u brány, zaparkovali před domem a z kufru auta vytáhli tašky s nákupem. Čím více ubývalo světla, tím více sílil v dokonalé souhře živlů vítr. V tomto ročním období býval vítr nepříjemný, v prudkých poryvech zachvíval karavany, rozkývával houpačky na Mamelsteinově dětském hřišti, opíral se do kačera Donalda na zápraží Gabiho domku, proháněl se pod podlahami domácností i vyskleným oknem rozříznutého vraku staré peugeotky stočtyřky, otřásal značkou kruhového objezdu před synagogou, třepetal igelitem Otnielova skleníku se žampiony, unášel s sebou tu a tam zlostné zaštěkání Bejlina a Condoleezzy i hladový, unavený či bolestivý pláč nemluvňat. Vítr také napnul husí kůži na pažích Roniho, který vyšel z domku jen v tričku uprostřed telefonního hovoru, a čechral krásné dlouhé vlasy Gitit. Vířil prach a písek, jejichž kotouče se zvedaly v dálce, hnal oblaka po obloze a tu a tam s sebou přinesl pár zbloudilých vlhkých kapek deště.

Matky a starší sourozenci si hráli s nejmenšími dětmi, četli jim pohádky a koupali je společně či každého zvlášť, muži odhodili noviny na křeslo a na chvíli se posadili, objali to z dítek, které jim zrovna vyskočilo na klín, pili čaj. Ti, co pracovali fyzicky a dřeli vlastníma rukama, ze sebe smyli lopotu, pot a špínu. Druzí zvedli prsty od klávesnice a promnuli si oči.

Cestou na večerní bohoslužbu svírali v náručí své modlitební knížky a choulili se do sebe, jak kráčeli ve větru sklonění, ale nesehnutí. Někteří tu byli už před západem slunce, aby odrecitovali odpolední modlitbu, a teď vyšli ven na cigaretu, posadili se na dřevěnou lavici, kterou sem kterási dobrá duše přivezla z Jeruzaléma, vyptávali se, jak to vypadá s buldozery, a zjišťovali, co je pravdy na tom či onom zaslechnutém drbu. Skláněli hlavu a zvyšovali hlas, aby přehlušili skučení větru, pak si urovnali kipu na temeni a spěchali zpátky dovnitř, než se po společné modlitbě rozejdou do svých domovů, k ženám a dětem.

Nechama Jisraeliová smažila omeletu manželovi a jejich dvěma synům, čtyřletému Boazovi a dvouletému Šneurovi. Chilik jí sliboval, že až se porod přiblíží, pomůže jí s dětmi, zvlášť s přípravou večeře – Nechama pojala myšlenku, že jednou za dva týdny uspořádá pro ženy z osady kroužek studia Tóry, a Chilik ji v tom podporoval, dokonce přislíbil, že děti zatím pohlídá. Nakonec měl ale plnou hlavu starostí s hrozící evakuací, s nastěhováním rodiny Gottliebových a vším okolo, a krom toho odjel několikrát na univerzitu, cítil, že potřebuje pohnout s disertací, která uvázla na mrtvém bodě. Začal číst Zloděje v noci od Arthura Koestlera, knihu, která výtečně zachycuje atmosféru v kibucnickém hnutí na konci třicátých let, v dobách osidlování Galileje – popisuje vztahy s Araby, skupování půdy Židovským národním fondem a zakládání nových kibuců.

A tak Nechama v devátém měsíci těhotenství po celém dni v mateřské školce, kde se starala o malé děti, nakonec zase stála u kuchyňské linky a míchala vajíčka na omeletu. Vše je v rukou Božích, usmála se pro sebe unaveně a snažila si vybavit ten moment dnes ráno, kdy děti dirigované jejím Boazem a Emunou Asisovou zpívaly společně Lecha dodi. Chilik se vrátil ze synagogy, řekl: „Dej mi dvě minutky, prosím, potřebuju to,“ svalil se do křesla a oba synové na něj skočili. „Jen si odpočiň, žádný spěch,“ řekla mu. „Kluci, povězte tátovi, co jste dneska dělali ve školce.“ Pověděli mu to. Chilik se podivoval. Po večeři, když uložila děti, uklidila Nechama nepořádek v kuchyni a v obýváku, umyla nádobí a v devět padla do postele. „Jsem úplně hotová,“ stačila ještě oznámit manželovi, než ji spoutaly šlahouny spánku, a Chilik si sundal brýle a odložil je na noční stolek, pak si sňal kipu a složil ji vedle nich, lehl si k ní a pohladil ji po kulatém bříšku, a než se rozmyslel, jestli si přečte politické komentáře v Jediot achronot, anebo ještě pár stránek v rozečtené Koestlerově knize, znavilo ho její hluboké oddechování a sám se propadl do propastných hlubin spánku.

U Asisů vládl jako obvykle divoký mumraj. Šuv-El seděl na klíně Gitit, která se do něj po zamumlání požehnání za plody země pokusila vpravit aspoň trochu rajčatového a okurkového salátu, o který nejevil žádný zájem. Chtěl jen „pomeuanťovou ťávu“, kterou mu nalili do skleničky a on ji s gustem pil. Otniel jedl salát lžící a přitom mluvil po telefonu se svým distributorem Moranem. „Jakire! Kolik kozího jogurtu tam máme objednaného na zítřek? Ne, ne jogurtu, Jakire! Kolik cherry rajčat na zítřek? Cože? Obojí? Můžete být chvíli zticha? Chananjáši!“

Jakir zakřičel odvedle: „Už jdu, hned to bude!“ Byl zrovna připojený k internetu, pohroužený do hry Second Life pro neomezený počet hráčů, kde si každý vytvoří vlastní postavu, pohybuje se s ní po virtuálním světě, získává vybavení – od tkaniček do bot až po dům – a vstupuje do kontaktu s dalšími postavami. Jakir si ve hře Second Life vytvořil jako avátar postavu osadníka, který mu byl docela podobný, jen měl plnovous, a našel si tam pár kamarádů, zapálených zbožných sionistů, jako byl sám, a s nimi se usadil na ostrově, jemuž dali hebrejský název Tekuma neboli Obroda, zřídili si tam synagogu a společně se tu modlili, povídali si, potloukali se po ostrově a udržovali plamínek věčného ohně.

Jeho matka Ráchel se ohlídla a zvolala: „Proč sedí Jakir u počítače? Musí se navečeřet. Jakire! Pojď jíst a zavři už ten počítač!“

Otniel odpověděl: „Vydrž s tím chvilku, mám na telefonu Morana, tohle nepočká!“

Jakirova parta se zrovna chystala navštívit Islam Online, jednu z muslimských zón ve hře Second Life, zkusit trochu pošťouchnout Araby. Omluvil se, že se toho nebude moct s ostatními zúčastnit, odhlásil se, rychle přelétl očima objednávky a přišel ke stolu zrovna v okamžiku, kdy Chananjáš strčil do Emuny a shodil ji ze židle, Emuna se praštila hlavou o nohu stolu a nahlas se rozbrečela, až odkryla v ústech mezeru po chybějícím zubu, a Šuv-El sklouzl z klína Gitit, aby ji pohladil a udělal „malá“, a Dvora řekla Jakirovi: „Dej si salát, je skvělej,“ a Jakir se zeptal: „A máme ještě něco jinýho?“ a Gitit řekla: „Jogurt,“ a Ráchel vykřikla: „Chananjáši, okamžitě se omluv!“

Neta Hirschsonová se obrátila na Jean-Marka a řekla: „Nevím, co máme vařit teď na šabat, až přijede sestra. Jí jenom glatt košer. Myslíš, že se jí na to mám zeptat přímo? Anebo se poradíme s rabínem, co se v takových případech dělá?“

„A to nemůžeme prostě koupit něco glatt košer v obchodě?“ odpověděl nejistě. Jean-Marc se narodil do úplně sekulární rodiny v osadě Jamit na Sinaji. Jeho otec, vinař původem z Francie, a matka, dcera partyzánky a kibucníka, pomáhali v sedmdesátých letech založit osadu Maale Chermeš I.

„Ale co nádobí?“ připomněla Neta další zádrhel.

„Tak se zeptej rabína.“

Po jídle Neta uvařila kávu, nakrájela pár kousků koláče a zeptala se: „Myslíš, že bych ji měla seznámit s Gabrielem?“

„Kterým Gabrielem?“

„Nechuštanem.“

„S tímhle? Blázníš? Vždyť se teprv před pár lety vrátil k víře.“

„To ty taky,“ odvětila dcera rabína z osady Ofra a spoluzakladatelky Sebastie, vůbec první osady na Západním břehu.

„No právě. Jak k tomu přijdou tví rodiče, to jim chceš hodit na krk dalšího takovýho, jako jsem já? A krom toho vaši znali mě i moje rodiče už z dřívějška, čili jsem nebyl jen tak nějakej cizí člověk, co se dal na víru, ale o jeho minulosti se nic neví.“

„Mně přijde milej. Uzavřenej, hluboce věřící. Co by tak mohl skrývat? Celá ta záležitost s jeho synem je hrozně smutná. Podle mě je to hodnej kluk.“

„A navíc je rozvedenej,“ pokračoval Jean-Marc v nesouhlasných námitkách.

„Co se dá dělat. Stalo se, ale teď už je to minulost. Podívej se na něj teď, jak u sebe nechává bydlet toho svýho divnýho bratra. Musí mít úplně bezednou trpělivost.“

„Je to hodnej kluk, já neříkám, že není. Ale pro tvou sestru se nehodí. Je moc starej. A ona má ještě dost času, ne?“

„Už je jí skoro čtyřiadvacet.“

„Aha.“ Přidržel si šálek kávy ve vzduchu a zamyslel se. „Chápu. Zamyslím se, jestli bych o někom nevěděl.“

„S tím si nelam hlavu. Hlavně teď musíme vyřešit to glatt košer jídlo,“ řekla Neta a pak se na manžela svůdně usmála. „Byla jsem se dneska ponořit do mikve. Co bys řekl tomu, že bychom mým rodičům místo zetě přivedli vnoučátko?“ Jean-Marc se usmál, ale když se otočila a zamířila do ložnice, úsměv na jeho rtech povadl. Snažili se o dítě od chvíle, co se vzali, tedy už víc než rok, a za tu dobu se z toho stal mechanický, pragmatický úkon beze stopy něhy a intimity, a Neta také pomalu ztrácela vyrovnanost a klid. Toužila po dětech, a jak čas plynul, touha se měnila v obsesi, která ji celou pohlcovala, takže se stávalo, že její vnitřní zahořklost vyhřezla znenadání na povrch – ve věčně nespokojených stížnostech na Jean-Marka, v hněvivých útocích na ty nestydaté levičáky v internetových diskusích pod články, v pokřikování na vojáky anebo na jiné vládní činitele, kteří se v osadě ke všeobecné zlosti objevili – a někdy, většinou v den, kdy přišla jako nevítaný host menstruace, se zase uzavřela do sebe, do mlčení, zrušila objednané schůzky s klienty svého kosmetického salonu, zatáhla žaluzie a zahrabala se do peřin. No jo, tak do práce.

Raja Gottliebová seděla na plastové židli v koutku a nedokázala zastavit příval slz, který se jí řinul z očí. „Kvůli tomuhle jsme opustili domov, Nachi?“ ptala se svého muže. Před chvílí uložili děti ke spánku. Nachum napůl seděl, napůl ležel na matraci v holém obýváku a snažil se působit pozitivně, ale ve skutečnosti nevěděl, co na to říct. Soupis nedostatků jejich „nového“ karavanu nebral konce: chybějící dveře u sprchového koutu způsobily v koupelně hotovou povodeň, nemluvě o necudném odhalení nahoty. Sprcha neměla hlavici, takže proud stříkal příliš prudce a vody kolem bylo ještě víc. V kuchyňském dřezu chyběl kohoutek s teplou vodou a Raja musela mýt nádobí ve studené. V dětském pokoji scházely žaluzie, a tak je tam musel Nachum přenést z rodičovské ložnice, kterou každé ráno už v šest zaplavilo ostré sluneční světlo. Největším ponížením je ale naplňoval čtverec vyříznutý z linoleové krytiny v kuchyni. Koho vůbec napadne ukrást kus linolea? Nachi Gottlieb zíral na chybějící čtverec, na jehož lepkavých okrajích se držela špína. Taková nehoráznost.

Věci stěhovali postupně v Nachumově autě, protože Otniel je požádal, aby si nenajímali stěhovací vůz, který by za dané choulostivé situace upoutal nežádoucí pozornost – často se tu pohybuje velitel roty a brigádní velitel, vojáci střežící vjezd do osady by mohli nahlásit příjezd stěhováků, o levicových organizacích a inspektorech civilní správy nemluvě, a krom toho – Otniel se zarazil, ohlédl se za sebe a pak ztlumil hlas – je dost dobře možné, že se tu mezi námi pohybuje agent nasazený tajnými službami, který odsud vynáší informace o našich aktivitách. Nehledě na to, že ani naši sousedé z Givat Ješua by patrně nebyli nadšení, kdyby se jim doneslo, že se do karavanu určeného jim, který čeká jen na povolení k transportu od ministerstva obrany, nastěhovala mezitím jiná rodina. Proto teď není radno na sebe zbytečně upozorňovat, vysvětlil Otniel. A tak Nachi jezdil tam a zpátky mezi Šilo a osadou na pahorku, musel si na to vzít pár dní dovolené a snažil se do auta vměstnat co nejvíc věcí, ale něco se do jeho Nissanu Winner prostě nevešlo, například pračka. A tak Raja prala ručně ve dřezu, kde netekla teplá voda, anebo nosila prádlo k přátelům v Maale Chermeš II, ale už jí to bylo trapné, dvě děti naplní pračku skoro každý den. Neměli zatím ani ledničku a troubu, a tak se snažili vystačit s malým přenosným chladicím boxem a elektrickým vařičem, který večer co večer vyhodil v celé osadě proud.

„Ale lidi jsou tu opravdu moc milí, napekli nám na uvítanou koláče, dětem přinesli hračky a viděla jsi, že v místním zpravodaji otiskli výzvu, ať každý, kdo si odnesl nějakou část zařízení, ji zase vrátí,“ pokusil se ji povzbudit. „A Šimimu i Tili se hrozně líbí zdejší hřiště.“ V odpověď se ozvala nová vlna vzlyků a on věděl proč. V Šilo měli skvěle vybavené dětské hřiště přímo pod okny, kam mohly děti kdykoli vyběhnout i bez jejich dohledu a hrát si tam každý den celé hodiny. „Hlavně aby je v noci zas neprobudil ten hnusnej vichr,“ pronesla úpěnlivě.

Nachum byl optik. Líbil se mu estetický aspekt té práce, který souvisel s módou, a pomáhala mu s ním Raja – společně s ním vybírala obroučky z katalogů, a když byla v obchodě, radila zákazníkům, které brýle budou nejlépe slušet jejich tvaru obličeje –, ale měl rád i její aspekt medicínský, vědomí, že pomáhá lidem vidět svět takový, jaký je. „Je tu nádherná příroda,“ vyhlédl z okna protrženou sítí proti komárům ven do temné noci. „Nemůžeš se kochat tímhle překrásným výhledem a současně si stěžovat, že tu moc fouká. Musíš se na to podívat z většího odstupu,“ řekl se smutkem v hlase.

Roni vyrazil na procházku. Zastavil se u brány, kde hlídkoval Joni, a pár minut spolu poslouchali rádio. „Ty vůbec nejezdíš domů?“ zeptal se vojáka. „Připadá mi, že tu jsi pořád.“

Joni, který listoval lifestylovým časopisem pro muže, se usmál. „Tenhle víkend se konečně dostanu domů.“

„A kde to je?“

„V Netanji.“

K Netanji neměl Roni co říct. Po chvíli se zvedl a usmál se: „Dobrou noc.“ Silný vítr venku ho přiměl zatnout zuby a hlavou mu prolétlo, chudák kluk. Ten si teda uměl vybrat to nejhorší z obou světů. Izraelec a černoch k tomu. Ještě že ten úsměv mu zůstal.

Cestou zpátky se zastavil v Gabiho srubu a rozsvítil uvnitř holou žárovku. Viděl, že Gabi už má skoro dokončený rám postele, a vzpomněl si, jak mu Gabi jednou řekl, že až bude postel hotová, přestěhuje se do srubu a bude tam i přespávat. Sice mu pořád ještě scházela tekoucí voda, neměl tam skoro žádný nábytek a střecha byla taky ještě rozestavěná – Gabi čekal na střešní tašky, které mu slíbil kamarád z jiné osady poblíž Itamaru, krásné zelené tašky, jen co kamarád dostaví vlastní dům v nově založené osadě, dá mu ty, co zbudou –, ale to mu nevadilo, naopak, rád žil ve spartánských podmínkách, vyhovovalo to jeho pionýrskému nadšení, vždyť i život v Maale Chermeš III byl na něj až moc usedlý, obložení jeruzalémským kamenem mu příliš zavánělo měšťáctvím. Roni se zeptal, co bude s jeho karavanem, až se přestěhuje. „Nevím, to se musíš zeptat výboru pro přijímání nových osadníků.“ Roni zklamaně protáhl obličej. S výborem pro přijímání nových osadníků neměl zrovna nejlepší vztahy.

Nir houpal v náručí Zevulunka, než Šaulit vykoupe Tchelet a dá jí suchou plenku a pyžamko. Ale ouha, stalo se neštěstí – ztratila se Šošana, panenka, bez které Tchelet nebyla za nic na světě ochotná jít spát. Začala velká pátrací akce po celé domácnosti – zvedaly se matrace, odsouval nábytek, prohledaly se temné kouty, baterka si posvítila kolem domu a na dvorku. Ani po zbytcích chamecu před Pesachem se nepátralo tak usilovně. Nakonec zavolala Šaulit Nechamě a po deseti minutách přetřásání nejnovějších klepů přišla řeč i na tu osudovou otázku. Nechama se zamyslela a řekla: „Možná zůstala ve školce.“ Nir se obul a vyrazil do noci, vešel do synagogy a zastihl tam Jehua a Joshe, kteří se pokyvovali v rytmu večerní modlitby, pak nahlédl do jeslí, našel Šošanu a vrátil ji do milující náruče Tchelet, která panenku objala, zavřela oči a usnula během pár vteřin. Šaulit pozvedla zarudlé oči k Nirovi a špitla: „Děkuju,“ a Nir ji objal a pohladil po ramenou. Od porodu byla smutná, tvrdila, že jí Zevulunek připomíná tatínka, kterého před osmi lety zavraždili teroristi na silnici vedoucí k osadě Bejt El. Osušila si oči a řekla: „Nechama upekla Gottliebovým koláč a my jsme je nezašli ani přivítat.“

Nir se zatvářil otráveně. „Ať nám Neta vrátí mixér a já taky něco upeču.“

Jakir se znovu zalogoval do Second Life. Protože spravoval internetové objednávky produktů rodinné farmy, nikdo, dokonce ani Otniel, který neměl o počítačích ani páru, se neodvažoval ho od počítače odehnat. Vrátil se ke své virtuální postavě a prohlížel si ji na monitoru. Pocítil uspokojení: kromě hustého černého plnovousu a bílé kipy vlastnil také koně jménem Killer, což King Meir ocenil obdivným zvoláním: „Super cool!“ King Meir byl – aspoň tak to sám tvrdil, i když v Second Life si nikdy nemůžete být jistí, kdo stojí za virtuální postavou, s níž se setkáte – šestatřicetiletý texaský advokát z Dallasu, což by vysvětlovalo, jak si mohl dovolit pronajímat ostrov Obroda za dvě stě reálných dolarů měsíčně. Zbytek kamarádů tvořili podle vlastních slov mladí Židé jako on sám, nejčastěji z Ameriky, a všichni se společně modlili v synagoze Plamen obrody, kterou King Meir na ostrově postavil, a většinu času se bavili mezi sebou o Arabech. Nakonec nic moc jiného se v Second Life neděje, hlavně se tu mluví. Datlujete do klávesnice a nad vaší postavou se objeví bublina, jako bývá v komiksech, v níž naskakují slova, co píšete, a takové bubliny se objevují i nad postavami kamarádů. King Meir byl všemi uznávaný nepsaný vůdce skupiny a Jakir, zřejmě jediný skutečný osadník mezi nimi, patřil k jeho oblíbencům.

King Meir v tričku s obrázkem pěsti, znakem radikální osadnické organizace Kach, a nápisem KAHANE ŽIJE, si přál trochu rozčeřit podle něj příliš poklidné vody hry Second Life a vyvolat pozdvižení. Chtěl ukázat Arabům, kdo je tady pánem. Vyvolat chaos v jejich virtuálních mešitách a na dalších místech, kde šíří ten svůj jedovatý islám. Předvést jim židovskou sílu! Toho večera kamarádi vyprávěli, jak se šli projít po Islam Online a narazili tam na muzeum Palestiny, kde vystavují dokumenty o „zvěrstvech okupace“ a „holocaustu páchaném na Palestincích“. King Meir se rozhodl zaútočit a chtěl se s ostatními poradit, jak to zaonačit, aby je zasáhl v citlivém místě a aby to ty drzé lháře pořádně bolelo. Jakir, King Meir a ostatní – Klaus z Německa, Menachem z Kalifornie a pár dalších – si dlouho povídali přes skupinový chat, až do chvíle, kdy Otniel položil synovi na rameno svou měkkou dlaň a navrátil ho tak zpět do reálného světa. „To by pro dnešek stačilo, chlapče. Jdeme spát.“

Nepokoje

Jednoho dne na konci měsíce sivanu, kdy vanul žhavý vítr z pouště, výheň léta byla tu a nebylo cesty zpět, vyložily kamiony obrovité betonové panely, díly na stavbu bezpečnostní zdi, vyrobené podnikem Ackerstein v Jeruchamu. Všechny jednotvárně šedé, devět metrů vysoké a dva metry široké, o tloušťce třiceti centimetrů. Panely byly složeny vedle buldozerů, které tu už několik týdnů podřimovaly na slunci a čekaly na rozkazy.

Otniel nelenil a ihned vytočil čísla na své známé v oblastní radě, v Knesetu a v armádě. Slíbili mu, že zjistí, o co jde, že vyhlásí pohotovost, a Otniel ať jim dál podává hlášení o tom, jak se situace vyvíjí.

O několik dní později zasedl izraelský Nejvyšší soud k projednání hromadné žaloby, již podali obyvatelé vesnice Harmíš, majitelé olivových hájů, zastupovaní lidskoprávní organizací Ješ din, proti plánované výstavbě bezpečnostní zdi, která má vést přes jejich pozemky, v důsledku čehož budou vykáceny olivovníky, a žalující strana tudíž bude připravena o zdroj obživy. Toho dne vyšli mnozí obyvatelé vesnice a posadili se mlčky před buldozery, aby vyjádřili nenásilný protest. Kapitán Omer Levkovič se svými vojáky dohlédl na pokojný průběh demonstrace.

Nejvyšší soud vyslechl argumenty žalující strany a vyzval prvního svědka obhajoby zastupujícího stát Izrael, jímž byl brigádní generál s bohatými zkušenostmi z působení v bezpečnostních složkách, který zastává vysokou funkci ve správě příhraniční oblasti, aby předstoupil k slyšení. Důstojník byl dotázán na strategický význam této části bezpečnostní bariéry, která má vést po horském hřebeni přes dotyčné soukromé olivové háje, čímž odřízne obyvatele od jejich zemědělských pozemků a připraví je tak o zdroj obživy. Důstojník uvedl, že strategický význam této lokality je nesporný a naprosto klíčový. Roztáhl mapu oblasti a skládacím kovovým ukazovátkem s červenou kuličkou na konci předestřel, proč je právě tento horský hřeben z vojenského hlediska strategicky významnější než jiné horské hřebeny v okolí a z jakého důvodu je vyvlastnění uvedených pozemků nevyhnutelné, mají-li zde být postaveny vojenské strážní věže a vysoká betonová zeď, která účinně ochrání zdejší židovská sídla, odstraší nepřátele a vymýtí palestinský teror, který řádí jako utržený ze řetězu a nic mu nestojí v cestě.

Proti němu pak vystoupil záložní důstojník téže izraelské armády v hodnosti generálmajora, rovněž s bohatými zkušenostmi z působení v bezpečnostních složkách, který bojoval v řadě válek jak s arabskými nepřáteli obecně, tak i s Palestinci konkrétně. Byl dotázán, zda souhlasí s výroky brigádního generála, který svědčil před ním. Generálmajor v záloze odvětil: „Větší hovadinu jsem neslyšel.“ A pak vyložil, proč je podle jeho názoru zbytečné, aby bezpečnostní zeď vedla právě tímto místem, a posléze názorně ukázal na mapě, že dotyčná oblast je klidná a bezpečná. Jaký smysl má takový ohyzdný zásah do krajiny, jehož jediným důsledkem bude odříznutí místních obyvatel od zdroje obživy a rozdmýchání nenávisti, která tam dříve ani nebyla?

„Je pěkné, že máte na mysli krásu krajiny,“ ozval se zástupce obhajoby, „ale tady se jedná o strategickou lokalitu, o lidské životy a o židovské obyvatele…“

„Kteří se usadili protizákonně na soukromé půdě patřící Palestincům a na pozemcích spadajících do chráněné krajinné oblasti, pročež byl vydán rozkaz k jejich evakuaci, proti kterému podali odvolání k tomuto soudu, ale ten jejich žádost zamítl… Všimněte si,“ vytáhl své vlastní kovové ukazovátko a zamířil jím na mapu, „že ilegální osada Maale Chermeš III není vůbec zanesena do mapy…“

„Tato osada je integrální součástí územních plánů obce Maale Chermeš, která do mapy zanesena je, a čeká se už jen na poslední schválení, k němuž by mělo dojít v nejbližších dnech…“

„Soud má určitě radost, když slyší, že jste úřady postavili před hotovou věc a teď teprve žádáte o zpětné uznání statu quo. Vskutku vzorný projev úcty k zákonům, radost pohledět…“

„Váš cynismus v přítomnosti ctěné instituce, jako je tento soud, je naprosto nemístný…“

„Že zrovna vy tu budete mluvit o cynismu, to opravdu překračuje všechny meze. Za chvíli začnete mluvit o tom, že ve jménu demokracie…“

Předsedající soudce přerušil slovní přestřelku a požádal, aby se přítomní před soudem chovali důstojně. Poté se porota soudců odebrala k poradě a vyjasnění některých bodů. Postupně si nechali zavolat právní zástupce obou stran, aby s nimi za zavřenými dveřmi promluvili, a poslali je nazpět do soudní síně. Nakonec soudci vyšli a přečetli rozsudek – odvolání bylo zamítnuto. Nezbylo po něm ani památky.

* * *

Když se Otniel dozvěděl o rozsudku, zavolal Natanu Eliavovi. Natan Eliav vyjádřil radost, že projednou taky soud zavřel pusu levičákům a Arabům a umožnil armádě jednat, jak je zapotřebí.

„Ale co bude s námi?“ zeptal se Otniel.

„Jak to myslíte, co bude s vámi?“

„Nechceme, aby tudy bezpečnostní zeď vedla, protože by zasahovala do území osady. Tentokrát nám to odvolání levicových aktivistů přišlo vhod.“

„Aha… No jo vlastně. Tak vydržte, zkusím obtelefonovat pár lidí.“

Za necelou hodinku zavolal Otnielovi zpátky s uklidňující zprávou – dostalo se mu ujištění, že navzdory rozhodnutí Nejvyššího soudu, který už dvakrát zamítl žalobu proti plánované výstavbě bezpečnostní zdi na tomto místě, je třeba vyčkat rozhodnutí ministra obrany, aby osobně stanovil vhodné datum pro zahájení stavebních prací. A jelikož má ministr příští týden odcestovat do Káhiry a týden nato do Washingtonu a vrásky mu dělá spíše situace na libanonských hranicích, než aby se zabýval Západním břehem, nedá se předpokládat, že by konečné rozhodnutí ve věci výstavby bezpečnostní zdi padlo dříve než za dva týdny.

Otniel zavěsil a podrbal se ve vousech. Podíval se na hodinky. Čas na kafe doma a pak do mlékárny. Už nějakou dobu se zaobíral myšlenkou na reorganizaci mléčné produkce, inovaci sortimentu, nové vybavení, ale kvůli překotnému vývoji událostí se k tomu vůbec nedostal. Snad bude mít teď konečně pár dní klid, aby se mohl vrátit k práci. Přečetl si vynikající knížku na tohle téma, 100 + 1 způsob, jak nastartovat své podnikání, kterou napsal jakýsi mladý finanční génius z Ameriky, a rozhodl se, že několik nápadů z té knížky využije. Natočil vodu do rychlovarné konvice a stiskl spínač. Ano. Teď půjde do mlékárny. A večer si promluví s Ráchel a s Chilikem, svolají zasedání plánovacího výboru a prodiskutují další kroky rozvoje osady – výstavba zděných domů, zřízení samostatné synagogy, mikve, přijímání dalších rodin. Voda v konvici zabublala, spínač odskočil a Otniel zalil rozpustnou kávu, přidal cukr a mléko, zamíchal a přiblížil si šálek k nosu, ach… vůně kávy. Posadil se, a v tu chvíli mu zazvonil telefon.

„Bagry se daly do pohybu,“ informoval ho Gabriel Nechuštan.

„Ne bagry, buldozery. Čili už to zabalily?“ Otnielův mozek byl ještě prosycen optimistickými myšlenkami.

„Kdepak zabalily. Pustily se do práce. Zarovnávají terén, odhrnují hlínu.“

„Cože?!“

Otni vyšel před dům a zamířil k místu, odkud bylo vidět na sousední pahorek. V dálce před sebou spatřil popojíždějící buldozery a lidi kolem nich. Po jeho boku se objevil Chilik a společně se vydali směrem k buldozerům. Otnielovi v kapse zavibroval telefon. Předseda oblastní rady Dov ho informoval o nejnovějším vývoji – Rada osad v Judsku, Samaří a Gaze vydala ostré prohlášení proti rozhodnutí státních orgánů a současně svolala pomocí SMS zpráv, telefonátů a e-mailů tisíce svých příznivců, aby neprodleně přijeli protestovat do Maale Chermeš III.

Otnielova nedopitá káva zatím stydla na kuchyňské lince.

Na místě už bylo pár desítek obyvatel arabské vesnice Harmíš, z nichž většina tu seděla na zemi od rána, a hrstka osadníků, dále dvě skupinky pracovníků obsluhy buldozerů, které právě zarovnávaly terén na úpatí pahorku, zatím ještě v dostatečné vzdálenosti od olivových hájů a osady, a kapitán Omer Levkovič s osmi vojáky.

„Co má tohle znamenat?“ zakřičel Otniel na kapitána Omera.

„Vy jste to neslyšel? Nejvyšší soud zamítl odvolání a ministr obrany vydal rozkaz zahájit stavební práce.“

Otnielovi opět zazvonil telefon, volal mu poradce ministra školství, politickým přesvědčením náboženský sionista. Vyšlo najevo, že ministr se toho dne chystá navštívit několik vzdělávacích institucí v okolí. Do osady Maale Chermeš III sice zavítat původně neměl, přesto chce vědět, co je pravdy na zprávách, že zrovna v tuto chvíli probíhá evakuace osady? „Takový scénář skutečně může nastat každým okamžikem,“ odpověděl Otni, který vytušil příležitost. „Kdyby se tu mohl pan ministr zastavit, podpořit nás a třeba i říct pár slov vojákům a novinářům, rozhodně by to nebylo na škodu.“

„Za chvíli jsme u vás,“ řekl poradce a na ministrův pokyn zavolal na úřad vlády s žádostí o pozastavení prací.

Mezitím přijel na místo majestátní velitelský vůz, zdobený množstvím antén, světlometů a dalších přístrojů. Vystoupil z něj sám náčelník středoizraelského velitelství a vzápětí také brigádní velitel oblasti.

„Gioro!“ zvolal Otniel Asis.

„Otni! Jsi to ty?“ usmál se generálmajor za slunečními brýlemi. „Člověče, tebe bych pod těma vousama ani nepoznal!“ Muži se objali na přivítanou. „Tak co, Otni? Tví lidi nám tu zas dělají potíže?“ zahlaholil generálmajor.

„My a potíže? Co tě nemá. Jen zpovzdálí přihlížíme. Ale ať se tyhle dvě obludy neopovažují přiblížit k našim domovům!“

„Pořád ještě bydlíš v Chermeš III? No to mě podrž. Máš tuhej kořínek, chlape, to ti povím. Kde je Levkovič?“

Generálmajor přišel k Omerovi a několik minut s ním o něčem hovořil. Odebrali se k buldozerům, jejichž posádka seskočila, aby zasalutovala důstojníkům, a pak spolu také prohodili pár slov. Vojáci se postavili mezi obyvatele vesnice Harmíš a osadníky, aby obě skupiny oddělili. Palestinci požadovali, aby Židé opustili jejich pozemek, avšak vojáci si jich nevšímali a nedovolili jim překročit pomyslnou čáru, kterou mezi nimi a osadníky narýsoval velitel roty. K Palestincům se přidalo několik izraelských mírových aktivistů s transparenty proti okupaci. Jak se o tom mohli tak rychle dozvědět, svolat se a přijet, čert ví. Roni Kupper se rozhlížel, jestli mezi nimi zahlédne tu vnadnou levicovou aktivistku z minula, ale nikde ji neviděl.

Generálmajor a kapitán Omer se teď vraceli zpátky a buldozery za nimi nastartovaly motory. „Pokračuje se v práci,“ oznámil generálmajor, jeho slova zjevně nebyla určena nikomu konkrétnímu.

„Co to znamená, pokračuje se v práci, Gioro?“

„Pokračuje se v práci, to znamená, že se pokračuje v práci, milý Otni. Jen se podívej,“ otočil se a ukázal na buldozery, které se začaly pomalu sunout po pásech dopředu, „vidíš? Pokračuje se v práci.“

„Ale v jaké práci? Olivovníky přijdou pryč, a dál?“

Generálmajor se usmál. „Vím, kam míříš, příteli. Dobrá, vysvětlím vám to ještě jednou a po lopatě. Vyslechněte mě a pochopíte, co tu vlastně děláme, a pak se všichni – osadníci, Arabové, levičáci, pravičáci, a ty taky, krásný hřebečku,“ ukázal na Killera, „můžete pěkně sebrat a vrátit se domů k odpočinku.“ Obecenstvo ani nedutalo. Giora si posunul na nose sluneční brýle a pokračoval. „Jak je vám známo, bylo rozhodnuto, že má tudy vést bezpečnostní zeď. Proto tu urovnáváme terén, aby se mohlo začít se stavbou.“

„Ale co…“

„Ještě jsem neskončil. A stále ještě vím, kam míříš, milý příteli. Odpověď zní ano. Ilegální osada Maale Chermeš III, proti jejíž evakuaci bylo podáno odvolání k Nejvyššímu soudu a toto odvolání bylo dnes zamítnuto, bude v rámci úprav terénu před výstavbou zdi evakuována, jak nám ukládá zákon. Právě to jsem měl na mysli, když jsem řekl, že se pokračuje v práci. Děkuji za pozornost.“

„Ukládá zákon?“ vykřikl levicový aktivista s hranatou bradou v tričku strany Merec a s nakousnutým sendvičem v ruce. „Zákon vám ukládá ukrást vesničanům jejich půdu? Co kdybyste se nejdřív postarali o tamhlety zločince, než zničíte desítkám lidí jejich jediný zdroj obživy?“

„Obživy?“ zvolala Neta Hirschsonová. „Co nám tu budete vykládat o obživě? Ať nejdřív přestanou střílet rakety a házet kamení, ať zastaví útoky sekerami a noži a přestanou střílet na auta, a pak se můžeme bavit o obživě!“

Giora vzhlédl k osadnici s vlasy skrytými pod oranžovým šátkem a hněvivě povytaženým obočím. „Utište se, lidé, utište se. Vysvětlil jsem vám to jasně. Teď se prostě všichni seberte a v klidu se rozejděte do svých domovů, abychom mohli pokračovat v práci. Omere, rozežeňte tady tu demonstraci. Kde jsou vůbec pořádkové jednotky?“

V okamžiku, kdy tohle říkal, zabrzdilo opodál služební volvo pravicového ministra školství, z auta vyskočil šofér a otevřel ministrovi zadní dveře. Z druhých dveří vystoupil předseda oblastní rady Dov. Hned za volvem zastavily dva televizní přenosové vozy a z nich vystoupili kameramani s přístroji opřenými o rameno a zvukaři s chlupatými mikrofony na dlouhých tyčích. Ministr přišel až k náčelníkovi středoizraelského velitelství. Generálmajor mu sdělil přesně totéž, co před okamžikem říkal ostatním přítomným. Ministr školství se zatvářil nespokojeně. Stál před hloučkem osadníků a pronesl k nim spatra krátký proslov. Kamery se tísnily před ním, aby získaly co nejlepší detailní záběr jeho tváře. „Kabinet, v němž zasedám, nedopustí, aby byli židovští obyvatelé vyháněni ze svých domovů,“ prohlásil pevně. „Tím spíše to platí o Maale Chermeš III, průkopnické osadě v srdci pouště, která nám připomíná, jak hluboko tkvíme svými kořeny v této zemi – osadě, jež pomáhá vzkřísit k životu zemi izraelskou, utvrzuje nás v hodnotách práce a osidlování země a ujišťuje nás, že kráčíme po správné cestě. Tohle je pravý Izrael, země sionistů a pionýrů…“

Aktivista s hranatou bradou se chystal projev přerušit výkřikem, ale jeden z novinářů ho umlčel.

„Jménem celé vlády jsem přišel osadníkům dodat odvahu a vyjádřit jim svou plnou podporu. To vy jste skuteční hrdinové naší doby, praví obránci vlasti. Přijel jsem na toto místo, abych řekl jasné ne arabské agresi a jasné ano osidlování země a její bezpečnosti!“ Z pravé strany obecenstva se ozvalo řídké zatleskání a zleva chabý pískot – oba tábory se postupně rozrůstaly. Ministr odpovídal do kamer na otázky novinářů. Poté se kamery obrátili na náčelníka středoizraelského velitelství, který pravil: „Jsem voják a plním rozkazy. Dostal jsem rozkaz a ten plním.“ Buldozery zatím hrnuly prašnou zem a urovnávaly terén, z rachocení pásů a břinkotu kovových radlic o kamennou zem běhal shromážděným mráz po zádech. Rony hledal očima Músu, ale v tom návalu ho neviděl. Ministr školství požádal znovu svého poradce, aby mu sehnal na úřadu vlády samotného premiéra a dal mu ho k telefonu.

„Tak vidíte!“ zakřičela Neta na protější hlouček. „Slyšeli jste, co říkali tady pan ministr a pan generál. Táhněte domů, ať žije izraelská obranná armáda!“

„Mlč hubu!“ odpověděl mladý Palestinec z Harmíše. „A táhni domů sama, ty svině!“

„Cože?“ zapištěla Neta. „Zatkněte ho, slyšeli jste toho teroristu, co říkal?“

Na mladíka se vrhli dva vojáci a srazili ho na zem. Shromážděním obyvatel Harmíše to hněvivě zahučelo, zprostředka se ozvaly výkřiky a dav výhružně postoupil vpřed. Vojáci odpověděli zacvakáním karabin a štěkáním varovných rozkazů.

Generálmajor mluvil do jedné z četných vysílaček, jimiž bylo vybaveno jeho velitelské auto. Povolal vojenské posily a další policisty ze zásahové jednotky. Omerova rota se zatím snažila držet situaci pod kontrolou. Odkudsi se najednou objevilo dělo na slzný plyn a na palestinskou stranu vystřelilo několik granátů. Vítr zanesl dráždivý zápach dýmovnic zpátky ke srocení osadníků a vojáků. Všichni si chránili nos a ústa. Lidé si kvapně podávali z ruky do ruky lahve s vodou. Omer zvolal: „Zachovejte klid!“ Ale jeho hlas zazněl ochablou fistulí a neměl v sobě patřičnou autoritu, i když to zakřičel do megafonu.

Ministr školství spěšně přikročil ke generálmajorovi. Ten ho ale nechal čekat, při vší úctě k vážené ministerské hlavě měl teď důležitější věci na práci, sháněl posily na uklidnění situace v terénu. Nakonec se na něj otočil a řekl: „Ale honem, člověče, máme tu pěknou šlamastyku.“

„To vidím, že máte,“ řekl ministr. „Proto se vám taky snažím říct, že ta šlamastyka už skončila. Premiér mi právě osobně sdělil, že vydal rozkaz práce pozastavit.“

„Co prosím?“ Hlasité výkřiky, rachotící buldozery a hlasy z megafonů vytvářely ohlušující randál, přes který nebylo slyšet jediného slova.

„Říkám, že mi premiér právě telefonicky sdělil, že vydal rozkaz zastavit pozemní práce. Zastavit evakuaci. Prostě zastavit všechno.“

Generálmajor se na něj nevěřícně zahleděl. „Počkej chvilku, Ivri,“ řekl do vysílačky štábnímu důstojníkovi. Pak se obrátil na ministra. „Nic takového mi nikdo neřekl.“

„Ověřte si to na ministerstvu obrany,“ navrhl ministr školství. Generálmajor vykročil směrem k nepokojně hučícím demonstrantům, pryč od velitelského vozu. „Na to teď nemám čas. Jestli mají pro mě nové rozkazy, vědí, kde mě najdou.“

Buldozery se šinuly směrem k olivovníkům patřícím Músovi Ibráhímovi. Davem proběhl záchvěv hněvu. Dudu, šilhavý tlouštík usazený v obslužné kabině buldozeru, pozvedl radlici kousek nad zem do výše kmene stromu a dojel až k prvnímu z olivovníků. „Neeeeee!“ ozvaly se výkřiky ze všech stran. Osm vojáků a dva důstojníci se pokusili vlastním tělem zatarasit demonstrantům cestu, ale třem z nich se podařilo kordon prorazit a rozeběhnout se směrem k buldozerům. Utíkali za divokého mávání a pokřiků: „Ne! Zastav ten stroj, ty kreténe!“ Vojáci vyběhli za nimi, ale trojice protestujících byla rychlejší, dva muži a žena, ta s oranžovým šátkem na hlavě a v dlouhé osadnické sukni, jeden z mužů s arabským šátkem a v širokých plátěných kalhotách a třetí v tričku značky Lacoste a v elegantních kalhotách. Kameramani se hnali za nimi, kličkovali mezi stromy a přeskakovali navršené hromady kamení a hlíny, Arabky kvílely, židovská mládež s háčkovanými kipami chrlila kletby a modlila se ke svému Otci, jenž dlí na nebesích, osadníci se mračili, mhouřili oči a mumlali si: „Kdo to támhle dopr…“

Buldozer značky Caterpillar, model D9N, je opatřen těžkou čelní radlicí z litého olova o váze přes sedm tun, která dosahuje výšky dvou metrů a šířky necelých pěti metrů. Na konci je čepel vybavena ostrým ocelovým ozubením, přes které nyní přeskákali jeden po druhém nejprve Neta Hirschsonová, za ní Músá Ibráhím a jako poslední Roni Kupper. Všichni tři si nalezli dovnitř radlice, která se okamžik poté začala zdvihat do výšky, ovládaná z obslužné kabiny vojákem ženistické jednotky jménem Dudu, jenž si nebyl vědom nového nákladu.

Když si Dudu povšiml značně hysterického mávání a gestikulace generálmajora Giory, zastavil buldozer, v jehož radlici zdvižené do výšky seděla zadýchaná trojice protestujících. K rameni mohutného stroje, obtěžkanému lidmi, se vrhli televizní kameramani, vojáci je však zastavili a zatlačili je zpátky. Konečně dorazily i posily a pomohly se zatýkáním demonstrantů, kteří vykřikovali hesla proti okupaci nebo proti teroru, na podporu osad nebo na podporu lidských práv. Kapitán Omer Levkovič zachytil pohled Duduho v kabině a očima mu naznačil, aby pomalu spustil radlici k zemi. Trojice bohatýrů se za hurónského nadšení obecenstva snesla zpátky na pevnou zem. Neta řekla cosi Músovi a ten jí odpověděl. Roni sedící mezi nimi také něco pronesl a najednou se všichni tři usmáli – spíš každý pro sebe než na sebe navzájem a spíš rozpačitě než naplno, ale stejně.

Náčelník středoizraelského velitelství hovořil s kýmsi po telefonu. Přikývl a podal mobil jednomu ze svých důstojníků. Kterýsi příslušník vojenských pořádkových sil spoutal Músovi ruce stahovacím páskem a další si odváděli zbylé dva výtržníky, kteří spolu s ním vyskočili do radlice buldozeru. Generálmajor přistoupil k vojákům a požádal Omera, aby se všichni shromáždili kolem něj. Jeho proslov byl krátký. „Hoši, balíme to,“ prohlásil a zamířil si to zpátky ke svému velitelskému vozu.

Gril

Jeff McKinley, jeruzalémský dopisovatel deníku Washington Post, se bystrýma očima zahleděl na televizní obrazovku. V tlustých prstech držel talíř s oblíbenou jeruzalémskou pochoutkou, směsí masa na grilu z restaurace Půlnoční steak house, a snažil se tak jako každý večer sledovat televizní zprávy v hebrejštině, zatímco jeho unavený mozek dokázal zachytit stěží každé páté slovo. První záběry vypadaly docela standardně – buldozery, vojáci, osadníci, Palestinci. Pak ale začal na obrazovce rozpoznávat povědomé tváře – není tohle ten osadník, který ho kvůli nedorozumění odvezl do té ilegální osady na pahorku? A tuhletu osadnici v oranžovém šátku si taky pamatuje, co to tam tropí za scénu? A tohle je přece ten druhý stopař, co jel spolu s ním, tenkrát měl na sobě drahý oblek, a tenhle důstojník ho svezl vojenským džípem zpátky do města a cestou mu pověděl pár dost zajímavých věcí. Ano, tohle je Mamelsteinova osada, teď si na to jasně vzpomínal, a najednou se mu oči v údivu rozšířily, reportáž totiž právě vrcholila trojím skokem s přistáním na radlici buldozeru, a jak vyprskl smíchy, na psací stůl a poházené papíry se rozlétly drobty masa a mastné kapičky.

Maale Chermeš III, pane jo, málem by na ni byl zapomněl. Najednou se mu ve vzpomínkách vrátil ten den, který se odehrál před dlouhými měsíci. Šéfredaktor zahraniční rubriky ve washingtonské redakci se na něj zlobil, že si nechal ujít přislíbený rozhovor s ministrem. Návrh McKinleyho, že by mohl napsat místo toho reportáž o Sheldonu Mamelsteinovi a o tom, jak financuje výstavbu dětského hřiště v ilegální osadě, zaujal šéfredaktora asi tak na půl hodiny, jenže v tentýž den došlo i k zemětřesení v Číně, při němž zemřely tisíce lidí, a v Lotyšsku se zřítilo letadlo s estonskou parlamentní delegací na palubě, takže stránky věnované zahraničnímu zpravodajství zaplnily tyto události. O dva dny později už se podařilo domluvit nový termín původně plánovaného rozhovoru s ministrem – McKinley se s ním setkal přímo v Knesetu – a původní nápad na článek o Mamelsteinovi a osadě zapadl. Další židovský milionář z Ameriky, co podporuje zas další osadu na Západním břehu. Žádný novinářský sólokapr, co se objeví jednou za deset let.

Teď však McKinley odložil na stůl čtvrtku nedojedené pity, která se rozšklebila v úsměvu odhalujícím nikoli zuby, nýbrž odřezky masa žlutavé od olivového oleje a římského kmínu, a jal se prohledávat stohy papírů před sebou, dokud nenašel, co hledal: navštívenku jednoho z Mamelsteinových asistentů, na jejíž rub si Jeff naškrábal tužkou telefonní číslo kapitána Omera Levkoviče, jehož zrůžovělý obličej orosený potem právě zmizel z televizní obrazovky a nahradila ho přísná tvář izraelské moderátorky zpravodajské relace.

Poté co se objevil na televizní obrazovce, zvonil Omeru Levkovičovi telefon v jednom kuse, avšak telefonáty jen prohlubovaly pocit zmaru a frustrace z událostí onoho odpoledne v Maale Chermeš III. Rozčilovalo ho, že se premiér takhle osobně vložil do rutinní vojenské operace, jejímž cílem bylo navíc dohlížet na splnění pravomocného rozsudku justice. Jak může armáda takhle ustupovat politickým tlakům? Seděl před televizorem, nohy ponořené do kbelíku s teplou vodou a kapkou jablečného octa proti plísni, která mu vyrostla na chodidlech.

Měl radost, že si může promluvit s tím americkým novinářem.

Když pak Jeff McKinley zavolal šéfovi zahraniční rubriky ve washingtonské redakci, podivil se jeho nadřízený: „Nepovídej, Jeffrey. To vážně vyskočil Arab spolu s osadnicí na radlici buldozeru, aby vlastním tělem zabránili armádě ve stavbě bezpečnostní zdi?“

Tentokrát McKinleymu štěstí přálo. Nejenže se osada, kterou nedávno navštívil, dostala na přední stránky izraelského tisku kvůli demonstraci proti buldozerům, nejenže mu do rukou přišel zajímavý materiál o Sheldonu Mamelsteinovi a jeho vazbách na tuto nelegální osadu a nejenže se tato kauza hodila do širšího investigativního projektu deníku Washington Post, v jehož rámci se novináři snažili vypátrat co nejvíce informací o pochybných investicích amerických podnikatelů v zámoří, díky nimž dosáhnou na daňové úlevy – ale nadto ještě se toho dne na stránkách věnovaných zahraničí uvolnilo dost místa, protože vypadl jeden chystaný obsáhlejší článek.

Následující dvě hodiny se ve své malé kanceláři v Jaffské ulici věnoval McKinley psaní, porci jeruzalémské směsi na grilu spláchl šálkem instantní kávy s trvanlivým mlékem a dorazil se orientálními sušenkami, které našel v kuchyňce nad příborníkem, a když konečně hotový článek poslal, pár minut brouzdal po internetu pro případ, že by se mu šéfredaktor ještě ozval a měl nějaké doplňující otázky, a pak vyšel ven do vlahé jeruzalémské noci, zapadl do zšeřelého baru na tržišti Machane Jehuda, zvedl své těžké tělo na barovou stoličku a objednal si panáka ballantinky se spoustou ledu u krásné, nakrátko ostříhané barmanky, která předstírala, že nevidí mastný flek a drobky od sušenek na jeho tričku, a sklenku whisky postavila před něj na papírový tácek.

Odezva

Gabiho ranní symfonie: zahajovalo ji obvykle pípání budíku, pak se zvolna přidávaly hlubší i vysoké tóny vrzání dveří a otevírání oken a dramaticky sílící bublání vody v rychlovarné konvici, vrcholící cvaknutím při odskočení spínače. Pak crčení moči o záchodovou mísu, zahučení vody při spláchnutí, o něco slabší zurčení vody z kohoutku do umyvadla, drhnutí kartáčku při čištění zubů, zakloktání, odchrchlání hlenů usazených hluboko v hrdle a jejich vyplivnutí, první ranní upšouknutí a cvrlikání stehlíků za oknem. Vakuové přicucnutí dveří ledničky, zacinkání lžičky o stěnu sklenice s čajem, zasténání židle pod vahou těla. Když se oblékal, zaskřípěly málo naolejované panty šatní skříně, o chvíli později vrzla péra postele, na kterou se posadil, aby si natáhl ponožky a obul boty (nejprve pravou a poté levou) a zavázal tkaničky (nejprve u levé boty a poté u pravé). a pak se ozvalo tvrdé dupání těžkých pracovních bot o podlahu. Usrkávání čaje. A nakonec bouchnutí dveří, které už držely v rámu jen na čestné slovo a bylo zapotřebí síly, aby se pořádně dovřely.

První dny po Roniho příjezdu si Gabi uvědomoval hlasitost zvuků, které při svém ranním rituálu vydává, a snažil se nedělat příliš velký hluk. Ale jednoho rána, zatímco mu v puse šelestil kartáček na zuby, do uší mu krákorali havrani a zpívaly timálie, to vše za doprovodu hvízdání větru pod karavanem a nepravidelného bubnování dešťových kapek o střechu, si v duchu pomyslel – tohle je prostě přirozený řád věcí, s tím se nedá nic dělat. Jednou jsem takový a nebudu se tu každé ráno plížit po špičkách. Krom toho i Roni tady noc co noc vyluzuje svou vlastní symfonii, neméně hřmotnou, jak se v posteli převaluje, heká, chrápe a pšouká. A tak si Gabi přestal dávat pozor a začal provádět ranní úkony s obvyklou hlasitostí, od pípání budíku až po prásknutí dveřmi, za nimiž zmizel a slyšet byly už jen vzdalující se kroky, jak mířil k synagoze na ranní bohoslužbu, v ruce váček s modlitebními řemínky.

Zpočátku vnímal Roni sebemenší šramot, pak ale jeho spánek coby dobře promazaný stroj všechen ten rámus pohltil, vsákl ho do sebe jako houba a plul dál vlastními hlubinami až do chvíle, kdy se Roni o několik hodin později sám od sebe probudil.

Toho jitra se v synagoze shromáždilo poměrně dost věřících, dokonce se sešlo i deset dospělých mužů do minjanu, což se stalo naposledy hodně dávno, v samých počátcích existence osady, kdy se všem zdejším obyvatelům kladlo na srdce, aby se dostavili na ranní bohoslužbu v co nejhojnějším počtu, a nějaký čas se skutečně dařilo, aby se minjan dal dohromady alespoň v pondělí a ve čtvrtek, jenže pak začalo osadníky pravidelné vstávání unavovat, vrátili se ke starým nešvarům a jejich řady opět prořídly. Tentokrát se však zdálo, že přišli dokonce i ti, co si po ránu rádi přispí, ti, kteří mají naspěch anebo jsou zvyklí nasadit si modlitební řemínky a odříkat modlitbu Šmone-esre doma, jako by snad cítili potřebu se tentokrát semknout, podpořit se navzájem – ještě nevěděli proč, netušili, co je čeká, ale cosi cítili ve vzduchu. Měl však uplynout ještě celý den, než vyšlo najevo, oč běží. Slunce muselo nejprve dokončit svou pouť od průzračně tetelivých pahorků na východě až po střechy vzdálených domů vesnice Harmíš na západním obzoru, skutálet se za ně a zmizet a spolu s ním se musel sklonit k večeru i celý dlouhý den vyplněný prací, modlitbou, studiem – poklidný den na pahorku, další horký den na počátku léta v osadě Maale Chermeš III.

Slunce, totéž slunce, však pokračovalo ve své pouti na západ. Když minulo Harmíš, opisovalo dál svou kruhovou dráhu, neslo se nad Judskou pahorkatinou a klesalo níž k zelenavé pobřežní nížině a k písčitému mořskému pobřeží a potom dál a dál na západ, nezastavilo se ani na okamžik a plulo dál nad moři a pevninami a ostrovy a zeměmi. A když pak zavadilo o západní pobřeží Spojených států a přeneslo se blahodárně nad veliký kontinent Ameriky, když se zablyštělo v oknech domů a mrakodrapů hlavního města Washingtonu, kde přičinliví doručovatelé na kole házeli čerstvé, ještě teplé nejnovější vydání deníku Washington Post za branky zahrad, ke dveřím, na verandy, do vstupních hal úřadů a do poštovních schránek, když z dodávek shodili u vstupních dveří do trafik balíky svázaných novin a přes kabely se přenesly shluky znaků, které se proměnily v tečky zářící na monitorech počítačů a displejích mobilních telefonů po celém světě, když rozespalí čtenáři, kteří se sotva probudili ze svých vlastních ranních symfonií, sebrali výtisk novin ze zápraží a začali jím listovat nad šálkem kávy, toastem, cereáliemi, po cestě metrem anebo autem do práce – teprve tehdy začal jakýsi efekt motýlích křídel, kdy pouhé zašustění novinových stránek ve Washingtonu vyvolalo za krátký čas hotovou bouři na pahorcích Judska.

„Článek? Jaký článek? Šuv-Ele, okamžitě toho nech!“ podivil se Otniel nahlas, když poklid rodinné večeře u Asisů, obnášející mimo jiné patlání sýra na ubrus, kousky vaječné omelety létající vzduchem a rozlití pomerančového džusu na podlahu, pojednou narušilo vyzvánění telefonu, na jehož druhém konci se ozval předseda oblastní rady. „Vážně, Dove? Šuv-Ele, co to tam… Vydrž chvilku, Dove, brnknu ti zpátky.“ Jen co zmáčkl na Nokii červené tlačítko, přístroj okamžitě zavibroval znovu a na displeji se objevil další příchchozí hovor. Byl to Natan Eliav, tajemník obecního úřadu Maale Chermeš I. „Ano, Natane, ano, jistě. Nechápu to. Musím tady… Za chvilku se ti oz… Ráchel! Ráchel!!!“ A do třetice vstal a vykřikl, tentokrát s těžkým důrazem na první slabiku, což zpravidla značilo vysokou naléhavost: „Ráchel!!!“

Na ten večer bylo svoláno zasedání plánovacího výboru, jemuž předsedala Ráchel Asisová. Šaulit Rivlinová pohupovala v náručí malým Zevulunkem, Gabriel Nechuštan si hladil rozcuchaný plnovous, Chilik Jisraeli si míchal rozpustnou kávu a Otniel vtipkoval: „Kterýpak výbor že to vlastně dneska schůzuje? Plánovací, anebo výbor pro přijímání nových osadníků?“ Kdokoli byl totiž ochoten zasedat v nějakém výboru, dostal tu možnost, což v praxi znamenalo, že se ve všech výborech scházela pořád tatáž čtveřice nebo pětice osadníků.

Chilik si namočil sušenku do kávy, zatímco Otniel se otázal do pléna, nemá-li náhodou někdo nové zprávy o tom, co se děje.

„A ono se něco děje?“ zeptal se Gabi.

„Nevím, volalo mi pár lidí kvůli jakémusi článku. Semlelo se něco tady v okolí, nevíte? Už jsem jim nestihl zavolat zpátky.“

Všichni pokrčili rameny a Ráchel řekla: „Pořád se něco děje, raději se soustřeďme na program schůze. Přečtu vám teď soupis bodů z minulé schůze. Byla bych ráda, kdybychom si dnes s konečnou platností stanovili pořadí priorit.“ Zašustila papíry z počítačové tiskárny a s učitelsky zachmuřenou tváří se jala nahlas předčítat:

Co nás v nejbližší době čeká:

1. Zřízení stálé mateřské školičky pro zdejší děti (ministerstvo bytové výstavby)

2. Výstavba mikve (náměstek ministra obrany)

3. Vyhlídka s panoramatem pouštní krajiny a stavba návštěvnického centra na přilehlém pahorku – později s kavárnou (kontaktovat odbor veřejných staveb)

4. Zděné domy pro rodiny starousedlíků i pro nově příchozí (ministerstvo bytové výstavby)

5. Přijímání nových rodin a rozšíření osady (banka Mizrachi-Tfachot)

6. Internetové stránky s propagačními videomateriály za účelem přilákání nových obyvatel a shánění sponzorských darů (Jakir Asis?)

7. Přejmenování osady, aby se zřetelněji odlišila od Maale Chermeš I (úřad pro místopisné názvosloví)

„To poslední se plánovacího výboru netýká,“ přerušil ji Otniel. „Na tom pracujeme společně já a Natan Eliav, jednáme s ministerstvem vnitra.“

„A jaké návrhy jsou ve hře?“ zajímala se Šaulit. Chtěla navrhnout, aby osadu pojmenovali po jejím otci, kéž Všemohoucí pomstí jeho krev. Otnielovi to bylo jasné, protože už když se zakládalo dětské hřiště, vyslovila přání, aby neslo jeho jméno. „Copak Zevulunovo hřiště nezní líp než hřiště Sheldona Mamelsteina?“ ptala se tenkrát každého na potkání. Její žádost zůstala nevyslyšena.

„Zatím jsme nenavrhli nic. Debatu na tohle téma otevřeme někdy v budoucnu. Prosím vás, snažme se dodržet určitý řád. Znovu a znovu se tu potýkáme s tím, že se svolá schůze výboru a nakonec se na ní řeší záležitosti spadající pod jiný výbor.“

Zavládlo rozpačité mlčení. Pak se přece jen rozproudila krátká debata o novém jméně pro osadu. A nakonec se mluvilo o zřízení trvalé školky, která se posunula na první místo v pořadí priorit, přestože Gabriel vyjádřil jisté výhrady a prosazoval, aby se místo toho postavila nová synagoga a školka zůstala tam, kde je.

Šaulit pak jako obvykle nadnesla otázku zřízení mikve pro ženy. Ráchel souhlasila. Není jednoduché žít v osadě vzdálené pořádný kus cesty od nejbližší rituální lázně a dodržovat pravidla týkající se ženské čistoty a menstruačního cyklu. Častokrát musí ženy pod rouškou tmy složitě manévrovat a schovávat se za keře a dvakrát si rozmyslí, než vezmou do auta stopaře – je jim nepříjemné pomyšlení, že cizí člověk v jejich autě ucítí vůni šamponu, všimne si mokrých vlasů pod šátkem a dojde mu, že se budou v noci oddávat manželské intimitě. Otniel se chystal něco říct, vtom mu ale zazvonil telefon. Podíval se na displej a omluvil se, volá mu zpátky Dov, předseda oblastní rady. Dov zatím věděl jen tolik, že v jistém americkém deníku vyšel článek o osadě Maale Chermeš III, podrobnosti nezná, ale zavolal mu to jeho známý z ministerstva zahraničí, který se to zase dozvěděl od člověka na izraelské ambasádě ve Washingtonu. Teď jeho známý zjišťuje, o co přesně jde, neví ani, co to je za noviny, jestli velké, nebo malé, jestli je to významný deník, nebo jen nějaký místní plátek, jestli stojí na jejich straně, nebo naopak je proti nim.

„Píše se o Maale Chermeš III? V Americe?!“

„Prý ano.“

„Nemůže to být nějaký omyl?“

„Vím jen to, co jsem slyšel.“

Přítomní pozvedli k Otnielovi pohled plný očekávání. Schůze byla rázem zapomenuta. Otniela zasypali otázkami. Telefon zazvonil znovu. Otniel vyšel ven a členové výboru hned za ním. Tma ochromovala pahorek, na nebi vyšly hvězdy a zvaly k recitaci modlitby Šma Jisrael. Před domem Asisových bylo plno lidí, přicházeli sem ze všech stran – zvěst se rozlétla rychle. Být pohromadě hřálo a uklidňovalo, neutuchající ševelení hovoru zaplašovalo nejistotu. Joshovi zazvonil telefon, odpovídal anglicky, uši shromážděných se postupně nastražily k tomu, co říká, protože se zdálo, že se dozvídá něco zajímavého – sahal si na čelo a říkal věty jako: „No shit!“, „You’re joking!“, „Are you sure?“ anebo „Unreal!“, zatímco jeho oči svítící ve tmě těkaly do všech stran a nevěřícný úžas v nich střídal zděšení. Když konečně řekl: „Bye,“ a zmáčkl červené tlačítko telefonu, už stáli všichni kolem něj, ani nedutali, a viseli mu na rtech.

„Vyšla článek ve Washington Post,“ objasnil. „Velká článek, o osadě.“

„Naší? Maale Chermeš III?“ ozvalo se zvolání z několika stran.

„Ano. Jen naší. Píše o dětské hřiště. A o Mamelsteinovi. A ta věc kolem buldozery.“

„A co? Co se tam píše?“

Joshův pohled byl ztracený, bledý.

Tmu prořízlo vyzvánění napodobující drnčení starého vytáčecího telefonu. Otniel vytáhl ruku z kapsy a držel v ní mobil. Zahleděl se na osvětlený displej. „Skryté číslo,“ oznámil. Obecenstvo mlčelo.

„Prosím?“ řekl do sluchátka a pak: „Které ministerstvo?“

A potom hlasem poněkud tlumenějším, zatímco vykročil, aby se vzdálil od ostatních a měl prostor pro soukromí: „Ministerstvo obrany?“

Článek

Podle rodinné tradice byli předkové Joshuy Levina marranos, španělští Židé, kteří se v patnáctém století zřekli vlastní víry a nechali se pokřtít, aby nebyli spolu s ostatními souvěrci vypovězeni ze země, současně ale tajně dál dodržovali židovské zvyky. V osmnáctém století se někteří členové rodiny vydali hledat štěstí v Novém světě a přes italské Livorno dopluli až do provincie Nové Mexiko, která tehdy tvořila součást Mexika a dnes je jedním ze států USA. Rodinná legenda dále praví, že navzdory katolictví a bezpochyby také příměsi cizí krve (například krve irské, jíž Joshua patrně vděčil za ryšavou barvu vlasů) se v rodině po staletí dodržovaly náboženské zvyky jako zapalování šabatových svící, až nakonec Joshuova prabába na počátku dvacátého století ke svému nemalému údivu zjistila, že má židovské kořeny, přestěhovala se do Brooklynu a provdala se za Israela Levinowského, chudého chasidského mladíka z Litvy, který před nedávnem připlul do Ameriky za lepším živobytím.

Přibližně o sto let později nabrala životní pouť Joshe Levina zcela nový směr, k čemuž přispělo několik faktorů: citlivý věk kolem dvaceti let, zralý k revoltě; sionismus, kterým ho krmili od rána do večera na ješivě Aish HaTorah; sklon k horkokrevnosti (snad také pozůstatek irských genů); a konečně zápalka, která celou tu slaměnou otep zažehla – jedenácté září. Hněv v jeho srdci mu kázal „sebrat se a něco udělat“. Odešel do země zaslíbené praotcům s cílem stát se osadníkem a zamířil rovnou na náboženský seminář v Maale Chermeš, protože tam působil známý jednoho z jeho učitelů v Brooklynu. V semináři se mu nelíbilo, ale jednoho dne večer potkal náhodou v obchodě Jehua, kterému půjčil pár drobných, aby mohl zaplatit svých „pět šekelů sedmdesát“ za nákup, a Jehu ho pozval, aby „přišel omrknout jejich novou osadu“. Josh opustil seminář – stejně už ho dávno přestaly bavit věčné rádoby filozofické debaty nad náboženskými texty v kroužcích studentů – a ještě ten týden se přestěhoval do Maale Chermeš III, kde mu Jehu nabídl spolubydlení v jednom z karavanů.

Teď překládal článek z Washington Postu, který Jakir stáhl z internetu a vytiskl. Otniel vyprskl smíchy, když slyšel titulek „Sheldon Mamelstein na hraně zákona na divokém Západním břehu“, a pochechtával se sám pro sebe i dál, zatímco mu Josh v lámané hebrejštině a s častými odmlkami, jak se snažil ne vždy úspěšně nalézt přiléhavý ekvivalent, líčil příběh finančního magnáta a spekulanta s nemovitostmi, který měl blízko ke špičkám republikánské strany a před několika měsíci, v únoru roku 2009, zavítal do nedávno založené ilegální osady na okraji pouště, aby se zde zúčastnil slavnostního otevření dětského hřiště, financovaného z jeho sponzorského daru. Otniel se usmíval i dál, když reportáž líčila místo, zdejší domy a osadníky a nakonec i oficiální prohlídku uspořádanou pro amerického milionáře. Chilik se naproti tomu neusmíval, a dokonce na něm bylo znát znepokojení, když autor reportáže na chvíli opustil neutrální popis a odhalil své politické smýšlení, které se dalo očekávat: „Pan Mamelstein ve svém projevu ovšem opomněl zmínit, že osada Maale Chermeš III se rozkládá zčásti i na pozemcích v soukromém vlastnictví Palestinců. Jiná část osady zase zasahuje do přírodní rezervace, kde je výstavba obytných domů přísně zakázána.“

Otniela nevyvedly z míry ani následující pasáže článku, v nichž autor popisoval nejrůznější nezákonné praktiky a porušování předpisů, k němuž po dlouhá léta dochází na bezpočtu míst po celém Západním břehu. Nervy začal ztrácet až později, když se tu s odvoláním na „vysoce postaveného důstojníka izraelské armády“ líčila historie založení osady. Podobně jako předtím Chilik teď Otniel jen vrtěl hlavou nad bolestnou nepřesností faktů ve větách jako: „V roce 2005 k farmě přibyla kancelář a později obytný karavan pro ostrahu místa, z něhož se později stal domov celé rodiny,“ a doopravdy se rozčílil, když slyšel, že on sám je v článku popsán jako „zemědělec, který na zdejší biofarmě pěstuje petržel a rajčata“.

„Petržel? Kde to sebral? A píše tam o rajčatech? Ne o třešňových rajčátkách? Podívej se ještě jednou.“ Josh se podíval ještě jednou a přikývl. „Rajčata?“ zhrozil se Otniel. „Jemu snad přeskočilo! Na to je přece úplně jiné hnojivo, nemluvě o semenech…“

Následující výklad politického a právního pozadí výstavby izraelských osad vyvolal u posluchačů jen znuděné zívání. Poté se článek zevrubně zabýval americkou legislativou – exekutivním nařízením číslo 12947 Clintonovy administrativy, které zakazuje aktivity narušující mírový proces na Blízkém východě; protiteroristickým zákonem George Bushe mladšího, který staví mimo zákon financování veškerých aktivit vyjma oblasti školství a sportu; novelou o daňových úlevách pro sponzorské a charitativní aktivity v zámoří – a posluchači jen vzhlíželi k obloze, netrpělivě přešlapovali a vyklepávali si kamínky z trekových sandálů.

Když však autor článku začal vysvětlovat, že daňové úlevy pro donátory jako Mamelstein ve výsledku znamenají, že ministerstvo financí a američtí daňoví poplatníci financují v rozporu s oficiální zahraničněpolitickou linií nelegální osady, jako je například Maale Chermeš III, objevily se na tvářích posluchačů opět úsměvy, a dokonce se z několika stran ozval tlumený smích a tleskání. A když potom „odhalil“ senzační skutečnost, že za Mamelsteinovy peníze byly zakoupeny dalekohledy s nočním viděním, ozvaly se poznámky jako: „Čili pokud se někdo při noční hlídce dívá na lišky, překáží to mírovýmu procesu?“ anebo: „Ten Mamelstein je teda pěknej šibal!“ A když se nakonec pisatel v závěru vrátil k osadě, aby vylíčil „dramatický vývoj událostí v posledním týdnu“ – čímž byl míněn výrok Nejvyššího soudu a incident s buldozery –, všichni zase pozorně naslouchali Joshovu překladu a při popisu akčních scén se strhl i aplaus („Nepokoje vyvrcholily bizarním gestem solidarity: Palestinec, kterému patří olivový háj, ortodoxní osadnice a Izraelec, jehož vztah k místu zůstává hádankou, společně vyskočili na radlici buldozeru, aby vlastním tělem zabránili jeho ničivé síle“). Dokonce i Neta se teď pousmála a rozhlédla se kolem sebe s neskrývanou pýchou.

Když Josh skončil, zavládlo v obecenstvu všeobecné uspokojení, zejména nad rolí Sheldona Mamelsteina. Pravda, když došlo na pointu reportáže – „nepřehledná houšť protichůdných zákonů a byrokratických předpisů, která vytváří prostředí jako vystřižené z Hellerova románu Hlava XXII, umožňuje osadníkům chovat se jako šerifové na Divokém západě, brát spravedlnost do vlastních rukou a nehledět na zákon ani morálku“ –, ulevila si Neta Hirschsonová několika cholerickými nadávkami a v očích Chilika Jisraeliho se objevila nervozita, ale na tom nebylo nic nového. Neta byla cholerická skoro pořád a Chilik býval většinu času nervózní.

Ostrov

Jakir byl zrovna uprostřed svého druhého života, Second Life, na virtuálním ostrově Obroda, na němž si on a jeho vousatí druzi v širokých háčkovaných kipách a plandavých tureckých kalhotách vybudovali svou vlastní osadu, kam platil zákaz vstupu cizincům všeho druhu – křesťanům, izmaelitům, amálekovcům a vůbec každému, kdo by se opovážil vyjádřit nesouhlas se zdejšími zákony, v nichž se praví, že toto je posvátná židovská půda, která patří jen a jen nám. King Meir věděl, že pravidla hry Second Life mu umožňují takhle uzavřít vstup na ostrov Obroda všem cizorodým elementům.

Jeho partička se včera zase potloukala kolem muslimských oblastí v Second Life. „Byli jsme v mešitě,“ líčil King Meir, texaský advokát. „Vešli jsme dovnitř, ale nezuli jsme si před vchodem boty, jak tam požadujou. Čórli jsme jim pár závojů, co tam rozdávají zdarma ženám, a oblíkli jsme si je, LOOOOL!“

Jakir se usmál a vyťukal do klávesnice: „Hustý!“

„Škoda že jim tam nemůžeme hodit nějakou menší bombu,“ napsal King Meir. Oči, vlasy a vousy měl černé, kipu a tričko žluté a na tričku měl vyvedený obrázek zaťaté pěsti, znak radikální pravicové organizace Kach.

„Možná by se dal napsat takovej jednoduchej skriptík,“ vyťukal Jakir.

„A ty bys to uměl?“ zeptal se King Meir. Jakir mu vysvětlil, že sice nejde poškodit majetek jiného uživatele bez jeho souhlasu, ale je možné vytvořit si něco vlastního a to pak zničit. Například postavit kopii té mešity a pak ji vyhodit do povětří. Anebo palestinskou vlajku a spálit ji. „Supr nápad!“ napsal King Meir. „Je to lepší než se tu potulovat se samopaly a nemoct je ani použít, je to jako s nima běhat a dělat pif paf… Ale nejsou proti tomu nějaký paragrafy?“

Jakir chvíli hledal a pak ukázal Meirovi příslušný článek Zásad chování komunity Second Life: „Je zakázáno verbálním či vizuálním obsahem urážet ostatní obyvatele či se jim vysmívat na základě rasy, etnika, pohlaví, náboženství či sexuální orientace… Fyzické útoky jsou ve hře Second Life zakázány.“ King Meir zagestikuloval rukama. „Co to je za kravinu? Copak to nemá bejt jako v normálním životě? A co když mě uráží samotná existence tý mešity?“

V tu chvíli se dveře karavanu otevřely a Jakir uslyšel hřmotný hlas otce, jak zrovna mluví s někým po telefonu. Honem otevřel v počítači okno s objednávkami zboží z farmy. Otniel přišel zezadu k Jakirovi, dal mu přátelský štulec do ramene a počechral čupřinu vlasů, v níž se zelená kipa skoro ztrácela, posadil se do křesla vedle něj, položil mobil na opěrku a promnul si oči. „Pardon, měl jsem čekající hovor, jseš tam ještě, Asisi?“ ozvalo se ze sluchátka.

„Jsem tu a poslouchám, Dove,“ řekl Otniel, hlavu měl opřenou o křeslo a zíral do stropu. Jakir předstíral, že je zabraný do práce na počítači.

„Mluvil jsem s ministrem školství, informoval mě, jak to probíhalo dnes ráno na vládě. Přišla řeč na ten článek ve Washington Postu. Ministerstvo zahraničí a především velvyslanectví ve Washingtonu budou pečlivě sledovat reakci Bílého domu a jsou samozřejmě připraveni vše rezolutně popřít a pohrozit redakci deníku žalobou za to, že naznačuje údajné porušování zákona, k němuž mělo údajně docházet či dokonce dochází s vědomím izraelské vlády v osadě Maale Chermeš III či v jakémkoli jiném izraelském sídlišti, ať už uvnitř či vně zelené linie.“

„Výborně,“ zasmál se Otniel a promnul si oční víčka.

„Dál potom,“ pokračoval tajemník okresní samosprávy, „bylo rozhodnuto, že ministr obrany odletí na pracovní návštěvu Washingtonu, oficiálně aby se zúčastnil dobročinné akce na podporu Izraele, pořádané židovskou lobby, ovšem ve skutečnosti hlavně proto, aby očíhl situaci a neformálně se sešel s ministryní zahraničí, ministrem obrany a snad dokonce i s prezidentem Spojených států, pokud se tedy nasky-“ Přesně v tu vteřinu Otnielův telefon zachroptěl a zhasnul. Otniel nechápavě pohlédl na mlčící přístroj. Jakir mu ho sebral z ruky a hned pochopil, co se stalo. Šel do kuchyně, vytáhl zpoza lednice kabel od nabíječky, připojil ho k Nokii a položil ji na lednici. Jeho otec šel do koupelny, nastříkal si do podpaží trochu deodorantu a prsty se pokusil trochu si uhladit divoce rostoucí plnovous. „Jakirku, chlapče, prosím zapiš mi do diáře, že zítra přijede Herzl Weizmann ze stavební firmy, a poznamenej mi tam taky, že musím zavolat Motkemu na ministerstvo bytové výstavby, aby nám proplatili jeho práci.“ Otniel se zahleděl zarudlýma očima na Jakira, který psal na počítači, pak utrousil: „Uděláš to pro mě, synu?“ a vyšel před karavan. Jakir opatrně vyhlédl z okna a viděl otce, jak nastupuje do zaprášeného Renaultu Express, jehož původní barvu pamatovali v Maale Chermeš jen málokteří – Otniel ho už dlouhá léta nemyl, aby neplýtval vodou.

Honem se vrátil do Second Life a setkal se tam se svou vousatou družinou v kipách, která postávala před synagogou Plamen obrody. „Konečně, Jakire, tady jsi,“ řekl King Meir, přes rameno samopal Uzi, který si koupil za pár šupů v obchodě se zbraněmi v nákupní zóně hry Second Life. „Zrovna jsme přemýšleli, kam vyrazíme teď, po tom včerejším úspěchu v mešitě.“ Jakir mu pomohl s vyhledáváním klubů, kde se scházejí Arabové. Byl tu noční klub Šeherezáda, kde vystupovaly břišní tanečnice, pak obchod s názvem Orient Bazaar, kde se prodávaly džalabíje a arabské šátky, a taky místo s názvem Taste of Arabia, což je celé arabské město s palmami, mešitami a koni. Háček byl v tom, že tam nechodí moc lidí. King Meir se nakonec rozhodl pro velkou mešitu uprostřed Taste of Arabia. Vejdou dovnitř a zasypou mešitu Davidovými hvězdami.

„Když je fyzické násilí zakázané, můžeme jim to tam aspoň trochu zavirovat, co by ne? Jsme chytřejší než oni, pojďme toho využít,“ prohlásil King Meir a udal souřadnice cílového bodu. Jakir zadal souřadnice a objevil se po boku svých přátel v mešitě. Předstihla je tam ovšem žena, která nevypadala jako Arabka. Pozdravila je: „Salám alejkum!“ a oni jí odpověděli deštěm Davidových hvězd – Jakir vytvořil ve Photoshopu Davidovu hvězdu, která byla kompatibilní s grafikou hry Second Life, změnil barvu na modrou a na internetu našel jednoduchý prográmek, s jehož pomocí ji namnožil. Myší vzal Davidovu hvězdu a přenesl ji k podlaze mešity, kde se hvězda okamžitě zmnožila v tisíce svých kopií – a mešitu rázem naplnila záplava vznášejících se bleděmodrých šesticípých hvězd.

„Pojďme to samý udělat ještě v Orient Bazaaru!“ zvolal nadšeně King Meir a udal nové souřadnice. Během dvou minut bylo i tržiště s orientálním zbožím zasypané Davidovými hvězdami. Skupinka vousáčů s izraelskými samopaly Uzi přes rameno jásala. Nejenže všechna ta hnusná špinavá místa rozjasnili špetkou židovské krásy, ale také se jim podařilo přetížit systém počítačů těch hráčů, kterým ta místa patřila anebo kam se přicházeli bavit. „Jseš borec, Jakire!“ volal nadšeně King Meir, když se vrátili zpátky na ostrov Obroda. „A je ti jasný, co je na řadě teď?“

Jakir se zasmál. Zkusí vytvořit kopii mešity, kterou pak vyhodí do vzduchu, a pár palestinských vlajek, které zapálí. Snad to stihne už dneska v noci. Slyšel otce, jak parkuje auto, o minutku později se otevřely dveře a předsíní dupaly těžké pracovní boty.

„Co tam děláš, synu?“ zavolal na něj Otniel.

„Nic,“ odpověděl syn.

„Jaképak nic, slyšel jsem tě, jak se něčemu směješ… Půjdeš se se mnou pomodlit?“

„Jasně,“ řekl Jakir a zmáčkl křížek v horním rohu obrazovky.

Reklamní kampaň

Ariel procitl ze spánku půl hodiny před zazvoněním budíku. Chvíli měl v rozespalosti mysl obestřenou mlhou, pak se mu ale podařilo zaostřit, vzpomněl si a celým tělem mu projelo zachvění, úzkostná křeč, která rychle pominula. Vstal a potichu, aby nikoho nevzbudil, vykonal své ranní úkony, pak šel probudit ženu a malého syna a přichystal jim snídani.

„Copak se děje?“ zeptala se ho manželka a Ariel řekl: „Ale nic. Jen jsem se špatně vyspal.“ Ale jeho žena ho znala už pěknou řádku let. „Opravdu tam dneska musíš?“ zeptala se a on hned odpověděl: „Prosím tě, nezačínej s tím. Ano, musím. A co je na tom za problém? Tisíckrát jsem ti vysvětloval, že je to bezpečná silnice, že se tam všude pohybuje armáda, že…“

„Že tam už dva roky nikoho nezabili, já vím, a statisticky je daleko pravděpodobnější, že člověk nabourá autem někde uprostřed Izraele.“

„Tatí, koukej!“ zavolal chlapec. „Koukej se, tatí!“ Ukázal na talíř před sebou a všem bylo celkem jasné, že nemá na mysli nic konkrétního, jen se snaží přerušit hádku rodičů, ne snad z touhy nastolit mezi nimi smír, ale spíše proto, aby upřeli pozornost zpátky na něj.

„Vidím,“ řekl Ariel. „Máš tam švestku.“

„Fesku!“ opakoval nadšeně syn.

* * *

V autě se znovu v duchu ptal sám sebe, opravdu tam musím? Proč jsem si kvůli tomu vybral den dovolené? Zapnul rádio, kde právě Razi Barkaj rozebíral se svými hosty nejnovější události: osady, prezident Spojených států, ministerský předseda. Nic zajímavého. Přeladil na frekvenci 88 FM, z klimatizace foukal chladivý vzduch a slunce před ním stoupalo nad obzor, zatímco ujížděl směrem na východ.

Na silnici číslo 443 vzal jeho pocit bezpečí za své. Roni měl pravdu, napodruhé už to takový strach nenahání, ale na téhle silnici vedoucí přes Západní břeh bylo okamžitě znát, že něco je jinak. Ani ne tak kvůli zdejší historii jako spíše kvůli zcela konkrétním změnám: venkovní teplota podle údaje na displeji palubní desky poklesla a krajina kolem se proměnila, holé pahorky, arabské vesnice a vesničané chodící podél kraje silnice. A pak kontrolní stanoviště s vojáky, kterým projel, a bezpečnostní zeď, která se vynořila z obou stran silnice, a Ariel najednou nevěděl, jestli už je za ní, anebo v ní, v úzkém koridoru uprostřed. I vzduch byl najednou nějaký jiný, za Jeruzalémem jako by vyjel ze vzduchoprázdna do zářivě žlutého horka, do pouště, k dalším vesnicím a mešitám, ke žlutým palestinským taxíkům a arabským kamionům – zelenobílé tabulky s poznávacími značkami palestinské samosprávy mu zrychlovaly tep, žluté izraelské ho nějak uklidňovaly – a vtom se autorádio samo od sebe přeladilo z hebrejské stanice na jinou, kde hrála arabská hudba. Rukama křečovitě svíral volant, dech se mu krátil, pohledem těkal po okolních pahorcích, po silnici, protijedoucích autech. Ti Arabové řídí jako šílenci, zašeptal si pro sebe a představil si, jak do něj jeden z těch kamioňáků nemilosrdně vrazí, ne snad v pokusu ho usmrtit, ale spíš protože se mu při tom prudkém, nezodpovědném stylu jízdy vysmekne řízení z rukou. Zazvonil mu mobil, ale Ariel se bál ho vzít a začít s někým nezávazně klábosit, a tak dál pevně držel volant a soustředil se na cestu, silnice prudce klesala a pak opět šplhala po příkrém svahu vzhůru, neboj se, každý den tudy jezdí stovky Izraelců a k žádné tragédii tady už několik let nedošlo, ani ty kameny už vzduchem tolik nelítají. Jenže on nemá tvrzená skla, jako mají osadníci. Dá se to nějak zvenčí poznat? Co když si toho Arabové všimnou? V klimatizovaném autě po něm stékal pot. Proč sem vůbec jezdil? Zas další podnikatelský nápad, který dopadne stejně jako všechny předešlé. Proč se nedokáže spokojit s tím, co má – slušné místo účetního ve středně velkém podniku nedaleko Tel Avivu, manželka a jedno dítě? Možná ale aby člověk něčeho dosáhl, musí aspoň jednou doopravdy zariskovat, udělat něco, k čemu ne každý najde odvahu.

Pohled na betonové armádní bunkry ho uklidňoval, stejně jako mu dodávaly klid červené taškové střechy osad. Nikdy by byl neřekl, že bude cítit takovou úlevu, až spatří židovskou osadu, ale odbočka k ní přišla v pravou chvíli, a když za kovovou, žlutě natřenou branou, která se před jeho autem s izraelskou poznávací značkou bez průtahů otevřela, spatřil čekající arabská auta a Araby sedící v nich, cítil se v bezpečí, nerad to přiznával, vždyť proti Arabům nikdy nic neměl, zasloužili by si lepší zacházení, rozhodně ty šílené osadníky nepodporuje, ale uvnitř jejich bezpečně uzavřeného území si připadal mnohem jistější a lépe chráněný.

„Copak je s tebou, kamaráde? Jseš celej zelenej,“ uvítal ho Roni.

„Nalej mi sklenici vody,“ odpověděl Ariel a vkročil do karavanu.

„Takže,“ řekl Ariel, když se trochu vzpamatoval, „mám pro tebe dobré zprávy. Tři butikové obchody v Tel Avivu, kde jsem nabídl vzorek na ochutnání, chtějí objednat větší množství. Všichni říkají, že přesně takový zboží dneska letí: zemitá, výrazná, kořeněná chuť, vůně opravdových oliv. Ne jako ty španělský nebo italský oleje, který mají světlejší barvu a jsou jemnější.“

„No jasně. Tohle je ta pravá chuť!“ Roni s rozkoší válel ta slova na jazyku. „Nejenže je to lepší než aškenázský olivový olej, bledý a rafinovaný, jako se dělá v Evropě. Je to ten nejlepší olej v celým Izraeli – nejryzejší a nejlahodnější. Takovej nedělají nikde v Galileji ani v Samaří. Lisuje se z oliv, co vyrostly na okraji pouště, tohle je Báb az-Zakák, region vyhlášenej prvotřídním olivovým olejem! A my ho tu dostanem litr za devět šekelů, místo šestnácti, co stojí v Izraeli ten nejlevnější oliváč, jakej se dá sehnat.“

„Koupíš i za patnáct,“ opravil ho Ariel, ale Ronimu to nestálo ani za reakci.

Seděli na zahrádce před Gabiho karavanem, odkud se otevíral výhled na olivové háje dole u vesnice Harmíš.

„Co znamená větší množství?“

„Tisíc litrů a víc.“

„Tisíc litrů a víc…“ Roni pokýval hlavou a vyfoukl kouř nosními dírkami. „Krát tři, říkáš. Doufám, že Músá zvládne vyrobit takový množství. Koneckonců je to exkluzivní butikovej produkt, žádná velkovýroba.“

„Musí to zvládnout. Kvůli menšímu množství mi nestojí za to vystrčit nos z klimatizovaný kanceláře. Ale o to nemám strach, když jsme mu teď místo churavýho oslíka pořídili ten luxusní elektrický lis. Aby bylo jasno, ty furt na mě s tím butikem, ale já se svýho snu o perfektně vybavený strojový lisovně oleje nemíním vzdát. Až si vybudujeme značku, můžeme investovat do italských strojů na pásovou výrobu a do pěti let jsme za vodou.“

Roni se pro sebe zasmál, protože už měl na jazyku odpověď: „Dá-li Bůh,“ a až na poslední chvíli se zarazil, aby ji neřekl. Zamával Otnielovi a Jakirovi, kteří se právě ubírali po asfaltové silnici směrem k synagoze.

„A teď bacha.“ Ariel se rozhlédl, kde má svou černou aktovku, natáhl se po ní, ale nedosáhl, tiše zaklel, vstal z lehátka, došel pro ni a cestou si prohmatal kapsy, jestli jsou peněženka, mobil a klíče na svém místě. Vytáhl z aktovky štos papírů vyjetých z počítačové tiskárny, přelétl je pohledem a beze slova je podal Ronimu. Ten si je vzal, naposledy si dlouze potáhl z cigarety a zamáčkl ji v popelníku. Procházel papíry jeden po druhém a na jeho tváři se pomalu objevoval široký úsměv. Dlouze pokyvoval hlavou.

„První návrhy reklamní kampaně,“ pronesl Ariel s uspokojením. „Chtěl bych taky skicu, jak by to vypadalo s novinovými titulky. Z toho si všichni sednou na prdel.“

„Anebo si z toho sednu na prdel já. Co si pomyslí lidi, kteří mě znají, až mě uvidí takhle na reklamním plakátu?“

„Hned tak tě neuvidí, neboj. To nepůjde někam do celostátních novin ani nic podobnýho. Víš co, regionální tisk, výlohy obchodů a tak.“

„A v nejhorším jestli mě uvidí, řeknou si, že je to Izraelec, jehož vztah k místu zůstává hádankou.“

„Cože?“

„Ale nic,“ mávl rukou Roni. „Vyšel jeden takovej článek ve Washington Postu. Tohle tam o mně ten všivák napsal. Ale mně spadl kámen ze srdce, že nevědí, kdo jsem a co jsem zač a co mě to napadlo skákat na radlici buldozeru.“

„Jo, o tom článku jsem slyšel. Ministr obrany přece kvůli tomu musel odletět do Ameriky, ne? Tuhle story bychom taky mohli nějak využít, jako odrazovej můstek. Možná na export.“ Ariel si udělal poznámku do notýsku.

„Ale jo, když myslíš. Klidně to využij jako odrazovej můstek, pro mě za mě.“ Roni dál listoval papíry a zastavil se u fotografie jeho a Músy na radlici buldozeru. „Moment,“ probral se zpátky několika fotkami. „Nechybí tu něco?“

„Jo, ta ortodoxní osadnice,“ přikývl Ariel. „Vymazali jsme ji ve Photoshopu. Váhal jsem, jestli ji tam nemáme přece jen nechat, ale osadníci budí spíš negativní ohlas.“

Roni přikývl. „Společně uhájíme své háje?“ přečetl nahlas slogan pod fotografií buldozeru.

„Jsou to jen návrhy. Na slogany se nabízí spousta variant. Nevěřil bys, co všechno lidi z reklamky vymysleli, sestavili nám celou brožuru: biblický citáty, symboly, arabský verše, kořeny, spojení se zemí, různý použití olivového oleje. Z toho padneš.“

„Pěkný, pěkný. Můžeš tam přihodit Golanskou brigádu s tou jejich olivovou ratolestí – Roni, udatný voják chránící vlast, kterýho opustila bojová morálka a teď nese na rameni olivovník a chystá se vyrábět olej s Arabem. Něco v tom smyslu, chápeš.“

Ariel se zdvořile usmál a svým mlčením jako by říkal, marketing snad radši nech na mně. Pak řekl: „Hele, chlape, co aby ses zeptal Músy, kdy pro nás bude mít první várku?“

„Jdu na to,“ řekl Roni, dlaní si zastínil oči a vyťukal na mobilu Palestincovo číslo. „Už mu volám.“

Výlet

Než se kdo nadál, léto vrcholilo. Přišel měsíc tamuz a s ním i letní prázdniny, na které připravila Nechama Jisraeliová krátký program pro děti všeho věku (jeden den koupání, jeden den výlet, jeden den brigáda v Otnielově chlévě a jeden den pomáhání na stavbě) a starším svěřila zodpovědnější úkoly. Říkala tomu dětský tábor.

Jeden z těch dnů vyrazili na výlet podél říčky Chermeš. V osm ráno přišla Nechama do školky, za ruku vedla své dva syny, Boaze a Šneura, z každé strany jednoho, a sama nesla své břicho, kulaté jako míč. Eleazar Freud přivedl malého Nefeše a pak vstoupil do mužské části synagogy na společnou ranní modlitbu. Amalie Rivlinová před sebou tlačila kočár s maličkým Zevulunkem, vedle ní cupitala její mladší sestra Tchelet a pár kroků za nimi je následovala jejich matka Šaulit, s někým telefonovala, hlasitě se smála, doprovázela smích širokými gesty a říkala: „Neuvěřitelný, no to mě podrž!“

Mezi dalšími nechyběli ani Šimi a Tili Gottliebovi a všechny děti Asisovy až na Jakira – Gitit, která v létě pracovala jako pomocná učitelka v jeslích, Dvora, Chananjáš, Emuna a Šuv-El a také pes Bejlin. Na žádost Nechamy se k výpravě přidal i Jehu v sedle Killera a s pistolí Jericho 941 v pouzdru za pasem, a když rozjařený houfec opouštěl brány osady, překvapil Nechamu voják Joni otázkou: „Můžu jít s vámi?“

„Samozřejmě,“ odpověděla překvapeně, „ale copak nemusíte hlídat u brány?“

„Jsou tu i další vojáci,“ mávl Joni rukou ke strážní budce. „Navíc je tu dneska celkem klid.“

„Chvála Bohu za to,“ řekla Nechama. Kdykoli se mohlo stát, že tam venku natrefí na nějakého Araba, a jeden voják jako doprovod rozhodně nebude na škodu, už jen kvůli pocitu bezpečí.

Výprava postupovala vpřed jen zvolna, s kšiltovkami na hlavách, čutorami s vodou a svačinami v batůžcích, hrajících všemi barvami. Starší děti sebevědomě utíkaly napřed, malé děti a těhotná učitelka se batolily jako hejno tučňáků a ti nejmenší seděli v ohrádce na kolečkách, kterou před sebou tlačila Gitit, a za odměnu se směli střídat na hřbetě Killera, kde je svýma pevnýma rukama přidržoval Jehu. Všichni se ubírali prašnou cestou dolů, až dospěli k nejnižšímu místu ve vádí, které se vinulo mezi pahorkem osady Maale Chermeš II a Maale Chermeš III a vedla odsud cesta k říčce Chermeš. Nad hlavami jim kroužil orel, jeden ze dvou, kteří bývali z osady vidět skoro každý den. Nechama na něj ukázala a zeptala se: „Děti, copak je to tamhle na obloze?“ a v odpověď se jí dostalo nadšených výkřiků ze všech stran: „Orel! Orel!“

O čtvrthodinku později došli až k zažloutlé louce, odkud vedla pěšina k jeskyni a opodál stála skromná cedule Židovského národního fondu s nápisem Háj Jennifer Schulmanové-Zimmermanové, a zastavili se, aby se napili a nasvačili. Vyřkli požehnání nad omýváním rukou a opláchli si je, pak se osušili, zarecitovali požehnání Bohu, který dává vzejít chlebu ze země, a zakousli se do přichystaných sendvičů. Nechama ukazovala dětem rostliny: pelyněk, laskavec, pilát modrý, šalvěj lékařská, sápa křovitá, a pak se zeptala: „A copak řeknete tamhle tomu lejskovi, který slétl do stínu a tiše si tam odpočívá?“ Děti se unaveně zahleděly na drobného ptáčka. Tili Gottliebová a Emuna Asisová, obě s chybějícím zubem vpředu dole, jedna v bílých šatičkách a druhá ve žlutých, které podědila po starších sestrách, se chytily za ruce a začaly zpívat Hlas mého milého, Joni jim zatleskal, děvčátka se zachichotala a plná rozpaků spustila znovu od začátku.

Nechama složila své obtěžkané tělo na skalní výběžek, dlouhá džínová sukně jí splývala přes oteklé kotníky a zpod černého šátku, kterým měla zahalené vlasy, jí stékaly pramínky potu. „Děti, vstávejte, půjdeme dál,“ zvolala. „Podíváme se teď do jeskyně, kde bude příjemný chládek. Trochu se tam porozhlédneme a zase vyjdeme ven.“ Děti se zvedly. „Znovu připomínám, že v jeskyni se všichni budeme držet za ruce a budeme dávat pozor, abychom neuklouzli. Joni, ty půjdeš jako poslední. Jehu, přivaž koně a pojď prosím s námi.“

Po krátkém sestupu strmou úzkou roklí, tvořenou bílým vápencovým skaliskem a žlutým pískovcem, mezi nimiž prorážely trsy astividy trnité a tymiánu, se před nimi objevil vstup do jeskyně. O něco níže jako by bezhlesně plul po srázném úbočí párek kozorožců, ze skalních průrev sem doléhalo šustění netopýřích křídel, opodál se zatřepotaly perutě koroptví, splývající s šedožlutou barvou země, a štíhlý ještěrkovec zděšeně kličkoval na úprku před dusotem jejich kroků. Došli až k otvoru rozlehlé jeskyně, jichž bylo v tomhle horském hřebeni víc a v minulosti postupně sloužily jako útočiště Makabejským i Římanům, poustevníkům i lupičům, pastýřům ovcí i válečníkům z doby křižáckých výprav, ale také liškám, dikobrazům, levhartům a hadům – zkrátka všem živým tvorům, které kdy prošly touto pouští.

Na prostranství u prahu jeskyně Nechama požádala výletníky, aby se zastavili a podívali se do údolí, které ubíhalo dál dolů. Ocitovala verš z proroka Amose: „Z hor bude kanout mladé víno a všechny pahorky budou oplývat vláhou,“ a pak varovným hlasem zopakovala: „Teď se vydáme společně dovnitř, a jak už jsem říkala, všichni se držíme za ruce a dáváme velký pozor, protože v jeskyni to může klouzat…“

„Mamí, mně se chce čúrat,“ ozval se tenký hlásek Šneurův.

„Pšššt, Šneurku, teď mluvím já. Jdi za Jonim, pomůže ti najít vhodné místo, kam si můžeš odskočit.“

Řekla dětem pár slov o historii jeskyně a její rozloze a pak vstoupili dovnitř. Váhavými, ustrašenými kroky se nořili stále hlouběji do vlhkého, tmavého nitra skalní dutiny.

„Panebože,“ špitl Chananjáš a stiskl Jehuovu dlaň ještě pevněji. Jehu pohladil chlapce po hlavě, aby ho uklidnil.

„Všimněte si, děti,“ pokračovala Nechama učitelským tónem, „jak je ta jeskyně členitá. Větví se do třiadvaceti slují, které jsou navzájem propojené rozvětvenými chodbami, a proto vás prosím, jděte pomalu a nepouštějte ruce těch, co jdou před vámi a za vámi.“ Chananjáš se zachvěl. Světlo pronikající dovnitř od vchodu do jeskyně sláblo, zastiňovaly ho drobné postavy dětí. Uvnitř byl příjemný chládek.

Chananjáš zakňoural: „Já chci zpátky ven, chci zpátky ven.“

„Tiše, Chananjáši, není čeho se bát a za chvíli se otočíme a vrátíme se,“ řekla jeho sestra Dvora. Navzdory nabádání učitelky pustila jeho zpocenou ručičku, vstoupila do jedné z vedlejších slují a nebojácně postupovala vpřed, tápajíc před sebou rukama.

„Dvoro! Dvoro!“ ozval se vřeštivý hlásek jejího bratříčka Chananjáše a Nechama po něm zopakovala: „Dvoro! Kde jsi? Dvoro?“

Nepřišla žádná odpověď. Odkudsi se ozval pláč, k němu se přidal další a ještě další. Nechama ve tmě zvýšila hlas: „Děti, žádný strach, jen se pořád držte za ruce,“ ale malé dlaně už byly příliš zpocené a kluzké, stejně jako kamenitá podlaha jeskyně. „Dospělí, chyťte děti za ruku a vyjděte ven!“ přikázala Nechama, která cítila, že se situace začíná vymykat její kontrole, a srdce jí splašeně tlouklo: „Dvoro? Jsi tu? Dvoro!?“ Tušila, že tohle je klíč k situaci, zřídlo nesnází, vnímala ticho, které se jí ozývalo v odpověď. „Dvoro?“ Vzlykání nejmenších postupně utichalo, Joni, Jehu a Gitit uklidňovali děti a hladili je a všichni se ubírali nazpět k ústí jeskyně.

Dvora stála v jedné z jeskynních slují jako přikovaná. Nechama zaslechla šepot a vstoupila za ní, položila jí dlaň na útlé rameno a pohlédla kamsi za ní.

„Něco mě sem táhlo, nevím co,“ zašeptala sestra Jakira, jeho dvojče.

„Slyšela jsi odsud něco?“

„Ne, neslyšela. Jedině nějaký vnitřní hlas.“

Stály tam a hleděly, i když nevěděly na co, jen si byly jisté, že je to něco mimořádného, v té tmě se dalo stěží rozeznat, co je to za hromádku v koutě jeskyně, snad tady někdo před časem byl a něco tu zanechal, ale co? Dvora přišla blíž a natáhla ruku, aby se toho dotkla, zacinkalo to… Mince? Dvora se otočila a v údivu se zahleděla na Nechamu, a pak, o několik vteřin později, nastražila uši, protože se v prostoru ozval nový zvuk, co je to? Crčí odněkud voda? I Nechama teď napjatě poslouchala, stály tam vedle sebe, hlavy natočené každá jiným směrem. Že by jeskyní protékala voda? Vždyť tu nikdy žádný pramen nebyl… Voda byla slyšet velice blízko a Dvora se zeptala: „Nechamo? Slyšíš to taky?“ Nechama odpověděla: „Ano,“ a teprve pak si to uvědomila – vždyť to je přece ona, to je její voda, plodová voda jejího třetího děťátka, stéká jí po nohou uprostřed jeskyně, a řekla Dvoře: „Běž. Pomalu. Pomaličku. Ke vstupu. Do jeskyně. Zavolej. Gitit. A Joniho. Ať přijdou. Sem. Pro mě. A odvedou mě. Ven. Jehu. Ať jede. Na koni. Do osady. Pro Chilika. Ať. Ať přijede. Autem. Teď. Hned.“ Posadila se s výdechem a Dvora vyrazila.

A Nechama tam zůstala sedět, dlaněmi si hladila kulaté břicho, tvář tiskla k chladivé stěně jeskyně a její rty šeptaly modlitbu ke Všemohoucímu, zatímco Dvora, dospívající dívka, opatrnými krůčky došla k ústí jeskyně a přivolala ostatní. Jehu vskočil do sedla a pobídl Killera k cvalu, a jak kůň šplhal vzhůru po stráni a uháněl dál prašnou cestou až k osadě, hříva nestříhaných vlasů a husté pletence pejzů Jehuovi radostně vlály pod širokou kipou, a takhle dospěli k cíli, Killer zaržál a železná brána se před nimi otevřela, jezdec v sedle koně vjel dovnitř a poklusem zamířil k pátému karavanu po pravé straně silnice.

Venku uprostřed divoké přírody zatím zůstali s dětskou výpravou jako jediní dva dospělí Joni a Gitit. Ačkoli bylo horko, oba byli navlečení od hlavy k patě – on do zelené armádní uniformy, ona do bílého bavlněného trička s dlouhými rukávy a tmavé sukně, sahající jí deset centimetrů pod kolena. Vyměňovali si významné pohledy, potlačili úsměv a Joni řekl: „Měla bys dojít do jeskyně pro Nechamu a pomoct jí ven, potřebuje na vzduch. Pak ji dovedeme nahoru k silnici.“ A dětem řekl: „Chlapci a děvčata, vy se pěkně posaďte, napijte se vody, co máte v batůžku, snězte si svačiny, ovoce a sladkosti, a já zatím zkusím zavolat…“ Podíval se na mobil, prstem si posouval seznam jmen, až našel Chilika, pak stiskl zelené tlačítko pro volání, ale dole v rokli nebyl signál – podíval se zblízka na displej a přes sluneční brýle značky Ray-Ban viděl, že ikonka sítě neukazuje ani jednu čárku. Pak řekl dětem: „Vstávejte, půjdeme teď nahoru na tu louku, co roste pilát modrý, sápa křovitá a to třetí, jak tomu říkala, no prostě oregano.“ Šneur se rozplakal a zakňoural: „Kde je maminka?“ a Joni mu řekl: „Maminka za chvíli přijde, Gitit jí šla pomoct.“ A hodné, poslušné, vzorné děti se zvedly a vydaly se po cestě nahoru, dokonce i Šneur přestal plakat, i když se čas od času otočil a ptal se po mamince. Joni se zeptal Šneura: „Pamatuješ si telefon na tatínka?“ protože si chtěl ověřit, že na něj má správné číslo, a Šneur řekl: „Nepamatuju,“ ale jeho starší bratr Boaz se vmísil do jejich rozhovoru a zpaměti odrecitoval celé číslo, Joni ho vyťukal a pak stiskl zelené tlačítko, a tentokrát zachytil vlny Chilikova přístroje a sdělil mu nejžhavější novinku zrovna ve chvíli, kdy Chilik za oknem karavanu uslyšel dusot Killerových kopyt. Chilik zbledl, až se mu ve tváři začal ztrácet i jeho bledý knírek, a naskočil do auta.

Dojel k místu, kde se prašná cesta změnila v úzkou pěšinu vedoucí k jeskyni. Nechal motor nastartovaný a rozběhl se za manželkou, která se opírala o útlé rameno Gitit. Společně ji podpírali po cestě šplhající roklí prudce vzhůru a dál podél louky, kde je sledovaly upřené dětské oči, a Boaz se zeptal: „Tati, co se stalo mamince? Umřela? Zabili ji teroristi?“

Chilik odpověděl: „Ne, Boazi, chraň Bůh, maminka je chvála Bohu v pořádku. Tatínek ji teď odveze do nemocnice, a dá-li Bůh, vrátíme se zpátky i s malou sestřičkou, jak jsme ti slíbili, ano, Boazku?“ Boaz přikývl a sledoval tři dospělé, jak se velice pomalu pohybují vpřed, Nechama se pokusila o úsměv a už se chystala rozloučit se s oběma malými syny i s ostatními dětmi a říct jim pár slov na uklidněnou, když vtom ji uprostřed polí přepadla další silná kontrakce, bolestí jí vyhrkly slzy a vyrazila ze sebe jen přidušené zakvílení, které přešlo v hlasité sténání. Chilik se podíval do vyděšených dětských tváří a řekl: „Nebojte se, děti, nic se neděje, všechno bude… Joni! Mohl bys…“ Nechama se zakousla do lemu své blůzy, Gitit si nalila do dlaní trochu vody z lahve a mokrými prsty hladila Nechamě čelo zbrocené potem.

Až navečer, když se děti rozešly do svých domovů a Gitit s Jonim se zastavili na zápraží jejího karavanu, vyměnili si poslední pohled, nesměle se rozloučili a Gitit vešla dovnitř postarat se o své mladší sourozence; když Jehu v sedle Killerově obkroužil celou osadu a shledal, že každý usedl do stínu svého révoví, každý pod svůj fíkovník a vše klidně dřímá ku slávě Boží; když se slunce opět sklonilo k obzoru a zanořilo se do hlubin západu; když Chilik vylíčil do telefonu hlasem plným vzrušení, jak se po zběsilé jízdě do porodnice, během níž Nechamu přepadlo několik vln kontrakcí, s Boží pomocí překotně prodrala na svět jejich krásná dcera, pouhou hodinu poté, co Nechama ulehla na nemocniční lůžko a manžel vedle ní recitoval žalmy; když se všichni navečeřeli a zarecitovali večerní modlitbu a zvolali k nebesům Šma Jisrael; když Roni Kupper vykouřil poslední cigaretu, kterou si zapálil po večeři a jejíž dým pronikal přes síť proti hmyzu do Gabiho karavanu; když děti vzrušeně dovyprávěly o dramatických chvílích v jeskyni – teprve po tom všem si Dvora Asisová vzpomněla na tu blyštivou hromádku, kterou objevila s Nechamou v koutě jeskyně, a pověděla o tom podivuhodném nálezu matce, otci a svým malým sourozencům. Když domluvila, Otniel do ní zabodl pátravý pohled a zeptal se: „Takže mince, říkáš?“ a zelenooká Dvora přikývla a Otniel pravil: „Půjdu to tam ještě omrknout. Možná zavolám i Dovidovi, ten se v mincích vyzná,“ a donesl si k ústům další sousto volského oka.

Zasedání

Ministr obrany se vrátil z Washingtonu. Podařilo se mu složitými kličkami sjednat krátkou schůzku s prezidentem Spojených států v diplomatickém přijímacím salonku Bílého domu, během níž se pokusil zmírnit škody napáchané reportáží v deníku Washington Post. „McKinley přehání,“ prohlásil. „Jedná se o malou bezvýznamnou osadu, kde bydlí pár rodin, je nesmysl tvrdit, že tam bylo cokoli financováno americkými občany nebo dokonce z kapes amerických daňových poplatníků, a to z toho prostého důvodu, že do té osady neinvestoval nikdo ani cent. Jen Mamelstein, ale to je soukromá osoba, a nakonec o co šlo? Věnoval peníze na malé hřiště pro děti, to je celé.“

„Ale co elektřina, voda, armádní ochrana?“ zeptal se prezident, který se k ministrově lítosti dostavil na schůzku podrobně informovaný. „A nová asfaltová silnice? Ta byla postavena z veřejných peněz, dokazují to satelitní snímky z americké družice. Žádný příspěvek soukromého dárce.“

„Ano,“ přisvědčil ministr, „to máte těžké, musíme chránit své občany před arabskou agresí, i kdyby tam žili jen přechodně, a tihle mladí lidé, kteří vyrůstali v osadách, už nemají kam…“ pokusil se ze sebe vysoukat nějaké vysvětlení, ale prezident mu skočil do řeči: „Ale já jsem četl o přistěhovalcích ze Spojených států, z Ruska, z Francie, tedy nejsou to jen další generace z osadnických rodin. Tohle je jasné porušení zákona. A jak si mám vysvětlit, že jste ustoupili demonstrantům, kteří protestovali proti vyklizení osady a vyskočili na traktor, nebo co to tam psali? Já to nechápu,“ pokračoval prezident, „nechápu, jak to tam vedete. To u vás neplatí žádné zákony?“

Ministr obrany se upřeně zahleděl na prezidentovu ponožku. „Nebyl to traktor, pane prezidente,“ hlesl. „Byl to buldozer typu D-9.“ Později sdělí novinářům, že prezidentovy informace o situaci byly nepřesné, a toto jeho prohlášení, uvedené mimo záznam, převzaly všechny významné sdělovací prostředky.

Ministr obrany měl za to, že po setkání s prezidentem USA má to nejhorší za sebou a bude si moct trochu vydechnout, ale čekalo ho nemilé překvapení. Po návratu do Izraele zahlcovaly jeho kancelář každodenní telefonáty od amerického velvyslance a občas zavolala i samotná ministryně zahraničí, aby se zeptala, jak celá záležitost pokročila. Rozhodl se proto, že Maale Chermeš III osobně navštíví, aby Američanům ukázal aspoň snahu.

Svolal schůzku s náčelníkem středoizraelského velitelství, tedy faktickým premiérem Judska a Samaří, a se šéfem protidiverzního útvaru zpravodajské služby Šin Bet, známého jako Židovská divize.

„Co si s nimi počneme, Gioro?“ obrátil ministr svůj smutný buldočí pohled ke generálmajorovi.

Ten ale jenom pokrčil rameny. „Copak já vím? Rozhodnutí je na vás. Vydejte rozkazy a my je splníme.“

Ministr zavřel oči a zavrtěl hlavou. „Ne, Gioro. Tohle já vím. Já se tě ptám, jak mám rozhodnout.“ Generálmajor neodpovídal. Ministr pokračoval: „A co to bylo s tím buldozerem? Jak jste mohli jen tak ustoupit té hrstce pošuků? Co myslíte, jak teď před celým světem vypadáme? Americký prezident se mě pak ptá, jestli u nás neplatí zákony. Chápete, do jak trapné pozice mě tím dostáváte?“

„Stalo se to, že nám zavolal premiér a přikázal nám celou akci zastavit. Sám to víte. Nás se to netýká. Bývali bychom pokračovali v úpravách terénu. Tamti tři kašpaři by na tom nic nezměnili. Jenže se tam objevil ministr školství, zavolal premiérovi a do toho tam přitáhly stovky demonstrantů…“

„Co ty na to říkáš, Avrame?“ podíval se ministr na důstojníka Šin Bet, jako by si teprve teď vzpomněl, že je tady taky. „Nemůžeme je odtamtud vyštípat, abych se konečně zbavil Američanů, co mi sedí za krkem?“

„Hmmm…“ Vysoce postavený agent zpravodajské služby si přitiskl bříška prstů k sobě. „Takhle…“

Otevřely se dveře a jeden z ministrových asistentů oznámil: „Pane ministře, volá zase velvyslanec.“

„Teď ne, řekni mu, že máme zrovna schůzku a řešíme návštěvu té osady. Nabídni mu, že se k nám může přidat, že pojedeme příští tý… Víš co, neříkej mu nic, jen že… Počkat. Radši mi ho přepoj.“

Náčelník středoizraelského velitelství, který doposud stál, se teď posadil a napil se minerálky ze sklenice. Požádal kolegu ze zpravodajské služby, aby mu podal sportovní přílohu Jediot achronot, a zalistoval jí, ale uprostřed léta lichého roku se nedělo nic zajímavého. Jen samý tenis, plavání, cyklistika a atletika.

„Yes, Milton, yes. We are now sitting here preparing to go to the place next week. Don’t worry, yes, I’m sitting here with good people from the army and the Shin Bet. They know exactly what to do, sir, yes,“ usmál se a přikývl. „Listen, if you want to join us next week, talk with my assistant. Of course, yes. No, we don’t know yet…“ Zvedl pohled ke svým dvěma hostům a ti povytáhli obočí a přikývli. „Yes, yes, early next week. Maybe Sunday.“ Mrkl spiklenecky na náčelníka středoizraelského velitelství a vzal si dvě tyčinky z misky před sebou. Generál se usmál. Věděl dobře, jak nerad velvyslanec pracuje o nedělích.

„Tak ještě jednou, Avrame, co na to říkáš?“ obrátil se na něj ministr, když ukončil hovor.

„Takhle. Naše informátorka v této osadě…“

„Informátorka?“

„…naše informátorka říká, že je tam několik elementů schopných rozpoutat protestní bouře. Viděli jsme už minule, že se to šířilo jako požár.“

„Požár?“

„Ale prosím tě, Avrame,“ vložil se do toho generálmajor. „Tomuhle se přece nedá říkat požár, vždyť…“

„Moment,“ pokračoval velitel Židovské divize. „Nechte mě domluvit.“

„Nech ho,“ souhlasil ministr.

„Zkrátka a dobře jde o dosti ožehavou záležitost. Bez boje se nevzdají. Neříkám, že jsou v sázce životy. Neříkám, že máme proti sobě organizovanou protistátní síť. Ale určitě jsou schopní postavit se tvrdě na odpor, přivolat na pomoc sympatizanty, uchýlit se k násilí. Zcela nepochybně. Půjde do tuhého. Nemluvě o tom, že premiér a půlka kabinetu je budou hájit do roztrhání těla. Osobně bych se přimlouval, abychom se evakuaci této konkrétní osady raději vyhnuli, pokud je to jen trochu možné.“

„Četl jsi tu reportáž v novinách? Je to celé ilegální, nemají žádné povolení, prostě… Na koho už si teda můžeme došlápnout, když už ne na ně?“

„Jsou tu další místa, novější, více provizorní. Můžu poslat celý seznam. Několik jich dokonce leží přímo v té oblasti. Třeba by se prezident spokojil s vyklizením jiného ilegálního místa. Tahle skupina osadníků žije v Maale Chermeš III už pár let, přece jen už je to nějaká doba. Nejdřív dostali povolení k založení zemědělské farmy a ta se dál rozrůstala. Některé nově vznikající osady nemají ani to.“

„Dobrá, chápu. Pojďme se do toho pustit. Ty, Gioro, si vezmeš na starosti zorganizování návštěvy. V neděli ráno. Brzo ráno. Pini, ty dáš vědět americkému velvyslanci a rozešleš to médiím, hlavně americkým. Gioro, pojedeš samozřejmě s námi. Avrame, díky.“

„Ale co jim tam řekneš?“ zeptal se Giora. „Že bude evakuace? Že můžou zůstat? Podle toho se musíme dopředu zařídit.“

„My taky,“ ozval se zpravodajec ozvěnou.

Ministr věnoval oběma unavený pohled. „To se uvidí,“ řekl a vyšel z kanceláře směrem k toaletám.

Vedro

Nastoupila vlna tíživých letních veder. Měsíc tamuz se uzavřel a započaly tři týdny smutku, kdy půsty připomínají pád Jeruzaléma a zboření Chrámu – dlouhé dny bez svátků, přivolávající na sebe pohromy a neštěstí. Z vymačkaných citronů, ledové vody a cukru se připravovala chladivá domácí citronáda. Děti trávily veškerý bdělý čas venku. Větráky a klimatizace běžely v domácnostech na plné obrátky, a kdo je neměl, aspoň otevřel okna, aby dovnitř vniklo trochu svěžího vánku – Gabi se chlubil, že jeho srub je postavený tak, že nepotřebuje umělé elektrické chlazení, umístění oken a dveří bylo promyšlené, aby sem v létě proudil chladivý vítr, povívající nad skalním útesem, a promísil se s rozpáleným vzduchem uvnitř srubu. Zapomněl dodat, že poryvy vichru v zimě hrozí srub strhnout a odnést ho dolů do rozvodněné říčky Chermeš.

Byl předvečer šabatu Chazon pár dní před velkým půstem na devátého avu, kdy se připomíná zboření Chrámu, zkáza, kterou přivodila planá nenávist. V domácnostech vrcholily přípravy na šabat, vaření na plotnách, drnčení telefonů, sténání kol na prašných, asfaltových i štěrkových silnicích osady, nové nádobí rituálně nořené do mikve. Gabi se vrátil z Maale Chermeš I obtěžkaný igelitkami s nákupem všemožných lahůdek na šabat a v obýváku spatřil Roniho, jak sedí do půl těla svlečený před větrákem.

„Nazdar, brácho,“ zavolal na něj Roni. „Koupils mi lehkou kolu?“

„Ne. Řekl sis o ni?“

„Copak to musím říkat?“

Igelitové tašky zašustily, jak z nich Gabi vytahoval obsah a skládal ho do kuchyňských skříněk a do lednice. Zrak mu sklouzl ke dřezu, v němž se vršila hromada špinavého nádobí. Za ten půlrok, co je tady, po sobě Roni neopláchl ani skleničku. Gabi vyšel z kuchyně a zastavil se na prahu obýváku, dlaní se chytil horní části rámu dveří. „Co děláš?“ zeptal se.

Roni nevypadal dobře. Seděl rozvalený v křesle, nohy a ruce rozhozené do stran a nechal se ovívat větrákem. Obrátil pohled k oknu, v očích měl únavu nebo smutek – anebo možná znuděnost. Celé hodiny jen vysedával v karavanu a rozhovory s Gabim pro něj zřejmě představovaly světlé chvilky dne, třebaže obvykle se hovor zvrtl v kázání nebo hádku a Gabi se zakrátko ocitl v defenzivě. Neměl to rád, ale stejně se nakonec vždycky nechal zatáhnout do nekonečných debat, v nichž se musel hájit. Snad cítil potřebu poskytnout Ronimu příležitost k uvolnění vlastních frustrací. A možná se sám potřeboval s někým přít, protože se hněval.

„Co dělám?“ zopakoval po něm Roni. „Ani ti nevím.“

Gabi se na něj usmál. „No tak, brácho, za chvíli začíná šabat. Trochu se vzchop. Je naší zbožnou povinností stále se radovat.“

„Jo, slyšel jsem. Jestli to budeš opakovat furt dokola, možná o tom přesvědčíš i sám sebe.“ Roni se zabořil ještě hlouběji do křesla.

Gabi se obrátil k odchodu. Roni zavřel oči. „Nechoď ještě, počkej.“ Zhluboka si povzdechl. „Chci se radovat, jasně že jo,“ řekl. „Kdo by nechtěl? Ale není to tak jednoduchý. Je naivní si představovat, že stačí říct ‚raduj se‘ a hned se to samo od sebe stane.“

„Bylo by naivní to jen říkat. Ale něco jinýho je tomu opravdu věřit.“

„Nechápu, v čem je rozdíl. Když tomu člověk uvěří, smutek ho prostě přejde? A co se s tím smutkem jako stane?“

„To ty ze svojí perspektivy nedokážeš pochopit. Vím, že se rád vysmíváš všemu, co říkám, ale tvým východiskem je život v hříchu, prázdnota, nevíra. A tolik se bojíš toho, že se dá přemejšlet taky jinak, že se tomu radši vysmíváš.“ Tenhle rozhovor spolu v různých obměnách vedli už bezpočtukrát. Gabi věděl, že se točí v kruhu, ale proti své vůli se nechal do té nekonečné smyčky pokaždé znovu vtáhnout.

Roni zavrtěl hlavou. „Nevyrůstal jsi jako ortodoxák, sám dobře víš, že tohle jsou jen řečičky, co používaj pejzatý proti nevěřícím. Proč by mělo bejt morálnější modlit se a nutit se do radosti? Zatímco tělesný touhy mají bejt pomíjivý a prázdný? Copak tělo nemá právo na svoje vášně?“

„To už pak není židovská morálka, ale morálka těch, co se vydali světskou cestou a opustili jidiškajt. Tělesný touhy jsou jako sluneční paprsky ve tmě. Máš pocit, že jsou skutečný, dokud se je nepokusíš polapit.“

„Ale prosvětlujou to místo. Dávají teplo. Co je na tom tak špatnýho? Proč by je člověk měl chtít polapit?“

„Aby jeho život dostal hlubší rozměr. Světlo a teplo, to je jen povrch. Je to pěkný, ale zdaleka to není všechno. Existuje víc než to. Mnohem víc.“

„Jo? A co je to? Nutit se k radosti? Ty sám nejsi šťastnej. A oba víme proč. Myslíš, že když odjedeš někam na konec světa, budeš po nocích rozjímat, přetáhneš si kus hadru přes hlavu a budeš se v synagoze prudce kejvat dopředu a dozadu, podaří se ti vyhnat z hlavy, že máš syna? Že jen tak zapomeneš na Mikiho?“

Gabi zavřel oči. Samozřejmě že na Mikiho nikdy nezapomene. Pak promluvil: „Většina lidí chápe zapomnění jako nedostatek, ale já v něm vidím přednost. Umět zapomenout znamená dokázat se osvobodit od minulých trápení.“

„No jistě. Ty vždycky vysypeš z rukávu nějakej aforismus.“ Roni se trpce zasmál. „Zapomnění je přednost leda pro někoho, kdo se nedokáže vyrovnat s vlastníma vzpomínkama. Co se tím vůbec myslí, osvobodit se od minulých trápení? Není to náhodou jen výmluva, která má zakrýt to, že jsi ve svým životě nikdy nic nedotáhl do konce – vojnu, vysokou školu, otcovství? Nebylo by naopak lepší se s minulým trápením vyrovnat, než abys od něj utíkal k aforismům a životním moudrům?“

Gabi cítil Roniho jedovatost skoro na jazyku. Bratr mluvil tak, aby ho naschvál co nejvíc zraňoval. Hádky mezi nimi byly čím dál ostřejší. „To ty máš strach, ne já. Proč je pro tebe tak těžký přijmout, že tvůj svět není nic pro mě? Já ho dobře znám. Nepatřím do něj. Proč mi nevěříš, že vím, co je pro mě dobré? Odevzdávám se vůli Nejvyššího.“

„Je to pro mě těžký prostě proto, že tě znám. Znám tě možná líp než kdokoli jinej, a ty to dobře víš. Vím, jakej svět pro tebe je nebo není. Dokážu vycítit na kilometry daleko, jak ti doopravdy je. A taky vím, jak dlouho jsi pokaždý vydržel na jednom místě. A říkám si, jak asi dlouho vydržíš tady. Jak dlouho si budeš nalhávat, že sem patříš. Že jsi silnej jako měď – Nechuštan. Ale hledal jsem si to na internetu a jméno Kupper vůbec s mědí nesouvisí. Kupper je bednář, člověk, co vyrábí sudy.“

Gabi odešel do kuchyně a pustil se do mytí nádobí ve dřezu. „To s těmi sudy už jsem slyšel,“ řekl. „Ale jeden rabín, odborník na židovská příjmení, mi řekl, že by to mohlo pocházet od mědi.“ Uplynulo několik minut v tichu, přerušovaném jen bzučením větráku a vzdálenými údery kladiva. Gabi se vrátil do obýváku s tyčinkou Twist v ruce, zatímco druhou, ještě zabalenou, podával Ronimu.

Pak se Gabi znovu posadil na kraj gauče. Upravil si střapec bílé šabatové kipy a zakousl se do čokoládové tyčinky. Řekl tiše: „Podívej se na sebe. Vzpomeň si, proč jsi tady, jak jsi na tom byl, když jsi přijel. To ty trávíš celý hodiny zavřenej tady v karavanu, nic neděláš, utápíš se v depresích. Ale proč to pokaždý musíš obrátit proti mně?“

Roni hodil obal od tyčinky Twist na stolek. Gabi vstal, sebral ho a spolu se svým ho odhodil do piksly na odpadky ve dřezu určeném pro mléčné nádobí. „To je zas vedro,“ poznamenal, otevřel lednici a vytáhl karafu s vodou.

„A co třeba mít další děti?“ pronesl Roni najednou mírně.

„Cože?“

„Proč se znovu neoženíš? Copak braclavský chasidi nemají mít správně kopu dětí?“

„Žije tu jen pár rodin, není snadný si někoho najít…“

„Vůbec se nesnažíš, Gabi. Vždyť tě tady sleduju. Nezajímá tě nic kromě rabiho Nachmana, těch tvých vznešených ideálů a týhle malý osady. Která mi mimochodem ze všeho nejvíc připomíná kibuc – zastrčená díra někde na konci světa, malá komunita idealistů, uzavřených před světem, co nosí nos nahoru a myslí si, že u nich je všechno správnější a lepší než kdekoli jinde – pionýři v čele celýho politickýho uskupení. Prostě ses vrátil do dětství, i ti Arabové tady jsou jako kaťuše, co po nás stříleli tenkrát…“

„Tohle místo, který označuješ za díru, tě přijalo s otevřenou náručí, a ty mu to takhle oplácíš. Koušeš do ruky, která tě krmí. Abys věděl, lidem tady se vůbec nelíbí ten tvůj kšeftík s olivovým olejem. Ani mně ne. Všichni se snaží nakupovat židovský výrobky, Arab sem prakticky nevkročí, přestože nás to vyjde dráž. A ty si sem přijedeš jako host a klidně začneš kšeftařit s Arabem… Ne že bych já osobně měl něco proti, nakonec jsem ti na to i půjčil, ale jak potom vypadám před ostatními…“

„Ty prachy dostaneš zpátky, neměj obavy. Na Roš ha-šana jsme řekli, že jo? Neboj, pracuje se na tom.“

„Já nemluvím o penězích,“ namítl Gabi. Ale o ničem jiném mluvit nezačal. Oba mlčeli, padla na ně únava.

„Jmenuje se Músá. To nedokážeš ani vyslovit jeho jméno?“ ozval se nakonec Roni, aby prolomil mlčení sálající horkem. Ať to bylo jakkoli, chtěl si povídat. „Víš, co se s ním pak dělo, po celý tý anabázi s buldozerem? Zatkli snad Netu Hirschsonovou? Anebo mě? Přitom jsme dělali přesně to samý. Ale ke komu přišli vojáci domů? K Músovi. Zabavili mu věci, rozbíjeli je, smýkali s ním, zatkli ho. Kdybych se do toho nevložil, ani by ho nepustili. Je pěkný, že se snažíte podporovat židovskou produkci, ale že nechcete mít s Arabama vůbec nic společnýho… Jakej to má smysl?“ Roni se podíval na bratra a široce zívl, jako by chtěl spolknout celý karavan. „Ne že bych byl levičák, ale chápeš,“ dodal doprostřed zívnutí.

„Jasně že nejsi levičák. Prostě jsi vyčmuchal příležitost k dobrýmu kšeftu a najednou jsou Arabové tvoji nejlepší kámoši.“

„A co mi teda vlastně chceš říct? Že mám odejít?“

„Ale prosím tě. Nic takovýho jsem neřekl.“ Gabi se vrátil se dvěma sklenicemi vody s ledem.

„Dík,“ řekl Roni, který po celý rozhovor seděl před puštěným větrákem a ani ho nenapadlo natočit ho k bratrovi anebo ho přepnout, aby se otáčel do stran. „I když lehká kola to holt není.“

„Můžeš tu zůstat, jak dlouho budeš chtít,“ ujistil ho Gabi. „Už jsem si zvykl.“

„Já taky,“ zasmál se bratr. „Jinde bych už teď nevydržel.“ Pak se protáhl a řekl: „Jsem úplně vyřízenej.“ Gabi se podíval na hodinky a vstal. Než začne šabat, musí ještě pár věcí stihnout – uvařit, vyprat, vyřídit pár telefonátů. Ale popravdě řečeno trocha odpočinku by mu taky nebyla proti mysli. Vešel do svého pokoje a podíval se na postel, na rozválené prostěradlo, na zmuchlaný polštář, a pak si pomyslel, na chvilinku se natáhnu, a pak…

Nalezenec

O šabatu cítil dokonce i on pokaždé na svých ramenou a víčkách tíži nebes a země, z přimhouřených očí mu zůstala jen úzká škvíra, aby ho do nich nebodala oslnivá sluneční záře, a přitom dál pokradmu sledoval okolí a hlídal, jestli se odněkud neblíží nebezpečí. Čenich měl mokrý a nastražený, chřípí rozšířené a jeho útlý mozeček zpracovával počitky a vůně, tvary a zvuky.

Narodil se nedaleko odsud. Obyvatelé osady nevěděli, zda je původu židovského, nebo arabského, zdali je jedním z nich, anebo patří k izmaelitům, ale on věděl. V hloubi kapilárních žilek a buněčného DNA a snad i v útržcích vzpomínek, které tu a tam propluly jeho nevelikým mozečkem, věděl, že je Palestinec, zrozený z lůna palestinské matky v nedalekém Hebronu jako jeden ze sedmi sourozenců, z nichž většina zůstala v rodném městě – dva s matkou a její rodinou, dva u bratranců o něco dále v téže ulici, z nichž jeden patřil k prominentním figurám kriminálního podsvětí. Poslední dva se přestěhovali ke dvěma bohatým bratrům v arabské vesnici Jatta – první z nich, lékař se soukromou ordinací ve městě, sem přijel na návštěvu s dcerkou, která se do jednoho z těch roztomilých štěňátek okamžitě zamilovala, a jeho bratr, univerzitní profesor, musel krátce nato přivézt štěňátko i pro svou dceru, aby to bylo spravedlivé, protože sestřenici záviděla. Takhle se všech šest jeho bratříčků a sestřiček rozptýlilo po světě, ale on, který trochu šilhal a na spodní čelisti mu vyrostla druhá řada zubů, takže působil méně roztomile a méně užitečně než ostatní, se cítil lépe jako toulavý pes, a tak zůstal na ulici, protloukal se, jak mohl, bloumal za vůněmi tržiště, občas se přidal k pouliční smečce.

Jednoho dne ho čenich a tlapky donesly do židovské enklávy uprostřed města. Copak tvor jako on chápe, která bije, copak rozumí hranicím, zátarasům, národům, vojákům – rozumí pachům, nic víc, a tak ho vůně dovedla až k černým vojenským kanadám, které do něj kopaly, nadávaly mu a křičely: „Fuj, vypadni vodsud, smraďochu prašivej, kšá!“ A on přiškrceně, dotčeně zakňučel, ale zůstal stát, větřil ve vzduchu vůně a upíral na něj smutné oči.

„No tak! Neslyšels mě? Kurva práce, už ale,“ ozval se znovu hlas. Vojenská bagančata se k němu zase přiblížila. „Padej pryč, nebo tě…“

„Ale ale ale, no tak, Lichtensteine! Proč? Proč to děláš? Co špatnýho ti ten chudáček provedl?“ Lichtensteinova kanada se zastavila ve vzduchu, už rozpřáhnutá k pořádnému kopanci, který by pravděpodobně skončil pár zlomenými žebry a umíráním kdesi u silnice bez jídla a bez pomoci, a ten druhý hlas, ten, který ho zachránil, hlas Jakobiho, mu pošeptal do ucha: „Pojď sem, chudáčku, ukaž, copak ti udělali? Proč je na tebe ten Lichtenstein takovej, viď?“

Jakobi si ho vzal na základnu. Dal mu najíst. Pohladil ho. Když pršelo, pustil ho do vojenského karavanu, aby nezmokl. A bránil ho, když se Lichtenstein a ostatní posmívali jeho šilhání a divným zubům. Jakobi byl kamarád a on by s ním zůstal klidně na celý život. Když se ale v neděli ráno vrátil na základnu Jakobiho velitel, prohlásil, že pes musí pryč. Jakobi ho prosil, přesvědčoval, apeloval na soucit se zvířaty, ale velitel řekl, že je mu líto, takové že jsou předpisy. Jako gesto dobré vůle nabídl Jakobimu, kterého měl rád a považoval si ho, že zvíře může na základně zůstat do čtvrtka, aby si ho Jakobi mohl odvézt domů. Jenže háček byl v tom, jak mu vysvětlil Jakobi, že už doma jednoho psa má. A tohle je přece jenom palestinský pes, kdo ví, co může mít za choroby, určitě v životě nebyl u veterináře. Jakobi ho chtěl jako psa na základnu, ne jako psa na doma. Argumentoval veliteli, že to bude přínosem pro všechny, pro toho psa i pro vojáky. A nebude s ním žádná práce, on sám se o něj postará, sliboval Jakobi.

Velitel usoudil: „No jo, máš recht. Kdo ví, co by nám sem ještě zavlekl za nemoci. Palestinskej podvraťák, co sem přitáhl bůhví odkud. Žádnej veterinář ho určitě nikdy neviděl. Do konce týdne tu určitě nemůže zůstat, musí zmizet hned teď.“ Jakobi věnoval veliteli nevěřícný pohled, pes položil hlavu na koberec v armádním karavanu a oddal se láskyplnému hlazení pánovy ruky. „Hned teď!“ zopakoval velitel.

Lichtenstein, který se zrovna vracel ze sprch s ručníkem ovázaným kolem boků a toaletní taštičkou barvy khaki v ruce, se zasmál. „Slyšíš to, Jakobi, ten tvůj šilhavej čokl musí pryč. Říkal jsem ti, že nám na cimru akorát natahá špínu!“ Jakobi neodpověděl.

Podařilo se mu ještě zastihnout pancéřovaný hummer, který právě odjížděl do Jeruzaléma, a poprosil řidiče, aby nic nechápající zvíře vzal s sebou a vysadil ho v nějaké slušné čtvrti. Aspoň to může pro toho chudáka psa udělat, aby se nemusel vracet do ulic Hebronu.

Řidič, Jakobiho kamarád, souhlasil. Ani velitel jednotky neměl nic proti. Dokonce i Lichtenstein popřál psisku hodně zdaru a zamával na pozdrav hummeru, který právě vyjížděl z brány základny. Jakobi se s ním rozloučil polibkem na čumák a zašeptal mu do ucha: „Všechno bude dobrý, ty to zvládneš, viď že jo?“ A pes přikývl.

Kdyby Jakobi tolik nenaléhal a výslovně ho nežádal, aby psa nechal ve slušné čtvrti, řidič hummeru by ho vyhodil někde u silnice a nechal ho tam napospas osudu a milosti nebes. Ale takhle ovládl nutkání zbavit se nepříjemného odéru a neurčité podrážděnosti, kterou pociťoval v přítomnosti tichého, šilhavého tvora, sedícího vedle něj v přítmí armádního hummeru, a když se zastavil ve čtvrti Har Choma na kraji východního Jeruzaléma, aby si u strýce vyzvedl sezonní předplatné na zápasy fotbalového klubu Bejtar, vzal psa a odnesl ho do postranní ulice lemované novostavbami a rozestavěnými domy, v dostatečné vzdálenosti od místa, kde bydlel jeho strýc.

Pes udiveně sledoval, jak se těžký opancéřovaný džíp se řvoucím motorem vzdaluje pryč. Kolem sebe viděl hotové budovy, rozestavěné domy, skelety a hromady písku. Spatřil prázdný bazén s loužičkami po dešti, vyplázl jazyk a chvíli chlemtal lahodnou vodu. Pak došel ke skeletu stavby, našel si v něm úkryt v závětří, schoulil se do klubíčka a usnul.

S rozbřeskem a prvními hřejivými paprsky slunce se probudil a kolem sebe slyšel pokřikování dělníků. Jeden z nich mu hodil kousek pity a ždibec sýra a do prázdného kelímku od sýra cottage mu nalil trochu vody. Uplynulo několik dní a nocí, pes se povaloval ve svém koutku anebo se vypravoval na noční potulky po okolí, ale nenatrefil na živou duši, až na jediné nahodilé setkání s liškou, která zvedla ocas a utekla.

Tou dobou zrovna Otniel rozšiřoval svůj dům v Maale Chermeš III a chystal se obložit fasádu jeruzalémským kamenem, k čemuž potřeboval maltu a kameny. Jeden dobrý přítel mu polohlasem prozradil, že v Har Choma, kde si zrovna vzal hypotéku na byt, se teď staví nová čtvrť, takže je tam spousta skeletů a stavebního materiálu, ať si tam Otniel klidně někdy navečer zajede s dodávkou a naloží si tam od všeho, kolik jen potřebuje. Ulice a domy ještě nebyly označené, ale přítel mu vysvětlil, jak se dostane na staveniště, a dodal, že kdyby náhodou nenašel přímo tenhle dům, může si posloužit i kdekoli jinde. Tak jako tak splní stavební materiál svůj účel, poněvadž bude využit na rozšiřování židovské výstavby a osidlování země izraelské, což má plnou podporu vlády, developerů i majitelů nemovitostí.

Otniel si vzal k ruce Gabriela Nechuštana, společně odjeli do nové čtvrti, jak jim to popsal onen armádní důstojník, a na staveništi naložili auto materiálem. Pak si všimli plavě zbarveného psa, jehož spodní čelist zdobila druhá řada zubů a oči švidravě ujížděly do strany, přesto ale byl něčím sympatický, a Otniel pravil: „Kdo zachrání život jednoho z izraelitů, jako by zachránil celičký svět, Hospodin dal, Hospodin vzal, budiž jméno Hospodinovo pochváleno.“ Vzali si ho domů, dali mu jméno Bejlin podle předsedy protiosadnické levicové strany Merec, a tak se stal nevlastním bratrem Condoleezzy, která přišla do osady o rok dřív z Maale Chermeš I. Bejlin rostl a sílil, celou svou bytostí přilnul k rodině Asisů a stal se jedním z nich, až by nikoho nenapadlo, že to dřív mohlo být jinak.

Slovo

Kapitána Omera Levkoviče probudilo v jeho malé jeruzalémské garsonce pípání budíku na mobilu. 5.45. Brzo. Bolest hlavy se dostavila o něco dřív než vzpomínka na včerejší noc. Příliš mnoho piva, nakrátko ostříhaná dívka, studující na Hebrejské univerzitě jakýsi obskurní obor, který si teď nedokázal vybavit, on do sebe lámal jedno pivo za druhým a vykládal jí o své bývalé, která mu před nedávnem dala kopačky. Když vyšli z baru na ulici, nejevila studentka zájem zajít k němu prohlédnout si jeho alba fotografií.

Po sprše si před zrcadlem prsty přičísl své světlé vlasy. Šedozelené oči měl z nevyspání prokvetlé červenými žilkami. Uvařil si kávu do termosky, nasedl do džípu a odjel na základnu, sebral posádku a zamířil do Maale Chermeš. V operační místnosti už to bzučelo jako v úle, slyšel přes vysílačku. Joni čekal v osadě, zavolali ho sem narychlo hned večer po šabatu, jakmile se potvrdila návštěva ministra. Joni nasedl do džípu a vyjeli na objížďku.

„Co se to tu děje?“ zeptal se Omer, když viděl v osadě takhle časně zrána lidi ubírající se mlčky po silnici. „Ranní bohoslužba,“ odpověděl Joni. „Ale tolik lidí? Vždyť se jich většinou nesejde ani deset do minjanu.“ „Čeká se tu velká návštěva,“ vysvětlil Joni chraplavým, zpomaleným hlasem.

Kolona vládních limuzín začala vjíždět do osady po deváté hodině. Titulky deníků, které ministrovi podal jeho asistent pro záležitosti osadnictví, hlásaly, že ministr „kapituloval“ před požadavky prezidenta Spojených států, a redakční komentáře se vysmívaly jeho „podlézavosti“ a snahám „šplhnout si“ u americké administrativy. Ve velitelském voze zdobeném trsem antén, který šplhal po úzké příkré silnici vzhůru po úbočí pahorku, seděl náčelník středoizraelského velitelství Giora. Skoro až na samém konci kolony za několika dalšími policejními vozy ujížděl dlouhý stříbrný automobil, v němž seděl velvyslanec Spojených států amerických Milton White. Za posledním policejním vozem, který uzavíral eskortovaný průvod, pokračovala jiná kolona, složená z rozhrkaných zaprášených aut polepených nálepkami, které vyjadřovaly sympatie k příslušnému okraji politického spektra.

Roni stál na náspu se založenýma rukama a sledoval příjezd kolony vládních limuzín. Zřejmě právě tento jeho sebevědomý postoj na vyvýšeném místě, díky němuž vyčníval z davu, spolu s neutuchající snahou ministra vystupovat na veřejnosti energicky a rozhodně vedly nakonec k tomu, že Roni upoutal pozornost ministra jako první, takže jen co vystoupil ze své limuzíny, s obvyklou rázností si to vykročil s napřaženou rukou rovnou k Ronimu a před blesky cvakajících fotoaparátů mu bodře potřásl pravicí. Avšak už ve chvíli, kdy mu Roni řekl: „Čau, jak se vede?“, pochopil, jak hluboce se zmýlil – nejen ve výběru osoby, s níž se přivítal jako první, ale také v odhadu intenzity sluneční výhně panující mimo interiér jeho klimatizovaného automobilu. Na sobě měl sako a kravatu, ale odložit si by v dané situaci působilo ukvapeně a nedůstojně, jako projev slabosti, jako kapitulace. Čelo mu orosily krůpěje potu, sluneční brýle zůstaly ležet v autě, a pokud šlo o kšiltovku, která by za normálních okolností představovala ideální řešení, dostal před měsícem po nepříliš šťastné fotoreportáži z návštěvy v kibucu Zikim pokyn, ať se v ní pokud možno na veřejnosti neukazuje.

Otniel Asis přispěchal pozdravit svého přítele Gioru, náčelníka středoizraelského velitelství, který si samozřejmě sluneční brýle nezapomněl, a Giora na oplátku představil typičtějšího zástupce osadníků ministrovi. „Velice mě těší, že jste přijel ukázat nám i celému izraelskému národu a především americkému prezidentovi, že stojíte na naší straně a nedovolíte, aby se kdokoli pokusil zlikvidovat již existující osady, pane ministře,“ zahlaholil s úsměvem Otniel, který držel v náručí malého Šuv-Ela v bělostné šabatové košili – věděl, co se bude dobře vyjímat na fotografiích v zítřejších novinách a co vzbudí sympatie veřejnosti. Ministr se krátce pousmál a koutkem oka zahlédl za sebou vytáhlou postavu amerického velvyslance Miltona, který teď nastražil uši, zdali bude ministrova reakce odpovídat slibům daným americké vládě. K ministrově lítosti vládl velvyslanec velmi slušnou hebrejštinou.

„Pojďte prosím za mnou. Ukážu vám to tady,“ vyzval delegaci Otniel.

Ministr zapátral zrakem po svém poradci pro záležitosti osad. Návštěva se nevyvíjela podle plánu. Cítil, že se mu situace vymyká z rukou. Pěší prohlídka osady bude znamenat ještě větší horko, pot a nepohodlí, nestačil si ani sundat sako, nehledě na to, že teď už se mu určitě v podpaží udělaly na bleděmodré košili velké koláče potu – sklopil zrak a předstíral, že odhání mouchu, a přitom zaznamenal první tmavé skvrnky – a odložit si sako by teď znamenalo vystavit se značně trapné situaci, kterou by cyničtí fotografové jistě neváhali zvěčnit, a v satirických časopisech a na internetu by se strhlo další kolo bujarého veselí na jeho účet. Konečně spatřil svého poradce, který byl sice také „jedním z nich“ a vždycky stál na straně osadníků, ale pořád to byl jeho asistent.

„Pojď sem, Malko,“ zavolal na něj a vzal si stranou Malku, který si právě srdečně potřásl rukou s Otnielem a objal Eleazara Freuda (spolužák z armádní ješivy, chodil o ročník výš), na krátkou poradu. Z prohlídky osady s Otnielem nic nebude. „Malko, najdi mi tu nějaké místo, odkud můžu pronést pár slov, a padáme. Jsem úplně splavenej.“ Zamířil k němu velvyslanec a ministr se musel ovládnout, aby neobrátil oči v sloup. „Miltone! Rád vás tu vidím,“ pravil s úsměvem. „Co vás vytáhlo z postele takhle v neděli po ránu?“

„Ha, ha,“ uchechtl se Milton. „Vypadá to, že na tom mým šéfům opravdu záleží.“ Ministr, který dosud svíral velvyslancovu pravici ve své, se hlasitě rozesmál a druhou rukou poplácal Američana po rameni.

„Sleduj ho, jak leze těm Amíkům do řiti,“ zašeptala Neta Hirschsonová do nejbližšího ucha.

„Nechutný,“ přisvědčil její manžel Jean-Marc.

O něco dál hovořil náčelník středoizraelského velitelství s kapitánem Omerem Levkovičem, který posléze instruoval vojenské posily. Přítomní novináři se obrátili na amerického velvyslance s otázkou, jaké poselství by podle jeho názoru mělo dnes z ministrových úst zaznít. „Poselství míru, poselství pokroku se zřetelem k zákonům a klíčovým dohodám, jichž bylo v posledních několika měsících dosaženo na mezinárodním poli,“ odpověděl velvyslanec hebrejsky. Ministr obrany, který stál otočený zády k velvyslanci a mluvil zrovna s Malkou, slyšel velvyslancova slova a cítil, jak ho proti jeho vůli polévá další vlna potu. Od prostranství před synagogou, kde zastavily limuzíny a utvořilo se první srocení, se teď všichni ubírali k dětskému hřišti, nesoucímu jméno mecenáše Mamelsteina. Jako první šli členové ochranky, za nimi asistenti a poradci funkcionářů, za nimi pak funkcionáři samotní, obecenstvo a nakonec vojáci. Malka pokynul ministrovi, aby se postavil vedle žlutě natřené houpačky. Vedle něj si stoupli velvyslanec White, náčelník středoizraelského velitelství Giora a nejzasloužilejší osadník Otniel – cvak – tato fotografie se objeví pozítří ráno v novinách, světlá, téměř přeexponovaná: nervózní ministr obrany, mhouřící oči před sluncem vysoko na obloze, sebejistý a autoritativní generálmajor za tmavými slunečními brýlemi, vysoký velvyslanec se zadostiučiněním ve tváři a Otniel s výrazem rozšafného hospodáře. Opodál za nimi, avšak mimo objektivy fotoaparátů, stáli ještě ministrův poradce Malka a kapitán Omer Levkovič. Jehu na hřbetě Killerově poklusával tam a zpátky podél hřiště a jeden z členů ochranky z něj nespouštěl ostražitý pohled.

„Dobrý večer všem, tedy pardon, dobré ráno,“ zahájil řeč ministr. Z různých stran se ozval přidušený smích.

„Že vám není hanba!“ zakřičela Neta Hirschsonová. „Přijedete si sem jako nohsled amerického prezidenta…“

„Pssst! Nech ho domluvit,“ ozvalo se odněkud. Vojáci přikročili k Netě.

„Nejsem tady jako ničí nohsled. Žádám vás, abyste mě v klidu vyslechli…“

„Jaképak v klidu! To máme v klidu přihlížet tomu, jak zaprodáváte naši zemi cizákům a na nás zvysoka kašlete?“

„Když dovolíte, vážená paní, kdybyste se soustředila na dodržování zákona, Američané nebudou mít co namítat.“ Ministr odpoutal pohled od Nety Hirschsonové a zadíval se kamsi výš, do dálky. Spatřil před sebou bělavé pouštní pahorky, skalní průrvy a rokliny vádí Chermeš. „Je tu nádherně,“ řekl téměř překvapeně. „A náš historický nárok na toto místo nikdo nezpochybňuje. Je však nutné respektovat zákon. Došlo k několika pochybením, i ze strany izraelské vlády. Mnoho židovských osad existuje zcela v souladu se zákonem, ale jiné vznikly na místech, kde neměly stát. Přijel jsem dnes proto, abych vám sdělil…“ pohledem pátravě přelétl po obecenstvu. Slunce orosilo jeho čelo krůpějemi potu. Kravata ho škrtila. Malka mu podal plastovou lahev s vodou a ministr se napil. „…že musíme přistoupit k jistým opatřením. A cenou za tato opatření bude…“

„Jak se vůbec opovažujete?“ zaječela Neta. „Jaká opatření? Jaká cena? O čem to ten člověk mluví?“

„Vážená paní, dovolte mi dokončit větu.“

„Nechte mě!“ zavřeštěla majitelka kosmetického salonu na vojáky, kteří ji nyní chytili za paže. Její manžel Jean-Marc na ně křičel cosi francouzsky, uprostřed té hatmatilky zřetelně zaznělo slovo holocaust.

„Přátelé, prosím, nechte ji, ať…“ pokusil se do věci vložit ministr a obrátil se na generálmajora. „Gioro… Vážená paní, dovolte mi, abych dokončil větu. Musíme přikročit k opatřením, za něž zaplatíme určitou cenu, ale izraelská vláda bude i nadále pevně stát za…“ Tentokrát přerušil jeho projev ostrý, hněvivý štěkot velikého rozběsněného psa pískově žlutého zbarvení.

„Bejline, ticho! Bejline!“ zavolala Gitit a snažila se psa zastavit. „Bejline! Bejline!“ Ministr se na ni podíval s pozdviženým obočím, pak se ale neovládl a rty se mu roztáhly do úsměvu.

„Haf! Haf! Haf!“ burácel Bejlin bez přestání tak hlasitě, že by ho žádný lidský hlas nedokázal sebelepším řečnickým proslovem přehlušit. Vzápětí k němu přiběhla Lízina a přidala se ostrým poštěkáváním, Killer zaržál, ovce v Otnielově chlévě o něco níže začaly vyděšeně bečet a Sasonova velbloudice poblíž brány pozvedla zvědavě oči a dál energicky přežvykovala listí z nedalekých křovin. Teď se ovšem zdálo, že Bejlin směřuje svůj bouřlivý štěkot k jednomu z vojáků, který mu opětoval pohled.

„Bejlin?“ zasmál se ten voják. Nebyl to nikdo jiný než Jakobi, jehož jednotka sem byla přivolána ze základny v Hebronu jako posila. „Takhle mu říkáte? To je teda dobrý. Co tomu psovi je?“

Neta Hirschsonová, kterou na pokyn generálmajora vojáci pustili, se znovu rozkřičela: „Styďte se! Přijedete si sem s americkým velvyslancem a vykládáte nám tu něco o opatřeních. Jaká opatření, prosím vás? Vy máte teda neskutečnou drzost!“

Ministr to vzdal. Zklamaně se smířil s tím, že dnes se asi už nedostane ke klíčové větě, kterou si připravil jako sousto pro novináře – chytlavé a neotřelé větě, již chtěl vyslovit v exponovaném závěru své řeči a která by se tak dostala do novinových titulků, velvyslanec by ji uvedl ve své zprávě ministryni zahraničí a ta by ji předala prezidentovi; věta, na niž byl obzvláště hrdý, protože na ni přišel sám. Otočil se a zamířil k autu, obklopený členy ochranky, pot z něj lil, prstem si zajel do uzlu na kravatě a uvolnil ho, už mu bylo jedno, jestli ho takhle zachytí něčí objektiv a fotografie se objeví v novinách. Sundal si sako a podal ho Malkovi a přitom si potichu pro sebe zaklel.

Neta Hirschsonová pokřikovala dál a blížila se k významným hostům, aniž jí někdo vstoupil do cesty. Když kolem skluzavky prošel americký velvyslanec, zakřičela na něj: „Vyřiďte americkýmu prezidentovi, že proti nám nemá šanci, protože na naší straně stojí Král světa! Co vy Američani víte o tom, jak tady náš národ bojuje proti arabským vrahounům? Kdo se vás prosil, abyste sem chodil? Chcete oslabit židovský národ, který se po dvou tisíciletích vyhnanství a pronásledování a pogromů a holocaustu konečně vrátil do svojí pravlasti? Chcete nás donutit, abychom odsud odešli? Odsud, z Božího svatostánku, ze země našich otců? Chcete nás vyhnat? A ještě tomu říkáte mír? Neskutečná drzost!“

„Už sakra někdo umlčte toho psa!“ zakřičel náčelník středoizraelského velitelství.

Když Netu míjel ministr obrany, natáhla sliny a plivla mu do tváře. Trefila ale místo něj jednoho z členů ochranky. Ministr si toho všiml, viděl slinu stékající po košili člena ochranky, obrátil se na Netu a o následující větě, kterou ucedil mezi zuby – větě, kterou nezachytily kamery, mikrofony ani diktafony, až na jediné slovo, o němž nebylo pochyb – se poté názory rozcházely, byly o ní popsány stohy papíru, vypotřebovány litry inkoustu, vršily se hromady slov v komentářích a analýzách, publikovaných v následujících týdnech a měsících; tahle věta se nakonec stala tím soustem předhozeným médiím, tou klíčovou větou, která pronikla do palcových titulků po celém světě namísto věty původní, s jejímž vymýšlením si dal ministr takovou práci.

Podle Nety Hirschsonové věta zněla: „To snad není pravda! Ty potvoro jedna, fuj!! Táhni, odkud jsi přišla, a ti tví kamarádi taky!“

Podle lidí z ministrova okruhu řekl ministr nejprve Netě Hirschsonové: „To snad není pravda!“, pak se obrátil na opačnou stranu a vynadal psovi: „Fuj, ty potvoro! Táhni pryč, a ten druhej pes taky!“

A Bejlin a Condoleezza odpověděli: „Haf haf haf!!! Haf haf haf!!!“ a vztekle cenili zuby.

A pak se najednou Jakobimu z čety vojenské posily rozsvítilo. Druhá řada zubů! Oči šejdrem! Od té doby, co ho jako malé štěně našel v ulicích Hebronu a staral se o něj, než ho poslal v pancéřovaném hummeru do Jeruzaléma, pořádně vyrostl, ale byl to on, o tom nebylo pochyb.

„No to mě podrž!“ zvolal voják. „Tak vy mu říkáte Bejlin?! Neuvěřitelný! Pojď ke mně, pojď, kamaráde, hodnej pejsek. Pamatuješ se na mě? Já jsem přece Jakobi, ze základny v Hebronu.“ A Bejlin přestal štěkat, zavrtěl ocasem, došel k Jakobimu s hlavou skloněnou a nadšeně plácal o zem ocasem, stulil se mu do náručí a nechal se hladit a drbat, hned za ním se přišla pomazlit i Lízina, šťastně vrtící ocasem, a tím celé pozdvižení utichlo. Ministr, velvyslanec a další významní hosté nasedli do svých limuzín, které ihned nastartovaly a v oblacích prachu vyjely z brány osady, zatímco osadníci se pomalu rozcházeli do svých domovů, vojáci do kasáren a novináři do redakcí deníků. Avšak rozruch vyvolaný návštěvou ministra v osadě a celá aféra, která později získá název „aféra fuj“, v tom okamžiku teprve klíčily, a bude trvat ještě dlouhé týdny a měsíce, než opět utichnou.

Řemeslník

Herzl Weizmann přijel do osady téhož dne odpoledne a prohlásil: „Tady u vás se teda člověk nenudí, viďte, doktůrku?“

Byl to muž snědé pleti a havraních vlasů, ovšem albínské řasy na jednom oku dodávaly každému jeho pohledu nádech čehosi tajuplného a trochu děsivého.

A pak Herzl dodal: „Sice se tu děly věci, ale stejně jsem chtěl přijet, než přijde půst na devátého avu, už tak jsem vás nechal dlouho čekat. Čili to půjdem omrknout? A copak je tohle za drobečka, jakpak mu říkáte?“ Natáhl ukazovák a zčernalým nehtem se dotkl nosánku nemluvněte, které Chilik choval na předloktí.

Chilik pohlédl na svou čerstvě narozenou dcerku a pod knírkem se na ni usmál. Skoro zapomněl, že ji drží v náručí. „Je to holčička. Jmenuje se Jemima.“ Ani se neobtěžoval sdělit Herzlovi její celé jméno, Jemima-Meara, podle toho, že se narodila v jeskyni. Neměl sílu pouštět se do obšírného vysvětlování. Vzpomínky mu zalétly k uvítání nově narozené dcery v synagoze o šabatu před… jak je to vlastně dlouho, dva týdny? Tři? Po narození dítěte se dny a noci slévají do sebe, do slastného mraku neustálé únavy, zvykání si na nové složení rodiny, chvil úžasu a vděčnosti nad existencí toho živého tvorečka, který se v jednom kuse neodbytně hlásí o své potřeby, a úporné snahy zachovat aspoň zdání normálního života – konzultace s vedoucím disertační práce, načítání literatury na doktorát, schůzka s Herzlem Weizmannem, aby se trochu pohnulo s plánovanou rekonstrukcí. Při obřadu uvítání dcery během kiduše po ranní šabatové bohoslužbě vysvětlili Nechama a Chilik věřícím, že Jemima byla krásná dcera Jobova, že souvisí s výrazem „Jamim“, dny, a vyjadřuje tak historické pouto k předcházejícím generacím, k našim kořenům, a současně v nich zaznívají slova „Jam“, moře, a „Majim“, voda – a druhou část jména, Meara, „jeskyně“, zvolili podle místa, kde se jejich dcera rozhodla přijít na svět.

Chilik ukazoval Herzlovi karavan a hlavou se mu přitom honilo, proč jenom dal na Otnielovo naléhání a přidělal si zbytečné starosti. Dávat práci židovským řemeslníkům je sice pěkné, ale tady přece nejde o nějakou honosnou vilu, potřebuje všeho všudy rozšířit karavan o půlku obytného kontejneru, který mu mají každým dnem přivézt, snadná práce, kterou by měl Kamál hotovou za pár dnů a řekl by si o směšných pár šekelů. Zatímco tenhle Herzl Weizmann nejdřív několikrát odložil domluvenou návštěvu a teď s ním chce probírat nějaké svoje návrhy, jak by se přestavba dala pojmout, které by znamenaly zaplatit drahý materiál a profíky a bůhvíkolik hodin práce, takže by ho celá rekonstrukce vyšla pěkně draho. Byla chyba, že Otniela poslechl. Co je na tom tak špatného, nabídnout Palestinci ze sousední vesnice menší melouch, aby si přišel na nějaké peníze? Kamál není žádný terorista, je to hodný kluk. Je tam pár slušných Arabů a za poslední roky si to ti chudáci taky pěkně vyžrali. Zrovna včera se o tom bavil s Ronim. Tomu jeho kšeftíku s olivovým olejem, který rozjíždí s Músou – mimochodem další slušný chlapík, i když vyskočil na armádní buldozer –, sice nahlas podporu nevyslovil, ale v duchu musel uznat, že Roni má v něčem pravdu. Tadyten Herzl Weizmann z Mevaseretu sice taky působí solidním dojmem, ale kdo ví, jakou práci odvede, jestli tomu opravdu tak dobře rozumí, když mu nabízí všechny tyhle nápady, a taky jak dlouho mu to bude trvat a kolik to bude stát. Koneckonců Chilik toho tolik nepotřebuje, chce jen mít doma víc místa pro děti a sám trochu prostoru, aby si měl kam natáhnout nohy.

Ještě víc než Weizmannovy havraní kudrny, bílé řasy a podivný lesk v očích i než jeho černé pracovní boty, které vzbuzovaly u Chilika podezření, že mají zvýšenou podrážku, aby tolik nevynikala jeho zakrslá postava, upoutávala pozornost sádra na obou jeho rukou. Od ramene až k zápěstí pokrývaly jeho paže dva stejně dlouhé, už dávno ne bílé sádrové obvazy. Herzl Weizmann zaznamenal udivený Chilikův pohled a utrousil: „To nic, toho si nevšímejte, já už o tom ani nevím. Nehoda.“ Dál to nerozváděl a zavedl řeč na jiné téma: „Mám lepší nápad než kontejner. Co kdybychom vzali nějaký fošny tamhle zezdola,“ a ukázal z okna kuchyňky ke Gabiho srubu, „a udělali vám přístavek ze dřeva, co vy na to?“

„Kdo říká, že tam bude dost dřeva i pro mě? Vždyť ten srub není větší než celá ta přístavba, co plánuju.“

„Tak se zeptáme. A pokud nemá dřeva dost, necháme si přivézt z té jeho pily. Anebo vám zařídím materiál sám, mám vlastního dodavatele. To by nebyl problém.“ Přimhouřil oči a rozhlédl se po osadě.

Jemima-Meara mezitím usnula, Chilik ji položil do postýlky a vyšel s Herzlem ke Gabiho srubu. Dozvěděli se, že dřevo má Gabi z pily v Maale Chermeš I za cenu, kterou Herzl označil za „slušnou, rozhodně velmi slušnou. Celkem vzato.“ Pak se vydali zpátky do Chilikova karavanu. „A sakra, podívejte, támhle se asi zaběhl beduínům velbloud,“ ukázal po cestě Herzl.

„Jakým beduínům?“ řekl Chilik. „To je Sasonova velbloudice.“

Když se pak vrátili a posadili se k šálku instantní kávy, poznamenal Herzl: „Doktore, připomeňte mi, jak že se jmenuje ten mládenec u srubu? Pořád mi připadá, že ho odněkud znám.“

„Myslíte Gabriela?“

„Gabriel se jmenuje?“

„Ano. Gabriel Nechuštan.“

„Gabriel Nechuštan.“ Herzl si mnul bradu a přemýšlel. „Gabriel Nechuštan,“ opakoval si pro sebe, jako by mu to mělo pomoct něco si vybavit. „Ne. To jméno mi nic neříká. Je tady dlouho?“

„Pár let určitě, už nevím přesně.“

„Pár let, říkáte,“ opakoval Herzl a dál si mnul bradu.

Když dopili kávu, nasedl Herzl do auta a ruce v sádře položil na volant. „Zavolám vám cenovou nabídku,“ slíbil. „Děkuju,“ hlesl Chilik. „Držte se, chlapci,“ rozloučil se Herzl a sešlápl plyn.

Na večerní bohoslužbě potkal Gabi Chilika a řekl mu: „Ten tvůj řemeslník je mi odněkud povědomý. Není třeba náhodou z Galileje?“ Chilik se zasmál. „Ale kdepak, z Mevaseretu.“ Gabi se zamračil a zase se vrátil k modlitební knížce.

Kůlna

Nir Rivlin s ryšavými vlasy a plnovousem seděl u stolu v kuchyni a upíjel z lahve pivo Goldstar. Ze zarudlých očí se mu koulely slzy. Mezi vzlyky mumlal věty jako: „Nechápu to. Co jsem udělal?“

„Neudělal jsi nic,“ odpověděla Šaulit, zatímco jí malý Zevulunek hladově sál z prsu. „Což je právě ten problém, mimo jiné.“

Do kuchyně vešel Nir o pár minut dříve, aby si z ledničky vyndal dalšího lahváče. Už třetí pivo ten večer, a to ještě ani nevečeřeli. Poslední hodinu seděl na verandě s kytarou a pokoušel se napsat novou píseň. Ale kromě verše „šupina za šupinou v krunýř bolesti se skládá“, který si pobrukoval pořád dokola, a dvou vypitých goldstarů se nehnul z místa, až to vzdal a začal vydrnkávat šlágr „Kafe u Berty“. Šaulit mezitím vykoupala Amalii a Tchelet a uvařila jim večeři, to celé se Zevulunkem v náručí, který se také dožadoval pozornosti a jídla (Amalia jí chtěla pomoct, ale ještě je příliš malá, než aby ho mohla nosit, a nemá tolik trpělivosti, aby si s ním vydržela hrát déle než dvě minuty anebo ho na chvilku pohlídala). Po večeři uložila holky do postele, přečetla jim pohádku a vrátila se do kuchyně umýt nádobí po dětech a uvařit večeři sobě a Nirovi. Celou tu dobu se z verandy ozýval tentýž akord na rozladěných strunách a šupina za šupinou v krunýři bolesti. A v duchu si říkala, spíš krunýř potupy, anebo prostě krunýř času. Občas ale i ten nejtvrdší krunýř pukne. To pak začnou vzduchem létat věty. Zazní výhrůžky. A Nir, jak ho dobře znala, se jako mávnutím proutku promění v malého kluka, jímž v hloubi duše pořád byl, to je jeho obranný mechanismus, a pak už stačí pár piv, aby se zhroutily vnitřní zábrany a tatam byla sebedůvěra dospělého muže, jímž měl být, a pak vytrysknou slzy a ona se má omlouvat a litovat ho, ale dnes večer už to byla poslední kapka. Věděla dobře, co teď přijde – uznání, že se v poslední době chová sobecky, omluvy za to, že jí dost nepomáhá, sám neví, co to s ním je, ten kulinářský kurz je pro něj hrozně náročný (co tak strašně náročnýho tam asi tak můžete dělat, chtělo se jí zakřičet, uválet kousek okurky do řasy na suši, oškrabat batát?), a do toho nejistá budoucnost celé osady, nikdo neví, jestli zítra nepřijdou o střechu nad hlavou, jednou se mluví o evakuaci, pak zase že žádná evakuace nebude, on není z těch, co by chtěli bojovat do posledního dechu, ať už se konečně nějak rozhodnou, jak dlouho je takhle chtějí napínat… Ale tohle určitě brzo přejde a on jí zas bude víc pomáhat. Cítí, že tohle těžké životní období mu dává inspiraci, začal zase skládat, mohl by nahrát celé album. Šaulit věděla, že Nir ty svoje písničky nikdy nenahraje, je to jen ztráta času, jeho a hlavně jejího, ale přes nahromaděnou zlost a vyčerpání neměla to srdce zakřičet mu do tváře, co si myslí, a možná to nebyl ani soucit s ním, spíš léta zvyku a také výchova, odmalička byla vedená k tomu, že tohle je jeho role a tohle zase její, že on může a ona musí. A po všech těch slzách, přiznáních, slibech a nadějích – jak Šaulit dobře věděla a v duchu se na to připravovala – se mu uleví, znovu mu naroste hřebínek a svalí vinu na ni.

„Nemůže to být poporodní deprese?“ zkusil to. Šaulit mezitím poplácala Zevulunka po maličkatých zádíčkách, aby si odříhl, a posadila ho do houpací sedačky, pak rozklepla několik vajec na pánev, nakrájela rajčata a okurky, vyndala z ledničky hummus, sýr cottage a žervé, z ošatky vytáhla chléb a prostřela na stůl. „Nechceš s tím někam zajít? A taky bychom si mohli zaplatit někoho na výpomoc. Co kdybychom si sehnali někoho jako Gitit, kdo by ti každý den přišel na pár hodin pohlídat děti a pomoct s domácností?“

„Třeba jo,“ odpověděla chabě, ale dobře věděla, že Gitit má dost práce s pěti mladšími sourozenci, o které se stará. A že stejně nemají dost peněz na to, aby si drželi hospodyni, a vůbec celé je to hloupost – vždyť potřebuje jen tu a tam trochu pomoct od něj, a on se přece sakra práce nemůže ani vymlouvat, že neumí vařit, vždyť studuje na šéfkuchaře! A pokud jde o tu poporodní depresi, jeden nikdy neví, možné to je. Anebo se prostě oni dva k sobě nehodí. Možná se vzali příliš brzy, ještě jim nebylo ani dvacet, pořádně se neznali a nevěděli nic o životě.

Nejdivnější na tom všem bylo, že u nich nešlo o domluvený sňatek. Znali se odmalička, oba vyrůstali v osadě Bejt El, chodili spolu do oddílu Bnej Akiva pro sionistickou věřící mládež. Pamatovala si ho z doby krátce po pohřbu svého otce, celá rodina držela doma smutek a Nir se svým tátou k nim každý den přicházel posedět a zavzpomínat. Prostě se seznámili, jako se seznamují mladí lidé v sekulárním prostředí. Ale po šesti a půl letech manželství a třech dětech, z nichž to poslední bylo počato už v tomhle napětí mezi nimi, snad jako pokus zachránit jejich vztah nebo přijít na jiné myšlenky, věděla naprosto jistě, že to není ono. Další důkaz toho, že je sekulární způsob života pomýlený. Šaulit se dlouho trápila a zmítala v nejistotách, sama v sobě i při svých rozmluvách se Všemohoucím, než si postupně začala uvědomovat, že jí neschází jen Nirova pomoc nebo psychická podpora. Nakonec to vždycky nějak zvládala sama. Bylo v tom něco víc. Neznala toho muže, nemilovala ho. Ne že by věřila v ideál romantické lásky, jak si to představují sekulární, ale opravdu ho nemilovala. Nedokázala si představit, že s ním stráví další roky svého života. A ty jeho písničky – budiž, možná jedna dvě se mu docela povedly, ale ještě nezaznamenala, že by se tam venku na zahradní houpačce rodil opravdový hit. Netajil se jí dech, když je slyšela. Věděla, že tohle je rozhodně nespasí.

Několik minut jen mlčky seděli proti sobě a ukusovali krajíc chleba namazaný sýrem, oči upřené tupě před sebe do neurčitého bodu na stole, jednou za čas Nir popotáhl nosem a přihnul si piva. Když dojedl, upustil vidličku na skleněný talíř, až to zařinčelo. Podíval se na hodinky. Za čtyřicet minut mi začíná hlídka, oznámil jí a vyšel ven. Tentokrát si s sebou nevzal kytaru ani svaté knihy. Ani další lahev piva nebo jointa. Ubíral se po silnici, která kruhovitě obepínala osadu. Nad hlavou se mu klenula noční obloha, i takhle uprostřed léta povíval příjemný vánek a on se zastavil, zavřel oči, zhluboka se nadechl a rozpřáhl ruce, aby mu čerstvý vzduch pronikl až do konečků prstů. Nesmí nás to zlomit, pomyslel si. Každý vztah má svoje vzestupy a pády, některá období jsou těžká. Ale my to ustojíme.

Když procházel kolem domu Asisových, slyšel přibouchnutí dveří a kroky na pěšině. Přitiskl se ke kamenné zídce a ukryl se ve tmě. Byla to Gitit Asisová, která se rozhlédla napravo a nalevo a pak se tichými krůčky v předklonu vydala vpřed. Cosi v její spěšné chůzi a opatrném rozhlížení napovídalo, že si nevyrazila jen tak na krátkou procházku na čerstvém vzduchu před spaním. Nir se potichu plížil za ní, držel se v blízkosti plotů a schovával se do stínu všeho, co se po cestě naskytlo – za popelnice, pohozené harampádí, parkující auta, stavební materiál, staré vykuchané lednice. Se třemi lahvemi piva v sobě si Nir přiznal – po velikém vnitřním souboji a mukách a prosbách o odpuštění, které v duchu adresoval své manželce a svému Bohu (věděl, že „je lepší být trpělivý než velký silák, je lepší se ovládat než města dobývat“, vybavil si Josefa, kterak překonával tělesná pokušení, a připomněl si také, že ten, koho svádějí světská pokušení, avšak ovládne svůj chtíč, není o nic méně svatý a zbožný než ten, koho nic takového neláká) –, že ho Gitit fyzisky přitahuje. Ne náhodou nabídl Šaulit, aby k nim přišla vypomáhat zrovna ona. S radostí by si zaplatil, aby ji mohl u nich doma občas vídat. Nir se potichu rozběhl přes dětské hřiště a šlápl na měkkou hračku, která pod jeho chodidlem zapískala. Ztuhl na místě jako přikovaný. Gitit se zastavila a otočila se. Mírný větřík zadul silněji. Nirova zvědavost sílila. Kam může mít namířeno?

Chvíle napětí pominula. Gitit se obrátila a šla dál. Nir pomalu vydechl zadržovaný dech a opatrně zvedl nohu z rozšlápnuté umělohmotné kačenky, která naštěstí pro něj nevypískla úlevou. Z hřiště ji viděl, jak jde proti větru, který si pohrává s jejími dlouhými vlasy a nadouvá jí tmavou sukni. Blížila se k poslednímu karavanu před branou osady. Byl to karavan patřící armádě. Joniho karavan. Ale místo aby ho minula, zahnula po pěšině k němu. Že by našla něco, co si Joni někde zapomněl? Nebo mu nese vzkaz od otce? Koláče, které pro vojáka napekla její matka? Nir se přikrčil. Do začátku hlídky zbývalo čtyřiadvacet minut.

Gitit třikrát zaklepala na dveře karavanu, otočila se a kroky ji nesly zpátky směrem k dětskému hřišti, přímo k Nirovi! Rozhlédl se kolem sebe, hledal vhodný úkryt. Na kraji hřiště stála malá dřevěná kůlnička, kde si stavební dělníci nechávali nářadí a materiál. Dveře Joniho karavanu se přibouchly a jeho temná postava zamířila k hřišti. V tu chvíli se ozvala prudká exploze a na nebi se rozprskla petarda se světelným efektem. Dole ve vesnici Harmíš se slavila veselka a ta dělová rána vytrhla na okamžik celou osadu z letargie. Nir se vzpamatoval a využil okamžiku, kdy Gitit a Joni polekaně vzhlédli k obloze a psi kolem se rozštěkali, jako střela se rozběhl ke kůlně a vklouzl dovnitř. Uvnitř bylo horko a dusno, ve výparech barev, chemických laků, terpentýnu a vůni pilin se skoro nedalo dýchat. Doufal, že ho nespatřili ani neslyšeli, jak za sebou tichounce zavírá dveře a otáčí klikou.

Kde jsou? Slyšel jen svůj dech a bušení srdce, uvědomoval si vlastní nepohodlí, to dusivé horko uvnitř kůlny, vyhřáté od slunečních paprsků z předešlého dne, za prkennou stěnou bez jediné skulinky, kudy by mohl proudit vzduch, cítil, jak mu z pórů na čele, v podpaží a dole na zádech vyráží pot a stéká v pramíncích dolů (Šaulit se ho ráno zeptá, od čeho má tak zvlhlé tričko a proč je cítit terpentýnem). Přitiskl ucho ke dveřím. Jsou tam?

Úder na boční stěnu kůlny pár centimetrů od něj ho vylekal, až sebou trhl. Slyšel nesrozumitelné mumlání a pak hlas Gitit, jak se směje a šeptá: „Neblázni, buď potichu.“ Joni jí něco polohlasně odpověděl, Nir nedokázal od sebe rozlišit jednotlivá slova, slyšel jen monotónní mručení jeho přízvuku v hebrejštině. Pak slyšel ji, jak říká: „Ne, zbláznil ses? Teď ne.“ Další krátké monotónní zamručení. Nir čekal, co Gitit odpoví, ale neozvalo se nic. Najednou uslyšel povědomý zvuk, rty tisknoucí se k sobě a mlaskavě se odlepující, zuby slastně narážející o zuby, ústa přisátá k ústům, zrychlený dech, tichý rozpačitý šepot, připomínající kočičí vrnění. Nir hořel vzrušením, poslouchal s uchem přitisknutým ke stěně, o kterou se z druhé strany opírali, a potil se ze všech pórů, vdechoval jedovaté výpary, ale neuvědomoval si to, tak byl soustředěný na zvuky přicházející z druhé strany tenké dřevěné stěny: nezletilá dívka, dcera nejvýznamnějšího osadníka, se vášnivě líbá s etiopským vojákem. Ta představa mu zaplňovala vědomí a prohlubovala dech, vzrušovala ho a současně znechucovala. Co si ta holka myslí, běželo mu hlavou, jak se vůbec opovažuje?

Další monotónní mužské zamumlání a ženský zadýchaný hlas: „Ne, zbláznil ses?“ a pak její smích – a pak se zřejmě znovu jejich ústa spojila, protože Nir neslyšel nic kromě pohybů narážejících na stěnu, přerývaného oddechování, další přicucnutí a mlaskavé zvuky a vlhké sání. A pak: „Ne, tam ne…“

Kam ne?

„Joni!“

Další tření o stěnu, zápasení, šustění látky, svlékání? Povolení přezky u opasku? Rozepínání knoflíčků? Otvírání zipu? Zvuky mu v hlavě splývaly s pachy a vlhkem a přestával si být jistý, co se skutečně děje a co si jen představuje. „Joni, ne!“ Další zašeptání a Nir přemýšlel, jestli by jí neměl vyjít na pomoc. Snaží se ji ten chlípník k něčemu přinutit proti její vůli? A k čemu vlastně? A pak ticho.

Nir nemohl dýchat. Zmocňovala se ho nevolnost. Pokusil se ve tmě tápavě najít něco, o co by se mohl opřít, nebo ještě lépe – na co by se mohl posadit. Potřeboval se něčeho napít. Z hrdla mu uniklo několik říhnutí, chutnalo po pivu. Venku bylo stále ticho. Nevěděl, kolik je hodin, ale přepokládal, že každou chvíli mu začíná hlídka. Dnes v noci měl první hlídku, a ten, kdo má hlídku jako první, chodí to oznámit – teď teprve mu to došlo – Jonimu. Neprovedl jí něco ten Etiopan? Neuškrtil ji? Ozvalo se další monotónní mručení Joniho a Gitit vybuchla smíchem, nejprve hlasitým a poté hlubokým, tlumeným dlaní, a pak byly slyšet další pohyby, rychlé oddechování – co to tam dělají?

„Ne,“ uslyšel šeptat Gitit. „Dnes ne. Musím jít. Příště.“ Další exploze petard na obloze je vylekala, pak se ozval přidušený smích a monotónní mručení. „Příště. Slibuju.“ Zamručení, které znělo jako otázka. „Ano, slibuju.“ Krátký polibek. Dřevěná stěna zavrzala, oblečení zašustilo, pak byly slyšet vzdalující se kroky a slabý smích Gitit.

Nirova tvář byla zbrocená potem, rozpálená horkem, studem, vzrušením. Po pár minutách vzal za kliku a otevřel, nadechl se svěžího řízného vzduchu, jako v zimních Alpách, i když nikdy v Alpách nebyl, natož v zimě. Ujistil se, že ti dva už jsou z dohledu, vyšel z kůlny a obešel ji k místu, odkud je slyšel, zavětřil, hledal důkazy, pozůstatky jejich přítomnosti, které by zpřesnily jeho čistě akustický vjem, ale kromě lehounkého závanu čehosi, co nedokázal přesně uchopit – přece jen měl mozek zmámený pachem chemikálií –, tu nebyla jediná stopa, která by svědčila o tom, co se tu před chvílí odehrávalo.

Zamířil doprostřed dětského hřiště, rozpřáhl paže a nechal lehký větřík, aby mu vysušil propocené oblečení a zchladil čelo, zátylek a další části těla, kudy mu stékaly pramínky potu. Pak přešel silnici a zamířil k Joniho karavanu, aby mu oznámil, že nastupuje na hlídku.

Joni mu řekl: „Jdeš o deset minut později, člověče. Ať už se to víckrát nestane, jasný? Už jsem ti chtěl volat, kde ses zapomněl.“ Nir přikývl, pohladil si v přední kapse kalhot telefon, potom pažbu pistole zastrčené vzadu za kalhoty a vyšel beze slova ven.

Během hlídky se Nir dvakrát vrátil na místo činu, snažil se zrekonstruovat, k čemu tu došlo, hledal stopy, důkazy, a zatímco pivní opar z něj postupem času za pomoci litrů vody vyprchával, začal si za střízliva klást otázku, čeho byl vlastně svědkem. Když se vydal za kůlnu pátrat podruhé, uslyšel z druhé strany kroky a hlas a milostná scéna, která se mu do té doby přehrávala v hlavě pořád dokola, ustoupila do pozadí, aby uvolnila místo novému představení. Znovu se přitiskl ke stěně kůlny a znehybněl, znovu se snažil splynout s okolím. Tentokrát byl alespoň venku, dýchal čerstvý vzduch a vůni dřevěných fošen, což bylo rozhodně příjemnější než pach terpentýnu. Také lépe slyšel, zvuky k němu nedoléhaly tak tlumeně. Každopádně si polepšil.

Slyšel kohosi mluvit ztišeným, obezřetným hlasem do telefonu. Pak se ozvalo zaskřípění napnutých provazů, jak něčí těžké tělo dosedlo na houpačku, a vzduch prořízlo lehounké svištění – houpačka se uvedla do pohybu. Chválabohu zatím neskřípěla a nevrzala tak hlasitě, jako se to stane později, až se na jejích spojích usadí rez a špína, teď ale byla ještě nová a dobře promazaná a unesla i tíži těla dospělé ženy, která pravila potichu:

„Seznam jménů není?“ Nir nastražil uši. Co že to řekla? A pak: „Ne, to já nezjistila. Já to, co vy mi řekli. Nenašla. Roni Kupper ne. Ne, Roni Kupper já nemluvila, ale…“

Nir vytřeštil zraky do tmy. Nepohrávají si ta tři piva a vykouřený joint s jeho smysly? Co se to tu dneska v noci děje? Opatrně se pohnul, odlepil se od dřevěné kůlny a vyklonil se, aby na ženu viděl. Samozřejmě poznal její hlas, jakmile promluvila, ale potřeboval se na vlastní oči přesvědčit, že je to ona. A opravdu, v bledém svitu hvězd se na houpačce, příliš malé pro její tělo, pohupovala Žeňa Freudová, levou rukou se přidržovala provazu houpačky a pravou si tiskla k uchu mobil. Proč mluví Žeňa Freudová na dětském hřišti uprostřed noci s někým po telefonu a proč mu vykládá o Ronim Kupperovi?

Znovu se ozval její tlumený hlas. „Ne. Před návštěvou ministr já neslyšela žádné mluvení o ničem. A když řekl fuj, potvoro, zase ne nic. Na Jehu a Joshe mám oko pořád. Ano, vím, já říkala vám, že můžou dělat problém. Ale není nic. Dobře, já promluvím s Roni Kupper. Ano, s Arabem, ale já nebyla viděla tam ničeho. Ano. Dobře. Kuppera já proklepnu.“

Nir se svezl zády po stěně kůlny, až dosedl na zem. Zavřel oči, pak je otevřel a podíval se znovu tím směrem a viděl Žeňu Freudovou, jak drží telefon před sebou a dál se v zamyšlení houpe. Svět na několik dlouhých vteřin ustrnul v nehybnosti, jen chladivý větřík províval hřištěm a zašuměl v listoví, dokonce i Arabové a jejich ohňostroje se na okamžik uctivě odmlčeli a Condoleeza, která předtím štěkala, utichla. Žeňa pak zamumlala několik nesrozumitelných slov – snad si pro sebe zaklela v ruštině? – vstala z houpačky, přešla silnici a vstoupila do svého karavanu.

Nir zůstal ještě nějakou chvíli na místě, zavřel oči, zády se tiskl ke stěně kůlny a pod zadkem cítil studenou zem. Pak se vzpamatoval, zvedl se a vykročil na tichou, loudavou obchůzku po silnici vedoucí kolem osady. Když ho o něco později střídal na hlídce Gabi Nechuštan, sotva ho pozdravil, jen mu s očima sklopenýma mlčky pokynul a vydal se domů. Gabi ho chvíli udiveně sledoval, přitom si hladil svůj zacuchaný plnovous a nakonec se odebral na strážní věž odříkat půlnoční modlitbu ke Všemohoucímu.

Útok

Dovid, znalec starožitných předmětů a zasloužilý veterán osadnického hnutí, kterého znal Otniel už z počátků osidlování Samaří a také ze soustředění armádních záložníků, přijel do osady pár dní poté, co Dvora Asisová objevila v jeskyni hromádku mincí a její otec se vydal ten nález „omrknout“. Dovid prohledal jeskynní sluje s detektorem kovů a našel celkem osmatřicet mincí. Jeho předběžný závěr zněl, že v měkkém písčitém a vápencovitém podloží jeskyně musel v nedávné minulosti hrabat skalní daman, který tu hledal vodu či potravu, a namísto toho narazil na mince, co sem kdysi dávno někdo zakopal.

Poté si ho pozval Otniel ještě několikrát, ale Dovid návštěvu pokaždé pod nějakou záminkou odložil, až ztratil Otniel trpělivost a požádal Jakira, aby „se podíval na ten svůj internet“ a zkusil najít nějaké informace o historických mincích v téhle části Judska.

Pídit se elektronickými archeologickými archivy amerických univerzit Jakira lákalo. Bádání mu navíc poskytlo záminku, aby mohl zůstat vzhůru dlouho do noci a probírat různé věci s odborníky z amerického časového pásma – tak to aspoň vysvětlil otci –, čímž získal čas vyrazit za svými druhy na ostrov Obroda. Jelikož byly zrovna letní prázdniny a Otnielovi záleželo na tom, aby se pokusil o mincích zjistit co nejvíc, protože se nechtěl spoléhat jen na Dovida, mohl Jakir nerušeně trávit dlouhé noční hodiny před počítačem.

Nakonec Dovid starému příteli vyhověl a na jeho naléhání přijel na návštěvu podruhé. Když spolu vypili čaj a nezávazně poklábosili o ministrovi obrany, o náčelníkovi středoizraelského velitelství a o dalších věcech, jak velela pravidla společenské etikety, zeptal se ho Otniel na mince.

„Co ti mám na to říct, Otni. V téhle věci se prostě musíme obrnit trpělivostí. Chápu, že bys rád věděl hned, jak se věci mají, ale tohle zkrátka nějakou chvíli trvá. Ty mince se musí nejdřív vyčistit a poslat na expertizu, kde zjistí jejich přesné stáří, a pak se uvidí. Rád bych taky pár těch mincí poslal kolegům a požádal je o názor. Vynikající odborníky na tuhle problematiku mají na Dukeově univerzitě v Americe, většinou jsou to židovští badatelé. Pak mám jednoho kolegu v Austrálii, který se v těchhle věcech vyzná líp než kdo jiný… Zkrátka a dobře, musíme být trpěliví a snad se dozvíme víc.“

„A pak?“

„Především zjistíme, jestli jsou ty mince pravé, nebo padělané. Budeme vědět, z jaké jsou doby. Uvidíme, jaké motivy jsou do bronzu vyražené pod tou zelenou patinou. Jestli to jsou dináry z doby římské anebo drachmy z helénistického období, nestojí to za další námahu. Pokud jde o mince z doby vlády Hasmonejců, kteří, jak je nám známo, takovéto jeskyně obývali, už to může být zajímavější. Nejcennější by byly mince z dob protiřímských bouří, zvláště pak stříbrné šekely z Bar Kochbova povstání. Pokud máme v rukou něco takového – nicméně můj dojem po ohledání prostým okem je spíš záporný –, mohli bychom je prostřednictvím starožitníků anebo na aukci nabídnout soukromým sběratelům, případně by je odkoupilo nějaké muzeum. Takové mince už se dají prodat za velké peníze.“

„A kolik bychom z těch peněz viděli my?“

„Cha cha cha cha,“ rozesmál se Dovid hřmotně.

Ale Otniel se ani neusmál. Jeho hnědé oči se upřeně zahleděly do drobných oček Dovidových, která se za skly brýlí téměř utápěla v jeho sádelnaté tváři, a zeptal se: „Co je vyraženo na mincích z doby protiřímského povstání?“

„Židovské symboly – granátová jablka, poháry. Podobné motivy jako na dnešních šekelech. A je tam letopočet z doby povstání. Každý rok má jinou hodnotu.“

Otniel se přes vousy podrbal na bradě. „Poslyš, Dovide, měl bych na tebe ještě něco. Můj syn Jakir si udělal menší průzkum na internetu a zjistil zajímavou věc. Jakire! Jakire! Pojď sem na chvilku!“ zavolal. Jakir vstal od počítače a přišel do obýváku. Uviděl tam Dovida – tlustého, brýlatého, s vlasy a vousy prokvetlým šedinami a pohrdlivým výrazem v očích. „Hele, Otni, na internetu je spousta balastu. Říkám ti, že tyhle věci trvají nějaký čas, nech to na nás…“

„Vyslechni si nejdřív, co ti chce říct náš kluk,“ přerušil ho Otniel klidným hlasem, „a pak si s tím nalož podle vlastního uvážení.“ Dovid se natáhl pro šálek čaje a s nevolí z něj usrkl.

„Jak se jmenoval ten poustevník, Jakirku?“ povzbudil Otniel syna.

„Svatý Onufrius.“

„Svatý Onufrius. Říká ti to něco?“ zeptal se Otniel.

Dovid udělal gesto, které by se dalo vykládat jako přikývnutí, ale bylo zřejmé, že ho informace, kterou se mu chystají sdělit, nijak zvlášť nezajímá. „Jakir se dostal na archeologa, který dnes žije v Americe, ale dřív bydlel tady v Maale Chermeš I,“ pokračoval Otniel. „Pamatuju si ho z doby, kdy se osada zakládala, Američan, slušný chlapík, i když se přátelil s tím mizerou Šimonim. Zkrátka a dobře, tenhle archeolog z Ameriky psal o svatém Onufriovi disertaci. A vysvětlil nám, že… Jakire, ty to víš líp než já, pověz to tady Dovidovi.“

„Svatý Onufrius byl mnich ve čtvrtém století, původem z Egypta, který žil dvacet let jako poustevník v Judské poušti,“ odříkával Jakir. „Unesli ho lupiči a odvlekli ho doprostřed pouště, odkud se vrátil bez šatů, ohanbí mu zakrýval jen jeho dlouhý bílý vous, a zbytek života už prožil jako poustevník, o hladu, žízni a útrapách. A ten archeolog z Dukeovy univerzity tvrdí, že Onufrius přebýval v jeskyni u říčky Chermeš, kde ukryl i poklad mincí, který mu pravděpodobně svěřili k opatrování kočovníci, co tudy procházeli.“

„Aha,“ zamumlal Dovid a odkašlal si. „Podívejte, na internetu se dá najít spousta věcí. Až moc, jestli se ptáte mě.“ Usmál se na Otniela svými masitými rty a pokusil se o smích.

Otniel si šel lehnout vedle Ráchel do postele dřív než obvykle, nešel mu z hlavy Dovidův ostentativní nezájem. Usnul rychle. I Gitit už spala a ti nejmenší samozřejmě taky. Dům se pohroužil do ticha, odměřovaného jen pravidelným Otnielovým pochrupováním, které naplňovalo všechny ostatní spící členy domácnosti podvědomým pocitem bezpečí.

Jakir se přihlásil do Second Life a spěchal za kamarády na ostrov Obroda, aby zjistil, co nového se stalo za doby jeho nepřítomnosti. Spamový útok v podobě zasypání mešity Davidovými hvězdami vyvolal ve virtuálním světě bouři protestů: demonstrace panarabské solidarity, výstavbu nových mešit, vystupňování projevů antisemitismu, a dokonce i neúspěšný pokus o odvetu v jedné synagoze. Reakce na útok pronikly i do reálného světa, mnohé blogy a internetové servery včetně izraelského Ynetu převzaly obrázek mešity zaplavené desítkami Davidových hvězd. King Meir byl nadšený. Chtěl rovnou přistoupit k dalšímu kroku, skutečnému teroristickému útoku. Jakir vytáhl z krabice sušenku s krémovou náplní, zakousl se do ní a čekal na kamarády – Klause, Menachema a nového člena jejich skupiny jménem Harvey, který řekl Jakirovi, že patří ke stoupencům rabiho Kooka – a samozřejmě na samotného King Meira.

Stáli u synagogy Plamen Obrody, se zašpičatělými plnovousy a samopaly Uzi přes rameno, King Meir v tričku hnutí Kach a ostatní ve flanelových košilích, z nichž vykukovaly bílé třásně cicit, aby měli stále na očích a na mysli Svatého, budiž požehnán. King Meir pokuřoval virtuální cigaretu.

Všichni se teleportovali do klubu Taste of Arabia, kde už bylo rušno a spousta lidí, scházeli se tu muslimové z různých stran demonstrovat solidaritu po spamovém útoku Davidovými hvězdami a různí další zvědavci, kteří se doslechli o nepokojích a přišli se z dlouhé chvíle podívat, co se bude dít. Skupinka z ostrova Obroda vstoupila do velké mešity. U vchodu je pozdravil vousatý Arab a požádal je, aby se zuli. Nevěnovali mu pozornost a šli rovnou dovnitř. Jakirovi bušilo srdce. King Meir vydal pokyn, přátelé vytáhli z kapes připravené palestinské vlajky a zapálili je, kliknutím myši spustili program předvádějící plameny, který Jakir stáhl zdarma z internetu. Drželi hořící vlajky a během chvilky je obklopili rozhorlení Arabové a jejich podporovatelé a křičeli na ně, aby okamžitě odešli a přestali znesvěcovat místo pokojné modlitby. Byla mezi nimi spousta nearabských příznivců, kteří mávali transparenty a řvali na ně s tváří zkřivenou zlostí. King Meir mluvil na Jakira. Chtěl po něm kopii mešity, hned teď. Ale s počítačem se dělo něco divného. Větrák střídavě hučel a po několika vteřinách se vypínal, Jakir se sehnul pod stůl, chtěl se podívat, co s ním je, tohle se ještě nikdy nestalo. Teď přece musíš fungovat, prosil ho celý zpocený.

Jakir vyťukal příkaz na klávesnici a ze své uživatelské složky vytáhl mešitu, kterou sám vytvořil – přesnou kopii té, ve které před chvílí byli, velké mešity v Taste of Arabia. Srdce se mu sevřelo při pomyšlení na dlouhé hodiny, které strávil před počítačem, když stavěl tuhle nádhernou mešitu plnou ornamentů, oblouků a zářivých barev. Postavil ji na zem a obě mešity teď stály vedle sebe: ta původní na svém místě a její replika na pískovišti – veřejném místě, které mohli používat všichni hráči bez omezení – hned vedle ní. Kolem se srotily zástupy zvědavců, kteří se vyptávali co a jak, vrhali na mešitu překvapené pohledy, někdo se zeptal, jestli je to dar, gesto usmíření za předchozí násilný čin, pokus vybudovat most mezi náboženstvími. King Meir se rozesmál. Dal Jakirovi znamení a Jakir otevřel program jménem Particles, který předtím zakoupil, a nasměroval ho na mešitu.

První exploze otřásla zdivem mešity, která za chvíli stála v plamenech. Požár zuřil a vzduch žhnul. Lidé křičeli. King Meir zvedl vítězně ruce. Větrák Jakirova počítače hučel z posledních sil. Jakir zasunul ruku do krabice se sušenkami, ale nahmatal už jen drobky. Jeho bratříček Šuv-El začal poplakávat, ale za chvíli se utišil a zase usnul, asi se mu jen něco ošklivého zdálo. Zato zlý sen Arabů a jejich levičáckých kamarádů na monitoru počítače pokračoval. Mešitu naplnily vysoko šlehající plameny. King Meir vykřikl, že chce víc. Jakir dalším programem spustil novou explozi, sloup podpírající mešitu popraskal a zřítil se. Klaus a Menachem tančili radostí. K Jakirovi se přiblížil Arab mávající mečem. Ale nemohl mu nijak ublížit. Jakir vyťukal na klávesnici jedinou hrubou nadávku, kterou znal v angličtině, ale v polovině věty počítač zamrznul.

Japonci

Dny starého roku se nachýlily. Měsíc av se přehoupl do elulu. Soumrak se snášel večer za večerem dřív a s sebou přinášel čerstvý vzduch, umožňující trochu se nadechnout. Občas uprostřed dne zavanul znenadání ostřejší poryv chladného větru a připomněl, že se blíží den, kdy skomírající léto vydechne z posledních sil naposled.

Miminka rostla, jejich tělíčka se kulatila, nasávala do sebe životodárnou tekutinu z každé bradavky, lidské či umělohmotné, která jim nabídla trochu mléka, a ihned ho přeměňovala v přibývající gramy tělesné váhy. Jejich starší sourozenci, plní nedočkavého rozechvění, odjížděli s rodiči do města a vraceli se obtěžkáni barevnými sešity a panensky nedotčeným psacím náčiním, připravení na další náročný rok ve školních škamnách. Týdenní čtení z Tóry začínající veršem „Až odejdeš“ odešlo a týdenní čtení začínající veršem „Až přijdeš“ přišlo. A než se kdo nadál, bylo tu období nových začátků: bílé košile se dočkaly pečlivého vyžehlení, do skříní se pověsily nově pořízené šaty. Synagoga byla vysmýčená, omlazená, vyzdobená a zvelebená ku slávě Boží. Pilovaly se pasáže z Mišny, komentáře ke svatým spisům se prodlužovaly a do srdcí i domovů pronikala slavnostní nálada. Krásné dny a jasné noci bez mráčku skončily, oblohou táhli první beránci a nad obzorem se kupila stále temnější, těžší oblaka. Pohromy jednoho židovského roku skončily a na dveře klepal rok nový, pětitisící sedmistý sedmdesátý, který vstoupil za tklivého troubení šofaru a s posunutím hodinových ručiček na zimní čas doprostřed „hrozných dnů“ pokání.

Músá Ibráhím vzhlédl k obloze. Cítil v kostech, že už se to blíží – deštivé dny se shromažďovaly za humny a čekaly, až na ně přijde řada, a co nevidět se z nebe spustí první déšť, který omyje olivy od prachu, napne jejich slupku, ochladí je a nechá je lehce ztmavnout. Pak se můžou pustit do práce. Chřípí se mu zachvělo lehkým vzrušením. Tohle bylo jeho nejmilejší roční období. Židé utichnou, shromáždí se v synagogách na svoje svátky a Alláh milosrdně sešle na zemi déšť, celá rodina se zapojí do sklizně plodů, příbuzní ze všech koutů vesnice zamíří do olivového háje, aby tu od božího rána do slunce západu sbírali olivu za olivou.

Vedle něj stál jeho syn Nimr, muž světlejší pleti s řídnoucími vlasy. Músá se usmál a položil mu ruku na rameno. „Už brzy,“ pronesl. Nimr mu řekl, co se po vesnici povídá o jeho obchodu se Židy. Nikdo z toho není nadšený. Hlavně po té události s buldozerem, kdy Músu vzali do vazby a do vesnice přišli vojáci, čmuchali, zabavovali věci a buzerovali. Nimr měl mezi kamarády několik prudších povah, ačkoli sám byl slušný chlapec. Důvěřoval otci. Ten Žid Roni se mu ze začátku také dvakrát nezamlouval, ale když vyšlo najevo, že není osadník ani nějaký potrhlý náboženský fanatik a že jeho jediným zájmem je, aby na společném podniku všichni vydělali, a poté co jim pomohl získat zpátky všechno vybavení, které si odnesli vojáci, rozhodl se ho vzít na milost. „Tamhle jde ten tvůj kamarád,“ pokývl k otci. Músá se zašklebil.

„Zdravím, Múso, ahoj, Nimre, jak se daří?“

„Al-hamdu li-lláh,“ usmál se Músá a stiskl Ronimu ruku. Oba Arabové si vzali nabízenou cigaretu z modré krabičky, Músá si tu svou zasunul do umělohmotné špičky, všichni tři si beze slova zapálili a zahleděli se k olivovému háji.

„Včera v noci už byla pěkná kosa, co?“ prohodil Roni.

„Začíná zvedat vítr,“ řekl Músá. „Brzy bude první déšť. A pak pustíme do práce.“

Roni přikývl. „Všechno máte připraveno?“

„Všechno připraveno? Že vůbec ptáš. Čekáme. Plátna je hodně, osadníci nechali z poslední demonstrace. A pytle, tyče, hrábě hliníkové. Jen čekáme první déšť, omyje olivy a dá jim pěknou barvičku. A ty připraveno?“

„Jasně že jo. Několik butikových krámků v Tel Avivu se jen třese na první dodávku oleje. Jsou na něj celí žhaví, vědí, že takhle má chutnat opravdový olej, žádný světlý chcanky, jako se dneska vyrábějí strojově. Ariel vymyslel parádní reklamní kampaň s fotografií nás dvou, jak vyskakujeme na radlici buldozeru. Tahle story prej udělá pořádný haló.“

„Několik butikových krámků?“ podivil se Músá.

Roni přišel uzavřít finální dohodu. Ariel prohlásil, že chce mít v ruce podepsanou smlouvu. Připravil všechny potřebné papíry a dokonce je nechal i přeložit do arabštiny. Músá nejdřív řekl, že smlouvu nepotřebují, Roni se omluvil a zavtipkoval o hnidopišském společníkovi, který chce mít všechno černé na bílém, ale Ariel trval na svém a Músá ustoupil. Roni zvedl obálku a řekl: „Jdeme to podepsat?“

„Musím nejdřív to přečíst. Abych věděl, na co podepíšu,“ řekl Músá.

„Ale ovšem. V klidu se na to posaď a přečti si to. Já si mezitím dám cigáro.“

„Ne, ne cigáro. Dám číst jednomu z vesnice. Jeho bratr advokát v Betlémě.“

Roni těkal očima z otce na syna. Netrpělivě si povzdechl. „Tak jo,“ souhlasil. „Čili se uvidíme zítra?“

„In šá’a lláh,“ odvětil Músá.

Téhož dne odpoledne přijeli na pahorek Japonci, kteří se tu objevili současně s několika šedavými obláčky a silným prouděním vzduchu, jehož rychlost konečně překročila hranici mezi vánkem a větrem. Lesklá černá toyota – jeden z těch městských džípů, v nichž bohatí byznysmeni vyrážejí na terénní jízdy – zastavila u závory vedle strážní budky, tmavá kouřová skla s elektronickým zabzučením sjela dolů a v okně se objevily šikmooké usměvavé tváře. Joni jim překvapeně pokynul mávnutím ruky, že můžou jet, a na nic se nevyptával. Vůz pomalu projížděl osadou, následován zvědavými pohledy několika párů očí, a pak začal sjíždět dolů po prašné silnici ke skalnímu útesu. Toyota zastavila na štěrku, vystoupil z ní elegantní muž v drahém hedvábném obleku s tmavou kravatou a širokými slunečními brýlemi na nose a po něm ještě dva další. Našlapovali opatrně, snad aby si neušpinili boty anebo si nezvrtli kotník, pak udělali pár posunků a ukázali směrem k vesnici Harmíš.

Jehu si jich všiml, dojel na koni až k nim a beze slova u nich zastavil. Pozdravili ho úklonem hlavy. Jehu vyčkával, hrábl do kapsy a vytáhl dvěma prsty cigaretu. „Hemíš?“ zeptal se ten, který vystoupil z auta jako první. Několikrát to slovo zopakoval. „Hemíš?“ Jehu se obrátil k osadě, rozhlížel se po někom, kdo by mu mohl pomoct. Muž znovu zopakoval to slovo a ukázal k arabské vesnici dole. Co to má být, další „mírová flotila“ antisemitů? Zbloudilí turisté? Popletení podnikatelé?

Roni, který se zrovna vrátil z návštěvy u Músy a Nimra, zamířil k nim, zpocenou tvář měl zkřivenou námahou. Japonec se usmál a zeptal se: „Hemíš? Olif oj?“

„É?“ udělal Roni. „Joshi!“ zavolal. „Pojď sem na chvilku a řekni nám, copak nám tady naši přátelé chtějí.“ Spočinul zrakem na návštěvníkovi a pak potichu pro sebe zavrčel: „Tohle nám tu fakt chybělo. Jako bychom tu neměli dost Židů, Arabů, Amíků, Rusáků a Frantíků, přijdou sem na mejdan ještě páni Japončíci. No proč ne.“ Zakřenil se na nejistě se usmívajícího Japonce, který mu nerozuměl ani slovo. Josh se dovtípil rychleji, o co návštěvníkům jde. „Olive oil?“ zeptal se.

Japonec nadšeně přikývl a ukázal prstem směrem k olivovým hájům vesnice Harmíš.

Josh se otočil na Roniho. „Kuppere, chtějí něco s olivovým olejem. To je tvoje parketa, ne?“ Podíval se zpátky na Japonce, ukázal na Roniho a řekl: „Roni Kupper.“

Japonec se rozpačitě usmál. Josh zkusil: „Gabi Kupper?“

Tři Japonci vyprskli smíchy a opakovali: „Gali Cooper, che che che.“

„Sháníte Židy, nebo Araby?“

Japonci stále nerozuměli.

Roni si zapálil cigaretu. Zmocňovalo se ho neblahé tušení. Co tady pohledávají tři Japonci v nablýskaných botách, v obleku jako z jiného světa a v luxusně vybavené toyotě? A proč se vyptávají na olivový olej a ukazují na Músův olivový háj?

Pokusy o navázání komunikace selhaly. Japonci poté zamířili v toyotě k olivovníkům, záhy však zjistili, že ani silný terénní vůz s náhonem na čtyři kola by na zdolání neupravené cesty nestačil. Po sérii úsměvů, potřásání rukou, vytahování vizitek a uctivých poklon nasedli zpátky do toyoty, odjeli pryč z osady a za sebou nechali několik zmatených tváří, jejichž údiv však za krátkou chvíli zmizel, neboť výstřední návštěvy zde byly na denním pořádku a většinou se na ně zapomnělo vzápětí poté, co se ve vzduchu na pahorku rozplynuly poslední stopy výfukových zplodin jejich aut.

Roni odhodil nedopalek cigarety a prohlédl si tři vizitky, které mu Japonci nechali. Japonské znaky seřazené vedle sebe mu nic neříkaly. Obrátil jednu z nich a spatřil tam nápis vyvedený v povědomějším písmu. Matsumata – Heavy Machinery Division, stálo tam anglicky, a u toho japonské jméno a titul. Josh zabořil nos do vizitek a taky si je přečetl, pak pokrčil rameny a šel si po svých. Roni zastrčil vizitky do kapsy a vrátil se do Gabiho karavanu. Možná poprosí Ariela, aby o těch Japončících našel něco na internetu.

Léčka

Nir Rivlin byl jako na trní. Ta věc, kterou spolu dělali Gitit a Joni a jejíž podstata nenechávala příliš velký prostor fantazii, byť ji jen slyšel přes dřevěnou stěnu a zbytek si domýšlel, ho i týdny poté naplňovala rozpaky, touhou, znechucením, studem, zvědavostí. Věděl, že o tom musí říct Otnielovi, ale jak? To mu má vykládat, jak je přitom špehoval jako nějaký úchyl? A jak ponese Otniel to zahanbující vědomí, že ohavné smilstvo jeho dcery mělo svědky? Nir uvažoval, jestli se s tím nemá svěřit rabínovi v Maale Chermeš I anebo poslat dotaz přes SMS službu rabimu Avinerovi, který poskytoval věřícím konzultace v záležitostech halachy, ale pokaždé, když už měl pocit, že se mu podařilo otázku naformulovat, ho zase přepadla nejistota a raději ji neodeslal. Byl by se rád poradil se Šaulit, ale situace doma byla den ode dne horší, vzdalovali se jeden druhému a jejich rozhovory se omezovaly jen na to nejnutnější: složenky, jesle, časový rozvrh, nákupy. O tom, co se děje mezi nimi, nemluvili. Copak se jí může svěřit s takovým morálním dilematem?

Snášel se večer, Nir seděl na zápraží s kytarou a pokoušel se složit píseň inspirovanou tou událostí. Zavřel oči a snažil se znovu si navodit ten pocit, který měl tenkrát uvnitř kůlny: ostré pachy, horko, nedýchatelné dusno. Hlasy a zvuky.

Uprostřed malé dřevěné chýše

vůně terpentýnu a smůly dýše,

stojí tam sám a…

Složil k tomu pěknou melodii, jenže s textem se nedokázal pohnout z místa. Z domova k němu doléhaly plačtivé hlasy jeho dvou malých dcer, ale on se teď musí soustředit. Zašátral rukou pod houpací sítí a přitáhl si plechovku s marihuanou. Pamatoval si, že má připravený ubalený joint, ale nebyl tam. Uvnitř zavřeštěla Tchelet. Šaulit zakřičela: „Nire! Nire!“ Nir hrábl do strun a přemýšlel, co se může rýmovat na slovo „chýše“. „Pýše“? „Výše“? „Tiše“? Vzdal to a začal si drnkat Dal jsem jí svůj život od skupiny Kaveret. Křik uvnitř ustal a s ním i pláč. Teď je ta pravá chvíle, aby se zašel zeptat, jestli Šaulit něco nepotřebuje. Odložil kytaru a vstoupil dovnitř. Pohled v očích Šaulit – zarudlé oči, zoufalství a výčitky – mu sdělil, co už dávno věděl. Kolikrát ji prosil, aby mu dala ještě šanci, kolikrát jí slíbil, že bude všímavější, ochotnější, že jí bude oporou. Ale nefungovalo to. Tenhle pohled ho pronásledoval a on se mu snažil uniknout, a tak řekl rychle: „Potřebuju kvůli něčemu zaběhnout za Otnielem,“ otočil se a rázným krokem spěchal těch pár metrů přes silnici ke karavanu Asisových, zaklepal na dveře a vyhrkl: „Otnieli, musím ti něco říct.“

Otniel zahlédl v Nirových očích záblesk zděšení a naléhavosti, a tak ho vzal za paži a odvedl ho k lavici na zápraží. Nenabídl mu čaj, neprohodil pár nezávazných konverzačních vět na úvod, jen mu pokynul, aby se posadil, sám usedl naproti němu a čekal. Nir otevřel pusu a zase ji zavřel, zavřel oči a zase je otevřel, zahleděl se na svého vousatého souseda a před očima se mu vynořila postava Gitit a Joniho, etiopského vojáka, i to, jak on stojí uprostřed malé dřevěné chýše, kde vůně terpentýnu a smůly dýše, a slastná křeč ho svírá v břiše, vybavil si jejich hlasy a zvedl se mu žaludek nevolností, vždyť je to její otec, copak mu může říct, co jeho dcera prováděla? Proč sem vůbec chodil, byla to chyba, potřeboval jen záminku, aby mohl vypadnout z domova, utéct před tím pohledem v očích Šaulit, který před ním znovu vyvstal a neúprosně ho spaloval…

„Co se stalo, Nire? Vypadáš znepokojeně. Je všechno v pořádku?“ Otniel mu položil dlaň na pihovatou opálenou paži a Nir se málem rozplakal, ale hryzl se do rtu a slzy zadržel. „Co se stalo?“ zeptal se znovu mírným hlasem Otniel.

„Ne… Ono to… Takhle. Před pár dny jsem při noční hlídce šel kolem hřiště a něco jsem zaslechl…“ Odmlčel se a čekal, až ho Otniel pobídne k pokračování: „A dál?“

„Vlastně nevím. Víš co, nechme to být, možná jsem jenom… Asi nic.“ Nir si položil ruce na kolena, jako by se chystal vstát, ale Otniel se znovu konejšivě dotkl jeho paže.

„Pověz mi, kvůli čemu jsi tady. Je dobře, že jsi s tím přišel za mnou. Občas se stane, že člověk zaslechne nebo zahlédne něco, co ani vidět nechtěl, a pak si tím přestane být jistý, ale je důležité se s tím svěřit, a ty sám možná v hloubi duše víš, že jsi slyšel něco důležitého, i když se ti to teď najednou zdá jako nesmysl.“

Dusno uvnitř kůlny, zápach ředidel, zvířecí sténání, deroucí se z hrdla shrbeného černocha, a ten vzrušený šepot, nebo snad zdušené protesty znásilňované ženy? A taky zmatek v jeho životě, napjaté ovzduší doma, Šaulitiny výčitky…

„Žeňa Freudová,“ řekl nakonec a vzhlédl k Otnielovi.

„Co je s ní?“

„Nevím. Stalo se něco podivného. Mluvila s někým po telefonu takovým podezřele tichým hlasem, tam na hřišti, jako by něco tajila. Říkala něco o Ronim Kupperovi. O Arabech. Nevím přesně. Divná věc. Ale nic, asi jsem za tebou neměl chodit.“ Znovu se opřel dlaněmi o kolena a tentokrát vstal.

Otniel se ho nesnažil zadržet, ale tvářil se vážně. „Myslíš, že pracuje pro Šin Bet?“

„Cože?“ Tohle Nira nenapadlo. Jeho myšlenky zalétaly ke Gitit. „Aha… Netuším… Myslíš?“

Otniel v zamyšlení zkřivil rty. „No hele, Eleazar Freud to sice v armádě dotáhl na důstojníka a vyrůstal v osadě, ale že by byli on nebo jeho žena nějak zvlášť zapálení pro osadnickou myšlenku, to se říct nedá. On pracuje s počítači, jednou mi to vysvětloval, něco s Googlem, vyhledávání, reklama, popravdě řečeno jsem z toho byl docela jelen. Ty jsi pochopil, co vlastně dělá?“

„Pamatuju si, jak mi jednou říkal, že už ho nebaví učit a dojíždět každý den do Jeruzaléma. A Žeňa je učitelka matematiky, ne?“

„Mně nevadí, když se k nám někdo přestěhuje jen kvůli výhledu do krajiny,“ prohlásil Otniel. „Každý židovský osadník je tu vítán. Ale že bych se divil, kdyby se ukázalo, že zrovna odtamtud vítr vane, když víme, že odsud někdo vynáší informace? To teda opravdu ne.“

„Dobrá, ale nevíme jistě, jestli to tak je. Nechtěl bych…“

„Nire. Děkuju.“ Otniel mu položil ruku na rameno. „Zachoval ses správně. Pomohl bys mi ještě tu věc ověřit? Čím míň lidí do toho bude zapletených, tím líp, aspoň prozatím, než si budeme jistí. Ještě se o tom nikde nešiř.“

Nazítří odpoledne se uprostřed pobíhajících dětí na hřišti nesoucím jméno Sheldona Mamelsteina dal do řeči Chilik Jisraeli se Žeňou Freudovou. Stalo se tak bezprostředně po zdánlivě náhodné čelní srážce Chilikova syna Boaze s Ženiným synem Nefešem (Chilik do kloučka nenápadně strčil, aby na Nefeše upadl), přičemž společné tišení dětského nářku vedlo k zapředení nezávazného rozhovoru obou rodičů o tom a o onom. Chilik se obezřetně ohlédl přes rameno a pak Ženě řekl: „Slyšela jsi o těch Japoncích, co tu byli včera?“

„Da, já slyšela o nich. Oni hledali něco kvůli olivovému oleji?“

Chilik ztlumil hlas. „Olivový olej byl jen zástěrka. Prý jsou nějak napojení na extremistické skupiny. Mluvil s nimi Jehu. Ten mládenec nám může pěkně zavařit, jestli se do něčeho namočí… Nevíš náhodou, jestli není do něčeho zapletený? Kolikrát se vypaří na celé dny a nikdo netuší, co dělá.“

Zdálo se, že ta informace vzbudila u Ženi zájem. „Počkat, Jehu? Ty dumáš, že… Ale co Japonci s tím mají? U nich nět olivový olej?“

„Víš, kolik bláznů v Japonsku žije? Mají tam různé ilegální organizace, kde se sdružujou všelijaký magoři, copak já vím, co jsou zač. Jestli jsem to dobře pochopil, měli Jehuovi dodat zbraň.“ Chilik si pohladil knír a naklonil se k Ženě blíž. „Ne že by mi do toho něco bylo, ale řekl bych, že v osadě máme už takhle svých starostí dost. Od té ministerské návštěvy se sem upírá až moc pozornosti. Tohle by nám ještě chybělo.“ Poklepal si prstem pod pravým okem a dodal: „Oko vidí, ucho slyší.“

Chilik sám pochyboval, že léčka vyjde. Když přišel z hřiště k Otnielovi domů, omlouval se, že to na Žeňu zahrál tak bídně. Celé je to moc průhledné, prohlásil, a popravdě se mu nechce věřit, že by tuhle návnadu mohla Žeňa – a ostatně jakýkoli agent Šin Bet se špetkou sebeúcty – spolknout. Jenže neuplynulo ani čtyřiadvacet hodin a velitel roty kapitán Omer Levkovič poctil osadu Maale Chermeš III přátelskou návštěvou.

„Vida, vida!“ zahlaholil Otniel s úsměvem na tváři. „Čemu vděčíme za vaši vzácnou přítomnost? Stalo se něco?“

„Jen rutinní obhlídka,“ odvětil růžolící kapitán a rozhlédl se kolem sebe. Oba věděli, že o žádnou rutinní návštěvu nejde. Od té reportáže v novinách sem Omer skoro nezavítal. Obyvatelé Maale Chermeš III na něj byli rozezlení za komentáře „vysokého armádního důstojníka“, citované novináři, v nichž si vůči osadníkům nebral servítky.

„Stalo se tu v poslední době něco neobvyklého nebo podezřelého?“ zeptal se Omer.

„Podezřelého?“ Otniel se zatvářil nechápavě.

„Nečekaná návštěva, cizí lidé, kteří by se tu pohybovali?“

„Cizí lidé?“ podivil se zasloužilý osadník.

Když Omer odjel, zahlédl Otniel Joniho, který právě vyšel před armádní karavan. Působil nervózně, čehož Otniel využil a hned na něj přitlačil, aby z něj vytáhl, co a jak. Dozvěděl se tak, že Omer se Joniho dopodrobna vyptával na návštěvu Japonců a zdůraznil mu, že musí okamžitě podat hlášení, pokud se tu znovu objeví. Taky mu přikázal držet na očích Jehua, protože se objevily zprávy, že je zřejmě zapletený do aktivit extremistických pravicových organizací. Protože chtěl mít stoprocentní jistotu, zavolal ještě Otniel svému dobrému známému, náčelníkovi středoizraelského velitelství Giorovi, aby nenápadně osondoval situaci. Židovská divize rozvědky Šin Bet, jak věděl, je kluzká jako úhoř. Jeho přátelé osadníci se dlouhé roky pokoušeli nasadit tam svého informátora, ale Otniel přišel na to, že v naléhavých případech je nejlepší ozvat se Giorovi a zkusit mezi řečí získat zákulisní informace od něj. Tentokrát Giora vzápětí poté, co mu sekretářka hovor přepojila, bodře zahlaholil: „Otni! Tak jsem slyšel, že u vás řádí nějaký japonský kamikaze!“

Ještě téhož večera byla Žeňa povolána k Otnielovi v neodkladné záležitosti. Chilik s Otnielem vypracovali detailní plán, jak postupně krok za krokem odhalit špiona ve vlastních řadách, hodný policajt a zlý policajt a tak dál. Ale výslech netrval ani minutu a Žeňa se přiznala. Stačilo, aby Chilik zahájil rozmluvu výrokem rabiho Šimona ben Šetacha ke královně Šlomcijon: „Měj se na pozoru nikoli před farizeji či před těmi, kdo farizejové nejsou, nikoli před spravedlivými a nikoli před nespravedlivými, nýbrž před pokrytci, kteří zhřešili tak jako Zimri, ale chtěli být za to odměněni jako Pinchas.“

Otniel a Chilik zabodli přísný pohled do učitelky matematiky, která seděla zhroucená před nimi a zprostřed vzlyků vyrážela útržky omluv a vysvětlení. „Žeňo,“ nakázal jí Otniel, ona pozvedla oči a upřela je na něj. „Běž domů. Zvážíme to a brzy si s tebou promluvíme. Zatím drž jazyk za zuby.“

Žeňa vyšla v slzách z karavanu, tvář skrytou v dlaních, a Chilik s Otnielem si vyměnili významné pohledy.

Duše

Gabi se vrátil do karavanu. Nastražil uši – je Roni doma? Ticho ho uklidnilo, ale pak uslyšel ze záchodu hukot splachující vody. Posadil se do obýváku a sebral z poličky jeden ze svatých spisů. Ani nezvedl zrak, když se Roni s povzdechem svalil na gauč, který mu sloužil jako postel.

Několik minut zůstali vedle sebe v naprostém mlčení.

Gabi myslel na Umaň, na svou pouť k hrobu rabiho Nachmana, které se musel vzdát. Jeho sen. Tolik potřeboval tohle zažít, pocítit blízkost milovaného duchovního učitele. A toho všeho se musel kvůli bratrovi zříct. Člověk je plodem radosti a bez radosti není víry, ale kde jenom tu radost vzít, kde? Dnes zajel Gabi do Jeruzaléma. Doufal, že se mu přece jen podaří najít způsob, jak cestu zrealizovat. Zašel do cestovní kanceláře. Do banky. Pochopil, že všechny naděje jsou marné. Tisíc dvě stě pětašedesát dolarů za základní balíček, pět dní pobytu plus vízum plus autobus z letiště plus jídlo. Jindy než na Roš ha-šana by to vyšlo levněji, ale rabi Nachman přece říkával: „Roš ha-šana je pro mne vším…“

Tolik překážek mu stojí v cestě, Bůh je mu svědkem. Půjčku mu odmítli dát, ale stejně se nechtěl zadlužit. Nebude přece celý další rok pracovat jen na to, aby splatil tuhle cestu. Počítal, kolik peněz už na Roniho vydal. Je to jeho bratr, krev jeho krve, neměl by o něm takhle přemýšlet. Pokusil se chvíli si číst v Mišně, ale nedokázal se soustředit, položil si otevřenou knihu na hruď a zavřel oči.

Roni vycítil vlny negativní energie, proudící od Gabiho směrem k němu. Nakonec prolomil mlčení: „Ty peníze ti seženu, žádný strachy. Už se na tom pracuje. Škoda žes mi neřekl, že Roš ha-šana vychází letos tak brzo…“

Místo odpovědi Gabi jen natáhl před sebe prázdnou dlaň a čekal. Roni se na něj zahleděl a mlčel. Gabi čekal dál. Peníze se na jeho dlani neobjevily. Po chvíli promluvil: „Jestli chceš, polož mi sem ty čtyři tisíce šekelů. Hned teď. Ale bez těch řečí okolo. Nechci slyšet nic o tom, že už zanedlouho. Že se každou chvíli začnou hrnout objednávky anebo že jen skočíš do banky pro půjčku anebo že letos vychází Roš ha-šana brzo.“

Roni se zahleděl na nataženou dlaň před sebou.

„Polož mi sem ty čtyři tisíce,“ zopakoval Gabi, „hned teď. Pořád mi říkáš, jak mám dělat, co doopravdy chci, tak dobře – řídím se tvou radou. Tohle doopravdy chci. Polož mi sem ty peníze, a jestli mi je dát nemůžeš, jdi pryč. Protože jestli letos na Roš ha-šana nepojedu do Umaně, nevydržím s tebou pod jednou střechou už ani den. Tohle je můj domov, vetřel ses sem a já tě uvítal s otevřenou náručí, ani jsem necekl, a možná že nejsem dost hodný, dost silný, možná že nejsem dostatečně milující bratr, ale já už prostě takhle dál nemůžu. Buď pojedu do Umaně, anebo chci mít od tebe svatý pokoj.“

Roni pohlédl do bratrových očí zalitých slzami, pak na jeho nataženou ruku a vstal. Oblékl si košili, sundal kufr uskladněný nahoře na skříni a začal do něj házet svršky. Beze slova obcházel místnosti, sbíral svoje věci a skládal je do kufru, pak ho zavřel na zip. Vešel do kuchyně, nalil si sklenici vody a vypil ji. Gabi zůstal sedět bez pohnutí, s rukou dál napřaženou před sebe, jako by mu dával ještě poslední příležitost, jako by nabídka ještě trvala. Správně by mu měl říct, ať přestane, ať nikam neodchází, ale nedokázal to vyslovit. Když Roni dopil vodu, vrátil se do obýváku, vzal kufr za držadlo a vezl ho na kolečkách ke dveřím. Nepadlo už ani slovo. Ostrý poryv větru zabouchl prudce dveře, až se útlá ramena karavanu zachvěla.

Jsou dny, kdy voda vystoupá až k samým břehům a hrozí zaplavit duši, dny, kdy je cosi ve vzduchu, cosi v povětří – a samozřejmě i cosi ve vodě a v duši. Neboť právě ve chvíli, kdy voda pomalu vystoupala a rozlila se, až dospěla k duši Gabiho; ve chvíli, kdy se Roni ubíral po asfaltce obkružující osadu Maale Chermeš III, tlačil vedle sebe kufr na kolečkách a neměl sebemenší ponětí, kam půjde; ve chvíli, kdy voda vystoupala až k samému okraji a začala tenkým pramínkem stékat k duši Šaulit, a poté – jako přímý následek a v tomto pořadí – také k duši Nirově, čímž oba přivedla k trudným myšlenkám o další společné cestě životem; v tutéž chvíli se v kanceláři izraelského ministra obrany opět rozezvonil telefon, na jehož druhém konci bylo opět ministerstvo zahraničí Spojených států, kterému pomalu začala docházet trpělivost, a ministr pochopil, že voda už dosahuje k jeho raněné duši plné válečných šrámů.

A v tutéž chvíli se přihrnula voda s dravostí alpské bystřiny za horkého léta, kdy na horských štítech roztají loňské sněhy a rozvodní koryta řek, a ve smrtonosných peřejích hrozila každým okamžikem zaplavit citlivé duše Nachuma, Raji, Šimšona-Šimiho a Tehily-Tili Gottliebových. Roni dosud kráčel po silnici, když podvečerní vánek zadul do stránek deníku Washington Post – do onoho dobře známého vydání – a vznesl ho do vzduchu. Novin vznášejících se podél cesty si Roni nevšiml, ale možná zaslechl útržky křiku Tili Gottliebové.

„Co se stalo? Co se stalo?“ zjišťovala vyděšeně Raja od syna a dcery, kteří právě vrazili domů jako uragán. Tili otevřela ústa, kde jí ve spodní řadě zubů chyběly dva mléčné řezáky, a snažila se popadnout dech. „Co se stalo? Co se stalo?“ zopakovala matka svou zdvojenou otázku. Tili se konečně nadechla a z hrdla se jí vydralo táhlé, hlasité zakvílení. „Co se stalo, Šimi? Co jí kdo udělal?“

Šimi řekl: „Lízina ji pokousala.“

„Cože? Kde?“ Raja zvedla Tili do náruče, otřela jí slzičky, konejšila ji. „Kde tě kousla, ukaž, beruško.“ Tili ukázala na kotník. Raja vzhlédla a střetla se zrakem se svým mužem Nachumem. Zoufale zavrtěla hlavou. Nachum k ní vyslal ustaraný pohled. Věděl, že voda vystoupala až po okraj.

„To je Otnielův pes,“ řekl, a ve vzduchu zůstalo nevyřčeno: žádný veterinář nevyšetří, jestli to zvíře nemá vzteklinu, nikdo se nám neomluví, ten pes tu bude dál běhat volně, bez potrestání, bez výcviku, protože patří šerifovi a šerif osady je nedotknutelný.

Raja obvázala dcerce ránu. Tili už jen tiše vzlykala a popotahovala, pomalu se uklidňovala. Šimi si šel hrát se stavebnicí v koutě, ale věž z kostek mu na zvlněné podlaze pořád padala. Když už je řeč o vodě, stoupající až k duši, už dlouhé měsíce nespadla z oblohy ani kapka deště, zato tady v koutě z kterési vodovodní trubky vytékal tenký pramínek a linoleum na tom místě se vzdouvalo, praskalo, vlnilo a krabatilo, takže vytvářelo povrch plný hrbolů, kopců a údolí. Na hru s vláčkem možná fajn, ale z kostek si tam nic nepostavíte, stejně jako tam nemůžete umístit pohovku nebo stojací lampu.

„Musí dostat injekci,“ řekla Nachumovi, a ve vzduchu zůstalo nevyřčeno: jako by s odpuštěním nestačilo, že je tu všechno provizorní a nepohodlné, jako by nestačilo, že se jako noví příchozí nacházíme na nejspodnější příčce společenského žebříčku, a když nás pokouše pes toho, kdo sídlí na samém vrcholu hierarchie, nejsme hodni ani omluvy, jako by nestačilo, kolik práce je tu se vším, kolik dojíždění a jak málo lidí – ještě ke všemu tu schází i základní občanské vybavení, jako třeba zdravotní středisko.

Nachum neodpověděl. Co na to měl říct?

„Zajedu s ní k doktorovi.“

„Kam chceš takhle pozdě jezdit?“ řekl a podíval se na hodinky.

„Já už nemůžu, Nachume.“ V tu chvíli si voda vylitá z břehů našla cestičku a pramínek dotekl až k Rajině duši. „Už nemůžu. Potřebuju zdravotní středisko. Potřebuju normálně fungující obecní úřad, Nachume.“

Manžel pohlédl na svou ženu a pak na dceru. Husté, neposlušné vlasy a vousy měl zastřihnuté nakrátko, jen od poslední návštěvy holiče trochu povyrostly. Jeho tváři, úzké a protáhlé jako jeho postava, vévodil právě tak úzký a dlouhý nos, na němž trůnily tenké kovové obroučky – vybrané na Rajino doporučení – se vsazenými dioptrickými skly. Jeho optika v Maale Chermeš I se dosud neuchytila. Trpělivost ho neopouštěla, ale občas si říkal, jestli to má zapotřebí. Nakrčil nos, čímž se brýle bez pomoci prstů posunuly vzhůru ke kořeni nosu, a řekl: „Potřebuju rabíny. Potřebuju stránku Talmudu denně. Potřebuju třikrát denně modlitbu s minjanem.“

Tili už se usmívala. Její rodiče hleděli jeden druhému do očí.

„Potřebuju obchod s potravinami, Nachume. Potřebuju autobus do města. Potřebuju jesle, mateřskou školku, základní školu.“

„Potřebuju klimatizaci. Potřebuju zděný dům. Potřebuju teplou vodu.“

Nachum vyhlédl ze zamřížovaného okna ke skále, která se vypínala nad říčkou Chermeš, a k domkům osady Ješua za ním. Tenhle způsob života zkrátka není pro všechny. Podporovali je, z celého srdce věřili, že mají právo tu být, uskutečnit svůj sen. Ale raději jen zdálky: účastí na demonstracích, podepisováním petic, svým hlasem ve volbách. Tam, kde se silnice stáčela kolem skalního srázu, dál povětřím poletovaly stránky novin.

„Potřebuju knihovnu. Potřebuju večery v ženském kroužku. Potřebuju oslavy svátků se vším všudy.“

„Potřebuju komunitní centrum. Potřebuju plavecký bazén.“

„Potřebuju divadelní představení pro děti. Potřebuju kroužky tance a džuda.“

„A paní na hlídání.“

„Ano. Paní na hlídání.“

Raja Gottliebová se na svého muže usmála. Věděla, že jeho optika dřív nebo později půjde ke dnu. Dvakrát týdně tam docházela, pomáhala Nachumovi s administrativou, čekala s ním na zákazníky. Všichni je ujišťovali, že k nim budou chodit místní, že se sem budou sjíždět z okolních osad, možná až z Jeruzaléma. Procento lidí nosících brýle je u ortodoxních oproti sekulární populaci dvojnásobné. Ale tady skoro nikdo brýle nenosil, a kdo je potřeboval, hleděl ušetřit a zajel si pro ně radši do nákupního centra Malcha, kde mívají v Halperinově optice slevy. Říkali jim, musíte vydržet, uvidíte, už brzy se sem nastěhují tisíce nových osadníků. Jenže teď máme tuhle příšernou vládu, do toho ti Američani… Raja odtrhla oči od manžela a zalétla pohledem k maličkaté kuchyňce.

„Potřebuju pořádnou kuchyň. S pořádnou troubou. A pořádnou lednicí.“

„A pořádnou podlahou?“

„Přesně tak.“ Raja pohlédla na vyříznutý čtverec v linoleu kuchyňky. Zbytky lepidla v místě chybějící podlahové krytiny pokryla za poslední měsíce vrstva smetí, listí, pavučin a podivných chuchvalců. Občas bylo vidět, že se to tam hemží vlastním životem. Raja vzdala snahu udržovat to místo čisté. Zvykla si na mlaskavý zvuk odlepující se podrážky. Zvykla si na ten prázdný čtverec, znamení hanby, stal se neodmyslitelnou součástí jejího trpkého údělu. Záhadě přišla na kloub teprve před pár dny: dala se na hřišti do řeči se Šaulit Rivlinovou a obě ženy se zabraly do dlouhého hovoru o běžných věcech, děti, jesle, kojení a vaření, a když už jim bylo horko, vydaly se společně najít stinné místo, tlačily před sebou kočáry po asfaltce kolem osady, a když došly ke karavanu Rivlinů, Šaulit ji pozvala dál, na zápraží se posadily na zahradní houpačku, větší děti si šly hrát dovnitř a podle hlasů vycházejících odtamtud se zdálo, že jim nic neschází.

Šaulit se Raje nesvěřila, že její manželství prochází krizí. A Raja se před Šaulit nezmínila o svém zoufalství ze života v osadě. Těšilo je, že si můžou jen tak povídat, navzájem se slovně podporovaly, naslouchaly jedna druhé. A pak uprostřed kojení potřebovala Šaulit čistou plenku a dudlík, a tak vysvětlila Raje, kde je najde. Raja vešla dovnitř a na podlaze spatřila nalepený čtverec ze zeleného linolea, čistější a novější než okolní krytina. Přistoupila k tomu místu, prohlédla si čtverec zblízka a palcem a ukazovákem si ho přeměřila, aby mohla jeho délku a šířku porovnat s vyříznutým místem doma – i když to nebylo zapotřebí, všechno bylo jasné.

Když vyšla ven s dudlíkem a plenkou, nezmínila se o tom. Doma přece jen pro jistotu přeměřila palcem a ukazovákem chybějící čtverec v linoleu a pak o svém zjištění řekla Nachumovi, který na ni nevěřícně pohlédl, pak se rozčílil a prohlásil: „Jdu tam. Vytrhnu jim to naše lino z podlahy. Já tomu hlupákovi ukážu…“

Ale Raja se jen nezúčastněně usmála a řekla: „Nechme to být, Nachume. Teď už je to stejně jedno.“ Věděla, že v téhle osadě, v tomhle karavanu, v téhle kuchyňce s chybějícím kusem linolea dlouho nezůstanou.

Zvracení

„Jakire!“

„Ano, tati?“

„Buď tak hodný a podívej se mi na ten svůj internet, jestli tam najdeš něco o japonské organizaci nebo sektě, která…“

„Která co?“

„Která… Nevím. Podporuje myšlenku velkého Izraele? Miluje Araby? Netuším. Prostě tu něco chce…“

Jakir se pustil do hledání. Nejdřív zjistil, že existuje sekta jménem Makuja, která miluje Izrael. Ale Otniel jednou potkal skupinku sympatických turistů z téhle sekty a nezdálo se mu, že by ti podnikatelé patřili zrovna k nim. A tak Jakir hledal dál. Našel několik pravicových neofašistických skupin. Několik teroristických organizací. Pak několik aktivistických hnutí, co bojují proti režimu a proti různým menšinám včetně Arabů. Když vyťukal na klávesnici do okénka vyhledávače „Japonsko“ a k tomu „Judsko a Samaří“, našel v nánosu balastu, který mu Google nabídl, krátkou informaci na jemu neznámých stránkách, rámovaných nahoře a dole běžícími čísly a zelenými a červenými grafy. Ukázal svůj objev otci, Otniel se nad něj naklonil, přivřel oči a tlustým prstem – pokrytým mozoly a s nehtem zažloutlým od práce na poli – přejížděl po obrazovce po drobných písmenkách, která mu tančila před očima, a polohlasem si mumlal, zatímco četl:

Japonská strojírenská společnost Matsumata

vstupuje na izraelský trh s olivovým olejem

Japonská společnost Matsumata (MATS – Dow Jones, Nikkei) oznámila svůj záměr proniknout na izraelský trh s olivovým olejem. Japonský strojírenský gigant, zabývající se mimo jiné výrobou elektronických součástek a mechanického příslušenství zemědělské techniky, se v současnosti hodlá prosadit také na poli potravinářského importu a exportu. Olivový olej se v poslední době těší stále větší oblibě u středních a vyšších společenských vrstev v Japonsku, Koreji a Číně. V těchto zemích současně vzrůstá spotřebitelské povědomí o zdravém životním stylu, o přednostech biopotravin a o blahodárném působení olivového oleje na snižování hladiny cholesterolu a při léčbě rakoviny. Zaměstnanci společnosti Matsumata navštívili olivové háje v nejrůznějších lokalitách oblasti Středomoří. Zvláštní zájem projevuje společnost o palestinské pěstitele. Jak již bylo připomenuto, Evropská unie spolu s Japonskou agenturou pro mezinárodní spolupráci (JICA) vyhlásily program zvláštní pomoci palestinské ekonomice, v jehož rámci mohou investoři využít daňových slev a dalších pobídek. Díky tomu jsou palestinské olivy i přes zhoršenou bezpečnostní situaci levnější než evropská produkce. Mimoto má olivový olej ze Svaté země zvláštní význam pro miliony křesťanů na asijském Dálném východě…

Otnielův prst se na monitoru zastavil. „Bolí mě z toho oči,“ řekl synovi. „Kde se tu mluví o Maale Chermeš?“

„Nikde. Jen obecně o Judsku a Samaří.“

„A jak to tedy dotýká nás konkrétně?“

„Neřekl jsem, že se to týká přímo nás. To říkáš ty. Jen se tu píše, že se Japonci shánějí po arabských olivách v Judsku a Samaří.“

„Antisemiti,“ utrousil Otniel. V kapse mu zavibroval telefon, vytáhl ho a vyšel před karavan, aby si vyřídil hovor. Jakir dál posouval text a zběžně ho četl, před očima mu jako vrabečkové poletovala slova „strojní vybavení“, „místní lisovny oleje“, „tuňákové konzervy“, ale všechny ty ekonomické termíny ho unavovaly. Napnul sluch a ujistil se, že jeho otec je stále ještě pohroužený do telefonního hovoru, a pak s bušícím srdcem otevřel Second Life.

Vstoupil do virtuální zóny ostrova Obroda. King Meir se k němu vrhl a vítal ho. „Kde jsi celou dobu byl, hrdino?“ zeptal se a napřáhl k němu ruku na pozdrav. Kdyby bylo ve hře Second Life možné přenášet emoce, zdál by se King Meirovi jeho stisk vlažný a mdlý. „Tomu nebudeš věřit,“ pokračovala postava vousatého muže ve žlutém tričku v bublinách s textem vyskakujících nad jeho hlavou, „jaký poprask se tady strhl. Svolávají se demonstrace, chtějí nás odsud vypovědět. Myslím, že mě hledají správci Second Life.“

Jakira se zmocnila tíseň. Hledají? Blížily se dny pokání a zanedlouho měl přijít den Božího soudu, ale King Meir zářil štěstím a ostatní kamarádi vzrušeně mluvili o zákazu, o nadávkách, o trapných pokusech Arabů o odvetu. Chtěli pokračovat, dál rozsévat strach, vyhazovat do povětří, ukázat jim, s kým mají tu čest. Ale Jakir se nedokázal nechat strhnout jejich nadšením. Naplňovaly ho obavy. Nechtěl se zaplést do problémů. Nechtěl, aby se někdo objevil u jeho dveří, aby mu v e-mailové schránce přistála zpráva s obviněním za způsobené škody, z narušování veřejného pořádku, z porušení pravidel internetové komunity. A nejen to. Ať se snažil sebevíc, nedokázal pocítit radost nad výbuchem v mešitě. Nechápal, proč to udělal, kvůli komu – co to vůbec je za lidi, tihle jeho údajní přátelé, podivná sebranka všelijakých týpků kdoví odkud. Z Texasu? Z Německa? Z osady tamhle za kopcem? Proč vlastně měla explodovat mešita, shromaždiště k modlitbě? Sám je věřící a do jedné takové modlitebny chodí.

King Meir asi něco vytušil, protože se zeptal: „Copak je, Jakire? Děje se něco?“ Kdyby postavy ve hře Second Life dovedly měnit výraz obličeje, pak by Jakirovi kamarádi spatřili před sebou jeho bledou, ztrápenou tvář. Slyšel otce, jak se do telefonu loučí, přeje komusi na konci drátu dobrý nový rok a šťastné zpečetění v Knize života. Zpečetění – jak může teď Stvořiteli pohlédnout do očí? Copak může být zapsán do Knihy života po tom, co provedl? Provinil se, zhřešil, a teď ho čeká trest. Kdyby ve hře Second Life bylo postavám vidět do očí, spatřili by rozjásaní Židé toužící uspíšit příchod Mesiáše v Jakirových těkajících očích podobný strach jako v očích vyděšené laboratorní myšky.

Otcovy kroky se blížily, Jakir se odhlásil ze Second Life, uprchl, zavřel počítač, klesl na kolena a honem vytáhl kabel internetového připojení i kabel elektrického napájení, a přesně v okamžiku, kdy nad sebou uslyšel otázku: „Jakire, co tam dole děláš? Stalo se něco s počítačem?“, vyrazil mu z úst mohutný proud žlutohnědé barvy s tečkami od masa, vloček, brambor a kousků ovoce, a pak ještě, a ještě, hruď mu divoce pulsovala a hrdlo se stahovalo. Z očí mu vytryskly slzy, zatímco se v něm vzdouvaly další a další vlny a tryskaly z něj ven, vyprazdňovaly mu žaludek, až v něm nezůstalo vůbec nic, a on dál v křečích dávil a vyplivoval kyselé, odporně chutnající sliny, a Otniel položil na zděšeného syna své velké, hřejivé ruce, jednou ho něžně hladil po temeni, druhou mu podával sklenici vody a říkal jen: „Pomalinku, pomalinku, pomalinku.“

Odcházení

Několik dní poté, co vyšla na světlo pravda o informátorce Šin Bet Ženě Freudové, pozval Otniel ji a jejího manžela na soukromý rozhovor mezi šesti očima. Už předtím požádal všechny, kdo byli do věci zasvěcení – Nira Rivlina, Chilika Jisraeliho a svou ženu Ráchel –, aby se o tom odhalení nikde nešířili a nevyvolávali zbytečné pozdvižení. Radil se s Chilikem, jestli by nestálo za to Žeňu využít jako dvojitého agenta, nasadit ji do Šin Bet. Třeba by se díky ní včas dozvěděli o plánech bezpečnostních složek na evakuaci osady, stavbu bezpečnostní zdi a tak dále?

Když ale začaly i přesto prosakovat zvěsti a šířit se osadou, Otniel pochopil, že udržet tuhle záležitost v tajnosti se nepodaří. Rozhodl se, že obyvatele osady o věci zpraví sám, aby předešel šuškandě a zbytečnému napětí a také aby všem znovu připomněl, že musí být stále ve střehu a nepolevovat v bdělosti. Rozhovor se Žeňou a Eleazarem měl být předehrou k vlastnímu veřejnému oznámení.

„Eleazare, vysvětli mi, co ty vlastně děláš. Něco s počítači, je to tak?“ zahájil Otniel rozhovor otázkou.

„Vedu několika společnostem reklamní kampaň u Googlu, zčásti jsou to firmy se sídlem v Jeruzalémě a zčásti americké, většinou jde o tiskárenské podniky…“

Otniel s úsměvem pokýval hlavou, ale jeho myšlenky rozptýlila Ráchel, která právě na stůl postavila konvici s čerstvě připravenou kávou a koláč od Ženi. Neposlouchal. Žeňa si promnula dlaně. Usmála se vděčně na Ráchel, když jí nalévala do šálku kávu. Ženiny zarudlé oči prozrazovaly dny a noci beze spánku. Eleazar se zdál ještě nervóznější než ona, ohryzek mu poskakoval víc než obvykle. Rozhostilo se ticho. Ráchel vyšla z obýváku a zamířila do kuchyňky. Otniel usrkl kávu.

„Proč jsi to udělala, Žeňo?“ Jeho hlas byl k údivu manželů Freudových klidný a laskavý, beze stopy výčitky.

Pokrčení rameny. Hryzání rtu, sklopené oči. Ruka nejistým pohybem pročísla hustou kštici plavých vlasů. A pak se široká ramena opět nahrbila. „Nevím. Totiž jednou… Stopovala jsem auta a ta hólka se mnou dala do řeči… Už nevím o čem, asi recepty, dezérty.“ Pozvedla zrak. Co když nechce slyšet všechno takhle dopodrobna? Nedává najevo netrpělivost? Ale z Otnielových očí vyzařoval klid, gestem ruky ji pobídl, aby pokračovala. Jestli měl naspěch anebo se hněval, nedával to na sobě znát.

„Vyměnily my si telefony. Nevím, jak se stalo, ale od té doby už dlouho jsme v kontáktě. Ona byla moje kamarádka…“

„Taky jsem ji znal,“ vložil se do její řeči Eleazar. „Dalja, její kamarádka, se kterou se seznámila při stopování. Samozřejmě, tu jsem znal.“

„Taky jsi s ní někdy mluvil? Stýkali jste se?“

Eleazar zavrtěl hlavou. „Neumím rusky. Na návštěvu k nám nikdy nepřišla.“

„A za nějaký čas zavedla řeč na politiku,“ řekl Otniel.

„Da… Vy znáte, jak to chódi?“ Žeňa vzhlédla k předákovi osady.

„Znám, dobře to znám. Vím, co jsou zač,“ pokývl Otniel. „Určitě ti tvrdila, že sama žije v osadě. Vychvalovala osadnické hnutí a nadávala na vládu, na armádu a na Araby. A pak začala mluvit o extremistech. O těch, co chodí sprejovat na zdi mešit. Bláznech, kteří poškozují nás všechny. Že je musíme zastavit, protože vrhají stín na ostatní osadníky. Že pokud je nezastavíme, pokud dovolíme, aby řádili jako puštění ze řetězu a prováděli ty své extremistické kousky, pomstí se nám Palestinci i armáda, která nás přijde evakuovat… Tím vším tě strašila.“

Žeňa a Eleazar na něj hleděli v ohromení. Tohle nečekali. Nenapadlo by je, že najdou pochopení pro to, čím si Žeňa prošla. A Otniel nejenže projevil pochopení. Dokonce popsal naprosto přesně, jak se to odehrálo. Pak se ale jeho tvář zachmuřila a v Ženě i Eleazarovi hrklo. „To ale pořád ještě není důvod k tomu fízlovat a donášet na své kamarády.“

„Pravda,“ přispěchala Žeňa s vysvětlením. „Já ále…“

„Takovou zradu nemůžeme u nás trpět.“

„Řekli mi, já mám sledóvat jen Jehu. Že je to plevel, mládež z pahorků. Já nezradíla osadu. Nehledála jiné lidi.“

„Prý jsi s nimi mluvila taky o Ronim Kupperovi.“

„Chtěli, já mluvila o Kupperovi, ale já neznám ho! Není tady zdejší. Nedála jsem jim o něm nic! Ani o tady zdejší lidi! Jen o Jehu!“

„Jehu je taky náš,“ pravil Otniel s klidem. Přátelský tón z jeho hlasu vymizel. „Ani o něm jsi neměla nikomu donášet informace.“

„Jistě. Už o nikom nic já mlčím.“

„A ne abys nás zkoušela zase nějak obelstít. Ať se stane cokoli, ať za tebou přijde kdokoli, za jakýchkoli okolností – půjdeš s tím hned za mnou.“

Přikývla. „Jistě, jistě.“

„Všem ostatním o tom řeknu sám,“ uzavřel Otniel. „Už dost let se pohybuju v téhle branži. Ti pacholci vědí dobře, jak lapit ptáčka, jak zahrát na tu správnou strunu, jak poznat nejslabší článek. Dokážou člověku pěkně zamotat hlavu a vytáhnout z něj všechno možné, než si to stačí uvědomit. Protentokrát jsi omilostněna, Žeňo. Ale je to naposledy.“ Obrátil přísný pohled na Eleazara. „Odveď si ji domů a všechno jí vysvětli. Příště už nebude nikdo takhle shovívavý. Ručíš mi za to, chlape. Koukej si ji vzít do parády.“

Žeňa vrhla na svého manžela vystrašený pohled. „Što éto, omilostněna?“ chtěla vědět. Eleazar se zachvěl. Ohryzek mu skákal nahoru a dolů jako akrobat na hrazdě. Sklopil oči. „Jistě, Otni, to víš, že jo. Ručím za ni. Neměj obavy.“ Vzal manželku za paži a zlehka do ní dloubl, aby se zvedla. „Díky, Otni.“ Postrkoval ji před sebou směrem ke dveřím. Bylo zřejmé, že se Eleazar snaží z Otnielova karavanu zmizet co nejrychleji, než si to Otniel rozmyslí.

Odhalení špionky vyvolalo mezi osadníky zděšení a hněv. Gabriel Nechuštan se urazil za všechny, Neta Hirschsonová sršela zlobou, Jakir pocítil v hloubi duše záchvěv soucitu s touto vysokou ženou, která se stala obětí zlovolné manipulace, a Jehu opět na několik dní zmizel. Eleazar Freud byl v takovém šoku a panice, že několik dní nebyl schopen naprosto ničeho, nedokázal ani pohlédnout své ženě do očí. Když na něj ale se slzami v očích neodbytně dorážela, aby jí vysvětlil, co s nimi bude dál, padl jí do náruče a beze slova se rozeštkal.

Nachum Gottlieb věděl, že počáteční verš týdenní pasáže z Tóry „Ki tece“, „Až odejdeš“, se vztahuje k válečnému tažení, a nikoli k odchodu z egyptského otroctví na svobodu či k jinému odcházení, avšak za oněch horkých dnů, kdy už zbýval jen krůček k uzavření jednoho židovského roku a vstoupení do roku nového, se nemohl ubránit myšlence, že výzva „Až odejdeš“ se týká jeho, že je skrytou pobídkou shůry, aby právě to udělal on, Raja a jejich děti Šimi a Tili. Když dospěli ke konečnému rozhodnutí, oznámili to Ráchel Asisové, zahájili formální náležitosti k zavření optiky v Maale Chermeš I, podnájemníkům v Šilo oznámili, že se vracejí domů, děti zapsali do nové školky a tak dále. Nachum i Raja cítili, že se jim ze srdce odvalil obrovský balvan, a začali plnit svůj nissan věcmi, které se chystali kousek po kousku převážet nazpět.

Také Jakira se paraša „Až odejdeš“ bytostně dotýkala – odešel totiž ze hry Second Life pevně rozhodnutý, že zpátky už se nevrátí, dál ale přemýšlel o bouřlivých událostech, které tam zažil, o jejich smyslu a důsledcích; a jeho sestra Gitit zase vyšla z hájemství dívčí nevinnosti a za notného přispění vojáka Joniho vstoupila do světa dosud nepoznaných, úchvatných citů a prožitků, jehož temná zákoutí dráždila její zvědavost a vábila ji, aby do nich tápavě vykročila; a také Šaulit Rivlinová, sklíčená z dusné domácí atmosféry a zoufalá z necitlivosti a rostoucího sobectví svého manžela Nira, začala uvažovat o tom, že odejde a vydá se novou životní cestou; nemluvě o samotné osadě Maale Chermeš III, i se všemi jejími obyvateli, zvířectvem a nemovitostmi, nad níž se vznášela čím dál reálnější hrozba, že bude muset zmizet či přinejmenším že se dříve či později vylidní, až americké ministerstvo zahraničí a velvyslanec USA svým mírným, avšak setrvalým nátlakem zlomí tvrdošíjný odpor izraelského ministra obrany a dosáhnou rozhodnutí o evakuaci.

A Roni, kterému jeho bratr Gabriel dal jasně na srozuměnou, že má také odejít a už se nevracet, kráčel po silnici, za sebou táhl velký kufr na kolečkách, v duchu si kladl otázku, kde dnes složí hlavu, a sám sobě odpovídal. Nemá si najít nocleh někde tady v osadě? Třeba v prakticky dokončeném, jen zatím neobývaném bratrově srubu? Nebo si natáhnout deku na Mamelsteinově hřišti a vyspat se pod širákem? Opřít si hlavu o chundelatou srst Sasonovy velbloudice? Nebo má spíš všechno hodit za hlavu a odjet do Tel Avivu, kde už léta nebyl, k barevným světlům velkoměsta, k husté zástavbě domů a ulicím plným lidí?

Ne, ne, ne, ne, ne, zněly odpovědi. Pokračoval v cestě, sešel z asfaltky obkružující osadu a zamířil na jih, přešel pole patřící Otnielu Asisovi, sestoupil k obdělávaným terasám a odtud do kopce přes olivový háj Músy Ibráhíma. Je to jeho přítel. Obchodní společník. Rozhodl se, že se na něj s důvěrou obrátí a požádá ho o nocleh. Gabi a ti jeho kamarádíčkové osadníci, co nejsou schopní žít v míru s vlastními sousedy, ať klidně puknou vzteky. Může přespat i v kůlně s olivovým lisem, vedle oliv a obrovského mlýnského kamene, obklopený vůní oleje. Nakonec proč ne? Jestli má tohle být jeho budoucnost, jestli na tomhle od nynějška postaví své živobytí, musí začít žít po způsobu opravdových rolníků, kteří půdu a její plody vnímají všemi smysly.

Zabušil na dveře Músova domu. Otevřela mu jeho manželka, udiveně sklouzla pohledem ke kufru, pozdravila ho, pozvala ho dál a nabídla mu černou kávu s kardamomem. Músá přijde každou chvíli, ubezpečila ho. Roni se posadil do skrovně zařízeného obývacího pokoje, snažil se tu cítit víc doma než u bratra. To přijde, ujišťoval sám sebe. Koneckonců nebude bydlet přímo tady, ale v lisovně oleje.

Músá vešel do pokoje. Roni vstal a usmál se. Músá pohlédl na Roniho velký kufr a pak k němu vzhlédl s úsměvem v očích. „Za chvíli přijde první déšť,“ řekl Roni, „nemám pravdu? Už to cítíš v kostech? Na obloze se to sbírá, je vidět, že mraky už by chtěly. Že jo?“

„Posaď se, Roni, posaď se,“ vybídl ho Músá. „Kávu jsi dostal?“

„Dostal.“

„Ano. Déšť bude brzy. Olivy budou brzy. Celá vesnice čeká.“

„A my taky, Múso, my taky. Už se nemůžu dočkat, až to vypukne. Sklizeň, práce, výroba oleje.“

Músá se na něj podíval. Roni mu pohled opětoval.

Po několika vteřinách mlčení se Roni otázal: „Copak?“

„Nikdo ti to neřekl?“ odpověděl Músá.

„A co mi měl kdo říct?“

Rozhodnutí

Kancelář ministra obrany. Zasedání zahraničního a bezpečnostního výboru skončilo a teď už čekala ministra a užší kruh jeho spolupracovníků jen krátká porada – alespoň jak doufali. Byl tu Malka, ministerský poradce pro záležitosti osad, Giora, náčelník středoizraelského velitelství, a konečně Avram, šéf protidiverzního útvaru zpravodajské služby Šin Bet. Generální ředitel ministerstva se omluvil, že bude mít sedm minut zpoždění.

„Ano, Malko,“ řekl ministr obrany. Oči měl zarudlé z nevyspání a nervy pocuchané z právě skončeného zasedání zahraničního a bezpečnostního výboru, kde se do něj jako obvykle pustili ze všech stran – nedopatřením zabitý Palestinec v Náblusu, proražení bezpečnostního plotu u hranic s Libanonem, stržení zátarasů v Šuhádině ulici v Hebronu, zakoupení počítačových systémů do tanků, prodej počítačových systémů pro ponorky Číně, požadavek na výstavbu nové silnice na Západním břehu, protesty proti výstavbě nové silnice, přerušení prací na stavbě bezpečnostní zdi, odhalení šikany na důstojnickém výcviku –, nebylo snad jediné rozhodnutí ministerstva ani jediná událost, aby se nenašel člen výboru, který toto rozhodnutí zkritizoval, začal se rozčilovat a kydat na ministra hnůj, bláto a pohrdání, načež ministrovi nezbývalo než vysvětlovat, hájit se, zdůvodňovat své kroky. „Co řešíme?“ Vzal si dvě slané tyčinky z misky před sebou, vždycky je jedl po dvou.

„Povolení k výstavbě silnice 991.“ Giora vstal a ukázal na mapě, o jaký úsek jde. Avram poklepal krabičkou cigaret o stůl. Porada nad tímto bodem se vlekla šnečím tempem. Giora podal výklad strategického významu silnice. Malka předestřel analýzu politických tlaků na výstavbu a proti ní. Ministr znal dobře Malkův názor a už věděl, jak má přistupovat k jeho domněle objektivním zprávám, dokonce si už vypracoval matematickou metodu, jak zjistit, co se za poradcovým stanoviskem skrývá: jednoduše zprůměroval jeho referát s názorem vrchního ředitele ministerstva a s rozhodnutím náměstka ministra financí pro otázky rozpočtu. V otázce výstavby nové silnice však kupodivu panovala mezi všemi naprostá shoda.

Čas od času mu asistent oznámil telefonní hovor či návštěvu. Na ministrovy útroby útočil hlad a cestou ze zasedání výboru se mu navíc stala menší nehoda na toaletě, takže teď měl u rozkroku mokrou skvrnu – u pisoáru se mu proud moči rozdělil na dva pramínky a on si toho nevšiml až do chvíle, kdy najednou pocítil vlhkost na kalhotách.

„Tak dobře, podejte mi ty dokumenty, já je podepíšu,“ přikázal se sklopenýma očima. Bylo mu jasné, že za tuhle silnici schytá kritiku ze všech stran. Věděl, že mu zavolá velvyslanec Milton White a americká ministryně zahraničí a že na příštím zahraničním a bezpečnostním výboru se do něj pustí šéf opozice a představitelé levice, nemluvě o rozhlasových komentátorech, OSN a mírových hnutích. No dobře, ať se vztekají. Ať si telefon vyzvání. Člověk se musí umět nad některé věci povznést. „Ještě tam máte něco?“ zeptal se asistenta, zatímco podepisoval papíry.

„Ano, vlastně ještě jedna maličkost. Teď jsme se to dozvěděli.“

Oči všech se obrátily k Malkovi. „O co jde?“ zeptal se ministr.

„Japonský velvyslanec podal oficiální stížnost kvůli té falešné zprávě o ilegální japonské protiislámské organizaci, která měla údajně dodávat zbraně židovským extremistům na Západním břehu.“

Ministr vytřeštil oči. „Proti organizaci, která… cože? Jaká stížnost, co, proč?“ Obrátil tázavý pohled na velitele Židovské divize Šin Bet, který působil dojmem, že by se nejraději schoval do vlastní krabičky cigaret. „Nechápu. Prosím, vysvětlí mi někdo, o co se jedná?“ požádal ministr. Malka si přitáhl misku s tyčinkami a vylovil z ní dvě v dokonalé imitaci gesta svého nadřízeného.

„Ale nic, je to úplná blbost,“ pokusil se Avram vyhnout odpovědi, i když věděl, že to má marné.

„Jaká blbost, na stole mi leží stížnost od japonského velvyslance. Chápete, co je ve hře?“ řekl ministr. Teď už byl sám zvědavý. „Zavolejte mi vrchního ředitele,“ přikázal.

„Jistá japonská společnost se chystá rozjet na palestinských územích velkovýrobu olivového oleje. Uzavřeli smlouvy s palestinskými pěstiteli oliv po celém Západním břehu. Nedaleko Ramalláhu mají postavit obří lisovnu s vlastním supermoderním technologickým vybavením…“

„Aha, Matsumata,“ poznamenal ministr obrany. Překvapeným pohledům, které se na něj obrátily, vysvětlil: „Psali o tom v Markeru. Projekt podporovaný EU a japonskou rozvojovou agenturou, daňové pobídky a tak dále.“ Samozřejmě věděl víc než jen tohle. Nátlak Japonska měl svůj podíl na zastavení stavby bezpečnostní zdi v této oblasti, do čehož byla kromě premiéra, ministra obrany a ředitele výstavby zdi zasvěcená jen hrstka lidí. Možná i Malka o tom věděl. Ministr k němu podezřívavě vzhlédl a dál hrál nevědoucího. „A kvůli čemu tedy ta stížnost?“

Avram si vyměnil pohled s Giorou a povzdechl si. „Někdo si z nás vystřelil. Během objížděk se Japonci ocitli omylem v jedné z menších nelegálních osad. A někdo z téhle osady pak vypustil do světa, že…“

„Ze které osady?“

Malka polkl slinu. Avram se zadíval do stolu. Pak hlesl: „Maale Chermeš III.“

Ministr obrany se zarazil uprostřed chroupání tyčinek. Malka měl nejdřív dojem, že mu zaskočilo, a tak podal ministrovi sklenici vody. Zarudlé ministrovy oči zíraly vytřeštěně před sebe. Polkl, napil se vody a jeho zrak se s jakýmsi zvláštním klidem na několik vteřin zaostřil k neurčitému bodu na druhém konci kanceláře. Hlavou mu proběhly vzpomínky a s nimi ho zaplavily pocity. Ta zatracená „aféra fuj“, kterou mu už nikdo neodpáře. Parchanti nevděční. Přišel je podpořit, a oni mu plivli do tváře. V každém normálně fungujícím státě by tu jejich osadu rozebrali a odvezli a je by pozavírali. Nezajímá ho, že měli od něj a jeho předchůdců povolení osadu vystavět nebo že se jim to mlčky tolerovalo, jak mu občas Malka připomínal. To je neomlouvá. Dost. Tohle musí skončit. Zeptal se: „Maale Chermeš III? Zase tihle? Zrovna když mi s nimi na chvíli dali Američani a mírové organizace pokoj a přesunuli pozornost k silnici 991… A copak se tahle osada neprojednávala teď nedávno u ústavního soudu?“

„Ještě pořád se projednává,“ bránil se Avram. „Na jejich odvolání zareagovala prokuratura a jménem vaším, jménem velitele armádních jednotek na Západním břehu, jménem ředitele civilní správy a jménem policejního ředitele pro oblast Judska a Samaří potvrdila, že se jedná o nelegální osadu, protože ale jsou síly potřebné k její evakuaci momentálně zapotřebí na jiných místech, rozhodli jste se vyklizení osady odložit.“

„Dobrá,“ řekl ministr a natáhl se prsty pro tyčinku. „Čili říkáte, že si z nás někdo udělal dobrý den?“

„A vypustil informaci, že Japonci z Matsumaty jsou jakási ilegální teroristická organizace, která dodává zbraně židovským extremistům v osadách. Dokonce udal i jméno jakéhosi mladíka, který patří k uskupení Mládeže z pahorků, přičemž Japonci údajně do osady přijeli, aby s ním domluvili předání zbraní. Tak asi.“

„Fajn. Čili nějaký osadník si vycucal z prstu takovouhle historku. Ale jak se to dostalo až sem?“ Zvedl fax od japonského velvyslance, který mu tam mezitím Malka položil, a zamával jím, napůl aby se jím ovíval a napůl v dramatickém řečnickém gestu.

„Tu historku zaslechla naše informátorka v osadě. Ta ji předala nám. Tím došlo k nedorozumění, s Matsumatou si to nikdo nespojil, nikdo si nedal dvě a dvě dohromady a místo toho bylo vyhlášeno varování, načež došlo k menšímu incidentu mezi Japonci a našimi hochy.“ Ministr obrany svěsil hlavu, čelo si opíral o pravou ruku. „Naše informátorka byla vyzrazena,“ pokračoval Avram. „V podstatě nás takhle tahali za nos kvůli tomu, protože ji podezírali a…“ Avramův hlas postupně slábl, jako když se ztrácí hlas výletníka mizejícího v temném hvozdu.

Ministr si dál podpíral hlavu dlaní a nehýbal se. V místnosti zavládlo ticho. Za dveřmi se ozvalo tlumené vyzvánění telefonu. Poslední dny nebyly snadné. O víkendu mu po dlouhé nemoci zemřel jeho milovaný pes Cahal. Starala se sice o něj jeho bývalá manželka, se kterou se ministr rozvedl, ale stejně ho to bolelo. A ráno mu zavolala jeho druhá žena, aby mu oznámila, že doma jsou obě záchodové mísy ucpané. Mokrý rozkrok na kalhotách ho nepříjemně studil a měl dojem, že z něj už cítí lehký zápach moči. Ale nic z toho nebylo důvodem, proč po delší odmlce řekl to, co řekl. A tím důvodem nebyl ani všechen nátlak, otázky, požadavky a výčitky, které se na něj hrnuly ze všech stran na zasedání zahraničního a bezpečnostního výboru a vlastně neustále, každý den a každou hodinu, osobně, po telefonu anebo přes média. Důvodem nebyla ani silnice 991, jejíž výstavbu právě stvrdil svým podpisem, což bude jistě vykládáno jako vstřícné gesto vůči osadníkům a pravicovým stranám, takže teď bude nejspíš zapotřebí toto gesto vyvážit jiným krokem, jímž zase obměkčí kritiky a hodí cukříček Američanům, levici a generálnímu prokurátorovi – vždyť skoro každý politický krok má vyvážit ten předchozí, obrousit hrany kritice a být gestem vstřícnosti vůči druhým, kteří se cítí ukřivdění…

Ne. Žádný z těchto důvodů nestál za větou, která vzápětí vyšla z jeho úst, nýbrž tím důvodem byl zákon. Prosté a jasné slovo zákona. Zákona, který platí ve státě Izrael, i zákona mezinárodního, na jehož dodržování měl ministr podle vlastního přesvědčení dbát především.

Pozvedl zrak, přelétl pohledem trojici spolupracovníků za stolem, položil fax na tmavou mahagonovou desku tak, aby okraje listu zařezávaly s jejími hranami, a pronesl: „Gioro, nech tu osadu evakuovat. Tentokrát to myslím vážně. Žádné legrácky okolo. Zbavte mě téhle osiny v zadku. Už mi tam vadí dost dlouho. Příliš, příliš dlouho.“ Podal fax Malkovi, vstal a vyšel z kanceláře.

Mrchožrouti

Odlet

Prozření přišlo v předvečer svátku Šavuot. Seděl ve společné jídelně kibucu v bílé košili a připadal si trapně. Některé rodiny seděly pohromadě, ale on u jednoho stolu s tátou Josim večeřet nechtěl – v jídelně si nikdy nesedal vedle něj. Děti zpívaly písně o prvních plodech a on neznal ani ty děti, ani ty písničky. Roni bydlel v Tel Avivu, kde se většinu času jen tak poflakoval, přespával v bytě, který patřil fotříkovi jeho holky, a staral se mu o rybičky. A pracoval někde v baru. Gabiho tahle vidina nijak nelákala, a i kdyby stál o to za bratrem přijet, Roni ho při svých občasných návštěvách v kibucu nikdy nepozval. Ani tady ho nikdo nikdy nepozval, aby si přisedl. Viděl Jotama a Ofira, své dva kamarády z dětství, jak sedí každý se svou přítelkyní a přidávají se ke zpěvu ostatních. Viděl vojáky, kterým se únavou klížila víčka, viděl dobrovolnice s hladkou kůží a modrýma očima.

Už nebyl v kibucu za vyvrhele. Po propuštění z armády uplynulo v jeho životě pár celkem poklidných let. V kibucu vystřídal několik různých prací, až nakonec zůstal u pěstování banánů. Plantáže se nacházely na svazích nad jezerem Kineret asi čtyřicet minut cesty autem od kibucu. Kluci z banánové party trávili celé dlouhé dny venku s výhledem na širokou vodní plochu pod mohutnými listy banánovníků, obědvali ve skupinkách po čtyřech nebo po šesti v poklidném zákoutí pro rodinné pikniky, a když přišla chuť trochu se provětrat, odrazili se od břehu a pádlovali v kajaku na krátkou projížďku po poklidné hladině jezera. Práce to nebyla lehká – banánovník je choulostivá rostlina s krátkým životním cyklem, takže každý rok v zimě bylo zapotřebí vykopat nové zavodňovací brázdy a zjara vymýtit staré plantáže a vysadit nové, a vytrhávání plevele jako by nebralo konce. I toho rána před začátkem Šavuot, kdy se prsty banánů zazelenaly v trsech seskupených do kaskádovitých hroznů a slunce zvěstovalo počátek léta, se potil jako myš, zatímco krumpáčem vykopával zavlažovací kanálek. Gabi se ale tvrdé dřiny nebál. Vždyť nakonec ani předchozí zaměstnání neopustil kvůli tomu, že by se štítil práce – u zeleniny mu vadil silný pach rajčat, z továrny ho vyštípalo alergické svědění travnatého pylu a ze zásobovacího oddělení zase arogantní Daljino jednání. A z armády ho vyhodili ne proto, že by nestačil na náročný fyzický výcvik, ale protože mu ti hulváti kuchaři odmítli dát najíst.

Uprostřed sváteční večeře mu najednou došlo, koho sám sobě připomíná: Ezru Dudiho. Když byl malý, o deset let starší Ezra Dudi sedával ve společné jídelně stranou od ostatních nad talířem, na němž měl pokaždé totéž jídlo – krajíc chleba s plátkem tvrdého sýra a rajče. V basketbalovém sále tělocvičny trávil hodiny tím, že sám znovu a znovu střílel na koš. A v továrně, vzpomněl si Gabi, jezdil vždycky s ještěrkou, ovládal ji potichu a přesně, převážel kusy trávníkových koberců do balírny a balíky skládal pak do nákladních aut. Každý den přicházel do jídelny v pracovním oblečení a umouněnou tvář mu pokrýval den ode dne hustší plnovous.

Gabi si uvědomil, že vlastně nikdy neviděl Ezru Dudiho s někým prohodit víc než jen pár slov. V kibucu žil sám s matkou, která přijela z Evropy po válce a o své minulosti příliš nemluvila, ale z různých střípků – z jejího přízvuku, světlé pleti, z nejrůznějších odkazů a náznaků – si nakonec poslepovali jednotlivé záplaty příběhu a dospěli k tomu, že pocházela z Ostlandu, východních území kolem Baltu; nejspíš strávila několik let v sibiřském gulagu a dosáhla propuštění na svobodu v rámci repatriačních dohod. Ať tak či onak, do kibucu se přistěhovala sama a nemajetná a po deseti letech přivedla na svět svého jediného syna Ezru Dudiho. I jeho narození zůstalo z větší části obestřené tajemstvím: otěhotněla a porodila hezoučkého snědého chlapečka, to bylo zjevné, nikdo však neměl ponětí, kdo mohl být jeho otcem.

Na Ezrovi Dudim bylo vždycky něco tak trochu špatně. Vlasy měl trochu moc dlouhé, vousy trochu moc rozježené. V jeho velkých černých očích byl mírný, ale poněkud tupý výraz. Vypadal trochu jako otec sionismu Theodor Herzl, kdyby byl kibucník, jen kudrnatější. Oblečení, co nosil, jeho rozložité postavě nikdy úplně nepadlo. A pak to jeho jméno, které nikdo nechápal. Proč má vůbec dvě jména? Nebo to druhé je příjmení? Ale co je to za divné příjmení – Dudi?

Z pohledů v očích mladších dětí v kibucu Gabi pochopil, že se sám stal novým Ezrou Dudim – mohlo za to jeho podivínské, osamělé vysedávání ve společné jídelně, zamlklost a bezcílné toulky a snad i vzezření, vždyť vlasy si skoro nestříhal, tváře měl zarostlé hrubým strniskem a většinou chodil v pracovních botách a montérkách. Zmocnila se ho lítost. Zatímco ostatní v jídelně jásavě vítali svátek prvních plodin, cítil, že to všechno pozoruje zpovzdálí, jako by se ho to netýkalo, jako by sem nepatřil, a uvědomil si: takhle to nemá být. Nechce, aby ho tu měli za divného pavouka. Jenže nevěděl, co s tím. V hloubi duše byl přesvědčen, že není doopravdy Ezra Dudi, který nejspíš trpěl i mírnou mentální retardací. Z hlediska intelektu a psychiky byl víceméně zdravý, zkraty v jeho mozku v posledních letech znamenaly jen drobné odchylky od normy – armádní psychologové to potvrdili, je prý navíc vysoce inteligentní a schopný jasného úsudku. Ale na to, aby z kibucu odešel, neměl dost peněz a Tel Aviv ho nelákal. Poradit se o tom s Josim mu bylo hloupé, a když do kibucu zajel na návštěvu Roni, Gabi vycítil, že bratra jeho starosti nezajímají.

Tak jako už několikrát dříve, když se ocitl na významné křižovatce, nasměroval ho i tentokrát nakonec strýc Jaron. O víkendu po svátcích za ním Gabi zajel na Golany, jako vždycky blaženě nabíral do plic čerstvý horský vzduch a nasával vůni kravinců a ovčích bobků, zatímco se pohupoval v široké, hrubé závěsné síti. „Tady je to jako někde v cizině,“ usmál se synovec na strýce a strýc mu odpověděl: „Jak to můžeš vědět? Nikdy jsi z Izraele nevytáhl paty.“

Synovec odvětil: „To je fakt, ale tady jsem asi nejdál od domova, co jsem se kdy dostal. Říkat to snad můžu, ne?“

„A tobě by se nechtělo podívat se někam do světa?“ zeptal se strýc a synovec se na chvíli zarazil – ne že by zastavil houpací síť, která se dál ze setrvačnosti pohupovala ze strany na stranu, ale zastavil běh svých myšlenek, protože tahle varianta ho dosud nenapadla.

A pak si vzpomněl proč. „A jak bych se tam asi podíval? Jsem úplně švorc.“

Strýc Jaron s pleší na temeni vejčité hlavy, se skleněným okem a odříznutou polovinou ušního boltce vypadal sešlejší než dřív. Až doposud o tom Gabi nikdy nepřemýšlel, ale teď mu došlo, že strýc Jaron Kupper se nikdy neoženil a nezaložil rodinu – žil v manželství s kibucem, či přesněji s Golanskými výšinami. Obětoval jim oko i ušní boltec a ony mu na oplátku věnovaly svou půdu, svá čedičová skaliska a svůj čerstvý vzduch. Zahleděl se na synovce a řekl: „Poslouchej, něco ti povím.“ A Gabi poslouchal.

A strýc Jaron mu vyprávěl, jak se po smrti svého bratra Ašera a švagrové Riki postaral o všechny záležitosti kolem pohřbu a smutečních zvyklostí, jak našel kibuc pro jejich děti, prodal jejich dům v Rechovot, shromáždil z různých míst jejich úspory a zavřel jejich bankovní účty – a nakonec mu zůstal v rukou značný finanční obnos. Na společné poradě s Rikiiným otcem a sestrou dospěli k jednomyslnému rozhodnutí, že peníze uloží na spořicí účet, zvlášť k tomu účelu zřízený, k němuž získají Gabi a Roni přístup, až dospějí do věku jednadvaceti let. Před kibucem, který je přijal, o existenci tohoto účtu pomlčel. I tak dostal kibuc slušnou částku od státu za to, že se sirotků ujal. Kluci nemusejí dostat všechno najednou, shodli se strýc Jaron, dědeček a teta. Naspořená částka byla poměrně vysoká, v průběhu let se navýšila o nemalé úroky a utěšeně vzrostla. Strýc Jaron dál sledoval pohyby na účtu, navracel ho do správného koryta a stimuloval jeho růst financemi z vlastní kapsy, protože kromě toho, že samozřejmě cítil za oba chlapce zodpovědnost, pronásledovaly strýce Jarona strašlivé výčitky svědomí. To on pozval Ašera a Riki k sobě na návštěvu onoho osudného víkendu, to on je přesvědčil, aby zůstali do večera, místo aby odjeli hned ráno, jak měli původně v plánu. Tuto svou vinu splácel vlastní dřinou a potem a v penězích ji naléval na spořicí účet chlapců, kolik jen bylo v silách vydělat pro člena nově založeného kibucu na Golanech. Když pak zemřel jejich dědeček, Rikiin otec, přiskočila na účet další pěkná částka.

„Proč jsi mi o tom doteď nic neřekl?“ zeptal se Gabi.

„Čekal jsem, až za mnou přijdeš sám, že potřebuješ peníze. Věděl jsem, že jednou na to dojde. S Ronim to bylo stejné.“

„S Ronim?“ Gabi se udiveně vyklonil z houpací sítě.

„Roni dostal svůj díl, když dosáhl příslušného věku a potřeboval peníze. Z čeho myslíš, že zaplatil studium na univerzitě a svůj podíl v tom baru? Myslel sis, že si na to vydělal vlastní poctivou prací?“

„On někde koupil bar?“

„Převedli jsme na něj slušnou částku peněz a on je investoval do podnikání. Jinak by se nemohl stát spolumajitelem toho baru, jak chtěl.“

„A co řeknu v kibucu? Jak vysvětlím, kde jsem na to vzal, že si jen tak odletím pryč?“

„Řekni jim, že to byl dárek od strýčka Jarona,“ odpověděl strýc.

Gabi mlčel a dál se pohupoval v závěsné síti. Do světa. Opravdu to chce? A co tam bude dělat? Přáli by si jeho rodiče, aby takhle naložil s jejich penězi? Nemá je spíš využít na univerzitní studium? I o tom v poslední době dost přemýšlel, jenže netušil, na jakou školu se přihlásit. Strýc Jaron jako by mu četl myšlenky, protože prohlásil: „Prostě hoď všechno za hlavu a odjeď. Přestaň už se trápit pochybnostmi. Tví rodiče by určitě souhlasili, abys ty peníze využil takhle. A já si to myslím taky.“

„Vážně?“

„To si piš. Někde vzadu v hlavě slyším Ašera, jak mi říká, že ti mám vlepit pohlavek, nacpat ti ty prachy do ruky a pěkně tě dostrkat až na letiště. Ašer mi totiž pořád tam vzadu v hlavě něco povídá.“

„Že ho pozdravuju,“ řekl Gabi. O týden později už seděl v letadle.

Přistání

Byla mu zima. Když viděl, že spolucestující na vedlejším sedadle požádal letušku o deku, udělal totéž a zachumlal se do ní až po bradu, ale pořád mu byla zima. Naplnily ho pochybnosti. K čemu má tohle zapotřebí? Proč vůbec nastoupil do útrob tohohle plechového monstra, co tady dělá? Co mu scházelo, že nemohl zůstat u banánů nebo doma, v útulně vyhřátém pokojíku? Proč se radši nepřihlásil na vysokou jako Roni? Nemá se ho příště zeptat, tentokrát už s větší rozhodností a sebedůvěrou, jestli by mu nevadilo, kdyby se na čas přestěhoval k němu do Tel Avivu? Anebo se zeptat, jestli by nemohl přespat pár nocí v bytě, který v Tel Avivu vlastní kibuc – aspoň by viděl, co život ve velkoměstě obnáší, a zjistil by si, co mu univerzita může nabídnout?. Jenže tohle Gabi zjišťovat nepotřeboval, v knihovně kibucu už si prolistoval katalog univerzity, nekonečné seznamy přednášek a kurzů, jejichž názvy mu nic neříkaly a nevyplývalo z nich, jaká budoucnost ho pak čeká a co si počne se životem, když už vyhodí za studium tolik peněz. Třásl se chladem pod tenkou dekou, díval se do tmy za okénkem a nejistými tenkými prsty si přejížděl po hladkých tvářích, které mu doposud zarůstaly nepěstěným vousem, než se před cestou po dlouhých měsících oholil.

Rozloučili se s ním, jak se patří: strýc Jaron přijel do kibucu a odvezl ho na letiště, Roni, který neměl čas ho na letiště doprovodit, se s ním setkal v telavivské kavárně, ale za chvíli už musel zase běžet, táta Josi při loučení vypadal, že se mu ulevilo, kamarádi z banánové plantáže mu poslední den v práci přichystali slavnostní rozlučkový oběd a Jotam se zastavil u něj na pokoji, zůstal tam asi hodinu, vykouřil přitom čtyři cigarety, a zatímco si Gabi balil kufr na cestu a zbytek věcí ukládal do krabic, vykládal Gabimu o Erezovi, svém bratranci z kibucu Manara, který dělá v New Yorku stěhováka a Gabi u něj měl domluvené po příletu do Ameriky bydlení, a mezi řečí se u poloviny věcí, které tu Gabi nechával, zeptal, jestli si je může vzít.

Gabi hleděl doširoka otevřenýma očima na lidské mraveniště obrovitého amerického letiště. Na miliony lidí spěchajících tisícerými směry. Na pestrou směsici barev zavazadel, oblečení a kůží, z níž přecházel zrak. Na roztodivné lidské typy, jaké vídal dosud jen na filmovém plátně nebo v televizi a teď se s nimi poprvé setkal tváří v tvář: na asijské podnikatele s vyleštěnými brýlemi, aktovkami z hladké kůže a v rovně střižených sakách; na tělnatou africkou matronu v křiklavě žluté róbě, která jí splývala až na zem jako nevěstin závoj; na americké policisty s opasky naditými obušky, pistolemi, pouty a notesy, s tenkými knírky a hrozivým pohledem v očích; na drobné Indy a mohutné černochy a krásně vonící mladé ženy s baseballovými čepicemi obrácenými kšiltem dozadu a s obrovskými batohy na zádech a na děti, roztomilé jako všude na světě.

Když mu s hrozivou přísností při vstupní prohlídce pečlivě zkontrolovali veliký batoh, necítil ponížení ani strach, vlastně si toho skoro nevšiml. Podíval se na papír, kde měl vypsané instrukce a popis cesty, a našel stanici metra. Třáslo to s ním a cloumalo, zatímco jejich souprava s kovovým drncáním přejížděla mosty a nořila se do tunelů pod městem, a barevné čáry tras metra, jejichž systém mu v kibucu vysvětlil Američan Johnny, se mu před očima proplétaly jako špagety. Jednu ruku nespouštěl z batohu, zatímco zrakem fixoval pokaždé nový cíl: obrovské svítící tabule s informacemi o příjezdech a odjezdech, obytné čtvrti prostírající se všude kolem, kam až oko dohlédne, dva černochy v plandavých tričkách a širokých kalhotách, nekonečné pásy zdí posprejovaných graffiti. Jakéhosi muže v saku mluvícího s ženou usazenou vedle něj přízvukem, který znal od Johnnyho a z filmů. Obtloustlou, nehezkou dívku s tupým výrazem ve tváři a sluchátky na uších, které jí obemykaly hlavu s mokrými vlasy. Oranžová a žlutá sedadla se uvolňovala a zaplňovala, uvolňovala a zaplňovala. Automatické dveře se klouzavě otvíraly a zase zavíraly, otvíraly a zase zavíraly. Systém hlásící z reproduktorů nezřetelně názvy stanic, v nichž se slova vpíjejí jedno do druhého. Horký, dusivý zápach, jiný než všechno, co znal, vůbec všechno tak úplně jiné, než znal.

Když se konečně vynořil z podzemní dráhy na denní světlo, ta velikost ho ohromila. Město čnělo do strmé výšky nad ním, až měl pocit, že je sám jedním z těch páchnoucích černých brouků na cestičkách v kibucu svého dětství. V prvních okamžicích při seznámení s velkoměstem jen s udiveným úsměvem na rtech hleděl na páru valící se zpod poklopů kanalizace, na davy proudící ulicemi, na výšku mrakodrapů kolem.

Před McDonaldem se zastavil. O tomhle řetězci už slyšel. Zašátral v kapse, zkontroloval hrst černozelených bankovek a vstoupil dovnitř. Zastavil se před tabulí s nabídkou jídel, doprovázenou fotografiemi, a vzpomněl si, že tohle je místo vyhlášené svými hamburgery. Už skoro deset let se nedotkl masa – od toho únosu v kibucu. Ale najednou ho pomyšlení na masité jídlo neodpuzovalo. Byl příliš hladový, příliš unavený a nic jiného neznal. Rozhodl se dát tomu šanci. Měkká houska, nasládlý kečup, dokřupava usmažené hranolky, šťavnatý karbanátek z mletého masa – to všechno mu chutnalo. Hlava se mu točila závratí, když konečně dospěl k nevelkému bytu, kde bydlel Erez, Jotamův bratranec.

Nepadli si do oka. Erez byl nepříjemný. Dával najevo nezájem. Gabi pochopil, že Erez nejspíš vůbec nechtěl, aby se do jeho maličkého bytu, kde kromě něj bydlel ještě jeden Izraelec, který Gabiho sotva pozdravil, vetřel další cizí člověk. Gabi spal na futonu v obýváku a první den ráno se vedle něj Erez se svým spolubydlícím normálně nahlas bavil, jako by tam Gabi nebyl, a pak oba odešli do práce. Gabi se vydal na procházku po okolních ulicích, najedl se znovu v McDonaldu, protože předtím mu tam docela chutnalo, zašel do několika obchodů a díval se, co tam mají, ale vlastně nic nepotřeboval, a tak se vrátil zpátky do Erezova bytu. Johnny mu poradil, aby se zašel podívat do Central Parku a na sochu Svobody, a doporučil mu i pár muzeí, ale Gabi na to neměl náladu.

Erez se ho zeptal, jestli má zájem od zítřka nastoupit do práce. Jeho stěhovací firma zrovna nabírala novou pracovní sílu. Druhý den ráno probudil Gabiho v šest a vzal ho metrem do kanceláře. Cestou mu sdělil, že teď bude tři dny pryč, má nějaké dálkové stěhování. Když došli na místo, poslal Gabiho za jiným klukem, který se také jmenoval Erez, sám nasedl ke zbytku party do stěhovacího vozu a odjel.

Stejně jako celé město bylo i pracoviště stěhovací firmy obrovské, plné věcí a lidí a vládl v něm chaos. Řidiči a stěhováci v červených vestách tu pobíhali do všech stran. Desítky stěhovacích vozů rachotivě startovaly motory, odjížděly a přijížděly, lidé na sebe pokřikovali v hebrejštině. Druhý Erez byl o něco přátelštější než ten první, ale taky s ním nebyla moc řeč. Dal Gabimu podepsat smlouvu, podal mu červenou vestu, aby si ji oblékl, a pak ho dovedl k nákladnímu autu, kde už čekal řidič velmi snědé barvy kůže, pravou rukou bubnoval prsty o volant a v levé držel cigaretu. Jmenoval se Viktor.

Kartonové krabice. A další. A další – pohovky, stoly, židle, komody. Seshora dolů a pak zase zdola nahoru. Před byt a k výtahu, z výtahu před dveře výtahu, odtud ven zadním vchodem na chodník a z chodníku do útrob stěhovacího vozu. Krabice nebyly tak těžké jako trsy banánů, ale hůř se držely a nebyly tak příjemné na dotek, nebo přesněji řečeno trs banánů si Gabi uměl naložit, vybalancovat a odnést, měl rád ten pocit, když ho prsty žlutých plodů šimraly na zádech. Dalo se předpokládat, že pokud vydrží ještě nějakou dobu tahat Američanům jejich krabice a kusy nábytku, časem si k nim vypěstuje podobně důvěrný vztah. Toho dne se však jen v duchu ptal sám sebe, jestli opravdu opustil Izrael proto, aby celý den vláčel stěhovací krabice z jednoho místa na druhé, vždyť přece jel do světa, aby cestoval, aby něco viděl, nebo tedy rozhodně ne proto, aby tu takhle dřel, zvlášť když teď má ty peníze od strýce Jarona.

Vrátil se do bytu k málomluvnému spolubydlícímu, který se díval na televizi, sešel dolů a zamířil do McDonalda, už věděl, že si objedná menu Big Mac. Za zády cítil napjaté a tepající ovzduší velkoměsta, slyšel vysoké, černé, mladé hlasy zákazníků, jak se smějí, větřil slabý závan přepáleného tuku, čpavý pach vlastního potu a smrad výfukových zplodin. Vrátil se domů, osprchoval se a čekal v obýváku, až spolubydlící televizor vypne – Erez mu nenabídl, že může v době jeho nepřítomnosti přespávat v jeho posteli –, a když se spolubydlící konečně odebral k sobě do pokoje, Gabi rozložil futonovou pohovku, povlékl ji prostěradlem a lehl si na ni, a takhle tam zůstal ležet s očima dokořán ještě dlouhé minuty, možná dokonce hodiny, a připadal si osamělejší, než se kdy cítil ve své posteli v kibucu.

Nazítří ráno zavolal do kanceláře a tam mu řekli, že pro něj nemají práci. Většinu dne strávil doma, ven se šel jen najíst. Následující den mu řekli, ať přijde. Tentokrát ho dali do party s jistým Icikem, který na něj jen štěkal rozkazy jako nějaký lampasák na vojně a přes jeho hlavu se bavil s řidičem, tímtéž Viktorem, o tom, kde a s kým pařil, a o ženských. Čekala je jedna menší práce, stěhování firmy ze skladiště v Queensu do kanceláří v New Jersey. Pak zamířili naložit jeden byt na Manhattanu.

V tom bytě – prostorném, vzdušném, ve vysokém patře a s přenádherným výhledem – bydlel starší Izraelec jménem Mešulam, který měl na sobě košili a sako, na nohou domácí pantofle a moc toho nenamluvil. Gabi poslechl Icikovy rozkazy a začal snášet dolů do stěhovacího vozu krabice. V nákladním prostoru vzadu čekal Viktor a rovnal krabice na sebe. Pracovali takhle asi půl hodiny, když se Mešulam přezul z pantoflí do naleštěných pánských střevíců a oznámil, že odchází na pracovní schůzku. Gabi vycítil, jak Icikovo napětí rázem polevilo. Pokaždé když se vrátil do bytu pro nový náklad, našel Icika v uvolněnější pozici, až ho nakonec zastihl, jak se povaluje na pohovce, k uchu přitisknutý Mešulamův bezdrátový telefon, a otřásá se smíchy. Když uslyšel, že Gabi vešel dovnitř, gestem palce přitištěného k ukazováku mu naznačil, ať moment počká, o pár minut později hovor ukončil a pak řekl: „Poslouchej mě. Půjdu se teď s Viktorem najíst. Ty tady zůstaň a pohlídej byt. Nechci, aby se majitel vrátil a našel to tu prázdný. Když přijde dřív než my, řekni mu, že jsme si dali krátkou pauzu. Pak tě vystřídáme a skočíš si na oběd zas ty.“

Majitel bytu se vrátil. Gabi mu vyřídil Icikův vzkaz. Majitel přikývl, povolil si uzel kravaty a svalil se do křesla. Pak si povzdychl a přenesl zrak od výhledu z okna ke Gabimu. „Jsi už v New Yorku dlouho?“

Gabi zavrtěl hlavou. „Tři dny.“

Muž se usmál. „To se hned pozná. Moc ti to tady nesedne, viď?“

Gabi přemýšlel, co tím myslí. Co se hned pozná? „Co mi nesedne?“

„Tohle město. Tahle práce.“

Gabi se na muže zahleděl. Přemýšlel, jestli má zůstat loajální k zaměstnavatelům a zapřít to, anebo spíš říct pravdu. Usmál se. „To je to na mně tak vidět?“

Mešulam se zasmál. Zeptal se Gabiho, odkud je a co ho sem přivedlo, a Gabi mu podal přiměřeně zkrácené shrnutí. Pak Gabimu podal plechovku Coca-Coly, ze které Gabi s chutí upíjel a hleděl přitom z okna na vějířovitá oblaka, na slunce, které se usilovně snažilo prodrat skrz ně dolů, a na mrakodrapy, které se snažily prodrat skrz ně nahoru. „Tohle město je tak velký,“ řekl.

„Tam, co se stěhuju, se ti bude líbit víc,“ řekl Mešulam. „Připomene ti to kibuc.“

„A kam se vlastně stěhujete?“

„Na Floridu. Do Hollywoodu.“

Gabi se zatvářil udiveně.

„To není ten Hollywood, který myslíš. Tohle je jiné město, menší, sympatické. Uvidíš sám, až přijedete vyložit nábytek a věci.“

„To už nebudu já,“ usmál se Gabi. „První měsíc nikomu nedají dálkový stěhování.“

Fond

Hollywood na Floridě byl mnohem příjemnější město. Podle vnitřních předpisů firmy neměl Gabi vůbec být v nákladním autě, které tam zamířilo, ale předpisy zároveň stanovovaly, že při vykládce musí být alespoň jeden zaměstnanec, který byl přítomen i při nakládání, a když Viktora a Icika odvolali na obří zakázku pro dvanáct stěhovacích vozů na Wall Street, dispečer se rozhodl jedno pravidlo porušit, aby vyhověl druhému. Anebo prostě zrovna neměl lidi.

Zastavili se naposledy v Mešulamově bytě, aby naložili zbylých pár věcí, které v New Yorku ještě nakoupil. Když Mešulam slyšel, že stěhováci odsud pokračují rovnou na Floridu, vzpomněl si, že má v autě ještě jedno místo, a nabídl předákovi party, že Gabi může jet s ním. Ani to sice nebylo v souladu s vnitřními předpisy stěhovací společnosti, ale všem to tak vyhovovalo – Mešulamovi, který očividně uvítal společnost a také potřeboval někoho, kdo by ho při dlouhé cestě na jih vystřídal v řízení; Gabimu, kterého znepokojovalo pomyšlení, že by měl strávit následující dva nebo tři dny v jedné kabině s těmi dvěma imbecily, s nimiž se seznámil sotva před deseti minutami a kteří se k němu chovali přezíravě, jako by byl vzduch; a především samotnému předákovi, který nemohl uvěřit vlastnímu štěstí – nejenže úspěšně vyklouzl z obrovské stěhovací zakázky v jižním Manhattanu, ale ještě se podívá na Floridu, kam pojede ve stěhováku jen s kámošem a volným místem v kabině.

Osmnáct set kilometrů je pořádný kus cesty, času, přírody, vzduchu. Gabi cítil, jak se v něm pomalu rozlévá klid, když nechal velkoměsto daleko za sebou – těch pár dní v New Yorku byl nejdelší čas, co v životě strávil ve městě. Za několik hodin jízdy už přivykl rytmu cesty, měkkým béžovým sedadlům s koženým potahem Mešulamova chevroletu, americké dálnici, nekonečným dálavám prostírajícím se z obou stran silnice, odpočívadlům a motorestům. Konečně také jedl něco jiného než Big Mac a podařilo se mu oprášit už notně zrezivělou angličtinu, kterou se naučil ještě v kibucu, a teď už mu plynula ze rtů úplně přirozeně.

Osmnáct set kilometrů je dost dlouhá cesta na to, aby se seznámili trochu víc. Mešulam Avneri žil ve Státech jedenáctý rok. V Izraeli nechal syna na studiích, dceru toho času na vojně a bývalou manželku. Další dcera cestuje momentálně po Ekvádoru a jeho druhá manželka, která s ním až donedávna sdílela byt v New Yorku, se před dvěma týdny vrátila do Izraele. Její otec vážně onemocněl, takže odletěla za ním, ale spíš to byla jen záminka. Mešulam neví, jestli se za ním do Ameriky vrátí. Z vyhlídky života na Floridě nebyla nijak nadšená a kromě toho tvrdila, že jí kdysi slíbil, že se vrátí spolu do Izraele, ačkoli Mešulam si nic takového nepamatoval. Čili ona je teď tam, on tady a kdo ví, jak to s nimi bude dál, ačkoli stejně často odjížděl na služební cesty a doma se vídali jen málokdy, takže to skoro nebude rozdíl. Na druhou stranu na Floridě by měl teď cestovat méně, to je jedna z výhod, které souvisejí s jeho povýšením. Newyorská kancelář sice zastřešuje všechny ostatní pobočky ve Státech a není špatné zůstat přímo u zdroje, ale zase znáte to, lepší vrabec v hrsti nežli holub na střeše, jak se říká. A být poslán do Palm Beach na severu Floridy, což je hned po Izraeli oblast s nejhustším židovským osídlením na světě, a ještě jakým – vesměs stárnoucí Židé s vysokým socioekonomickým statusem, kteří se ocitli v životní fázi, jaká je pro jeho práci nejvíce příhodná –, taková nabídka se prostě neodmítá, ať si Nira říká, co chce. Když vyslovoval Mešulam tahle slova, zdálo se, že v jeho hlase zaznívá určitá zahořklost, přes tvář mu přeběhl stín a obočí se zachmuřilo.

Mešulam pracoval pro Židovský národní fond. Gabi si pamatoval, že tahle organizace má na starost vysazování a správu izraelských lesů, ale Mešulam mu vysvětlil, že to je jen část jejích aktivit. Židovský národní fond se zabývá sháněním dárců a získáváním financí, které pak jdou na nákup půdy v Izraeli a její údržbu. Mešulam přijel do Ameriky jako emisar organizace, a když o pár let později získal nejprve zelenou kartu a později i americký pas, stal se jejím místním zaměstnancem. Jeho hlavním úkolem v novém pracovišti na Floridě bude kontaktovat potenciální dárce, u nichž je naděje, že budou ochotni odkázat svou pozůstalost nebo její část státu Izrael, navázat s nimi styky a dál je pěstovat.

„Jak se najdou lidi, kteří jsou ochotní odkázat majetek Izraeli?“ zeptal se Gabi.

„No, to je složité. Náš člověk se zapojí do života místní židovské komunity a získá kontakty na kongregace jednotlivých synagog. Nosí tam brožurky o aktivitách Židovského národního fondu a nabízí lidem, aby se zapojili do našich projektů. Přednáší, rozdává vizitky. Občas dostane tip na někoho, s kým by stálo za to se setkat. Někdy se na něj obrátí dárci sami od sebe. Kromě toho zadává také inzeráty do novin.“

„A co dál?“

„Smluví si s nimi schůzku. Většinou to bývají starší Židé. Někdy mají vlastní rodinu a přátele anebo podporují také jiné organizace a nám odkážou v závěti určité procento z pozůstalosti. Ale ty opravdu velké ryby se topí v penězích a majetku a nemají kolem sebe žádnou rodinu, nikoho, komu by mohli své peníze odkázat, dokud se neobjevíme my. To pak nastupuje ta pravá práce.“

„A co ta pravá práce obnáší?“

„Občas je pozvu na oběd. Pravidelně jim telefonuju, abych upevnil náš vztah. Vysvětluju jim, v čem spočívají aktivity Židovského národního fondu, navážu s nimi přátelství, snažím se jim dát pocit, že státu Izrael na nich záleží. Někdy je zapotřebí sepsat smlouvu, poslední vůli. Občas je to složitější proces, musí u toho být několik právníků, účetních. Jindy je to jednodušší. Postupně se doladí detaily – výše odkázané částky, podmínky platnosti závěti, formuluje se přesné znění poslední vůle, stanoví se, na jaké účely mají peníze jít, jak se má naložit s majetkem.“

Seděli na dálničním odpočívadle pro řidiče kamionů a pili kávu. Mešulam, který si za celou cestu neodložil sako ani kravatu a košili měl pečlivě zapnutou až ke krku, si najednou povzdychl a Gabiho napadlo, jak se asi ve skutečnosti cítí. „Čili ta vaše práce v podstatě spočívá v tom, že navážete kontakt s bohatými staříky, vetřete se do jejich přízně, hlídáte, aby nezavolali svému advokátovi, že se právě dozvěděli o existenci nějakého vzdáleného příbuzného a hodlají mu odkázat všechen svůj majetek, a čekáte, až umřou?“

Mešulam se usmál. „Není to všechno, ale jinak ano, tohle k ní patří.“

„To nezní tak špatně.“

„Trávíš pak hodně času mimo domov, jíš s nimi, musíš k nim být milý a pozorný. Někdy je to náročné.“

„Mně to nepřipadá.“

„Mívají své vrtochy, není to s nimi vždycky jednoduché. Buďto jsou s někým rozhádaní, nebo je něco trápí. Musíš být neustále připravený poskytnout jim oporu, vyslechnout si jejich soužení.“

„Je to lepší než vláčet na zádech krabice a gauče.“

„To asi ano. A hlavně se nesmí zapomínat na to, že ve výsledku sloužíme naplnění sionistické myšlenky. Náš mladý stát ty peníze potřebuje.“

Pokračovali v cestě. Řídil Gabi. Řídil Mešulam. Řídil Gabi a Mešulam spal. Na noc zastavili ve městě jménem Charleston a u večeře vyprávěl Mešulam Gabimu o jednom svém klientovi z tohohle města, vůbec to nebyl Žid, ale sám Mešulama vyhledal a nabídl mu, že Židovskému národnímu fondu odkáže svůj dům, nádherný velký dům se zahradou v centru města. Mešulam se s ním sešel na večeři v luxusní restauraci, vyhlášené přípravou mořských plodů. Byl to nevšedně strávený večer, ten muž měl za sebou velice zajímavý životní příběh, dlouhá léta pracoval jako agent CIA v Itálii. Domluvili se na všech podrobnostech a zbývalo jen, aby se nazítří ráno ten muž spojil se svým právníkem a změnil poslední vůli, ale než k tomu došlo, dostal následkem otravy z jídla infarkt a zemřel, zatímco Mešulam strávil celý následující den nad záchodovou mísou prudkým zvracením a s pořádným průjmem.

Když se druhý den ráno Gabi probudil v motelovém pokoji, ještě chvíli jen tak ležel a přemítal nad Mešulamovou prací. Nelíbilo se mu, že jde v jistém smyslu o parazitování, vždyť stát Izrael posílá lidi, kteří krouží jak supi nad lidskými zdechlinami, dokonce hůř, nad živými lidmi, a čekají, až vydechnou naposledy, aby se na ně snesli a urvali si z nich, co se dá. V tom, jak promyšleně a chladně si vytipují kandidáty na brzkou smrt, zajistí si jejich dědictví a pak už jen číhají, až nadejde jejich poslední hodinka, bylo cosi znepokojivého. Na druhou stranu těmhle bezdětným a opuštěným starým lidem poskytují na sklonku života pozornost a blízkost, po níž prahnou. Motiv je možná sobecký, ale aspoň jim dají trochu té lidské vřelosti, které se jim nedostává, a kdoví jestli obecně přijatelná pozornost a vřelost příbuzných nebo přátel nebývá nakonec motivována pohnutkami právě tak sobeckými.

Po snídani pokračovali v cestě za vytrvalé průtrže mračen. Gabi měl déšť rád, ale takový slejvák uprostřed léta byl i na něj moc. Mešulam se usmál a poznamenal, že v téhle části Ameriky jsou podobné rozmary počasí obvyklé, občas sem vtrhne i hurikán, což je teprve věc. Jeli pomalu, oba zamyšlení a pohroužení do sebe, stěrače hlučně klouzaly ze strany na stranu, déšť bubnoval do střechy karoserie.

Po další noci v motelu dojeli konečně do nového Mešulamova domu. Předák stěhovácké party zavolal, že přívalové deště je po cestě zdržely a že se na místo dostanou nejdřív večer, a tak měli Gabi a Mešulam před sebou celý den v prázdném domě. Hollywood na Floridě skutečně Gabimu připomínal kibuc. Rozdíl oproti New Yorku ho překvapil. Před každým domem se zelenal pečlivě zastřižený pěstěný trávník a domy samotné nebyly nijak honosné, ale prostorné. Bouře se přehnala, možná dokonce do tohoto koutu Floridy ani nedospěla, byl krásný den zalitý sluncem, snad první takový od chvíle, co přistál v Americe. Gabi se posadil do lehátka, zanechaného na verandě Mešulamova domu, a z papírového kelímku upíjel kávu, kterou přinesl Mešulam z kavárny za rohem.

Pak ho Mešulam vzal na projížďku po okolí. Gabi nasedl do chevroletu a o několik minut později spatřil nejkrásnější barvu moře, jakou kdy v životě viděl, hlubokou, opojnou azurovou modř, podél ní dlouhé bělostné písečné pláže a ty dívky… Svlékl si kalhoty a vstoupil do moře jen v boxerkách, cítil vodu na své kůži a nemohl uvěřit, jak důvěrně známý a blažený je to pocit, když ho voda celého obemkla. Že to připomíná kibuc? Chacha, to určitě. Kibuc by zbledl závistí. Taky je to stokrát lepší – je to tu jako v kibucu, ale bez křivých pohledů ve společné jídelně a s nejkrásnější pláží na světě, ano, Kineret není špatný, ale proti tomuhle…

Ležel na horkém písku a řekl: „Mešulame, tohle je ráj. O tomhle přesně jsem snil, když jsem si představoval, že se jednou podívám do světa. Ne o milionech lidí a o výškových budovách, ve kterých jezdím výtahem nahoru a dolů a stěhuju nábytek.“

Mešulam se usmál. Vzal Gabiho na oběd do restaurace na pobřeží, a když se vrátili, ukázal Gabimu obytnou jednotku vedle domu. Měla samostatný vchod, jednu místnost s kuchyňkou a vlastní záchod.

„Říkal jsem si, že to tady někomu pronajmu. Co si o tom myslíš?“ zeptal se Mešulam. Chtěl znát Gabiho názor na nápad vzít si sem nájemníka. Ale Gabi řekl:

„Beru.“

Mešulam se na něj nechápavě zadíval. „Co bereš?“

„Chci tady bydlet,“ pronesl Gabi.

Mešulam se zasmál. „To myslíš vážně?“

„Naprosto.“

„A co tady budeš dělat?“

„Nepotřebujete náhodou asistenta?“

Bar

V době, kdy jeho mladší bratr odletěl do Států a spousta jeho kamarádů se vydala na cestu po Dálném východě anebo Jižní Americe, zůstal Roni v Tel Avivu. Pro něj to bylo daleko dost. Osud ho sem zavál téměř náhodou – chodil s dívkou z Raanany, která studovala na telavivské univerzitě ekonomii a filozofii. Její otec měl kancelář v bytě v ulici Krále Šalamouna a v ní volný pokoj, a tuhle dívku napadlo, že by se tam mohli společně nastěhovat. V pracovní době sdíleli byt s kanceláří, ale protože to Ronimu bylo trapné, raději přes den odcházel pryč. Většinou doprovodil svou dívku na univerzitu, občas s ní zašel i na nějakou přednášku, a takhle zjistil, že ho ty kurzy vlastně baví.

O večerech a přes víkend patřil celý byt jen jim. V blízkém obchodě s potřebami pro domácí zvířata si za pár šekelů koupili kulaté akvárium a dvě rybičky. Místo nájmu měli s jejím otcem dohodu, že musí každý den uklidit byt a umýt nádobí po zaměstnancích, většinou jen pár hrnků se zbytky instantní kávy anebo sklenice na vodu. Roni se rozhodl, že se přihlásí na univerzitu – když už stejně vysedává na přednáškách, proč si rovnou nepořídit titul? Jenže o pár měsíců později přišla jeho dívka do jiného stavu a těhotenství skončilo potratem, trpkým rozčarováním a slzavým rozchodem.

Dívka se z bytu odstěhovala a zůstal tu trochu nečekaně Roni, který dál sdílel byt s kanceláří jejího otce. Od nynějška však musel platit za pokojík nájem a k tomu školné na univerzitě. Několik dní Roni marně přemýšlel, kde na to všechno sežene peníze, ale pak se stalo, že obě rybičky pošly – prý z nadměrného krmení, řekli mu v obchodě, kde si je kupovali. Zašel do hospody na rohu náměstí Králů Izraele – bylo to pár let předtím, než se hospodám začalo říkat po americku „bary“ a náměstí dostalo jméno po zavražděném Jicchaku Rabinovi – a obrátil do sebe takové množství alkoholu, že nechybělo mnoho a přehlédl vedle toalet cedulku hlásající „Přijme se pomocná síla do kuchyně“.

Nejdřív jen myl nádobí, pak začal pomáhat kuchaři, časem se vypracoval na barmana a nakonec i na vedoucího směny. Úvodní kurzy, statistiku a matematiku zvládal na univerzitě celkem hravě. Za rok už prakticky celý bar vedl, když za ním přišel majitel Oren Azulaj s nabídkou. Chystá se otevřít nový podnik a chce, aby v něm Roni dělal provozního – dostal by na starost administrativu, design interiéru, stavební úpravy, sestavení týmu zaměstnanců, nákupy, jídelní lístek, platy. Oren nemínil věnovat novému podniku ani minutu svého času. Ronimu nabídl zvýšení platu na dvojnásobek. „A pozor, teď přijde to nejlepší,“ vynesl na konci rozhovoru hlavní trumf. „Abys měl motivaci, dostaneš na konci měsíce jako bonus dvě procenta čistého provozního zisku.“

V prvním okamžiku se Ronimu z té nabídky zatočila hlava, dokázal však zachovat kamenný výraz ve tváři a prohodil nenuceně: „Přiber mě do toho jako společníka. To se ti vyplatí ještě víc.“

„Jako společníka?“ zopakoval po něm Oren a snažil se ovládnout posměšný úsměv, ačkoli koutky mu cukaly. „Máš peníze, které bys investoval?“

Roni peníze neměl, ale prohlásil, že zjistí, jaké jsou možnosti. Zašel do banky a pak do další, ale odevšad odcházel za pár minut s nepořízenou. Když potom ze zoufalství zavolal ještě strýci Jaronovi, ke svému nemalému překvapení se dozvěděl o existenci spořicího účtu, kde se shromáždila pozůstalost po rodičích a dědečkovi. Roni vstoupil do podniku jako spolumajitel s dvacetiprocentním podílem.

Nový bar vymyslel a naprojektoval celý od nuly úplně sám: od obíhání úřadů a nekonečného shánění nejrůznějších povolení až po výběr kachliček na toaletách. Všechno, co o tomhle odvětví podnikání věděl, znal ze své práce v jednom obyčejném baru na rohu jednoho telavivského náměstí, z dlouhých let popíjení za barem v kibucu a z několika univerzitních kurzů ekonomie – ale intuice a zdravý úsudek mu našeptávaly, že to chce dělat jinak. Chce mít bar, který bude atraktivnější, originálnější. Začal od jména: nebyl první, kdo v devadesátých letech zavrhl tradiční označení „hospoda“ a nahradil ho módním výrazem „bar“, rozhodně ale předznamenal novou éru, když svůj podnik pojmenoval BaraBush podle manželky tehdy sotva doslouživšího amerického prezidenta. Vymyslel, jak bude vypadat vývěsní štít a jakou podobu bude mít průčelí, pokračoval designem interiéru, který měl lákat k posezení a přitom působit domácky, dohlížel na udržování čistoty a pořádku, pečlivě sestavil tým spolupracovníků a dal si záležet na jejich důkladném zaučení. Největší novinkou, s níž přišel, byla však pozornost věnovaná jídlu. Na rozdíl od jiných barů, kde se kromě pití podávaly k pivu tak nanejvýš bramborové lupínky a kuřecí křídla, v baru BaraBush se hosté dočkali výborného jídla – v kteroukoli denní i noční hodinu si mohli vybrat z pestré nabídky poctivých, vydatných jídel za slušnou cenu, připravených z čerstvých surovin. Roni si najal šéfkuchaře, který mu sestavil jídelní lístek, a ten postupně ještě vylepšoval a upravoval, aby se hodil k podniku a jeho atmosféře. Postupem času se tak víc a víc lidí seznámilo s tímhle originálním konceptem: bar, ve kterém se hosté nejen dobře napijí, ale také dobře najedí.

Velmi záhy začal podnik slušně vynášet. Přes nespokojený obličej Orena Azulaje Roni dál vyplácel sám sobě a spolumajiteli jen malou část zisku, většinu z něj investoval zpátky do podniku. Oren Azulaj na to přistoupil, protože viděl výsledky a pochopil, že Roni, i když si to možná sám neuvědomuje, má jasnou vizi, která je spolu s jeho pracovitostí a podivuhodnou houževnatostí táhne dopředu. Sám měl dost rozumu na to, aby se Ronimu do jeho práce nepletl, což bylo z jeho strany nejlepší možné podnikatelské rozhodnutí.

Byla to doba plná elánu a rozkvětu, nové podniky vyrůstaly jako houby po dešti a v rušných ulicích Tel Avivu se to jen hemžilo mladými lidmi, turisty, zahraničními investory, ruskými imigranty a znavenými vojáky, kteří všichni, každý z jiného důvodu, potřebovali do sebe kopnout skleničku něčeho ostřejšího – a Roni jim ji s radostí dopřál. Přestěhoval se do bytu v nejvyšším patře luxusního domu na Basilejské ulici s výhledem na moře a šedesátimetrovou terasou pokrytou dřevěnými palubkami, od kamarádů, co je povolali na cvičení rezervistů, dostal prvotřídní marjánku, balil si jointy a vyfukoval sladký voňavý dým k hřejivé blízkovýchodní obloze, většinou s krásnou dívkou po boku. Tou dobou si nechal narůst tehdy moderní kozí bradku a taky delší vlasy.

Od rána do večera tvrdě dřel – v životě tolik nepracoval – a úspěch na sebe nenechal dlouho čekat. Vést vlastní podnik je pro kluka z kibucu náročná zkouška: musí se starat o finance, o platy, o daně z příjmu a odvod sociálního pojištění; a být přísný šéf, ne s každým kamarád. Každý den tatáž rutina: ráno si dal na terase kafe a cigárko a pak zamířil do práce, do baru přicházel jako první, v kanceláři se posadil za stůl, pustil se do účetnictví, objednávek, telefonátů a mezitím přijímal dodavatele a řemeslníky. Kolem poledního přišli zaměstnanci a začali se trousit i první hosté. Odpoledne se věnoval studiu. První rok na univerzitě měl kolem baru tolik práce, že se to odrazilo na jeho studijních výsledcích, nechtěl ale školu přerušit úplně, a tak napřel veškeré úsilí do těch několika hodin odpoledne, kdy se plně soustředil na učení. Navečer se vrátil do baru a zkontroloval, že je všechno, jak má být. Jak noc postupovala, pomalu ztrácel pojem o čase. Hodiny se táhly, ztrácely pevné kontury a rozpíjely se v mlze, jako by do baru BaraBush vtrhlo po deváté večerní malé tornádo a vytančilo ven až někdy po půlnoci: útržky vzpomínek, jedna nebo dvě výjimečné události – většinou hlasitá hádka v kuchyni anebo celebrita, která do baru zavítala na skleničku – a všeobjímající hlučící bzukot, bolavé nohy, pach pivní pěny pod pípou. Kolem jedné hodiny po půlnoci nastal Roniho nejmilejší čas. Atmosféra se uvolnila, ale v baru bylo pořád plno, přicházeli noví hosté, kteří se tu zastavili cestou z kina, z restaurace anebo po dlouhém dni v práci. Tyhle zákazníky měl nejraději. Nikam nespěchali. V tuhle hodinu obvykle Roni převzal bar, naléval, bavil se s hosty, flirtoval, seznamoval se. Zval hosty na sklenici piva, aby spláchli tvrdý alkohol, a sám si od určité chvíle naléval už jen vodu. A když byl zvlášť klidný večer, posadil se na barovou stoličku a otáčel mezi prsty panáka skotské s ledem.

Pijáci

Přátele neměl. Ale za těch tichých hodin nad ránem si různí lidé přicházeli k němu přisednout. Hosté, které tu poznal a po čase se z nich stali štamgasti, jiní, kteří sem zavítali náhodou a už je víckrát neviděl. Kolegové z branže, kteří s ním přicházeli probrat obchodní záležitosti. Občas se tu mihla známá tvář z minulosti: kamarádi z elitního komanda, z jeho kibucu nebo z kibuců v okolí. Jak ho našli, neměl Roni tušení. Ale vstoupili do baru a objednali si pití. A když už měli upito, rozvázal se jim jazyk.

Jednou pozdě večer takhle vstoupila do baru Jifat. Krásná Jifat z gymplu, kterou tolik miloval, Jifat, která mu zlomila srdce. Přišla s cizím mužem a Roniho si až na pár letmých pohledů nevšímala. Další den se objevila kolem poledne už sama a omluvila se mu, že se takhle chovala. Nechtěla se dostat do situace, že by musela svému příteli všechno vysvětlovat. Je to vážná známost, objasnila Ronimu, a nerada by to něčím pokazila. Tentokrát opravdu věří, že by to mohlo vyjít. Dala si oběd a skleničku vína a řekla Ronimu, že je šťastná. V Tel Avivu se cítila doma, našla tu sama sebe, začala studovat návrhářství na Šenkaru a po kibucu se jí nestýskalo. „A Joav,“ prohlásila, „ten je to nejlepší, co mě v životě mohlo potkat. Hraje v kapele. Týjo, stejně to je věc, že si tu můžeme takhle v klidu sedět a o tomhle si povídat. Nevadí ti to, že ne? Určitě máš holek na každým prstě deset.“ A zachichotala se.

Roni znuděně mrkl na hodinky a pak řekl, že už bude muset vypadnout, potřebuje vyřídit pár obchůzek, ale jestli Jifat chce, může ho kousek doprovodit. „Obchůzek?“ zeptala se.

Ukázal jí svůj byt s terasou pokrytou palubkami a nalil jí skleničku vína. Po nějakém čase se zeptala, jestli ho může pošimrat v tom jeho legračním vousku, a následující dvě hodiny strávili v posteli – od svých dívčích let se pár věcí naučila, byla mnohem nespoutanější –, až se nakonec podívala na budík stojící u postele, prohrábla si rozcuchané vlasy a řekla: „Týjo, já musím zpátky domů,“ a víckrát už ji nespatřil. Bylo mu to srdečně jedno.

O několik týdnů později se někdy po půlnoci, tou dobou, kdy se atmosféra uvolnila, objevil v baru Baruch Šeni. Jako první problesklo Ronimu hlavou: panebože, co se to s ním stalo? Baruch, honák krav, Baruch z elitního komanda, Baruch, Roniho mentor, Baruch, který připravil nejednu dívku o kvítek nevinnosti. Zato teď – mezi řídnoucími vlasy mu prosvítala pleš, vypadal sešle a zanedbaně, v koutku úst mu podivně cukalo a to, jak do sebe lámal panáky a proléval se pivem, svědčilo o nezdravém vztahu k alkoholu. Tohle nebyla sklenička na závěr dne, aby si provětral myšlenky, ale očividná snaha v chlastu něco utopit. V jeho životě se zřejmě muselo stát něco špatného, ale Baruch o tom nechtěl mluvit, chtěl si povídat o starých časech, a Roni se nesnažil to z něj vytáhnout, naučil se nenaléhat a čekat, každý host je vítán, ať už si chce vylít srdce, anebo jen tak sedět a mlčet.

Po pár pivech začal Baruch Ronimu vykládat, jak se vyspal s Orit, Roniho spolužačkou ze třídy, které bylo v té době čtrnáct a Baruchovi třiadvacet. Pro Roniho to nebyla žádná novinka, pamatoval si, jak zahlédl Orit, když se tenkrát v noci o prázdninovém výletě kradla do Baruchova spacáku, teď si ale vyslechl do podrobností, jak to vlastně tenkrát bylo. Baruch mu vyprávěl, že Orit je dnes už šťastně vdaná, s manželem a dvěma dětmi žije v Kirjat Ono a všechny jeho pokusy získat ji zpět, naposledy teď nedávno, narazily pokaždé na její tvrdé odmítnutí. „Pořád je krásná,“ uzavřel, jako by tím chtěl objasnit, proč ho nechce.

Do baru se Baruch ještě párkrát vrátil a pokaždé to probíhalo stejně, vždycky něco nezřetelně huhlal, objednával si další a další pití a tlachal o minulosti. Ronimu se nepodařilo zachytit, co vlastně teď dělá. Jednou zamumlal cosi o tom, že pracuje v ostraze, ale Roni si nedovedl představit, že by takové trosce mohl kdokoli svěřit svou bezpečnost.

Občas se v baru zastavili staří zasloužilí členové kibucu, kteří si vzali pár dní dovolené a přespávali v bytě uprostřed velkoměsta, co patřil kibucu, dokud ho kvůli špatné ekonomické situaci nemusela komunita prodat. Rádi porovnávali život v kibucu a v Tel Avivu, dva naprosto odlišné světy. Čas od času se objevila krásná dívka, která se Ronimu představila jako mladší sestra některého jeho spolužáka z dětství. Jednou přišel taky Ezra Dudi s tím svým hustým plnovousem a smutným pohledem připomínajícím Theodora Herzla. Roni měl tahle nečekaná setkání rád. Většina večerů ale proběhla bez podobných vzruchů, jako příjemné telavivské večery s hosty, kteří pro něj zůstávali anonymními tvářemi až do chvíle, co si s ním začali povídat, a opět se rozplynuli v anonymitě, jakmile se za nimi zavřely dveře baru.

Jednoho večera vstoupil po půlnoci do podniku pohledný, svalnatý mladík, kterému mohlo být něco přes dvacet, posadil se k baru a objednal si gin s tonikem. Jako kulisa vyhrávala zrovna z reproduktorů píseň Jungle Life a hlas Tarzana houkal: „O ho o ho o ho o ho, o ho.“ Roni postavil sklenici na pult před neznámého. Host řekl: „Ty mě nepoznáváš, co?“ Roni k němu vzhlédl. Zaostřil pohled. Strojkem vystříhané vlasy, třpytivé oči, koutky úst zakřivené do úsměvu. Moment. Tenhle zakřivený úsměv. Ne, to není zakřivený úsměv, to je zakřivená čelist. Moment. Ne, jo, to musí být on, to jsou přece ty jeho oči, no jasně, jak to, že ho hned nepoznal…?

„Ejal?“

Rty se mu už samy od sebe roztahují do úsměvu, přikyvuje. Ejalův otec Jona odjel jako zástupce továrny na výrobu trávníkových koberců do Buenos Aires i s celou rodinou v době, kdy bylo Ejalovi patnáct, a od té doby se neviděli. Teď mu Ejal vyprávěl o dvou letech v Buenos Aires a o dalších dvou letech v Paříži, po kterých se jeho rodiče, Jona a Jona, rozvedli a Ejal zůstal s matkou, začal studovat architekturu v jednom menším francouzském městě, ale pak se vedení podniku na výrobu trávníkových koberců rozhodlo omezit aktivity v zahraničí a jeho otec se přestěhoval se svou bývalou sekretářkou do vesnice v severním Španělsku. Teď nedávno se otec vrátil sám do Izraele, pokouší se získat nazpět členství v kibucu a práci v továrně a Ejal sem taky přijel, aby mu s tím pomohl.

V pozadí se hlas zpěváka Haddawaye ptal, co je to láska, a žádal svou milovanou, aby ho už víckrát nezraňovala, a Ejal se zeptal, jestli tohle není nejbláznivější historka, co si tady za barem vyslechl. „Nejbláznivější asi ne,“ odvětil Roni, „ale není špatná.“ Další den přišel do baru Ejalův otec. Toho už Roni poznal okamžitě, ačkoli i Jona se za ty roky hodně změnil. Přibral a zešedivěl. „Co si dáš k pití, Jono?“ zeptal se Roni a podával mu ruku.

Tenhle večer byl pravým opakem toho předešlého přinejmenším v jednom ohledu. Předcházejícího večera se na Ejala upíraly oči takřka všech dívek v baru, ať už tam seděly samy, s kamarádkami anebo s přítelem, ať to byly servírky, nebo zákaznice. Takových věcí si Roni zvykl všímat. Když o tom utrousil poznámku, Ejal jen mávl rukou, jako by ho to už nijak zvlášť nevzrušovalo. Tentokrát naopak vysílal prosebné pohledy na všechny dívky otec – ať tu byly samy, s kamarádkami anebo s přítelem, ať to byly servírky, nebo zákaznice. Ty dívky se samozřejmě chovaly, jako by byl vzduch, na což byl zvyklý, ale nedokázal si poručit.

„Řekl ti Ejal, že je buzerant?“ zeptal se Jona Roniho, což Ronimu vysvětlilo několik věcí, ale nechápal, jestli nešťastný výraz v otcově tváři pramení z nezájmu žen o něj, anebo ze synova nezájmu o ženy. Pak Jona dodal: „A nejsi náhodou taky buzna? Co sis to nechal narůst za teploušskej vousek?“

Jona pil víc než Ejal. Roniho už moc nebavilo poslouchat sáhodlouhé vzpomínky na Argentinu a nářky na kibuc a ty debily tam, kteří zapomněli, co všechno pro ně udělal. Když se pak Jona dal španělsky do řeči s nějakou turistkou, Roni toho využil a vytratil se na čas do zadní místnosti. Jen co se vrátil, viděl Jonu, jak mu prstem ukazuje, že chce další rundu. „Jono,“ řekl Roni, „mně se zdá, že jsi toho vypil na jeden večer už dost. Co když ti zavolám taxíka?“

„Počkej ještě,“ hlesl Jona a v jeho ochraptělém hlase byla znát únava a vypitý alkohol.

„Za chvíli budeme stejně zavírat. Nemám sehnat Ejala, aby pro tebe dojel?“

„Řekl ti o sobě, že je buzna?“

„Tys mi to řekl,“ odpověděl Roni a odhadl podhledem hosty, kteří tu ještě seděli. Nebylo samozřejmě nijak výjimečné mít při zavírací hodině v baru opilce, který potřebuje pomoc, ale nad starým kamarádem z kibucu bodlo Roniho u srdce soucitem. Jona zamumlal něco španělsky. „Co jsi říkal?“ zeptal se Roni. „Buzerant mi z něj vyrostl,“ uzavřel Jona a vrávoravě vstal.

Roni se mohl rozloučit a dělat si dál svoje, ale místo toho obešel bar a navrhl: „Víš co, Jono, seženu ti toho taxíka. Kam potřebuješ?“ Jona neodpověděl. „Anebo mám zavolat Ejalovi?“

„Tomu buzíkovi?“ otázal se otec, opřel se rukou o Roniho rameno a vydal se s ním klopýtavou, pomalou chůzí k východu.

Nakyslý vzduch uvnitř baru vystřídala venku tíživá atmosféra noci. Stáli tam na chodníku, opilý starší muž a rozpačitý mladík, jeden s rukou na rameni druhého, druhý paží volky nevolky objímající kolem pasu prvního, mlčky čekali a po chvíli Jona zachrchlal, tiše si pro sebe zaklel španělsky a nakonec se zeptal: „Jak se vlastně má ten tvůj šáhlej bratr? Co s ním je? Dostal se z toho nějak?“

Roniho ta otázka na okamžik vyvedla z míry. Pak řekl: „Má se dobře. Je teď v New Yorku.“

„V New Yorku říkáš? Hm, no jo, pěkný.“

Roni zvedl ruku a zkusil zamávat na projíždějící taxík. Nezastavil.

„V životě nezapomenu, jak jsme ho unesli, já a Jona, Ejalova matka. Jak jsme mu do chřtánu cpali celý hrsti těch smradlavejch černejch brouků.“

„Vy dva?“ Roni se vyprostil z objetí a zůstal stát před Jonou. Ať klidně upadne. Ale Jona na tom byl s rovnováhou lépe, než se na první pohled zdálo. Tohle byla další věc, kterou se Roni naučil – někteří lidé vypadají, že závisí na pomoci ostatních, ale zkus je nechat napospas sobě samým a budeš překvapený, jak si poradí.

„Jo. Já a Jona, Ejalova matka. Ten kluk, ten tvůj pošahanej brácha, byl zlej. Počkat, co s ním vlastně je, už se z toho dostal?“

Ronimu se hlavou hnaly myšlenky. „Ale jak jste… Co ty chlupatý ruce?“ Jediné poznávací znamení, které Gabi té noci zachytil. Chlupaté paže, to, že únosci museli být minimálně dva, a spousta hmyzích nožiček v puse.

„Jo tohle…“ Na tváři Jony se objevil připitomělý opilecký úsměv. „To napadlo Jonu, Ejalovu matku. Chtěla svést stopu falešným směrem, aby to ukázalo na Šimšona Kohena. Protože hele, já mám ruce bez chlupů, koukej,“ a natáhl před Roniho paži.

„Ale Šimšon Kohen byl přece váš kamarád, ne? Proč jste to na něj chtěli hodit?“

„Ále. To je na dlouhý povídání. O tom zas příště, až se zastavím.“

Jen pomyšlení na to, že by s Jonou musel strávit další večer… „Taxi!“ zvolal Roni, a když se zčistajasna odkudsi vynořil taxík a zajel k chodníku, Jona se zašklebil a řekl: „Pánbůh s tebou, hochu.“

Posadil se na zadní sedadlo, zavřel dveře, a když se taxík rozjížděl, okénko se stáhlo dolů a Jona zakřičel: „A pozdravuj toho svýho pošahanýho bratříčka! Doufám, že se z toho dostane!“

Až když taxík zmizel z dohledu, Roni si uvědomil, že mu Jona nevysvětlil, jak to s Jonou udělali, aby měl ruce chlupaté jako Šimšon.

Asistent

Když Roni říkal Jonovi, že Gabi je teď v New Yorku, nevěděl, že Gabi mezitím z New Yorku odjel do Hollywoodu na Floridě. Roniho nejdřív napadlo, že bratrovi zavolá a svěří se mu se svým odhalením. Sehnal telefonní číslo na kluka z kibucu, který pracoval v New Yorku jako stěhovák, ale ten mu řekl, že Gabi u něj bydlel jen pár dní a pak zmizel. Roni se téhle chabé stopy chytil a pátral dál, jenomže bez úspěchu, a čím déle o tom přemýšlel, tím víc mu připadlo, že bude možná lepší o tom Gabimu neříkat. K čemu taky? Jaký má smysl otevírat staré rány?

Gabi Kupper se do New Yorku vrátil jen jednou. To když se měl setkat s dcerou Cyrila Zimmermana, milionáře z města Boca Raton ve státě Florida, významného klienta Mešulama Avneriho a floridské pobočky Židovského národního fondu. Zimmerman se rozhodl odkázat fondu značnou část své pozůstalosti a v nejbližší době se chystal upravit v tomto smyslu svou závěť. Mešulam se s ním několikrát setkal a na těch schůzkách byl někdy přítomen i Gabi. Do notýsku si u něj poznamenal, že s tímto mecenášem bude třeba pěstovat úzké styky – patřil k vytipovaným osobám, u nichž byl vysoký potenciál, že fondu odkážou nemalý majetek, současně ale hrozilo, že se tomu do cesty postaví nejrůznější překážky.

Jednou z možných překážek byla právě Jennifer, Zimmermanova devětapadesátiletá dcera, která bydlela na manhattanské Upper East Side. Starý pán jim o ní jednou vyprávěl. Prý se ho vyptávala na různé věci kolem Židovského národního fondu a dědictví. On sám nepředpokládal, že by z její strany mohl nastat nějaký zádrhel, na druhou stranu si ale nepřál, aby kolem celé té věci vzniklo nezdravé napětí, či jak to sám popsal, nemínil „odejít z tohoto světa v disharmonii se svými nejbližšími“, a proto se rozhodl její otázky zodpovědět.

„A co chtěla vědět?“ zajímal se přátelským tónem Mešulam. O podobných případech Gabimu vyprávěl – děti potenciálních dárců mívají často spoustu otázek, zvlášť když je ve hře dědictví. Mešulam zdůraznil, že kdykoli se to od klienta dozvíme, je třeba zareagovat s pochopením a navrhnout sérii kroků k vybudování důvěry – powerpointová prezentace, přednáška, osobní setkání, třeba i pozvání do Izraele, aby děti viděly na vlastní oči, na jaké účely mají peníze jít. Stávalo se dokonce, že syn či dcera dosáhli anulace závěti s poukazem na to, že bylo zneužito emoční nestability jejich stárnoucích osamělých rodičů. To potom nemá smysl se s nimi o dědictví přetahovat, protože by to vrhlo špatné světlo na celou organizaci. Je tedy záhodno tyhle problémy vyřešit pokud možno předem.

„Inu, co by asi tak mohla chtít vědět? Jestli jsem se náhodou nezbláznil, když chci polovinu majetku odkázat lidem, které vůbec neznám,“ řekl Zimmerman a upil doušek bílého vína. Měl růžovou tvář rámovanou brýlemi a hustou kšticí bílých vlasů. K bohatství se vypracoval jako advokát. „Povídám jí, Jenny, to je Židovský národní fond, to jsou peníze pro stát Izrael, tady to máš černé na bílém, tu závěť viděly tisíce očí nejrůznějších právníků včetně mých, všechno je košer, všechno je tu do puntíku stanoveno a bezpočtukrát ověřeno, bankovní účty zkontrolovány, peníze půjdou známým institucím. A ona na to – nic proti státu Izrael, ale…“

Jde o to, vysvětlil jim Zimmerman, že Jenny ty peníze nepotřebuje. Provdala se za bohatého Žida, který má víc peněz než on sám, a pak se s ním rozvedla, za Schulmana, ocelářského magnáta, říká vám to jméno něco? Neříkalo. Má mnohem víc, než může za celý život utratit, i kdyby chtěla, nehledě na to, že jakožto jediná dcera zdědí i polovinu jeho majetku. Myslí to dobře, chce jen chránit tatínka, ujistit se, že ho někdo nevodí za nos. Stačilo by tedy udělat jedinou věc, poslat za ní tohoto mladého muže – ukázal na Gabiho, který seděl po většinu času u stolu mlčky, jedl způsobně a beze spěchu a ve správných okamžicích se usmíval –, aby viděla, že peníze půjdou slušným lidem, a ne nějakým izraelským šejdířům. Když tohle řekl, Gabi se postavil a honem se snažil spolknout sousto lahodného rustikálního chleba, které si právě vložil do úst. Pohlédl překvapeně na Mešulama a v očích nadřízeného spatřil jiskřičku uznání. Odlet do New Yorku byl stanoven na příští týden.

Od toho dne, co se Gabi nastěhoval do samostatné obytné jednotky vedle Mešulamova domu v Hollywoodu, uplynulo už pár měsíců. Líbilo se mu tady. Opravdu to tu něčím připomínalo kibuc, jak Gabi brzy zjistil, ale na rozdíl od kibucu měl dům vlastní zahrádku, stál uprostřed řady jednopatrových domků a co by kamenem dohodil se rozkládala pláž s jemným bělostným pískem proti azurově modrému oceánu, v jehož teplých vlnách se koupaly dívky vnadných tvarů. Často navštěvoval zdejší multikino a bloumal z jednoho kinosálu do druhého, v každém se promítal pořád dokola jeden film.

Měl štěstí, že se ve zdejší pobočce Židovského národního fondu právě uvolnily dvě řadové pracovní pozice. Byly sice určené místním zaměstnancům, Američanům, ale nebyl problém obstarat dočasné pracovní povolení i pro izraelského zaměstnance na dobu, než se vyřídí nezbytné náležitosti. Nejprve se Gabi seznámil se zaměstnanci kanceláře a s jejich pracovní náplní: styk s lokálními židovskými organizacemi, pořádání domácích dýchánků, vytipování možných dárců a udržování kontaktu s nimi, organizování oficiálních cest do Izraele, rozmisťování modrých plechových pokladniček Židovského národního fondu pro drobné dárce a jejich pravidelné vybírání. Občas doprovázel Gabi Mešulama na schůzku s klientem a zbylý čas trávil v kanceláři. Prvním projektem, který dělal úplně sám, bylo uspořádání dvou přednášek bývalého izraelského ministra spravedlnosti Dana Meridora v místních domovech pro seniory.

Práce to byla zajímavá a nepříliš náročná. Spočítal si sice, že jako stěhovák by si přišel na lepší peníze, ale plat měl i tak slušný a výdaje minimální. Pravidelný styk se zámožnými klienty, kteří se celý život hnali za bohatstvím a dopracovali se k obrovskému jmění, ale nakonec zůstali sami a nevěděli, co si se svými penězi počít, ho něčemu naučil: každý nakonec seschne, uvadne, a když má štěstí, sejde ze světa v úzkém kruhu nejbližších – zatímco peníze, kvůli kterým se tolik nadřel, se rozlétnou okolo jako opadané listí, které někdo zapomněl shrabat.

Ani po těch několika měsících se v Mešulamovi úplně nevyznal. Nechápal, jak to má se svou manželkou, neměl tušení, co ho vedlo k tomu dát práci a přístřeší klukovi, kterého sotva znal. Nevěděl ani, co vlastně Mešulam dělá ve svém volném čase. Občas slyšel nezřetelné hlasy, kroky někoho dalšího na dřevěné podlaze nebo hluboko v noci šramocení klíče v zámku – Gabi spal lehkým spánkem a vždycky se probudil, zvedl hlavu a podíval se na hodinky, většinou byly tak tři nebo čtyři ráno, a zase usnul, ale když se nazítří ráno v půl deváté sešli, aby společně vyrazili do kanceláře, vypadal Mešulam pokaždé odpočatě a jako ze škatulky. Gabi se párkrát pokusil z něj otázkami vytáhnout něco o jeho soukromém životě, zajímal se, jak je na tom tchán a zdali to vypadá, že se jeho manželka někdy vrátí do Států, anebo se zeptal, jestli včera večer podnikal něco zajímavého. Ale Mešulamovi viditelně nebylo do řeči a Gabi ty pokusy časem vzdal. Vycítil, že je Mešulam osamělý. Že v sobě chová jistou zatrpklost.

Jennifer Schulmanová-Zimmermanová měla prostorný byt s obrovskou terasou. V každém koutě, kam jen příchozímu padl zrak, byly fialové předměty – polštáře, rámy obrazů, záclony, dokonce i blůza, kterou měla na sobě. Posadili se na terasu a upíjeli vychlazenou citronádu. Měla velké modré oči a vlasy jako slámu – byla to korpulentní, na pohled nezajímavá žena, ale příjemná a vtipná společnice. O penězích skoro nemluvila, vyptávala se jen na Izrael, na kibuc, na službu v armádě. Gabi se řídil tím, co mu Mešulam kladl na srdce – na její otázky odpovídal věcně, nechal přirozeně plynout nezávaznou konverzaci o všem a o ničem, vyptával se jí na byt, na zálibu ve fialové, na dětství a otce, na její děti a jediné vnouče. V duchu si odškrtl další osamělou ženu, která podobně jako její otec žije pustý život, utopený v pohodlí a penězích, ale bez schopnosti se z nich skutečně radovat, ženu, která tak jako mnozí jiní dárci nejvíc prahla po tom, aby mohla strávit pár hodin s někým, kdo jí bude nevtíravě přitakávat a pochlebovat.

Ale pak se domů vrátil její přítel. Představila ho jako svého „mladého milence“. Jmenoval se Erwin a pracoval jako psychiatr pro basketbalový klub New Jersey Nets. Byl to energický, podsaditý muž o tři roky mladší než ona, s kudrnatými vlasy a vousy a plnými rty. Všichni tři pak společně vyrazili na večeři do vyhlášené italské restaurace a Gabimu s nimi bylo tak dobře, že úplně zapomněl vnímat čas. V duchu se omluvil Jennifer, že nad ní vynesl soud příliš rychle a automaticky si odškrtl její jméno. A totéž platilo o New Yorku – bylo to docela jiné město než to, v němž strávil prvních několik dní po příletu do Ameriky, město lehkomyslné, bouřlivé a zábavné, a čím déle teklo víno proudem, tím víc se Gabimu líbili i ti dva.

S Erwinem si Gabi povídal o dopingových skandálech hráčů NBA a Erwin Gabimu slíbil, že mu sežene lístky na zápas Nets, až přijedou hrát do Miami. Oba Gabimu vyprávěli o své návštěvě Izraele, o tom, jak cestovali po Galileji, o úžasném olivovém oleji, který se tam drtí a lisuje mezi prastarými mlýnskými kameny, o hrobech světců v Safedu, o vynikající restauraci v Roš Pině – a Gabi, který se celý život považoval za galilejského patriota, neznal žádné z těch míst, o kterých mluvili, a Erwinovi řekl, že až přijedou do Izraele příště, musí spolu zajít na zápas basketbalového týmu jeho kibucu. Ptali se ho taky na Židovský národní fond a on jim odpovídal, jak uměl, co se dozvěděl od Mešulama, ale víno mu rozvázalo jazyk a po čase přiznal, že je v téhle organizaci nový a teprve se rozkoukává, vždycky věděl, že se fond stará o vysazování lesů, ale netušil, že také shání bohaté mecenáše v Americe. Jennifer řekla, že by ráda nechala vysadit les, který by nesl její jméno, nezávisle na daru jejího otce, poblíž osady, kde žijí její přátelé z Brooklynu, kteří odešli do Izraele. Zavolala pak komusi z Erwinova mobilního telefonu – tenkrát poprvé viděl Gabi takový přístroj normálních rozměrů, a třebaže musela Jennifer mnohokrát opakovat tutéž větu a do sluchátka skoro křičela, Gabiho tenhle poslední výkřik techniky ohromil – a přitom si poznamenala jméno té osady na papírový ubrousek. Když domluvila, pokusila se ten název přeslabikovat: „Ma-alej khejrmeš?“

„Cože?“ Gabi se naklonil dopředu a přimhouřil oči, napínal uši v hluku newyorské ulice. V ruce držel lžičku, na níž ulpěly zbytky crème brûlée. Jennifer se znovu pokusila přečíst jméno na ubrousku. „Maale Chermeš?“ zopakoval po ní Gabi. „Myslím, že jsem to jméno už někde slyšel. Zkusím zjistit víc. To nebude problém. Kde to je?“

Jenny znovu zavolala ze svého mobilu. Když domluvila, řekla: „Judsko a Samaří.“ Gabi trochu překvapeně přikývl, v hlavě se mu vynořila vzpomínka na osadu, kam ho před lety vzala jako stopaře ta ortodoxní rodina v Susitě Rom, tenkrát na útěku z kibucu. Tehdy poprvé a naposled ve svém dosavadním životě zavítal na palestinská území za zelenou linií.

Erwin pronesl: „Ale ne… Nejsou to ti potrhlí osadníci z Brooklynu?“ Gabimu byl Erwin sympatický. Připomínal mu trochu herce Elliota Goulda, tím svým hustým obočím a neodolatelným úsměvem, jen plnovous měl navíc. Po očku si znovu prohlédl Jenny. Tvářila se, že poznámku svého přítele neslyší.

„Takže byste chtěla koupit les a věnovat ho pod svým jménem?“ zeptal se Gabi, aby jí pootevřel poslední ústupová vrátka. Jenny přikývla a usmála se. Modré oči jí plavaly z přemíry vína a Gabimu chvílemi připadalo, že v nich vidí šibalskou jiskřičku flirtu, ale nebyl si jistý – v těchhle věcech se nikdy nevyznal. Pohlédl tázavě na Erwina, který pokrčil rameny a obrátil oči v sloup. „Samozřejmě, postarám se o to,“ uzavřel to Gabi a jedním hltem do sebe obrátil zbytek vína ze sklenice.

Navrhli mu, že může přespat u nich v pokoji pro hosty, ale Gabi už byl tou dobou celý pryč z modrých očí Jennifer a z huňatého obočí jejího přítele, nehledě na to, že mu Mešulam kladl na srdce, aby vztahy s klienty udržoval v mezích profesionality, a měl dojem, že už takhle zašel příliš daleko. Když mu pak nabídli, že ho aspoň doprovodí do hotelu, bránil se: „Ale prosím vás, vždyť bydlíte za rohem. Běžte, zvládnu to sám, vážně.“ Musel jim slíbit, že si vezme taxíka, jen jim vysvětlil, že se chce kousek cesty projít, aby mu po večeři slehlo a nasál atmosféru velkoměsta. Objali se na rozloučenou a Gabi se vydal pěšky ulicemi, dlouhé minuty jen šel a šel, minul jeden blok a pak další a další, kolem lidé a auta a žluté taxíky a restaurace. Doufal, že procházka utiší to bzučení v uších, ale hukot v jeho hlavě neustával, naopak jen sílil, víno mu kolovalo žilami a tepalo ve spáncích, oči i mysl třeštily a otvíraly se dokořán před záplavou podnětů, na jakou nebyl zvyklý. Nakonec spatřil před sebou stanici metra, sešel po schodech dolů, koupil si jízdenku a čekal na nástupišti. Neměl nic proti taxíkům, jen se nemohl nabažit nočního New Yorku a chtěl tenhle večer plný zážitků uzavřít tím, že se sveze podzemkou. Stál na peronu, z ústí tunelu se ozval dunivý, stále hřmotnější lomoz, světla přijíždějící soupravy se tříštila uprostřed hluku, drncání a skřípění brzd na kolejích, z dobře ukrytých reproduktorů se ozvalo nezřetelné huhlavé hlášení stanice, stříbrný vlak zpomalil, až zastavil, dlouhá řada dveří se rozevřela a z vagonu přímo před ním vystoupila opatrným krokem Anna.

Překvapení

Objeví se, když ji nečekáš, přichází v nestřeženém okamžiku. Proklouzne ti za zády, mihne se ti kolem ramen, prosmýkne se před tebou tichými krůčky. Zastihne tě nepřipraveného, poleká tě svou rychlostí, nepředvídatelností. Vnese do tvého života řád, vrhne nové světlo na zdánlivě nesouvisející, nahodilé, bezděčné zákruty života. Dá smysl – tomu, co bylo, i tomu, co má přijít. Hlavně ti ale vrazí ránu přímo mezi oči, až se ti před nimi zatmí. V tu chvíli nepřemýšlíš. Myšlenky přijdou později, po letech, na pahorku uprostřed hor, s tváří obrácenou k vyprahlé poušti, vystavenou mrazivým větrům. Teprve pak se sám sebe zeptáš: kdybys býval tenkrát věděl, co tě čeká, vzdal by ses té lásky?

Uviděl Annu a tentokrát se jí nevyhnul jako před lety na Sinaji, nýbrž vykročil jí vstříc. A tam, na nástupišti bezejmenné stanice newyorského metra, si začali spolu povídat a už nepřestali. Dvě hodiny seděli na lavičce, rámus přijíždějících souprav se přibližoval a zase mizel, ručičky hodin se přehouply přes dvanáctku a sunuly se k ránu.

Vyprávěl jí, jak to bylo tenkrát na Sinaji. O dni, který začal chvěním písečné pláže pod jeho zády při zemětřesení a pokračoval tím, že ji zahlédl, jak přichází s partou neznámých mladých lidí. Jak znervózněl, ve spěchu na sebe hodil svršky, vytratil se z pláže a zamířil domů na sever. Dal se na útěk z útěku. Vyděsil se, že by ho Anna mohla poznat a prozradit ho. Vždycky mu vrtalo hlavou, jestli ho tenkrát na pláži zahlédla. Ne, nezahlédla. Dokonce ani to zemětřesení nezaznamenala. Ale i kdyby si ho všimla, určitě by mu prozrazení nehrozilo. Mlhavě si vzpomínala, že tenkrát zmizel a pátralo se po něm. Ale v té době, zvlášť tenkrát na Sinaji, byla soustředěná hlavně sama na sebe a skoro nevnímala, co se děje kolem. Zamilovala se do německého dobrovolníka jménem Lothar, opustila kvůli němu na několik měsíců školu, jen se s ním poflakovala, kouřila, dělala všechno, co dělá šestnáctiletá holka z kibucu, která právě objevila velký svět tam venku za humny. Na Sinaji zůstali asi dva měsíce, tak nějak, a pokud si dobře pamatuje, ty dva měsíce nedělala nic jiného, než že milovala Lothara. Gabi se zasmál. Tenkrát úplně zpanikařil, když ji tam spatřil, a jí to přitom bylo úplně jedno. Člověk je občas tak pohlcený sám sebou, řekl jí, až skoro zapomene, že pro ostatní není středem vesmíru. Vyprávěl jí o útěku. Uniforma elitní jednotky Golani. Nejrůznější zážitky ze stopování. Ta osada – léta si na ni nevzpomněl a dneska večer jako by ji zase viděl živě přímo před sebou: nízké domky, rodina, která mu nabídla nocleh ve stísněném dětském pokojíku, kamenitá zem a hřebeny hor okolo. Někdy to tak bývá, řekla Anna se zasněným pohledem, občas se zčistajasna něco stane, člověku vytane vzpomínka, nápad, a má to svůj důvod a smysl. Odtrhla se pohledem od protějšího nástupiště, od mohutných ocelových sloupů a potkanů pobíhajících mezi kolejemi a upřela zrak na Gabiho. Usmála se a nespouštěla z něj oči. Gabi už skoro natáhl ruku, aby se prstem dotkl půvabného ďolíčku v její tváři.

Pověděl Anně o svých zkratech, o záchvatech zuřivosti, o tom, jak se v jeho nitru tenkrát na Sinaji rozhostil naprostý klid. Anna se omluvila, že mu tenhle klid tak zkazila, a vtom se do stanice opět hřmotně přiřítil další vlak a Gabi se zeptal: „Nechceš se kousek svézt, ať tu takhle netrčíme?“

Nastoupili do soupravy metra a posadili se na oranžová umělohmotná sedadla. Gabi se zeptal: „A jak to teda dopadlo s Lotharem? Ještě jste spolu?“ Anně se na čele objevila zamračená vráska a pak vyprskla smíchy. „Ty jseš cvok,“ prohlásila a Gabimu se líbilo, jak to řekla.

Pak jí vyprávěl, jak mu na stopu zastavil ten peugeot a v něm tři Arabové, jak nastoupil a okamžitě pocítil tu zlověstnou, stísněnou atmosféru. Jak mu roztrhli košili a ohmatávali ho a osahávali ho v rozkroku a sprostě mu nadávali, a když pochopili, že je kluk, co se za vojáka jen vydává a nemá ani zbraň, vykopli ho z auta a srazili do příkopu u silnice. Strávil s nimi jen pár minut, ale doteď si vybavuje tu smrtelnou hrůzu, vědomí, že tohle je konec, takhle se musí cítit člověk, kterého se chystají zavraždit. Pamatoval si každou vteřinu, pamatoval si taky, že myslel na Annu a na toho modrookého osadníka. Vyprávěl jí, jak ležel ochromený strachem v tom příkopu, omilostněný od jisté smrti, v rukou život, který mu byl darován, hlavou mu zněla věta, kterou si dodneška pamatuje – oko vidí, ucho slyší, i kdybych měl jíti údolím stínu smrti, nebudu se báti zlého, karta se obrátila a jemu najednou přišlo, že tenhle zvláštní den možná nebyl omyl, nýbrž požehnání, dobré znamení něčeho, co má teprve přijít.

A jak potom ve zprávách mluvili o tom vojákovi, který do peugeotu nastoupil po něm. Gabi plakal, když o tom mluvil, a Anna plakala s ním, dva lidé, kteří se skoro neznají, v prázdném vagonu metra v noci nad ránem, a ona položila dlaň na tu jeho a řekla, ty za to nemůžeš, našli by si ho i bez tebe, hledali vojáka, kterého by mohli zabít, a Gabi jí sevřel ruku a mezi přidušenými vzlyky vyrážel: „Promiň,“ a pak zase: „Nevím, co to se mnou je,“ a ona ho hladila po ruce a tišila ho.

Vystoupili z metra, vyšli nahoru a pokračovali mlčky ulicí. Začalo pršet. Zastavili, podívali se k obloze, pak jeden na druhého a šli dál. Déšť sílil. Krátce se zasmála a on se na ni usmál, schoulila se k němu, přivinul si ji k sobě, aby ji chránil před deštěm, a ona řekla: „Vypadá to, že se co nevidět rozběhneme najít nějaký přístřešek, kam se schováme,“ a on odpověděl: „Neboj, za chvíli se to přežene.“ Tečku za jeho poslední větou zajistilo strašlivé zahřmění po blesku, který udeřil vedle nich tak blízko, že to ani jeden z nich ještě nezažil, a vzápětí poté je během pár vteřin promáčela prudká průtrž mračen, a oni stáli jako vrostlí do země, v objetí, bezmocní, vdechovali vůni mokrého svetru, zbytky vyprchaného parfému, slabý závan alkoholu a vůni zmoklého spadaného listí, až nakonec Anna pronesla: „Měli bychom asi jít,“ a Gabi odpověděl: „Proč? Vždyť nám nic nechybí…“ a ona, schovaná v jeho náručí, se hryzla do rtu, usmála se a zamumlala, že má pravdu, nic jim nechybí, ale on ji pořádně neslyšel, a tak se zeptal: „Nebo chybí?“ a ona jen zavrtěla hlavou, schoulená do jeho podpažní jamky, což samo o sobě stačilo, aby byl v tu chvíli šťastný, jako už nebyl celé roky.

Nakonec se déšť utišil. Rozhlédli se kolem sebe. Zůstali na ulici úplně sami, až na dva bezdomovce, kteří se krčili pod stříškou u vchodu do jednoho věžáku, a muže, který pokuřoval opodál v autě se spuštěnými stěrači, jež s vrzáním přejížděly po čelním skle. Vrátili se do metra a svezli se dvě stanice ke Gabiho hotelu. Vysprchovali se, osušili se ručníkem a zalezli si do jedné postele – Anna v Gabiho posledním čistém tričku a trenýrkách, které měl přichystané v kufru na zítřek, a Gabi v našpiněném, ale aspoň suchém oblečení ze včerejška – a oba usnuli, ještě než se stačili zamyslet, co bude dál, protože byli oba tak unavení a hlava se jim točila z takového množství zážitků za jedinou noc, že jim na nic dalšího nezbývala energie.

Ale ráno se jim energie přirozeně vrátila.

Anna se s Lotharem rozešla pár dní po návratu do kibucu ze Sinaje, kde spolu strávili několik měsíců. Snad se bála, že se vydá ve šlépějích své matky, provdané za dobrovolníka v kibucu, který se dva dny po Anniných čtvrtých narozeninách vrátil do své vlasti. Anna se s otcem dál vídala každé dva roky o prázdninách a v osmnácti letech se rozhodla požádat o odklad vojenské služby, aby mohla na rok odjet za ním do Hartlepoolu, zapadlého městečka v severovýchodní Anglii. Rok strávený ve studených a nevlídných končinách byl jako noční můra a Anna si tam uvědomila, že genetika a prostředí jsou dvě zásadně odlišné věci. Tehdy také pochopila, že ne vždy láska zvítězí nade vším a zcela určitě nedokáže překlenout dva světy tak vzdálené, jako je svět holky z kibucu, narozené dvěma ustrašeným ruským Židům, kteří byli ve věku dospívání vrženi do cizí země spalované sluncem a začali tu pěstovat rajčata, a svět mladého floutka z jakéhosi zapadákova v severovýchodní Anglii, jehož rodiče v životě nevytáhli paty ze svého rodiště a ještě v sedmdesáti trávili večery v místní putyce, kde se prolévali pivem a vedli řeči o koních.

„Sex dokáže spojit nespojitelné,“ prohlásila Anna, „a já jsem toho důkazem. Ale láska? Ani náhodou.“ Gabi o tom přemýšlel oné čarovné noci v New Yorku a přemýšlel o tom pořád dál, během dnů a let, které měly přijít. Podle čeho se pozná, že dva lidé k sobě patří? A zvítězí jejich láska nade vším? Tu noc si oba mysleli, že ano. Vždyť Anna vykládala Gabimu o svých rodičích, kteří si byli navzájem tak cizí, právě proto, že ona a Gabi jsou jejich pravým opakem. Vyrůstali ve stejném prostředí, jsou uhnětení ze stejného těsta, dívají se na svět stejnýma očima. Anna vyprávěla Gabimu o svých rodičích, aby mu nepřímo sdělila: my dva jsme jiní než oni.

Analytik

Roni měl pocit, že už ví všechno, co potřebuje: o holkách, pijanech, o bývalých sousedech z kibucu, o velkoměstě. A o podnikání, přinejmenším v téhle konkrétní branži. Ze štiplavého zápachu piva, který ho dřív naplňoval lehkým vzrušením, se mu po dvou letech zvedal žaludek. Občas po očku sledoval hosty u baru a přemítal, proč sem vlastně chodí? Co je tak lákavého na téhle směsici rámusu, alkoholu a spousty cizích lidí uzavřených ve společném prostoru? Podvečerní hodiny strávené na terase v oblaku vonného dýmu marihuany a s pohledem upřeným na slunce zapadající za obzor moře měly pořád něco do sebe, ale už to nebylo nic nového. Málokdy si někoho pozval, aby tam poseděl s ním. Nepotřeboval už nikoho ohromovat. Noci byly jedna jako druhá, pořád titíž lidé, tytéž stokrát vyslechnuté příběhy, tytéž peníze. Do milovaného času krátce po půlnoci se vkradla nechuť, znuděnost, pocit, že tenhle způsob života mu začíná být příliš těsný, příliš malý. Dál pokračoval v bakalářském studiu, přiblížil se konec druhého ročníku a Roni se snažil vybičovat vůli a stimulovat intelekt, ale vedení baru bylo náročné, musel se otáčet, pokud chtěl udržet laťku stejně vysoko jako dřív a být pořád lepší: vyžadovalo to plné nasazení prakticky čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu, bylo třeba skočit po každé příležitosti, která se naskytla, vyjednat si úvěr z banky za lepších podmínek, investovat většinu zisků do dalšího rozvoje. Podnikání se utěšeně rozrůstalo – s Orenem otevřel další bar BaraBush, tentokrát už jako rovnocenný společník s padesátiprocentním podílem, a později prodal zájemcům licenci na otevření třetího baru stejného jména pod jeho dohledem. Teď už byl vlastníkem úspěšného řetězce, ale uspokojení mu to nepřinášelo. Uvažoval o tom, že ukončí spolupráci s Orenem Azulajem, který se postupem času ukázal jako člověk namyšlený a líný, a že si otevře nový bar – a ten bude jenom jeho. Ale svět telavivských nočních podniků mu teď připadal zatuchlý, načichlý zvětralým pivem. Za barem poslouchal s očima dokořán a ušima nastraženýma o dalekých světech, o velkolepých možnostech. Postupem času ustoupila únava chuti pustit se do nových výzev, znuděnost se přerodila v ambice nového druhu.

Ariel patřil ke stálým hostům baru BaraBush, byl jedním z těch, co tu sedávali po půlnoci a u kterých se Roni rád zastavil na kus řeči. Ariel nebalil holky, živil se jako účetní a mluvil o podnikatelských nápadech, které Ronimu připadaly ulítlé a poněkud nepoužitelné: dovoz automatů na polévky z Japonska, tovární výroba přenosných klimatizací, noční klub s názvem „Školka po zavíračce“, který by fungoval v prostorách mateřské školy vždycky v noci, kdy má zařízení pro předškolní děti zavřeno. A Roni mu naslouchal s jistým pobavením, ale současně s nadějí, že jednou se v té hromadě balastu objeví nápad, který bude stát za to.

Jednoho dne začátkem zimy přišel Ariel s kamarádem. V baru byl ten večer klid a Roni si k nim po čase přisedl. Arielův kamarád přijel do Izraele z Bostonu, kde dostali všichni zaměstnanci na vánoční svátky dovolenou. Pracoval tam ve společnosti poskytující strategické poradenství. Roni nevěděl, co si pod tou prací přesně představit, ale když kamarád odešel, Ariel mu polohlasem sdělil, kolik si letos vydělal a nakolik si přijde napřesrok, Roni se ohlédl k baru a připadal si trapně.

Roni by býval nejspíš na tuhle epizodu zapomněl, nebýt toho, že se Arielův kamarád nazítří objevil v baru znovu, tentokrát v doprovodu dalšího mladého muže, kterého Roni okamžitě poznal. Byl to Idan Lowenhoff, který s ním sloužil v elitní jednotce, jen patřil ke starším rekrutům. S úsměvem si potřásli rukama. Stejně jako jeho kamarád vystudoval Idan prestižní obchodní školu v New Yorku a pracoval teď jako investiční manažer pro Goldman-Sachs. „A co ty?“ zeptal se Roniho a rozhlédl se kolem sebe. „Skvělej podnik. Ten je tvůj?“ Roni přikývl a připadal si stejně uboze jako večer předtím. Znovu ho to táhlo k místu, kde za barem seděli, znovu nerozuměl polovině z toho, o čem se bavili, a když Idan odešel na záchod, tentokrát bylo na tom druhém kamarádovi, který byl už docela pod parou, aby Ronimu pošeptal do ucha výši Idanova ročního bonusu.

Nejen z těch astronomických částek se Ronimu zatočila hlava, stejný účinek na něj mělo i vědomí, že tihle lidé žijí opravdový život, nejen jakousi nepovedenou hru na něj. Jsou v ohnisku dění, na vrcholu světové ekonomiky, kde se točí opravdové peníze, spravují portfolia v hodnotě milionů dolarů, poskytují poradenství největším koncernům světa. Hned jak odešli, posadil se na jejich místo Oren Azulaj a probíral s jakýmsi mladým klukem z předměstí Haify nápad na otevření megaklubu v bývalém hangáru telavivského přístavu. Azulaj se svým arogantním vystupováním a přehnaným sebevědomím mu najednou připadal jako úplná nula.

Idan, někdejší voják elitního bojového komanda a dnes finanční analytik na Wall Street, přicházel do baru BaraBush celý týden, večer co večer. Jeho matka bydlela kousek odsud a po večeři potřeboval vždycky vyrazit na chvíli ven trochu se provětrat. Někdy přišel s pár dalšími kumpány, jindy zapadl do baru pozdě v noci po večeru stráveném jinde, ale za ten týden se z něj a Roniho stali kamarádi. Vyprávěl mu o své kariéře a Roni hltal každé jeho slovo: studium práv a rychlý postup v jedné velké advokátní kanceláři v Tel Avivu, bankovní půjčka ve výši několika desítek tisíc dolarů, studium obchodního managementu na prestižní MIT v Bostonu, ještě za studií stáž v Goldman-Sachs, nabídka práce v této investičně bankovní společnosti hned po absolvování školy, postup v platovém i kariérním žebříčku a přestěhování do New Yorku. I jeho práce zněla zajímavě: vysoce konkurenční a kreativní prostředí, kde na každém kroku čekají příležitosti i nástrahy. Práce dlouho do noci a obrovské peníze. Idan používal slova, která Roniho uším zněla jako cizí hatmatilka – private equity, hedgeové fondy, margin call –, ale poslouchal jako u vytržení. A Idan řekl, že když bude Roni chtít, pomůže mu. „Máš za sebou slušnou praxi v podnikání,“ prohlásil. „Založil jsi řetězec barů, přišel se zbrusu novým konceptem… Do sívíčka to vyplníme pěkně tak, aby na to slyšeli: podnikatel v oblasti gastronomie a zábavy. To je jak butikovej prodejce pracovní obuvi,“ zasmál se Idan. „A napíšeme tam taky o kibucu, že jsi vyrůstal v tomhle socialistickým kolektivistickým prostředí. To je sejme.“ Roni se usmál. „To bychom tam mohli rovnou dát, že jsem sirotek. Jak z pohádky o Popelce.“ „Ty jseš sirotek?“ vykřikl Idan. „Děláš si srandu? To je bomba, hele, tebe vezmou, ani nemrkneš, naservírujeme jim tvůj srdceryvnej příběh a je vymalováno.“ Roni se usmíval až do chvíle, kdy Idan dodal: „Ovšem musíš dodělat bakaláře s červeným diplomem. Co studuješ? Ekonomiku?“ Roni přikývl, ale cítil, jak mu ta otázka vzala vítr z plachet. Do konce bakalářského studia mu ještě chybělo dost zkoušek a ne všechny dosavadní známky byly skvělé. „Podívej,“ nedal se tím odradit Idan, když si všiml výrazu v Roniho tváři, „tady neexistujou žádné zkratky. Musíš prostě zabrat, opřít se do toho a zamakat. Ale ta investice se mnohonásobně vyplatí. To je úplně jinej svět. New York se ti bude líbit, uvidíš, to se s Tel Avivem nedá vůbec srovnat. Tam jseš v ohnisku dění. Půlka naší golanský brigády už je tam taky.“

Roni měl toho večera za barem plné ruce práce, vstoupil do obvyklého víru, ale zatímco pobíhal z kuchyně k baru a od baru ke stolům, v hlavě mu jako ozvěna doznívala Idanova slova. Další den večer přišel Idan do baru jako obvykle a zeptal se Roniho, jestli si už stáhl z internetu přihlášku a další formuláře, aby si je společně prošli. Roni řekl, že se k tomu nedostal. Že neví, jestli je to opravdu pro něj. Než dokončí bakaláře, bude to trvat ještě minimálně rok, a jestli k tomu potřebuje červený diplom, bude si muset najít víc času na studium. A pak další dva roky v New Yorku, všechno v angličtině, nemluvě o tom, že na studium nemá prachy a vzít si tak vysokou půjčku by měl strach. „Člověk má velký oči,“ řekl. „Co mi chybí? Mám prosperující podnik a solidní příjem, žiju si celkem slušně.“

„Já vím, tý půjčky se lidi bojej,“ řekl Idan. „Je to spousta peněz, ale když budeš makat, máš to za pět let splacený a k tomu džob na Wall Street. To je střecha světa.“ Idan se zazubil a dodal: „A co si budem povídat, potom co jsi v kibucu dělal u dobytka, zvládl jsi výcvik u elitní jednotky a dokázal jsi vlastníma rukama vybudovat tenhle podnik, bude to pro tebe brnkačka. Já ti říkám, že na to máš.“

„Ale zvládnu to? Je to přece jen běh na dlouhou trať. A co s tou angličtinou?“

„Angličtinu máš dobrou,“ odpověděl Idan. „Slyšel jsem tě tuhle, jak si povídáš s turisty. A běh na dlouhou trať to je, to nepopírám. Jenže to uteče jako voda. Ale samozřejmě jestli jseš v životě spokojenej, jsem jenom rád a nech to plavat.“

Roni neodpověděl, jen otíral pivní sklenici a hleděl na Idana, v hlavě si přitom rychle počítal a uvědomil si, no jo, jak dlouho už jsem nemluvil se strýcem Jaronem? V tu chvíli na něj mávla krásná dívka od jednoho stolku, že si chce objednat, Roni se usmál a vyšel ji obsloužit. Dokonce i Idan, který ho tak dobře neznal, zaznamenal v tom úsměvu jakousi ustaranost.

Večeře

Mešulam byl nadmíru spokojen s tím, jak Gabi v New Yorku pořídil. S Jennifer Zimmermanovou-Schulmanovou i s jejím otcem mluvil po telefonu a oba zněli nadšeně, a Mešulama navíc potěšilo, že Jennifer nad rámec otcova daru hodlá financovat v Izraeli výsadbu lesa. „Tomu říkám slibný začátek,“ prohlásil jednoho večera, zatímco na zahrádce před domem griloval steaky a upíjel přitom pivo z lahve. Stačí chtít a Gabi postoupí v organizaci na vyšší pozici. „A hlavně,“ pokračoval jeho šéf, zatímco kleštičkami obracel krvavý steak a kapky krve a tuku stékající na rozžhavené uhlí pod roštem syčivě rozněcovaly plameny, „děláš něco pro svou zemi. Jde nám o sionismus, ne?“

Sám Gabi by možná po letech připustil, že Mešulamovy řeči o sionismu a snad i o kariérním postupu dokázaly v jeho nitru zahrát na citlivou strunu. Ale zrovna v té době byl duší úplně jinde, celé jeho srdce uchvátila Anna. Pořád ještě ho obestírala záře těch čtyřiadvaceti hodin strávených s ní. Společně se vznesli do nadoblačných výšin a teď pro ně nebylo snadné vrátit se zpět na pevnou zem – čas jako by se jim tehdy zastavil a každá jejich myšlenka jen víc a víc rozněcovala oheň v jejich srdcích, stejně jako ten tuk skapávající na řeřavé uhlíky Mešulamova zahradního grilu. Gabi se Mešulama zeptal, jestli by u něj mohla přespávat přítelkyně, a pozorně se snažil přečíst výraz ve tváři svého nadřízeného – je v něm překvapení, zklamání, obavy? –, když mu odpovídal: „Jistě.“ O tři týdny později se rozechvěle objali na letišti, jakmile vyšla do příletové haly s velkým batohem na zádech, do kterého si sbalila všechno, co měla, všechno, co potřebovala.

A Gabi nepotřeboval nic než ji. Následující měsíce prožili společně jako dlouhé a dokonalé líbánky. Přívětivé floridské počasí, přízemní domek se zahrádkou, sytě tyrkysové moře, podél něhož se večer co večer procházeli a drželi se za ruku, filmy ve zdejším multikinu. Většinou si společně uvařili večeři a pak se svalili na kanape, odkud se koukali na video. Občas si od Mešulama půjčili auto a vyjeli si na výlet po Floridě a okolí: moře, krokodýli, ospalá jižanská městečka, která jako by vystoupila ze stařičkých filmů pro pamětníky.

Anna pracovala jako servírka v restauraci na mořském pobřeží a občas Gabiho doprovázela na schůzkách s mecenáši. To byl jeden z úkolů, které Mešulam Gabimu po úspěchu v New Yorku s radostí přenechal, a Gabi byl také rád, že může jednou za čas vystoupit z kancelářského stereotypu, který obnášel bezpočet telefonátů do židovských institucí a potenciálním či stávajícím dárcům, pořádání domácích dýchánků pro Mešulama a organizaci dalších akcí. Schůzky s mecenáši měly v sobě cosi osvěžujícího a Gabi zjistil, že má většinu těch staříků celkem rád, bavilo ho poslouchat jejich vyprávění. Mešulam souhlasil s nápadem, že se Anna schůzek může také účastnit, dobře totiž věděl, že staříkům není společnost krásných mladých dívek nikdy proti mysli, tím spíš, když jde o rodilou Izraelku pocházející z kibucu (o otci cizinci, který se v kibucu nachomýtl jako dobrovolník, se taktně pomlčelo), a Gabi s Annou byli šťastní, protože mohli takhle trávit spolu čas u večeře, a to často i v prvotřídních restauracích s vynikajícím vínem i jídlem, za které nejenže nemuseli utratit ani cent, ale ještě za to všechno dostali zaplaceno. Staříci byli většinou milí a neškodní džentlmeni, vděční za to, že mohou strávit večer ve společnosti dvou sympatických mladých lidí. Jen jednou se stalo, že se klient pokusil Annu pozvat na další schůzku jen ve dvou, a dokonce navrhl, že přepíše část dědictví na její jméno. Mešulamovi se ale podařilo z téhle ožehavé situace vybruslit se ctí.

Jednou večer takhle seděli v restauraci se Samuelem Laxem, židovským milionářem, který se do zámožné rodiny už narodil       – jeho otec si přišel na slušné jmění při obchodování s nemovitostmi v Chicagu po druhé světové válce a syn na jeho odkaz navázal, bohatství dále rozmnožoval a začal podnikat i v jiných odvětvích, kde byl neméně úspěšný, například ve výrobě papírového zboží a zejména pak papírových kelímků na „kávu s sebou“, dokonce byl dlouhou dobu nejvýznamnějším výrobcem těchto produktů, dokud odběratelé neobjevili Čínu.

Hlavním tématem hovoru při těchhle schůzkách byl samozřejmě stát Izrael: jeho budoucnost, domácí politika, zahraniční vztahy. Mecenáši byli zapálení sionisté a Gabiho úkolem bylo jejich lásku k Izraeli ještě víc rozdmýchávat. Gabi se ale rád pokoušel rozkrýt za tímhle židovsko-izraelským patriotismem nejrůznější typy lidí: ty, kteří se zabývají hlavně sami sebou, kladou důraz na seznam vlastních podnikatelských úspěchů a mluví hlavně o penězích; ty zahořklé, kteří se soustředí na nejbližší příbuzné, co je zklamali či opustili; ty zvídavé a otevřené, kteří toho sami hodně věděli, sypali z rukávu zábavné historky z cest po světě a vyprávění o překvapivých setkáních a se zájmem kladli spousty dotazů. Lex patřil k poslední jmenované skupině. Vyptával se jich na život v kibucu, na jejich rodinné zázemí, na dětství, vyprávěl o tom, jak v šedesátých letech navštívil několik kibuců, dokonce chtěl v Galileji postavit továrnu na výrobu papírových kelímků, ale v Izraeli by v té době nikoho ani nenapadlo pít kávu z něčeho takového.

Když se Lex vyptal mladé dvojice na jejich životní osudy, zajímal se, co s nimi bude dál. Podívali se jeden na druhého. O budoucnosti se spolu bavili už několikrát. Gabi by tu rád ještě nějakou dobu zůstal. Trochu by si našetřil a pak by se možná vrátil do kibucu, anebo by odjel do Tel Avivu za bratrem, ještě neví. Anna řekla, že by ráda šla studovat, ale neví kde a neví co. Na telavivské univerzitě, řekl Lex, je škola obchodního managementu, která nese jméno jeho otce. Jeho rodina věnovala škole slušný finanční obnos, až budou příště v Tel Avivu, ať se zajdou podívat na ceduli, která visí na budově v univerzitním areálu. Když tohle řekl, upřel své laskavé oči na Annu a zeptal se: „Nechtěla byste jít studovat tam? Myslím, že by se vám tam mohlo líbit. Dokážu u druhých poznat, když mají dobré instinkty, inteligenci a odvahu. A tyhle tři věci jsou v podnikání nakonec nejdůležitější, i když samozřejmě najdete takové, kteří to dotáhli daleko i bez nich. Myslím, že nám v Izraeli chybějí lidé, kteří by do tamního prostředí vnášeli svěžího podnikatelského ducha. A rád vidím v naší škole dívky.“

Vidlička v Annině ruce, která právě donesla k jejím ústům kousek opečené brambory, se zastavila ve vzduchu a Anna upřela na Samuela doširoka otevřené oči nevinného telátka. Pak vidličku opatrně odložila na stůl, zamžikala a sklopila zrak k talíři. Lex a Gabi ji celou dobu beze slova pozorovali. „No, to jsem… Nikdy mě nenapadlo, že bych… Tedy, děkuju… Já…“ Usmála se. Očima vyhledala Gabiho, a když se jejich pohledy střetly, spatřila v jeho zracích stopy tázavého výrazu a mírného smutku.

Když se ten večer vrátili domů, ve spáncích jim tepalo pár vypitých dvojek vína, pomilovali se a pak jen tak leželi v objetí, zmožení a ospalí. „To bylo zajímavé, co říkal,“ pronesla Anna.

„O čem? Říkal spoustu zajímavých věcí,“ odvětil Gabi.

„O té škole. O podnikání. V životě by mě nenapadlo dát se tímhle směrem, ale jsou lidi, který dokážou odhadnout, co v tobě je. Nemyslíš?“

„Anebo ses mu prostě líbila. Další starej záletník, co se snaží zapůsobit penězi a lichotkami. Navíc vypadal oproti těm ostatním staříkům docela mladě. Ne? Má pořád černé vlasy.“

Anna se zasmála. „Ty hlupáčku. To sis nevšiml, že je teplej?“

„Teplej? A jak jsem to měl poznat?“

„Bylo to úplně jasný. Podle toho, jak se na mě díval. A jak na tebe. A taky se nikdy nezmínil o vlastní rodině. A měl obarvený vlasy, no fakt, prostě bylo vidět, že o svůj vzhled mnohem víc pečuje než ostatní staříci, co se s nimi scházíme.“

„Víš to určitě?“ ujišťoval se Gabi.

„Jo. Stoprocentně,“ řekla. „Ale tys mi neodpověděl. Co si myslíš o tom, že bych šla studovat obchodní management?“

Gabi ji hladil po plochém břiše a chvíli nad tím přemýšlel. Nelíbilo se mu, jak jí Lex tyhle věci říkal. Teď když vyvstala možnost, že za milionářovými slovy nemusela být snaha se jí dvořit, jaký má z toho pocit? Pořád se mu to nějak nelíbilo.

„A právě proto,“ pokračovala Anna, než jí odpověděl, „že vlastně nebylo v jeho zištným zájmu mi tyhle věci říkat, je to celkem velká poklona. Ne?“

„Jo, zní to dobře,“ řekl Gabi. „Jestli teda myslíš, že by tě to bavilo.“ A po pár minutách zírání do stropu se zeptal: „Takže se vrátíme do Tel Avivu?“

„A ty bys to chtěl?“ zeptala se.

Gabi chtěl cokoli, hlavně když v tom bude i ona, a takhle jí to také řekl. Obrátila se ve tmě k němu a vzala jeho hlavu do svých drobných dlaní. „Miluju tě, hrozně moc, Gabi. Měla jsem takový štěstí, že mi tě osud přihrál.“ Hlas se jí trochu třásl. Políbila ho krátce na rty. „Mě že osud přihrál tobě? To spíš naopak,“ odpověděl. „Takový štěstí,“ špitla znovu, ale hlas se jí tentokrát zajíkl a propukla v neskrývaný pláč a Gabi cítil, že se přes něj valí obrovská vlna, v níž se může utopit, z očí mu také stékaly slzy, pevně ji objal a neříkal nic. Občas ho napadalo, co na něm ona může vidět, proč ho miluje. Vždyť mohla upoutat pozornost mnoha jiných mužů, ostatně opakovaně se o tom sama přesvědčila. Většinou si na to odpověděl tím, že si zkrátka dobře rozuměli. Byli spolu šťastní, a to je celé, proč zbytečně pátrat po dalších důvodech. Když ji měl vedle sebe, cítil se úplný.

Návrat

Žít v Tel Avivu znamená žít mezi sloupy elektrického vedení, solárními ohřívači vody, rozpraskanou omítkou a spoustou mladých lidí, mezi stromy a obchody, které jsou otevřené dost dlouho do noci na to, aby člověk neměl pocit, že mu ujel vlak ke štěstí. Anna každé ráno odcházela na autobus, který ji odvezl na univerzitu, a vracela se až večer. Gabi vstával později, uklidil, uvařil dobrou večeři a pak přemýšlel, co si počít s volným časem. Roniho spolužák z kibucu si založil firmu na roznášení letáků, a tak Gabi tři dny v týdnu cpal letáky do škvír v poštovních schránkách anebo umisťoval vizitky eskortní služby za stěrače aut speciální technikou, kterou, jak byl přesvědčen, sám vynalezl a která spočívala v tom, že šel po chodníku podél zaparkovaných aut, a když je míjel, vyhodil vizitku obloukem do vzduchu tak, aby přistála na čelním skle a sama sklouzla za stěrač. Za krátkou dobu dosáhl povýšení a měl pod sebou pět jiných zaměstnanců, kteří roznášeli letáky do schránek a zastrkovali vizitky za stěrače aut místo něj. To jim trochu vylepšilo domácí rozpočet a spolu s příspěvkem od Sama Lexe, který Annu na studiích podporoval, a zbytkem úspor od strýce Jarona už s penězi celkem pohodlně vyšli.

Anna přinesla univerzitní katalog a několik večerů strávili tím, že v něm listovali a pročítali si seznamy přednášek a studijních programů, z nichž většina vyhlížela slibně: historie, kriminologie, ekonomie, dějiny filmu. Ale pokaždé se vyrojily tytéž otázky: je tohle skutečně obor pro mě? A co budu s tímhle diplomem dělat dál? Máme dost peněz na to, abychom utáhli domácnost dvou studentů, kteří nemají kromě univerzity čas na žádný přivýdělek? A hlavně – chci tohle opravdu v životě dělat? Odpověď zněla vždycky záporně.

Anna prohlásila, že to bere příliš vážně. „Nemusíš teď přece přijímat nějaké rozhodnutí na celý život,“ tvrdila. „Prostě se vydáváš na dlouhou cestu, a pokud po pár letech zjistíš, že to dělat nechceš, a školy necháš, co je na tom špatnýho? Lidí v našem věku, kteří by měli jasno v tom, co chtějí v životě dělat, je jenom málo, a přesto většina z nich jde na vejšku, protože titul je titul, protože studium je samo o sobě obohacující zkušenost, protože…“

„Protože to dělají všichni a protože nemají ponětí, co jinýho si se sebou počít, a protože rodiče na ně tlačí,“ vložil se do toho Gabi.

„Na mě nikdo netlačil,“ bránila se Anna.

„Tys měla štěstí. Přišla jsi na to, co chceš dělat. Já to nevím.“

Nakonec se stejně rozhodl přihlásit se na obor kriminologie, protože mu to znělo exoticky, přitažlivě a skýtalo to jisté vyhlídky na profesní uplatnění. Jenže kriminologie se na telavivské univerzitě neotevírala v bakalářském programu, a tak se přihlásil na vyšší odbornou školu finanční a správní. Aby ho přijali, musel si nejdřív dodělat maturitu a psychometrické testy. Zatímco se na ně připravoval, dál pracoval ve firmě pro distribuci letáků a do prvního ročníku nastoupil, když Anna začala druhý rok studia obchodního managementu. Protože studovali každý jinde, vídali se méně než předchozí rok, ráno měli naspěch a večer se vraceli domů utrmácení a znavení. Jen občas se Gabi dostal na univerzitní kampus i přes den a setkal se s Annou ve školním bufetu.

Gabiho život, doposud klidný a bez větších vzruchů, byť plný nejistot a otázek ohledně budoucnosti, se obrátil vzhůru nohama. Najednou ho zavalily povinnosti a stres, přičemž otázky a nejistoty stran budoucnosti přetrvávaly. Nic už nebylo jako dřív. Už si nedával tak záležet na přípravách dobré večeře. Domácnost zanedbával. Když pracoval, hryzaly ho výčitky, že se nevěnuje studiu, a když studoval, byl nervózní, že nevydělává peníze, že se nedokáže soustředit na četbu nebo mu nepřipadá dost zajímavá. Pasáže věnované kriminologii v univerzitní ročence, kde se popisovaly kurzy věnované sociálnímu pozadí zločinu, psychologickému profilu zločinců, statistikám kriminality, detektivní práci, etickým zásadám při vyšetřování, teorii konfliktu, analýze aktuálních zločinů anebo návštěvám věznic a soudů, vypadaly na první pohled zajímavě a nebylo pochyb, že je to atraktivní obor. Když se ale do té oblasti pohroužil podrobněji a trávil dlouhé hodiny v knihovně četbou sáhodlouhých sociologických, antropologických a biologických studií, začal se ptát sám sebe, co to vůbec dělá a proč mu život utíká mezi prsty.

A pak do toho všeho Anna otěhotněla. A bylo to, jako když se otočí knoflíkem na maximum, všechen ten stres naráz vystřelil do nesnesitelných výšek.

Shodli se na tom, že si dítě nechají. Anna si vzpomněla na svou matku a na otce dobrovolníka, který jim zmizel ze života, ale tohle bylo něco jiného. Gabi je její muž. Anna je jeho žena. Už toho spolu prožili dost, aby věděli, že k sobě patří – aspoň nakolik to člověk může takhle dopředu vědět. Ano, oba studují a žijí ze skromných prostředků, ale Anna vždycky věděla, že nechce mateřství odkládat. Těhotenskému testu z lékárny nevěřili, byli přesvědčení, že oni jsou to jedno procento oproti devětadevadesátiprocentní přesnosti, jíž se těhotenský test chlubil na krabičce. Když vyšli z prvního ultrazvukového vyšetření, při kterém viděli drobounké tepající srdíčko, byli celí zkoprnělí a rozechvělí, Gabi uprostřed ulice vzal Annu kolem ramen, ona se mu zahleděla do očí a oba se na sebe usmáli užaslým úsměvem, který říkal: Páni!

Gabi dokončil první rok studia kriminologie a oznámil na studijním oddělení, že do druhého ročníku už nenastoupí. Rozhodně ne teď, možná někdy v budoucnu. Jeden z nich bude muset vydělávat. Anna neprotestovala. Oběma bylo jasné, že její diplom je důležitější než jeho. Že ona má na rozdíl od něj jasno v tom, čeho chce v životě dosáhnout – nejdřív diplom a pak kariéra v podnikání. A dluží to nejen sobě a fakultě, ale také Samuelu Laxovi. A svým způsobem, jak oba vnímali, i tomu dosud nenarozenému miminku a nové rodině, kterou bude třeba zaopatřit.

Peněženka

Dva dny po příletu do New Yorku našel Roni ve sněhu peněženku. Byla to naditá, boubelatá dámská peněženka. Uvnitř byly skoro dva tisíce dolarů v hotovosti. Roni to vzal jako něco naprosto přirozeného, na co byl v životě zvyklý: svět mu nastavuje laskavou tvář. Pamatoval si větu, kterou mu jednou při basketbalovém tréninku řekl Baruch Šeni: Štěstí přeje těm nejlepším. O pár minut dřív vyšel z prohlídky bytu na Upper West Side, který mu padl do oka, jenže nájem byl trochu moc vysoký a Roni odtamtud odcházel s tím, že si nechá čas na rozmyšlenou. Když našel tu peněženku, otočil se a zamířil rovnou zpátky podepsat nájemní smlouvu. Zaslouží si takový pěkný byt – a ten byt si zaslouží jeho. Tak jako dokázal bez velké námahy vyniknout v basketbalu, v kravíně, v elitní jednotce armády, v barovém podnikání a nakonec i v bakalářském studiu, není důvod si myslet, že se mu nebude dařit i tady v New Yorku, a jako doklad toho se tu před ním jen dva dny po jeho příjezdu objeví ve sněhu šrajtofle napěchovaná penězi. Při prozkoumávání jejího obsahu narazil na řidičák, z jehož fotografie na něj hleděla příjemná tvář mladé černošky. Datum narození měla podobné jako jeho bratr, všiml si. Hlavou mu začaly vířit myšlenky o bratrovi, ale Roni je zaplašil, chtěl se teď soustředit na nález. Přemýšlel, jestli si má dolary nechat a peněženku vrátit, aby ta sympatická černoška dostala zpátky alespoň řidičák, kreditní karty, různé průkazy a další nesmysly, jichž byla peněženka plná. Objevil tam i adresu a rozhodl se, že jí všechny doklady pošle poštou. Byl spokojený, jak dobře to vymyslel a jak se zachoval morálně správně. Ano, štěstí přeje těm nejlepším.

Manažerský studijní program byl náročnější než bakalářské studium v Tel Avivu a vládlo tu znatelně ostřejší konkurenční prostředí. Na přednášky v angličtině si zvykl celkem rychle, ale v prvních měsících mu dalo pořádně zabrat, když se musel hodiny a hodiny prokousávat hromadou povinné četby. Na druhou stranu teď nemusel souběžně se studiem pracovat jako předtím v Tel Avivu. Díky automatické půjčce, na kterou měl nárok každý student MBA, měl peněz dost. Nestačil žasnout, jak to bylo snadné – stačilo dostavit se do nejbližší pobočky Citibank s potvrzením o přijetí a hned si mohl otevřít účet s částkou sto dvacet tisíc dolarů. Jeho poslední rok studia na univerzitě v Tel Avivu začal jako ve zlém snu: dopoledne intenzivní příprava do školy, odpoledne až hluboko do noci bar BaraBush, mezitím hory knih a článků, které musel načíst na diplomový seminář, a do toho Oren Azulaj, který nemínil brát ohledy na novou situaci svého obchodního společníka a na to, že teď nemůže podniku věnovat ani zdaleka tolik času jako dřív – nešlo mu na rozum, proč Roni ztrácí čas studiem na univerzitě. A takhle to trvalo až do konce podzimního semestru, kdy už Ronimu připadal New York dostatečně na dosah a pach zaschlých fleků od piva už mu zvedal žaludek, a tak svůj podíl v baru BaraBush prodal a všechny své síly věnoval dokončení bakalářského programu a uchazečství o studium na titul MBA v New Yorku.

Už v Tel Avivu potkal Roni další Izraelce, kteří se chystali pokračovat po bakaláři na některé z prestižních obchodních vysokých škol v New Yorku a odtamtud pak nastoupit kariéru na Wall Street, ale většinou si s nimi neměl co říct. Byli to synáčkové z bohatých rodin, kteří měli cestu pohodlně vydlážděnou penězi svých zazobaných fotříků, nevěděli, co jsou roky tvrdé dřiny, a dávali arogantně najevo zbytnělé sebevědomí, které se zakládalo na vysoké inteligenci, rozmazlující matce a snadném životě. Dva z nich, Meir Foriner ze Savjonu a Tal Paritzky z Kfar Šemarjahu, byli přijati na stejnou univerzitu v New Yorku. Ale Roni se ve svém okruhu, mezi spolužáky v ročníku, přátelil raději s jinými zahraničními studenty – s jedním Japoncem, jedním Italem a hlavně se Sašou z Bosny – a zpovzdálí sledoval, jak se Meir a Tal usilovně snaží vetřít mezi americké studenty, zvláště zdejší smetánku, bílé anglosaské protestanty z dobrých rodin. Roni je chápal, taky sem nepřijel proto, aby zůstal v izolaci spolu s dalšími cizinci, a nakonec pochopil, že jestli chce proniknout mezi elitu, bude muset zapracovat na budování kontaktů a trochu důkladněji se pustit do „networkingu“ – tohle anglické slovo, značící spřádání pavoučí sítě kontaktů především s Američany, tu slyšel z úst všech kolem aspoň dvacetkrát za den. Ale když viděl, jak se Meir a Tal snaží, jak s nimi chodí chlastat, soutěží s nimi, kdo vypije víc panáků, napodobují jejich styl oblékání, gesta i přízvuk, cítil se nesvůj a radši se vrátil do bezpečné náruče své zahraniční skupinky.

Idan Lowenhoff mu pomáhal a vedl ho jako mentor od samého začátku. Ještě v Izraeli mu pomohl dát dohromady skvělý motivační dopis, kde Roni popsal svůj průlomový podnikatelský úspěch, který dokázal proměnit podobu telavivského nočního života a uvedl na scénu první izraelský „gastrobar“, a vylíčil příběh raketového úspěchu, který začínal tragédií – příběh osiřelého chlapce, jenž ztratil rodiče ve smrtící  dopravní nehodě a vyrůstal v prostém venkovském prostředí kibucu, než se vlastními silami vypracoval a svou přičinlivostí a důmyslem dokázal vybudovat prosperující podnik… V New Yorku pomáhal Idan Ronimu dál, poradil mu, jak nejlépe sestavit rozvrh podle témat kurzů a přednášejících, provedl ho labyrintem školní politiky a propojil ho s několika absolventy a vyučujícími, a především – už od podzimu, kdy začala sezona koktejlových večírků, ho doprovázel a vysvětloval mu, co, kdo a jak.

Koktejlové večírky: desítky finančních společností lovily talenty v řadách studentů nejlepších obchodních škol v New Yorku. Už od prvních měsíců podzimního semestru pořádaly firmy přímo v prostorách kampusů anebo v různých barech po městě koktejly – někdy se jich sešlo i několik ve stejný večer – a sezvaly na ně studenty, kteří tam zhlédli počítačovou prezentaci představující dotyčnou společnost, popíjeli drinky a pokoušeli se přesvědčit její zástupce, že právě oni budou pro pořádající bankovní ústav největším přínosem. Po skončení takového koktejlového dýchánku posílali studenti firmám servilní e-maily a v návaznosti na ně se pak uskutečnila první oťukávací setkání tváří v tvář, po nichž zpravidla následovalo pozvání k přijímacímu pohovoru. Tento proces završovala nabídka letní stáže o prázdninách mezi prvním a druhým ročníkem studia, po níž většinou přišla oficiální nabídka pracovního místa, vázaná na absolvování studia a získání titulu MBA.

Ronimu se to nelíbilo, ale Idan mu vysvětlil, že na tuhle hru zkrátka musí přistoupit, a připravil ho na setkání se zástupci firem i na pracovní pohovory. Na prvních koktejlových večírcích se Roni častokrát znemožnil a cítil se hrozně. Když se nezávazná konverzace stočila ke sportu, byl ztracený, protože nerozuměl baseballové terminologii ani neznal jména hráčů. Pokusil se zavést řeč na basketbal, což byla jeho parketa, ale ani tam se příliš daleko nedostal. Nadhodil jména dvou izraelských hráčů v americké lize, Nadava Henefelda, kterému se přezdívalo „Dove“, a Dorona Sheffera řečeného „Iceman“, Roni si byl jistý, že tady ve Státech je bude každý znát. Nikdo ale netušil, o kom to mluví.

Roni se tedy snažil zapracovat na svých konverzačních dovednostech a současně naléhal na Idana, aby mu zařídil osobní pohovor v Goldman-Sachs. Idan ho ujistil, že na to nezapomíná, nakonec však nabraly události nový, nečekaný směr. Jednoho dne mu přišel e-mail od jisté Dalit Nahariové. Dalit byla Gabiho spolužačka ze základní školy, o čtyři roky mladší než Roni. Byla to dobrá kamarádka Gabiho přítelkyně Anny, která jí pověděla o tom, že Roni teď studuje v New Yorku. Dalit pobývala v New Yorku a okolí už spoustu let, vlastně od doby, co s Annou po skončení služby v armádě cestovaly po světě. Dalit pozvala Roniho na večeři. Anna napsala Ronimu e-mail, kde mu vysvětlila, že je Dalit vdaná a má tři děti, a tak se Roni ze schůzky vykroutil. Neviděl důvod, proč se trmácet až do Plainsboro v New Jersey a trávit celý večer s Dalit a její rodinou, když přitom by měl raději věnovat čas studiu. Ale Dalit s pozváním naléhala tak dlouho, až nakonec svolil. Pamatoval si ji jako krásnou, drobnou jemenskou dívenku a ve slabé chvilce osamělosti se nechal svést představou, že ji možná život vydržované paničky už znudil, že je její manžel někde pryč na služební cestě a ona hledá nezávazné povyražení.

Dveře ale otevřel její manžel, Ind s buclatými tvářemi, kulatým břichem, odulými rty a uhlově černými vlasy rozdělenými po straně pěšinkou. Jeho fantazie se zhroutila jako domeček z karet a definitivně vzala za své ve chvíli, kdy se za manželovými zády objevila Dalit – už nebyla ani drobná, ani krásná. Zatímco kráčel za manželským párem do obýváku, v hlavě už si sumíroval výmluvy, jak co nejrychleji vypadnout. Ve snu by ho nenapadlo, že jejich byt opustí až někdy ve dvě hodiny po půlnoci, obohacený o ten nejcennější kontakt, co se mu doposud podařilo získat.

Džudžhár Rawandeep, manžel Dalit, pocházel z Paňdžábu a byl muslim. A také vysoce postavený zaměstnanec hedgeového fondu, který patřil pod menší investiční banku Goldstein-Liebermann-Weiss Investments. Džudž, jak ho láskyplně oslovovala Dalit, měl rád kibucy a jejich obyvatele, zvláště pak ty, co pocházeli z Galileje, a zakrátko si oblíbil i tohoto mladíka z galilejského kibucu, kterého si Dalit pamatovala z dětství jako talentovaného hráče basketbalu a statečného vojáka a který bavil manžele bezpočtem veselých příhod z dětství v kibucu a z nočního života v Tel Avivu. Na konci večera Džudžhár slíbil, že se pokusí zjistit, zdali v jeho investiční bance neshánějí nové posily, a hned následujícího dne přistála Ronimu v e-mailové schránce pozvánka na koktejlový večírek společnosti Goldstein-Liebermann-Weiss Investments.

Jedním z lovců mladých talentů na koktejlovém večírku byl Alon Pilpeli, zelenooký Izraelec s orlím nosem. Zatímco ukusovali krevetový chlebíček a zapíjeli ho šampaňským ve stylovém baru v centru Manhattanu, padli si Alon Pilpeli a Roni Kupper do oka, anebo jak říkají Američané, připadali si jako dva dávno ztracení kamarádi: Roni zjistil, že Alon není upjatý kravaťák jako Idan Lowenhoff a další, které znal, že je temperamentnější a nespoutanější, a Pilpeli byl z Roniho nadšený, protože – jak sám tvrdil – do baru BaraBush zamířil pokaždé, když navštívil rodnou zemi. O týden později došlo na formální podání žádosti přes internet a následovaly osobní pohovory, na které se Roni pečlivě připravil a uspěl v nich na jedničku. Krátce poté obdržel Roni od investiční banky Goldstein-Liebermann-Weiss pozvání na letní stáž.

Věk

Miki vykoukl poprvé na svět jednoho chladného slunečného dne, vyrazil ze sebe krátké vyděšené zakničení a pak umlknul. A zatímco jeho matce pomáhala v sousední sprše zdravotní sestra se omýt, držel Gabi na klíně ten malý uzlíček zavinutý v prostěradle, pozoroval jeho drobnou vlhkou bradičku a říkal mu: „Teď jsi dvanáct minut na světě,“ a pak: „Teď jsi devatenáct minut na světě,“ a pak: „Teď třiadvacet minut.“ Toto byla první slova, která řekl svému synovi, protože ho nic jiného v tu chvíli nenapadlo.

Gabi dělal Mikimu chůvu. Počáteční chaos vystřídala zakrátko zkušená rutina. Dál synovi říkal, jak dlouho je na světě, stal se z toho zvyk. Prohlásil třeba: „Miki, dnes jsou ti tři měsíce a dva dny a my si dneska vyrazíme na procházku do parku.“ Anna si vzala krátkou mateřskou dovolenou, a když se vrátila ke studiu, zpočátku se snažila být každý den zpátky doma co nejdřív, hlavně dokud ještě kojila, ale postupem času zase začala trávit dlouhé hodiny v univerzitním kampusu jako před porodem. Gabi a Miki spolu dál počítali dny a učili se hýbat ručičkama, usmívat se, obracet se ze zad na bříško a nazpátek a lézt, nechat si růst zoubky, houpat se na houpačce, chodit na procházky do parku a poslouchat poznámky o norském, švédském nebo finském chlapečkovi, které zpočátku lezly Gabimu na nervy, po čase v něm ale začaly probouzet hrdost: jako by lichotky věnované kráse a výjimečnosti děťátka zrcadlily také lichotku jeho vlastní kráse a výjimečnosti, jako by pozornost věnovaná miminku a nejrůznější žertíky („To jste si nechal dovézt z ciziny?“, „Kde se takový dá koupit?“, „Rodiče jsou diplomati?“) měly okouzlit a pobavit především jeho, nikoli ty, kdo je vyslovovali. Cestou domů k odpolednímu spánku ještě nakoupili v potravinách a u zelináře, a když Miki po obědě na dvě hodiny usnul, Gabi uvařil dobrou večeři jako za starých časů, než nastoupil na univerzitu.

Volna mu moc nezbývalo, ale času na přemýšlení měl dost. Chybí mu studium kriminologie? Možná trochu, ale rozhodně ho to nijak zvlášť nepálilo. Měl v plánu načíst si studijní materiály z prvního ročníku, k nimž se mezi přednáškami nedostal, ale hromada papírů na knihovničce vedle jeho postele zůstala celý první rok synova života netknutá. Zato si v čekárně u pediatra při listování časopisem přečetl článek o zakladateli firmy Apple Stevu Jobsovi, který prohlásil, že šel studovat jen proto, že se to od něj očekávalo, a po roce školy nechal, protože nevěděl, co chce v životě dělat, a pochyboval, že mu univerzita pomůže najít na tuhle otázku odpověď. Ze zpětného pohledu, říkal Jobs v tom článku, to bylo nejmoudřejší rozhodnutí, které v životě učinil. Gabimu se ten článek moc líbil – dozvěděl se v něm dokonce, že Jobs vyrůstal s adoptivními rodiči.

Anna se vracela domů pozdě – někdy byl Miki po večeři a vykoupaný, jindy už dokonce spal. Gabimu to připadalo zvláštní, ale když jednou zkusil na to téma zavést řeč, Anna prohlásila, že tohle je typicky šovinistický způsob myšlení, vždyť když chodí do práce otcové a svoje děti skoro nevidí, nikdo jim neřekne ani slovo, ale jakmile jde o matku, najednou všem připadá, že je s ní něco v nepořádku.

„Neříkám, že je s tebou něco v nepořádku,“ bránil se Gabi. „Když se táta nevidí s vlastními dětmi, přijde mi to taky divný.“ Jenže Anna se naštvala. Gabi pochopil, že je pro ni těžké vyrovnat se s nároky a odpovědností, které s sebou mateřství přináší. Potřebovala ještě trochu svobody sama pro sebe. Gabi to chápal a rád jí to poskytl.

„Dnes je ti pět měsíců, dva týdny a tři dny,“ řekl Mikimu a vzal ho na procházku k moři. Chtěl mu obléct dlouhé kalhoty a tričko s dlouhým rukávem, ale Miki se vzpouzel, tvrdohlavě trval na svém, že bude celý rok chodit v letním oblečení, a protože nikdy nenastydl a věčné zápasení s ním bylo vyčerpávající, Gabi nad tím nakonec mávl rukou. Řekl Mikimu: „Dnes je ti šest měsíců a šest dní,“ a vzal ho na vzácnou návštěvu ke strýci Ronimu, který byl pořád zaneprázdněný a neustále ho tlačil čas. „Dnes máš osmiměsíční narozeniny, všechno nejlepší,“ řekl mu po cestě na kroužek pro kojence, kde se nedělalo nic, sloužil jen jako výplň času pro maminky na mateřské – byl tam jediný otec.

„Dnes je ti deset měsíců, jeden týden a jeden den,“ řekl mu v den, kdy přišel na to, že mu Anna lže. Procházel se s Mikim po telavivském přístavišti a krásná mladá dívka se na Mikiho usmála a udělala na něj legrační obličej. Nebylo to samozřejmě nic výjimečného, Miki běžně přitahoval pozornost neznámých lidí a líbilo se mu to – a Gabi častokrát zastavil s kočárkem a nechal Mikiho žvatlat si chvíli s některou ze svých anonymních ctitelek.

Jenže tahle dívka po nezbytném „ťuťu ňuňu paci paci“ najednou prohlásila: „Počkat, není to Miki?“ Byla to Annina spolužačka z vysoké. Poznala Mikiho, protože jí ho Anna ukázala na fotce. Dál ho šimrala na bříšku, hladila ve vláskách a dělala na něj legrační zvuky, až nakonec vzhlédla a zeptala se: „Kde je vlastně teď Anna?“

„Anna?“ zopakoval po ní Gabi, jako by to jméno slyšel poprvé v životě.

„No. Co má za plány, když je dneska děkanský volno?“ Anna mu o volném dni na univerzitě nic neřekla. Gabi rozpačitě pokrčil rameny. „Vlastně co blbnu,“ pokračovala ta dívka, „vždyť přece jela se Samim do Afuly, ne?“ Jaký Sami? Jaká Afula? Gabi už otvíral pusu, aby něco odpověděl, když vtom Miki vyrazil skřek, aby k sobě znovu přitáhl pozornost, což se mu podařilo. Nakonec dívce zazvonil mobil a otec se synem pokračovali v procházce. Dívka jim jen zamávala na rozloučenou, zatímco do sluchátka hovořila s kýmsi, koho oslovovala „miláčku“. Gabi se ani nedozvěděl, jak se Annina spolužačka jmenuje.

Když se toho dne vrátila Anna pozdě večer domů, Gabi se na nic nezeptal a Anna mu nic neřekla. Po mnoha letech přemýšlel nad tím, jestli by mu to bývala vysvětlila, kdyby se tenkrát zeptal. Ale té noci se na ni díval, zatímco spala, a zažíval pocit, který neznal. Ve vzduchu bylo něco nového. Co se to vlastně snažíme světu i sami sobě namluvit? honilo se mu hlavou. Mluvíme o lásce, o tom, že si žijeme dobře a tak dále, a pak tohle. Nekonfrontoval Annu, nevyvolal hádku. Nevyslýchal ji, nehrabal se jí ve věcech, nevyptával se. Neprojížděl jí telefon, zatímco spala, nelistoval v jejích sešitech a nehledal stopy v načmáraných kresbičkách po okraji, nepátral, kam si napsala telefonní číslo nebo poznamenala čas schůzky. Nechtěl poslouchat, jak se trápí, nechtěl slyšet výmluvy, nechtěl se nechat zatáhnout do její sebelítosti ani jí poskytnout příležitost k výčitkám a obviňování. Nechtěl, aby mu předhazovala, že za to může on, protože se jí nedostávalo lásky a tělesné vášně, takže je musela hledat jinde. Možná se bál, že kdyby mu to vysvětlila, měl by pro ni pochopení. Ale on nechtěl mít pochopení. A tak si znovu řekl, že Anna potřebuje ještě nějaký čas sama pro sebe, že potřebuje volnost.

Vzal Mikiho na houpačky a kolotoč na hřišti a řekl mu, že dnes mu je deset měsíců a dva a půl týdne. Když mu bylo jedenáct měsíců a devět dnů, vzal ho na kurz plavání pro kojence a po bazénu Mikiho oblékl do krátkých kalhot a trička s krátkým rukávem, ačkoli byl nejchladnější deštivý den v roce. Jako obyčejně se nenastydl, ale tou dobou trpěl bolestmi kvůli prořezávání zoubků – když plakal, Gabi si ho obvykle přivinul k hrudi a hladil ho po světlých hebounkých vláskách, dokud neusnul jako andílek.

V den svých prvních narozenin Miki zničehonic zamával ručkama jako motýl – rychlé pohyby, zpomalené vteřiny. Anna se podívala s užaslým úsměvem na Gabiho a nevěřícně zavrtěla hlavou. Oči se jí leskly pýchou. Chlapec ze sebe vyrazil slabiku a vykročil vpřed. Jeho první krůček se přeměnil v pád a pád se přeměnil ve výkřik, krátké zaplakání a pak v bleskové lezení po čtyřech s úsměvem na rtech k tátovi, který ho zvedl ze země a posadil si ho na klín, načež všichni propukli ve zvučný zpěv písní „Miki má dnes narozeniny, my máme přání jediný“ a „Hodně štěstí, zdraví“. Pak směl hošík poprvé v životě okusit čokoládový dort a nebylo pochyb o tom, že mu opravdu chutná.

Byli v kibucu, odkud pocházela Anna, u babičky (dědeček poslal z Anglie dopis s blahopřáním, vnuka ještě nikdy neviděl). Ze sousedního kibucu přijel i nevlastní dědeček Josi, který žil s novou přítelkyní, a také prastrýc Jaron, bratr Ašera, Mikiho dávno zesnulého dědečka, který nevycházel z úžasu nad podivuhodnými kousky, které tu blonďaté batole předvádělo. Strýc Roni nepřijel.

Kde přišel Miki ke svým plavým vláskům, nebylo zřejmé. Babička se domnívala, že je musí mít po svém dědovi Angličanovi, pamatovala si jasně, jak jí jednou říkal, že má nordické předky, on sám měl sice hnědé vlasy, ale tváře spíš dorůžova – a celá oblast severovýchodní Anglie byla kdysi osídlená Nory a Švédy, kteří se ještě jako starobylí Vikingové plavili po moři na západ, dokud nenarazili na pevninu. Proto taky se jejich severoanglický přízvuk, který je ze všech variant angličtiny nejhůře srozumitelný, snad až na některé verze skotské angličtiny na sever od nich, tolik svým zvukem a melodií podobá nordickým jazykům. Je to vědecky prokázané, najděte si o tom odborné články, prohlásila babička a Gabi si v duchu slíbil, že to při nejbližší příležitosti ověří na internetu. Blond vlasy Mikimu každopádně zůstaly, jen ty mandlově hnědé oči měl nade vši pochybnost po tátovi.

Neviditelný cukr vlil do malého oslavence neuvěřitelnou energii, ale jakmile se vyčerpal, usnul během pár vteřin v houpací síti na dvorku a spal tvrdě, jen v koutku úst mu ulpěly hnědé drobečky a leskla se tu čerstvá slina. Ostatní zatím v závěru oslavy pili kávu a zabrali se do hovoru dospělých. Sousedé a kamarádi z dětství přicházeli za Annou chvíli obdivovat jejího malého synka a uznale poslouchali její vyprávění o studiích obchodního managementu. Gabi seděl většinu času s Josim, jeho novou přítelkyní a strýcem Jaronem. Chvíli uvažoval, jestli se nemá aspoň na skok zastavit ve svém kibucu, ale nenašel k tomu jediný dobrý důvod. Naopak s radostí přijal pozvání strýce Jarona, aby navštívili jeho kibuc v samém cípu Golanských výšin a zůstali přes noc.

Miki byl v kibucu u strýce Jarona šťastný, a když je takové roční batole šťastné, když vyráží jásavé slabiky, leze hbitě všemi směry a pokouší se rozechvěle o první opatrné krůčky, rodiče se neubrání úsměvu. Anna souhlasila s Gabim, že je tu opravdu nádherně, a když se tak člověk rozhlíží po okolních čedičových horách a nechává si tváře ovívat zdejším čerstvým větrem, připadá si chvílemi jako v nějaké jiné zemi. Měli v plánu vydat se na zpáteční cestu hned po obědě, aby se vyhnuli nejhorším zácpám na konci víkendu, ale Mikimu se tu moc líbilo a z nich jako by spadl všechen stres, takže místo toho všichni tři po obědě usnuli ve velké posteli v pokoji pro hosty, a když se probudili, rozhodli se, že tu zůstanou, dokud je světlo, a pojedou domů až večer: malý oslavenec bude pěkně najedený, vykoupaný a po dvou dnech naplněných až po okraj vzrušujícími zážitky tak zmožený únavou, že tvrdě usne a v autě bude celou cestu spát.

Když se loučili, oči strýce Jarona za silnými skly brýlí se zamžily slzami. „Už je to skoro třicet let,“ řekl přiškrceným hlasem, „ale pamatuju si to, jako by to bylo včera. Tys seděl přesně tamhle,“ a ukázal na dětskou sedačku, v níž se uvelebil blonďatý hošík. „Tenkrát ještě nebyly takovéhle sedačky, ale po dlouhém dni plném běhání a dovádění jsi tam usnul, jako když tě do vody hodí. Taky ti byl akorát rok. A vedle tebe seděl tvůj rošťák brácha, zrovna tak utahanej jako kotě, ale ještě přemáhal spánek, aby ukázal, že je velkej kluk. A vepředu tví rodiče…“ Gabi položil strýci Jaronovi ruku na rameno, pak ho Anna objala a řekla mu, jak se jí u něj líbilo, všichni si to moc užili, a strýc Jaron ji také objal a dál vzlykal.

„Hlavně jeďte opatrně, nikam nespěchejte,“ napomenul je strýc Jaron, když usedli do auta, a Gabi odpověděl: „Neboj. Dáme si pozor na zbloudilé krávy. A v nejhorším víš co a jak s Mikim. Už to máš nacvičený.“

„Ať tě ani nenapadne!“ prohlásil strýc Jaron a poklepal mu na střechu auta jako na rameno, aby ho vyslal na cestu. Když se po nějakých čtyřiceti minutách jízdy na obloze zableskla osamělá armádní světlice, srdce se jim prudce rozbušilo a naskočila jim husí kůže, ale do svého nájemního bytu v Tel Avivu dojeli živí a zdraví.

Přichází to a zase odchází jako příliv a odliv, všiml si. Jako jaro a podzim. Byla období, kdy si ho Anna trochu víc všímala. Vracela se domů dřív. Vyzařovala z ní větší vřelost a on také cítil, že k ní má najednou blíž: když ji slyšel z vedlejšího pokoje, jak se směje před televizní obrazovkou, když viděl, jak Mikimu pomáhá skládat puzzle s trpělivostí, kterou sám neměl, když ji kradmým pohledem sledoval, jak si přetahuje noční košili přes hlavu a nechává ji zvolna klouzat po své bělostné kůži.

Dál říkal Mikimu, kolik měsíců, týdnů a dnů mu je, a Miki dál rostl: rok a měsíc, rok a tři měsíce a dva dny, rok a sedm měsíců a devatenáct dnů. Rostl, začal chodit, mluvit a dožadovat se věcí a Gabi byl stále s ním, Anna dál studovala na univerzitě, přiblížil se konec bakalářského studia a Anna začala zjišťovat možnosti, poohlížet se po zaměstnání, chodit na veletrhy pracovních příležitostí, rok a devět měsíců a tři dny, podzimní plískanice, a Anna zase mizela z domova, zase to vysvětlovala náročným studiem, zase mu ukazovala záda a zase slyšel ze spaní, jak se dveře opatrně otvírají a zavírají, sprcha začíná potichu šumět a pak proud vody nehlesně ustává, podíval se na hodinky a usnul, pak ho probudilo zašustění peřiny a i v polospánku věděl, že se mu nedostalo polibku, pohlazení ani objetí, a ráno se jí na nic neptal, Anna shrnula předchozí večer ve dvou větách a zalhala, že se vrátila v jinou hodinu, než viděl v noci na hodinkách.

Rozmýšleli se, jestli mají dát Mikiho do školky. Dlouhé hodiny strávené s ním byly pro Gabiho čím dál náročnější. Usměvavé roztomilé miminko vyrostlo postupně v paličaté, náladové a vzteklé dítě. Občas se Gabi taky rozčílil a Miki se brzy naučil, jak tátu snadno vytočit. Teď už i Gabi začal přemýšlet, co dál se svým životem a čeho se musel zříct, aby věnoval všechen svůj čas dítěti. Věděl, že přijde chvíle, kdy si bude muset zodpovědět otázku, čím chce v životě být. Na druhou stranu Miki mu skýtal vítanou záminku, aby mohl odsunout konečné rozhodnutí na později. Nenapadal ho žádný chytřejší způsob, jak vyplnit svůj čas. Svého kloučka miloval a většinu času s ním si užíval.

Jenže utáhnout domácnost bez jediného stálého příjmu bylo stále obtížnější. Začínalo být jasné, že Anna si tak rychle slušné místo nenajde a nějaký čas potrvá, než se uchytí. A co kdyby zatím, než si najde stálou práci, trávila víc času s Mikim? Zdálo se, že tenhle Gabiho návrh Annu vylekal, snažila se z toho vykroutit. Gabi se naštval, připadal si zneužitý. Bylo rozhodnuto: Miki půjde do školky.

Gabi ho tam vodil každé ráno a stýskalo se mu už v okamžiku, kdy se za ním zavřely dveře školky a Gabi sám zamířil do práce. Kamarád z firmy pro distribuci letáků ho s radostí vzal zpátky, přidělil mu kancelářskou práci v oddělení marketingu a prodeje, snížený úvazek za skromný plat. Miki si ve školce zvykl. Anna chodila na přednášky, semináře a doplňující kvalifikační kurzy a čas od času i na pracovní pohovor. Když se jednou zmínila o nabídce místa v jednom podniku v Afule, Gabi zbystřil.

„Pražírna slunečnicových semínek v Afule?“ zeptal se.

„Ne, ty blázínku,“ odpověděla. Byl to podnik na zpracování městského tříděného odpadu, jeden z technologicky nejpokročilejších svého druhu na světě. Uvolnilo se jim místo v oddělení obchodního rozvoje, líbil se jim její životopis a pozvali si ji k osobní schůzce. Asi tam bude muset zůstat přes noc, firma jí zaplatí hotel.

„V Afule mají hotel?“ pozdvihl obočí. Znovu se zasmála. „A co když tě vezmou? To tam budeš každý den dojíždět?“

Anna zvážněla. „Uvidíme,“ řekla. „Třeba bychom se mohli přestěhovat do jednoho z kibuců tam někde. V údolí Jordánu je spousta pěkných míst. Vždycky jsme si přece říkali, že bychom chtěli Mikimu dopřát stejné dětství, jako jsme zažili sami, než aby vyrůstal tady uprostřed smogu a smradu z autobusů, v maličkém bytě a po parcích plných psích hovínek.“ Opravdu jsme si tohle říkali? Gabi marně lovil v paměti, na žádný podobný rozhovor si nevzpomínal. Nechtěl Mikimu „dopřát“ takové dětství, jaké sám prožil, popravdě by to nepřál nikomu, natožpak vlastnímu milovanému synovi. A jak popisovala Tel Aviv, možná na tom bylo něco pravdy, ale překvapovalo ho, jaký odpor Anna chová k městu, v němž spolu tři roky žijí, a osobně se ho to dotklo, cítil potřebu se Tel Avivu zastat. Pokoušel se vybavit si, jak to bylo dřív, a vzpomněl si, že dřív mluvila jinak. Tenkrát, když ještě spolu rádi chodívali na procházku po promenádě podél moře, vraceli se po bulváru lemovaném stromořadím a někdy se cestou zpátky ještě zastavili v kavárně. Předtím, než se narodil Miki.

Příliv a odliv, jaro a podzim: z Afuly se vrátila nadšená. Ten víkend mu neušlo, že ho při společné procházce na ulici chytila za ruku, usmála se na něj a občas ho jen tak bez důvodu políbila na tvář. Byla šťastná, na novou práci se těšila. Nebude to nic dlouhodobého, řekla, časem by určitě chtěla zkusit podnikat sama, rozjet vlastní byznys, ale tohle bude na začátek kariéry úplně skvělé: malá inovativní společnost, technologicky na špičce, ekologický produkt, šetrný k životnímu prostředí a přírodě, sympatičtí kolegové, s nimiž si od první chvíle padla do oka. Gabi si začal zvykat na myšlenku, že se přestěhují do údolí Jordánu, i když z představy, že by měli žít v kibucu, měl pořád trochu nahnáno. Ale třeba to půjde zařídit tak, aby mohl studovat dálkově. A kdo ví, snad si v kibucu najde i zajímavou práci. Miki bude radostí bez sebe. A pak Anna přišla s tím, že kdyby chtěl Gabi přece jen zůstat v Tel Avivu, mohla by si v kibucu pronajmout pokoj, kde by přespávala několik nocí v týdnu, a do Tel Avivu by se vracela vždycky na prodloužený víkend. Když slyšel tenhle návrh, před očima se mu zatmělo a musel zamžikat, než zase spatřil svět kolem sebe. Tušil za jejími slovy nabídku k rozchodu – byť nepřímou a zastřenou. Připadalo mu, že Anna má v úmyslu opustit nejen jeho, ale i svého jediného syna, podobně jako její otec před třiceti lety. Příliv a odliv patří neodmyslitelně k sobě. Zahleděl se do jejích vlahých očí, ona se na něj usmála a řekla: „Neděs se, je to jen návrh. Pokud byste chtěli zůstat v Tel Avivu.“

„Dneska jsou ti dva roky, osm měsíců a tři dny,“ řekl Mikimu cestou do školky, Miki se zeptal: „Fakt, tati?“ a Gabi odpověděl: „Fakt, Miki.“

Anna pracovala v Afule. Dostala k dispozici firemní auto, tři dny v týdnu do práce dojížděla a čtvrtý den přespávala v pokoji pro návštěvníky v nedalekém kibucu. Byla spokojená a Gabi zjistil, že to nakonec není tak strašné, jak se obával. Ráno odvedl Mikiho do školky, odpoledne ho vyzvedl a mezitím se mu po něm stýskalo, zatímco se snažil získat nové klienty pro reklamu distribuovanou formou letáků do schránek anebo za stěrače aut.

„Dneska jsou ti dva roky a jedenáct a půl měsíce.“ O dva týdny později si všichni tři vzali volno a udělali si báječný den nejdřív na pláži a potom v kavárně. Dali si k obědu řízek s hranolky a jako dezert čokoládovou zmrzlinu, co měl Miki rád. Hráli si na dětském hřišti. Vzpomínka na tenhle den se Gabimu vtiskla hluboko do paměti. Zpocená, šťastná Mikiho tvář. Písek z pláže přilepený na čelo. Zaschlé hnědé šmouhy od zmrzliny kolem pusy. Ten ošklivý kluk, co chtěl Mikimu ukrást plyšáka, kterého si vzal na vycházku s sebou, starší kudrnatý výrostek, co se na hřišti nudil a dovoloval si na menší.

Co tady zacláníš, ty spratku nevychovanej? Kdes nechal mámu a tátu, co? Kdepak máš kamarády? Proč se vždycky rozběhneš na tu samou prolejzačku jako Miki, proč si chceš pořád hrát s tím co on, proč se ho pokaždý snažíš předběhnout, cpeš se před něj, nervózně podupáváš? Kde bereš tu drzost, že se svýma špinavýma prackama natahuješ po Petříkovi, plyšovým vlčkovi mýho syna? Chceš mě vytočit? Už ve mně pění krev, soptím vzteky, můj chlapeček chce vylézt po schůdkách tady na klouzačku, stoupnu si k němu a vlastním tělem bráním v cestě tomu parchantovi, udělám to jednou, udělám to podruhý, a když se ten malej hubenej smrad pokusí potřetí promáčknout kolem mě a zase se sápe po Petříkovi, nakopnu ho vší silou do kolene, zakroutím mu ucho a odtáhnu ho za něj pryč, kluk vyděšeně zakvičí bolestí, pak ke mně pozvedne pohled plný zášti a strachu, hlas mu stoupá a zase klesá, jak nabírá na pláč, a já k němu ucedím přes zaťaté zuby: „Nezahrávej si se mnou,“ a pak se rozhlídnu kolem sebe, jestli si toho nikdo nevšiml.

Když se Gabi a Miki vrátili od skluzavky zpátky k lavičce, kde seděla Anna a telefonovala, zvedla k nim oči a zeptala se: „Co se to tam dělo?“ Gabi odpověděl jen: „Ale nic,“ v duchu však byl zaskočený z toho nenadálého nervového zkratu.

Jak šel čas, Gabi pomalu přestával Mikimu říkat, kolik je mu měsíců a dnů. Vztah mezi otcem a synem se zhoršoval. Anna začala přespávat v Afule dvě noci v týdnu místo jedné, prý protože toho v kanceláři má teď hodně, jinak s ním ale o své práci skoro nemluvila. O víkendech cítil, že Anna jen čeká, až bude neděle ráno a zase si odjede do Afuly za tím svým Samim nebo kdo to je. Určitě tam někoho má, tím si byl jistý. Stále ještě zůstával rozhodnutý, že do toho nebude strkat nos, že nebude pátrat ani se vyptávat. Prostě to věděl. Miki nejspíš nějak vycítil otcovo slabé místo a zahryzl se do něj vší silou – paličatě se odmítal obléct, odmítal chodit do školky, odmítal jíst, odmítal si po záchodě umýt ruce. Gabiho trpělivost získávala povážlivé trhliny a jeho zoufalství každým dnem narůstalo: už nezářil hrdostí, že se synem tráví nejhezčí chvíle jeho dětství, protože už spolu dávno nic pěkného neprožívali. Už se nemohl vymlouvat, že kvůli němu obětuje veškeré své ambice a nemůže se v životě posunout někam dál, ať už v práci, ve studiu nebo v seberealizaci. Toho malého smrada vláčel všude za sebou jako kouli u nohy, žil jen pro něj, zatímco ona mezitím dokázala žít sama pro sebe. Marně se Gabi snažil vzdorného syna přesvědčit, aby poslouchal – Miki se před ním uzavíral za hradbu mlčení, a jak nabíral sílu a rozum, bránil se stále rafinovanějšími fintami a začal klást i fyzický odpor. A Gabi mu oplácel stejnou mincí: když ho Miki odstrčil, Gabi odstrčil jeho. Na kopanec reagoval kopancem. Smysl byl jasný – Miki se musí naučit, že násilí není efektivním prostředkem k tomu, aby dosáhl svého, a pochopit, že si tatínka jen tak neomotá kolem prstu. Gabi se nechal vtáhnout do nebezpečné spirály.

Žebřík

Občas vídal Roni na Manhattanu stěhovací vozy firmy Moishe’s, v obchodech s obuví potkával mladé izraelské prodavačky, o nedělích chodíval se starými kamarády zahrát si basket a v duchu se usmíval uspokojením nad sebou samým. Díval se na tyhle Izraelce, kteří přijeli do Ameriky plní odhodlání, rozhodnuti vklouznout dovnitř zadními vrátky a pak trpělivě, krůček po krůčku stoupat od nejnižší příčky společenského žebříčku vzhůru, a byl na sebe pyšný. On sám vstoupil hlavní branou a zamířil si to rovnou na vrchol. A přitom ani nemusel sáhnout zvlášť hluboko do kapsy, všechno to zatáhla banka, co mu poskytla půjčku, a ta dostane svoje peníze zpátky za… Za jak dlouho vlastně? Pět let, říkal Idan Lowenhoff? Tak on to zvládne za čtyři, umínil si.

Ve druhém ročníku usoudil, že si může dovolit trochu zvolnit: stáž v malé, avšak dynamické investiční bance Goldstein-Liebermann-Weiss pro něj dopadla úspěšně, nakolik lze úspěchem nazvat několik měsíců strávených nad zápisy ze schůzek, přípravou tabulek v excellu a powerpointových prezentací pro analytiky a šéfy a vyzvedáváním obleků z čistírny, přičemž na kolegy zapůsobil především tím, jak si dovedl poradit s věčně poruchovými počítačovými tiskárnami. Nicméně oba jeho lidé ve firmě, Alon Pilpeli a Džudžhár Rawandeep, do jejichž přátelství investoval nemálo energie, ho ujišťovali, že každým dnem mu na stole přistane oficiální pracovní nabídka s nástupem v srpnu příštího roku.

A tak se také stalo, brzy poté se podepsala smlouva a na Roniho účtu přiskočilo pětačtyřicet tisíc dolarů jako bonus za smluvní závazek, z nichž vzápětí ubyly skoro tři tisíce za nákup luxusních obleků ve značkových obchodech Hugo Boss, Brooks Brothers a Barneys, při kterém zněla Ronimu v hlavě variace na nápěv staré pesachové odrhovačky Echad mi jodea – desatero je ponožek, osmero je košil, patero je kravat, čtvery jsou kalhoty, troje pánské střevíce, dvě jsou saka a jeden je pááásek, ten pááásek, ten pááásek, ten pááásek, co dlí na nebééésích a zde na zéémi… Ačkoli pásky si nakonec koupil dva.

S vidinou přislíbeného místa nastoupil do druhého ročníku studia a stejně na tom byla i většina jeho spolužáků – rok 2005 byl za poslední dvě dekády nejlepší pro každého, kdo si hledal práci v bankovním sektoru, jehož kyvadlo se právě zhouplo od krize k rozkvětu – ale Roni dál docházel na přednášky, zejména na ty matematické, které se teď nořily do detailních hlubin dluhopisových derivátů, a seděl v posluchárně vedle tichých brýlatých Asiatů, vždyť tohle byla příležitost učit se u těch nejlepších a alespoň pár kapkami zavlažit křehkou rostlinku začínajícího finančníka, jenž se chystá začít se protloukat světem financí, kde vládne lítý a mnohdy nemilosrdný konkurenční boj. Čas od času ho společnost Goldstein-Liebermann-Weiss pozvala na večeři pořádanou pro celý tým svých zaměstnanců, a dokonce mu z firmy jako pozornost poslali i pěkný dárek k narozeninám a k Vánocům.

Jednoho letního pondělního rána Roni vystoupil v lehkém saku pískové barvy značky Hugo Boss na nástupiště linky 3 ve stanici Chambers Street na jižním Manhattanu a z podchodu vyšel nahoru na ulici. Na chvíli se zastavil uprostřed rušné třídy, vypjal širokou hruď a napřímil se. Nasál chřípím slaný vzduch, stoupající sem od nedaleké řeky Hudson, a vykročil nejprve rovně směrem po Chambers Street, pak zahnul doleva a pokračoval na jih po West Street podél sportovišť v Battery Parku, až došel k vysoké kancelářské budově. Na chvíli se zastavil, aby si prohlédl vstup, a zvedl pohled vzhůru – kdesi tam nahoře v jednatřicátém patře sídlily kanceláře společnosti Goldstein-Liebermann-Weiss Investments. Snažil se zaznamenat každý detail, protože věděl, že zítřkem počínaje už si jich nebude všímat, prostě vejde dovnitř a nechá se vyvézt výtahem k dalšímu pracovnímu dni. Jen se podívejme, kde je teď Roni Kupper a kde Oren Azulaj a ostatní ti trpaslíci, napadlo ho. Odplivl si na chodník a vstoupil do foyer.

Den co den se Roni v soupravách linky číslo 3 newyorského metra připojoval k tisícům lidí ze světa financí, kteří tak jako on mířili v kravatách a dobře padnoucích oblecích do několika bloků budov na jižním Manhattanu, odkud spravovali miliardové majetky po celém světě. Dál sice chystal excelly, powerpointy a pořizoval záznamy z nudných schůzí a necítil se úplně součástí tohoto nervového ústředí, ale Alon a Džudž i další kolegové ho ujišťovali, že v tak malé a členité společnosti, jako je ta jejich, se příležitost naskytne brzy. A tak čekal, dál spřádal sítě stále širší pavučiny kontaktů, oči měl na stopkách, svědomitě plnil úkoly, které mu byly svěřeny, a vlichocoval se těm správným lidem.

Příležitost se vynořila začátkem roku 2006. Po odchodu dvou burzovních makléřů se v hedgeovém fondu uvolnila pozice obchodníka, a když jednoho dne vešel Roni do kanceláře jednoho ze zakládajících společníků Eliota Liebermanna s vyžádanými podklady – analýzou investičních možností u jistého potenciálního klienta, zpracovanou formou prezentace –, řekl mu po skončení schůzky: „Dejte mi to místo obchodníka. Nebudete litovat.“

Liebermann do něj zabodl pohled svých vodově modrých očí a chvíli mlčel. Pak se zeptal: „Máte nějaké zkušenosti s prodejem a obchodováním?“

„Ne,“ odpověděl Roni, „ale umím používat hlavu a dovedu se koncentrovat. Jsem Izraelec, hned tak něco mě nerozhází a dokážu se rychle a jasně rozhodovat.“ Pak se usmál a dodal: „A o obchodování na burze jsem toho dost načetl.“ Už nedoplnil, že nejvíc se toho naučil od postavy Gordona Gekka ve filmu Wall Street a Jacka Bauera v seriálu 24 hodin.

Liebermann požádal sekretářku, aby mu zavolala Džudžhára Rawandeepa, a zatím se Roniho zeptal: „Uvědomujete si ale, co to pro vás bude znamenat? Čeká vás minimum spánku, vstávat budete každý den před rozedněním, když se otvírají asijské trhy, ráno strávíte na burzách evropských a pak se pustíte do práce. Mezi půl desátou ráno a čtvrtou odpoledne, kdy se obchoduje na newyorské burze, si ani neodskočíte na záchod, a když tenhle kolotoč skončí, posadíte se s týmem spolupracovníků, budete rozebírat dění uplynulého dne a chystat se na den následující. Večer vyrazíte s ostatními někam na skleničku, pozdě v noci se vrátíte opilý domů a v pět ráno všechno začne nanovo. Osobní vztahy, rodina, přátelé, soukromý život – to všechno půjde stranou, budete mít jen kolegy, což nejsou kamarádi, ale tygři jako vy, budete milovat i nenávidět každý okamžik, který s nimi strávíte, a žaludek budete mít z mizerného jídla pořád jako na vodě.“

Roni už víckrát slyšel o pověstných proslovech Eliota Liebermanna, při nichž dlouze kroužil kolem tématu. Po celý ten monolog hleděl šéfovi zpříma do očí a neuhnul pohledem, ani když Liebermann domluvil a Roni odpověděl: „Ano, pane, uvědomuji si, co to pro mě bude znamenat, a nijak mě to neodrazuje. Právě naopak.“ Mezitím vstoupil do Liebermannovy kanceláře Džudžhár, Roni zrovna hovořil o svém nadšení pro obchodování s akciemi a zmínil se o svém vlastním menším portfoliu, které mu produkovalo velmi pěkné výnosy. Mluvil o akciích jedné méně známé izraelské firmy a analyzoval její potenciál. Džudžhár se spokojeně usmíval. Nakonec Roni zopakoval, co řekl už na začátku: „Dejte mi šanci. Nebudete litovat.“ Džudžhár a Libermann si vyměnili pohled a Džudžhár pravil: „Dale Savage k sobě potřebuje jednoho obchodníka.“

A tak Roni začal nejprve pracovat v investiční bance na Wall Street – první příčka žebříku. Brzo se dostal na pozici obchodníka – další příčka. Už věděl, že každý další postup o stupínek výš ho uspokojí jen na krátký čas, dokud se nerozkouká a zase nezačne vzhlížet nahoru, k další příčce žebříku, zatímco svůj současný úspěch bude pokládat za samozřejmost. Tak už to u lidí bývá, že chtějí pořád víc, domníval se Roni.

První dekáda nového století začala krizí, poté se však trhy vzpamatovaly. Amerika vstoupila do války, Dow Jonesův index zareagoval růstem, na akciových trzích zavládla pozitivní nálada – svět byl jedno velké hřiště skýtající bezpočet příležitostí. Roni se učil rychle. Jeho sedm počítačových monitorů – dva s cenami akcií, dva k obchodování, jeden se zpravodajstvím agentury Bloomberg, jeden k e-mailování s makléři a s kolegy a jeden k chatování – se mu vpalovalo do očních sítnic, před očima mu běžely komentářové sloupky, sedával na schůzích se šéfy, s analytiky, s dalšími obchodníky nebo s klienty, mluvil s makléři, zjišťoval informace o produktech a psal o nich tabulky a prezentace, pronikal do hloubi nejrůznějších odvětví podnikání a především vytříbil svou expertní znalost v oblasti akcií technologických firem.

Izraelský klub aneb „čtvrteční hummusové fórum“, jak mu přezdíval Idan, představoval pro Roniho nejdůležitější arénu k rozšiřování sítě kontaktů. Nejenže se tam setkával s desítkami krajanů, rozesetých po klíčových postech newyorského finančního a korporátního světa, takže se pavučina kontaktů rozrůstala exponenciální rychlostí, ale také když měl čas, účastnil se seminářů a workshopů, které fórum pořádalo pro své členy: metody získávání kontaktů („Jak se stát nindžou v networkingu“), pěstování zevnějšku (workshop pořádaný v oddělení pánské módy obchodního domu Barneys) či kurz s názvem „Jak obrousit svůj přízvuk“, jehož účastníci se učili, jak se zbavit skřípavého, obhroublého izraelského akcentu v angličtině. Všechno dohromady tvořilo jakýsi lešticí stroj, do něhož vstupovali Izraelci působící na Wall Street a vycházeli z něj trochu méně izraelští a více američtí, alespoň navenek.

Třebaže k části Izraelců usazených v New Yorku si Roni vypěstoval lehkou averzi, tyhle čtvrteční večery měl rád a navíc si uvědomoval, že je to nevyčerpatelná studnice pracovních kontaktů a příležitostí. V klubu si odložil sako, povolil kravatu a rozepnul horní dva knoflíčky u košile, jedl hummus, pil izraelské pivo Goldstar, které na tahle setkání vždycky někdo obstaral, a mluvil zas po čase svou mateřštinou. Dostal tak odměřenou dávku domova, která byla vlastně lepší než domov sám – došlo mu to, když se o Vánocích vrátil do Izraele, chodil ulicemi Tel Avivu a nevěděl, co si počít s touhle čistou, ničím neředěnou dávkou izraelství, která mu kolovala krevním řečištěm. Pobyl v Izraeli týden a nedělal nic jiného, než že se vyhříval v teplých paprscích izraelského zimního slunce a večer chodil jako obyčejný host popíjet do baru BaraBush.

Jednou večer tam potkal i svého starého známého Ariela. Vypadal pořád stejně, snad jen vlasy mu zas o něco prořídly. Pořád pracoval jako účetní, mezitím se ale stihl oženit.

„Tak co ty tvoje japonský automaty na polívku?“ zeptal se ho Roni.

„Ale no jo,“ mávl Ariel rukou. „Teď mám v merku něco novýho. Past na myši, která nezabíjí. Žádnej jed, žádný lámání kostí. Humánní řešení, čistý a efektivní. Koukej,“ vytáhl z aktovky štos papírů, „je to takovej tubus, co se tady otevře…“ Vysvětloval mu princip fungování a Roni si ho po očku prohlížel, aniž dal najevo lehké pobavení. Lidé se nemění, pomyslel si, dělají pořád dokola totéž, znovu a znovu. Stejná myšlenka mu proběhla hlavou o několik hodin dřív, když byl na návštěvě u bratra. Vždyť když se to vezme kolem a kolem, poslední roky Gabiho života byly docela překvapení, uvažoval Roni. Pěkně nalinkovaná životní dráha buržoazního synka – vysoká škola, svatba, dítě, byt ve slušné čtvrti na severu Tel Avivu – kdo by to byl do něj řekl. Sotva si člověk zvykne na nového Gabiho, přijde zas další dramatický obrat a všechno je jinak. Ale stejně, přemítal Roni nad dalším pivem, když v baru osaměl, Ariel se odebral domů i s tou svou revoluční pastičkou na myši – opravdu se jeho bratr tak změnil? Je to opravdu jiný Gabi než ten, jak ho znal, jeho mladší bráška, co byl vždycky tak trochu samotář, tak trochu ve vleku dění a tak trochu hledající? To, co ho uvrhovalo do samoty, co ho vleklo a co hledal, se proměňovalo, stejně jako se měnily i kulisy okolo něj – jako v těch televizních lekcích angličtiny, na které se dívali jako děti, se šerifem Goodmanem, který upíjel mléko ze sklenice, zatímco kulisáci za ním stavěli novou scénu –, ale opravdu se měnil i on sám uvnitř?

V baru BaraBush se připozdívalo. Roni se rozhlédl kolem sebe a připadalo mu, že všichni tady – v tomhle baru, v tomhle městě, v téhle zemi – jsou trapní a bezvýznamní, jak plavou mělkými vodami provinčnosti a nevědí nic o světě tam venku. Přenesl pozornost k dívce usazené opodál, která zůstala u baru sama. „Tak jak to teda je, Ravit,“ oslovil ji – její jméno zachytil předtím, když se loučila s kamarádkou. „Můžou se lidi změnit, anebo zůstanou celej život stejný?“ A když se na něj jen zahleděla a neodpovídala, dodal ještě: „Co myslíš?“

Autobus

Nakonec zbude už jen pár neodbytných vzpomínek, které vyčnívají z nekonečného řečiště jménem život a přetrvají, něčím se vymykají ze změti bezpočtu každodenních pocitů a vjemů, které postupem času klesnou ke dnu a zůstanou navěky ukryté v hlubinách.

Jedna vzpomínka: Gabi, Anna a Miki, kterému je v té době sotva pár měsíců, protože ještě leží v kočárku a je to někdy v zimě, jsou společně na procházce. Gabi a Anna se hádají. Anna miminko navlékla do spousty vrstev oblečků a kabátků a zachumlala ho do několika dek, zatímco Gabi si myslí, že je mu horko – bylo to ještě předtím, než si Miki umínil, že teplé oblečení zkrátka nosit nebude, bez ohledu na počasí –, vždyť není tak chladno, přestalo pršet, ani moc nefouká a vůbec, je to nesmysl dítě takhle nabalit. Jenže Anna nejen odmítne Mikimu cokoli svléknout, ale teď si ještě přidřepne a vytáhne z košíku vespod pláštěnku na kočár a začne ji navlékat přes střechu.

Vzpomínky se zpravidla vynořují v doprovodu poznámek pod čarou, jež doplní souvislost, čas a náladu, a poznámka pod čarou u téhle vzpomínky vysvětluje, že to bylo v jejich vztahu období napětí. Hádali se často, skoro každý den, a nejednou skončila jejich hádka křikem, většinou ze strany Gabiho.

„Proč to vytahuješ?“

„Protože je zima.“

„Vždyť je navlečenej jak na severní pól. A tohle je pláštěnka proti dešti. Teď neprší. Podívej se nahoru.“

Anna k obloze nevzhlédla. Ostré paprsky slunce, které právě vykouklo mezi mraky, o sobě daly vědět, aniž zvedla hlavu.

„Je to i proti větru. A teď pořádně fouká.“

„Teď že fouká?“ podivil se nahlas. „Jak jsi na to přišla, prosím tě?“

Anna neodpověděla, jen přetáhla igelitovou plachtu přes kočárek a důkladně zabalené miminko uzavřela pod neprodyšnou umělohmotnou fólii.

„Vždyť se tam udusí! Nedostane se k němu vzduch! Zbláznila ses?“

Vzpomínky se zpravidla vynořují i s pointou, větou či myšlenkou, která jí udělí smysl, a v tomto případě byla tou poitou myšlenka, která Gabimu prolétla hlavou a zašeptala: kéž by se tam opravdu udusil. Kéž by tak umřel. To jí sebere řeč. A pak se bude celý zbytek života kát, jak to přehnala. A přestane se s ním hádat o každé kravině. Bude se užírat strašnými výčitkami svědomí. K téhle myšlence se Gabi ještě mnohokrát vrátí, k tajnému přání, aby jeho syn umřel, jen aby on mohl triumfovat v hádce se svou ženou.

A další vzpomínky: Mikiho mlčení. Zničehonic, bez zjevné příčiny. Něco mu nebylo po chuti, někdo řekl něco, co se mu nelíbilo, hračky v obýváku anebo v jeho pokojíčku někdo uklidil jinak, než byl zvyklý. Gabiho to mlčení rozčilovalo a Miki se ho brzy naučil užívat jako zbraně, s níž nakládal zcela bez zábran a nezodpovědně, jak už to děti dělávají. Gabi zkoušel různé taktiky, položil otázku znovu, zvýšil hlas, vysvětloval, křičel, hrozil tresty, sliboval odměny, zkoušel mu oplatit stejným mlčením nebo odejít a nechat ho v pokoji samotného – a s každým dalším pokusem jen narůstala jeho bezmoc a zoufalství, a čím byl zoufalejší, tím víc se Miki opevňoval hradbou mlčení, až nakonec Gabi skřípěl zuby, zatínal čelisti a pomalu, ale jistě se ho zmocňovala stará známá zuřivost, konejšivá zuřivost, která ho pokaždé přijala do své milosrdné náruče. Zuřivost, která si postupně osvojila vymahačské praktiky: násilné svlékání, při němž mu bolestivě zkroutil ruce a nohy a štípal ho; tahání za uši, tvrdé přitlačení hlavy, přimáčknutí ke zdi spojené s výhružným zavrčením, vrchovatá lžíce vražená do úst, otevřených v pláči dokořán. Tak ty nebudeš mluvit, ty jeden hajzlíku malej? Tumáš, frajere, za to svoje mlčení, tohle si vypiješ, parchante drzej. Adrenalin, který mu pulsoval v žilách, vřískání plačícího dítěte, obrovský nával lítosti o pět minut později, vzájemné prosby o odpuštění a slib, který si v duchu dal, že to už za žádnou cenu nenechá znovu dojít tak daleko, že už nikdy nevztáhne ruku na svého maličkého syna.

A u těch vzpomínek zase poznámka pod čarou, která uvádí polehčující okolnost – trávili jsme společně příliš mnoho času, zatímco jeho matka si studovala a jezdila do Afuly, my dva byli pořád spolu a lezli jsme si na nervy, ale učili jsme se, jak spolu vycházet, postupně jsme se to učili, a bývali bychom to dokázali, jen mít dost času. Jenže vedle toho je ještě jedna, přitěžující poznámka pod čarou, která říká – nezasloužíš si být tátou, nikdy ses jím neměl stát. Byla to pro tebe příliš náročná role, a proto ti byla odňata. Tohle byla zkouška ohněm – a neobstál jsi v ní.

Až se Gabi o mnoho roků později dozví o hluboké síle, již v sobě ukrývá mlčení („Pohruž se do mlčení. Vždyť právě mlčení je ti třeba, aby ses mohl povznést k myšlenkám, jež stojí výše než všechna slova. Zbožný muž mlčí namísto slov.“), bude si svého syna vážit ještě víc a v jeho zámlkách bude spatřovat odkaz silného a spravedlivého, který nechal slabšího za sebou, aby si z toho vzal ponaučení a usiloval o to stát se lepším člověkem.

* * *

Červené světlo na semaforu – občas je to jen doporučení. Dokud jsi mladý a sebevědomý, rozhlédneš se na obě strany, jak tě to učili, a když nevidíš široko daleko žádné auto, přejdeš klidně i na červenou. Jednou, když jsi byl ještě malý kluk, tě u autobusového nádraží v Tiberiadě zastavil strážník a dal ti symbolickou pokutu, ale už dlouhé roky jsi o žádné takové pokutě neslyšel a dospěl jsi k závěru, že policie má důležitější věci na práci, než aby se zabývala takovými malichernostmi. Začíná to prázdnou silnicí na přechodu pro chodce, pokračuje to přecházením prázdné silnice tam, kde pruhy nejsou, až nakonec přebíháš vozovku nejen tehdy, když zrovna nic nejede, ale i když vidíš přijíždějící auta, jenže usoudíš, že to stihneš. Tu a tam už je to o fous, řidič na tebe zatroubí nebo zařve z okénka, výjimečně se stane, že ti srdce bije jako splašené, po těle přeběhne husí kůže a hlava ti říká, že si příště musíš dát většího bacha, protože by to jednou mohlo špatně dopadnout. Bylo to o fous. Představuješ si, co by se asi stalo, kdyby tě to auto srazilo, kdyby sis ho na poslední chvíli nevšiml nebo ono tebe. Skončil bys na vozíčku? Změnilo by ti to celý dosavadní život? Když je to ale o fous, tyhle myšlenky se postupem času v proudu života zase rozplynou. Život se nezmění, protože se nic nestalo. Proč tedy stát a čekat na zelenou?

A pak se ti narodí syn a ty ho vozíš ulicemi města v kočárku a najednou se chováš zodpovědně. Na červenou zastavíš. Se životem dítěte si člověk nesmí zahrávat a nesmí ho ohrozit, i když se rozhlížíš doleva i doprava a nic nehrozí a nikde nic nejede. Protože tohle je dítě a tohle kočárek a kočárek jede pomalu, a jestli se zčistajasna odněkud přiřítí auto zběsilou rychlostí, nestihneš uskočit, jako jsi byl zvyklý. Teď si všimneš, že vedle tebe stojí na semaforu i další lidé. Vždycky jsi je viděl, i tenkrát, když jsi byl ještě mladší a přecházel jsi na červenou, a pomyslel sis o nich, tohle jsou ti, co se vždycky poslušně řídí pravidly, nikdy nepodvádějí ani neporuší předpisy. Ti, co by zastavili na červenou i uprostřed pouště, kde by nebylo široko daleko živáčka, celé dny cesty od civilizace. A teď se na červenou zastavuješ a čekáš tu s nimi, svíráš madlo kočárku a už jimi tolik nepohrdáš.

Nakonec ale nejsi jedním z nich. Postupem času zábrany opadnou a sebejistota vzroste. Na procházku s kočárkem chodíš každý den, naučíš se ho perfektně ovládat, máš sice ve svých rukou zodpovědnost nejen za svůj život, ale i za život toho drobečka, ale tak o co jde – silnice je úplně prázdná, nikde nic nejede, to tu budeš stát jak blbec? Tady jde přece o princip. Už když jsi byl sám, nechtěl jsi ohrožovat vlastní život, prostě jsi přecházel, když jsi dospěl k tomu, že je to bezpečné a že se nemůže nic stát, čili jaký je v tom vůbec rozdíl? A tak začneš přecházet na červenou, i když jdeš s kočárkem a v něm je miminko. A i když se ti párkrát stane, že je to „o fous“, a ty lituješ, že jsi přecházel, a myšlenky ti zalétnou tím směrem, „co by bylo kdyby“, i tyhle myšlenky se jako obvykle časem rozplynou. Protože je to jen „o fous“.

Naposled Gabi Mikimu řekl, jak je starý, když mu byly tři roky, dva měsíce a dvanáct dní. Vyzvedl ho ze školky, zeptal se: „Jak bylo dneska ve školce?“ a Miki odpověděl: „Dobře,“ a pak se zeptal: „Kde je máma?“ a Gabi odpověděl: „Máma je v Afule. Vrátí se večer.“ Miki si pobrukoval jakousi písničku. Gabi poslouchal, sklonil k němu hlavu, přimhouřil oči a přiblížil k němu ucho, až nakonec poznal, co si zpívá. Byla to narozeninová píseň.

„Vy jste měli dneska ve školce oslavu?“

„Ano.“

„A kdo měl narozeniny?“

„Ido.“

„A dal sis dort?“

„Jo!“ Miki si zase začal pobrukovat a Gabi se k němu přidal. A tak šli spolu, zvolna a poklidně, bylo hezky a neměli důvod spěchat domů.

Miki řekl: „Když mám nauozky já, mám kounu na hlavě!“

Gabi se zeptal: „Cože?“ a hošík větu zopakoval a pak ještě jednou, až otec konečně pochopil a zeptal se: „Korunu? Jakou korunu?“ A Miki řekl: „S čeuvenýma kytičkama.“ Gabi si vzpomněl, že se doma opravdu nějaká taková korunka válí, a tak řekl: „Jasně, až bude mít Miki narozeniny, bude mít na hlavě korunu s červenýma kytičkama.“ A pak dodal: „Ale to bude až za devět měsíců, dva týdny a tři dny, takže času je dost.“

Miki ukázal na vrabce, který poskakoval před nimi na chodníku, a zavýskl: „Jé hele ptáčééék!“ Gabi se zeptal, jestli nechce svetr, i když věděl, že odpověď bude záporná. Po jasné obloze se proháněl studený podzimní vítr, jen tu a tam plul malý mráček, ale den měl brzy potemnět.

Gabi tlačil kočárek směrem k parku a zeptal se Mikiho, jestli se chce podívat na kačenky u jezírka.

„Kačenky u jezíuka!“ vykřikl nadšeně Miki a nadšením v kočárku několikrát poskočil.

Gabi se pro sebe usmál. Došli až k přechodu pro chodce. Na semaforu svítila červená.

„Kačenky u jezíuka!“ zvolal znovu Miki a dál poskakoval nadšením, připoutaný v kočárku bezpečnostními popruhy.

Gabi se rozhlédl doleva a pak doprava. Silnice byla skoro prázdná. Jen z bezpečné vzdálenosti se blížil modrý autobus a blikal, že zajíždí k zastávce.

Jenže autobus na zastávku nezajel. A Miki už nebyl bezpečně připoutaný ke kočárku. Nějak se mu podařilo vyprostit, sklouzl z kočárku a vběhl do silnice směrem ke kačenkám.

Když se Gabi pohledem vrátil ke kočárku a spatřil Mikiho uprostřed silnice, zařval: „Co to děláš, zbláznil ses?!“ a rozběhl se za ním do vozovky, autobus se mezitím přiblížil a Gabi v zátylku slyšel skřípění a kvílení brzd, pak už se mu nepodařilo dát dohromady, co přesně udělal, ani řidič autobusu a cestující to nedokázali popsat. Celá ta situace byla podivná a nevysvětlitelná, až teprve analýza výsledků vedla k následující rekonstrukci událostí: modrý autobus začal brzdit, přesto však narazil do kočárku, který Gabi z nejasného důvodu dál strkal před sebou, a odhodil ho na Mikiho, který si při pádu a následném nárazu kočárku zlomil pravou ruku a pohmoždil nohu. Lehké zranění, vlastně úplně banální. Štěstí. O fous. Zase další „o fous“, z něhož sice srdce buší až v krku, víc než obvykle v takových situacích, ale i tohle „o fous“ zanedlouho vybledne a klesne do zapomnění, až se sundá sádra a vstřebají se stehy. Gabi se mezitím v závěru celé scény ocitl daleko od kočárku, sám nevěděl jak, skláněl se nad Mikim a hystericky na něj vřeštěl hrubé nadávky, které chlapce děsily a zraňovaly víc než samotný pád, náraz a bolest z nich.

Toho odpoledne byl Miki neuvěřitelně statečný: při převozu do nemocnice, když mu dávali ruku do sádry, šili ho a zaváděli mu infuzi. Možná to nebylo ani hrdinství, ale zkrátka šok. Protože nebrečel, jediného slova z něj nedostali, ale jasně chápal, co se po něm chce, a poslušně plnil všechny pokyny. Gabi seděl skloněný nad ním v sanitce a celý se třásl, hněval se na Mikiho, hněval se sám na sebe, že se na něj hněvá, a cítil strašlivou nevolnost. Když pak Anna přijela narychlo z Afuly a spěchala do nemocnice, odmítl jí vysvětlit, co se stalo, a nechal Mikiho, aby jí to vylíčil sám, protože se hněval i na ni, a poněvadž nechal popis událostí jen na Mikim, v Anniných očích byl za zranění jejího syna odpovědný jen a jen on, a vlastně to tak možná doopravdy bylo.

Po několika dnech se usmířili. Když ji Gabi ujistil, že už se uklidnil a není potřeba si dělat starosti, vrátila se Anna do Afuly. Gabi zase vodil Mikiho do školky a vyzvedával ho každý den odpoledne, zase ho cestou domů bral na procházku a bylo jim spolu fajn. Na jeden moment si Gabi jasně vzpomínal – jak spolu seděli v cukrárně a spokojeně lízali zmrzlinu a Gabi si pomyslel, kvůli tomuhle si lidé pořizují děti. V takových okamžicích je úplně jedno, že s námi není Anna nebo jestli dostuduju nebo co ze mě bude. Tohle je můj život. Kvůli takovým chvílím stojí za to žít. Jenže to byla výjimečná chvíle. Málokdy jim spolu bylo fajn. Miki se stále častěji nořil do zarytého mlčení. Gabi zatínal zuby. Jeho to baví, uvědomil si časem, baví ho vytáčet mě, probudit ve mně vztek a násilí. Naučil se to a teď si s tím hraje, zkouší, co to se mnou udělá. Miki svého otce ponižoval: když ho přišel vyzvednout ze školky, odmítl s ním jít, pištěl a sedal si na zem, válel se v písku. Každé ráno se odmítal obléct. Každý večer se odmítal najíst. Byl to těžký souboj, jeden z nejtěžších v Gabiho životě, a Gabi byl pevně odhodlaný nenechat se vyprovokovat. Nechat ho být, ovládnout se a nevšímat si všech těch urážek. Když se Anna o víkendech vracela domů, byl Miki jako vyměněný – poslušný, vychovaný, veselý kluk. Po Mikim, který se vzpouzí, provokuje, zkouší hranice a schválně se snaží rozčílit tátu, nebylo ani památky, a tak Anna obvykle nechtěla Gabiho líčení uvěřit.

Jak se blížily Mikiho čtvrté narozeniny, jeho schopnosti se stále zlepšovaly – lépe se vyjadřoval, vymýšlel si rafinovanější triky, zesílil. Když se ho táta snažil obléct, obvykle ho vší silou od sebe odstrčil, a když si ho nevšímal, křičel na něj. Několik dní za sebou Gabi vzdal pokusy nachystat Mikiho do školky a prostě s ním zůstal doma. Pak se ale učitelka z mateřské školy ozvala Anně a zeptala se, proč Miki už několik dní nepřišel. Anna zavolala Gabimu a zeptala se, co se děje. Celý týden pak zůstala v Tel Avivu, vodila malého do školky sama a samozřejmě všechno najednou fungovalo, jak má.

Jednou to přijít muselo, protože tenhle malej blonďáček se za tři roky a něco naučil líp než kdokoli jinej – líp než Ejal tenkrát v jídelně kibucu a líp než Alex z okrasnýho zahradnictví a líp než kuchaři v armádě, líp než kterejkoli hajzl, co si kdy na mě dovoloval a dostal za to do držky –, jak mi zadrnkat na nervy. Jak probudit toho běsa uvnitř mě. On ho chce probudit, chce ho vidět, protože když po školce udělá scénu a nenechá se ani zvednout a odnést pryč, ví moc dobře, že mi nezbývá nic jinýho než jím smýknout, zatahat ho za ucho, zahryznout se mu do ramene, dokud nezaječí, že se vzdává. Ví dobře, že nemám na vybranou, chce mě dostat přesně tam. No tak dobře, když tolik chceš, tady to máš, je mi ukradený, kdo jseš, seru na společenský normy. Taková zvěř jako ty si zaslouží leda tak popadnout a zavřít do klece!

Učitelky z mateřské školky to oznámily Anně. Jeden všetečný soused seshora nahrál jistý výstup potají na kameru. A ke vší smůle zůstaly všude možně na malém těle stopy, zarudlá místa od štípanců, modřiny, podlitiny a otoky – dostal, co si zasloužil, pokoušel se Gabi vysvětlit Anně poté, co ho konfrontovala, a to všechno jen kvůli tobě, odjela jsi a my tu zůstali na všechno sami, ty za to můžeš, že jsme se ocitli v téhle situaci, to ty ses zachovala nezodpovědně! Ty, ten tvůj Sami, ta tvoje Afula, ty tvoje hovadiny!

Poslední ráno té děsivé noční můry bylo venku studené nevlídné počasí a pršelo – od roku 1954 v Tel Avivu nesněžilo, ale co si Gabi pamatoval, ještě nikdy to nevypadalo na sněžení tolik jako toho rána: prudký vítr ohýbal palmy vysázené podél ulice a zem bičoval prudký, skoro vertikální déšť smíšený s náhlými poryvy krupobití.

Ne. Ne, ne, takhle to nepůjde, Miki. Tu bundu si necháš.

Miki, něco jsem ti řekl. Zbláznil ses? Zrovna v takovým nečase se se mnou budeš…?

Miki… Miki! Okamžitě si tu bundu oblíkni. Ne aby sis sundal ty holínky. Tys neviděl tu louži… Miki.

Tak ty se budeš vzpouzet? Au! Ty mě budeš bít? Jo, tohle chceš? Tak dobře. Prosím. Tak-hle se na-ta-hu-je bunda, je to jasný? Tady to chytneš rukou a zapneš ji na zip. Tak-hle.

No dovolte? Vy se, paní, laskavě nepleťte do toho, jak… Běžte pryč. Zmizte!

Vidíš, co děláš? Mlč. Drž hubu! Ubrečenej malej harante. A víš co? Tak si tu klidně breč. Uvidíme, k čemu ti to bude. Jasně. Béééééé. Béééééé. Jen si řvi, fakane.

Hele hele hele, milánku! Ty holiny si necháš. Miki, já ti to nebudu říkat dvakrát. Miki. Já ti ukážu. Na. Tumáš. A další. Tomuhle už rozumíš, co? Au! Ty je-den dr-zej smrade! Já tě naučím, že mlátit druhý se nevyplatí!

Jen si breč, jen si zařvi, posluž si. Tumáš, ty jeden hajzlíku. Uvidíme, co tomu řekne maminka. Tumáš.

Pane, vy se laskavě do toho nepleťte. Tohle je můj…

Mě ale nezajímá, že jste policajt! To vám přece ještě nedává právo se mi plést do… Buďte tak laskav a zmizte odsud, než… No a co, tak jste od policie! Myslíte si, že víte nejlíp, o co tu jde? Já s ním žiju tři roky, ne vy! A ty už přestaň řvát, Miki, ty jeden hajzle malej… Nech mě! Okamžitě toho nech, já tě varuju, řekl jsem ti jasně, že… Tak-tady-máš-cos-chtěl-haj-zlí-ku-takhle-ti-zkroutím-ucho, jo… Jak-se-ti-to-líbí? Co? No vidíš. Mlč-už-drž-hubu-tumáš, auuu! Tak ty budeš kousat? Teď-teprv-uvidíš-zač-je-toho-loket-ty-jeden-zasranej-smrade – tumáš! A další! Zkopu tě do tý tvý uřvaný držky, smrade-drzej-uvřeštěnej – není to nic příjemnýho, schytávat kopance, co? Vidíš, jaký to je, když do tebe někdo kope? Tady máš! A další!

Ještě tu zimu přestala být jeho žena jeho ženou a jeho syn přestal být jeho synem: odvezla si ho na soudní příkaz do kteréhosi kibucu nedaleko Afuly, Gabi nevěděl kam a také to vědět nesměl, stejně jako měl zakázáno se k němu přiblížit nebo s ním navázat jakýkoli kontakt, třeba jen telefonicky. U soudu zcela rezolutně odmítl, že by se syna „pokusil ubít k smrti“, slzavě vyjádřil hlubokou lítost a přesvědčil soud, že nehoda s autobusem nebyla zločinem z nedbalosti, takže byl sice nakonec shledán vinným, ale odsouzen pouze k veřejně prospěšným pracím a podmínečnému odnětí svobody, a ve vazební věznici ho vousatí ortodoxní Židé v kloboucích svým naléháním přesvědčili, aby si nasadil modlitební řemínky, do ruky mu strčili brožurky s názvy jako „Proč trpět?“ a jemu nezbývalo než čekat a přemýšlet a užírat se hněvem a číst ty brožurky – „Proč trpět?“ –, a když byl z vazby propuštěn, znovu ho přesvědčili, aby si nasadil modlitební řemínky, dotek černých kožených pásků na kůži mu skýtal útěchu a ukonejšil ho znovu a znovu, pokaždé když cítil, že v něm narůstá nezvladatelný vztek. Byli to jediní lidé, kteří v něm nespatřovali vyvrhele, kteří se od něj štítivě neodtahovali, jediní, kteří mu nabídli vykoupení a útěchu, kteří se zajímali, jak se cítí, kteří nabízeli odpovědi na jeho otázky. Jediní. Táta Josi ho nepřišel navštívit. Roni z New Yorku nezavolal a těch pár kamarádů z práce nebo ze studií zmizelo, jako by se po nich země slehla. A tak přišel na kroužek studia Tóry, a pak na pár dalších, nasazoval si modlitební řemínky, poslouchal, přemýšlel – proč trpět? – a otevřel oči vstříc vzcházejícímu světlu: I kdybych měl jíti údolím stínu smrti, nebudu se báti zlého, neboť ty jsi se mnou.

Světlo

Také Roni v New Yorku spatřil před sebou světlo. Rok 2006 byl pro něj dobrý rok. Práce ho těšila. Eliot Liebermann trochu přeháněl, když se ho pokoušel tím svým proslovem odradit, ale dny míval skutečně nabité: dlouhé hodiny vysedávání před sedmi monitory, prakticky nepřetržitě v otvírací době newyorské burzy, a pošilhávání tím směrem i v ostatních denních dobách, kdy se obchodovalo na burzách v jiných částech světa, nemluvě o desítkách e-mailů od makléřů a spolupracovníků, na které odpovídal, až když se dostal domů, což bývalo často až o půlnoci nebo v jednu hodinu ráno, když si ten večer vyrazil s ostatními na skleničku. Ani ty večery po barech nebyly odpočinek, nýbrž práce – nikdy neutuchající úsilí upevnit si společenské postavení, zachytit, co se kde šustne, sbírat tipy, držet prst na tepu doby. Roni toho moc nenaspal.

Tajným Roniho trumfem byly jeho kontakty mezi Izraelci. Síť krajanů se rozprostírala po celém kontinentu, nejen v bankovnictví, ale také v průmyslu, energetice a samozřejmě v hi-tech odvětvích. Kdykoli mohl, navazoval mezi nimi nové kontakty a vždy dbal na to, aby vztahy s nimi upevňoval, získával od nich neveřejné interní informace a s těmi pak pracoval při obchodech, spekulacích a dalších aktivitách na trhu s akciemi. Postupem času začal na burze hrát i za ně – a když si získal pověst nebojácného, rychlého a hlavně obratného brokera, který dokáže generovat nemalé zisky, svěřilo mu svá investiční portfolia nemálo Izraelců z hummusového fóra i odjinud. Pro bankéře a podnikatele z hi-tech sektoru, kteří akciovým trhům nerozuměli, ale měli dost peněz na investice, byl Roni mužem na pravém místě, který hovořil jejich jazykem a hlavně dokázal jejich majetek jaksepatří rozmnožit.

Na jednom z prvních seminářů, který na hummusovém fóru absolvoval, se dozvěděl, že schopnost improvizace, na niž jsou Izraelci tak hrdí, se tady ve Spojených státech netěší příliš dobré pověsti. Tady se všichni drží pravidel, řekli jim. Každý tu dostane stejnou příležitost a od všech se na oplátku očekává, že se budou řídit principy fair play. Právě díky tomu americká ekonomika tolik prosperuje a přitahuje k sobě ty nejlepší mozky z celého světa, včetně nás, řekli jim. Všelijaké ty izraelské kličky, jánabráchismus a spiklenecké pomrkávání sice můžou v některých případech krátkodobě fungovat, ale základem, přes který nejede vlak, musí být čestná hra podle pravidel. Postupem času, jak se Roni otrkával, se mu ale realita jevila poněkud jinak. Američani možná hrají vždycky poctivě, ale Indové, Korejci – a nakonec pár Američanů taky – se nijak nežinýrují vzít to občas nějakou ne úplně legální zkratkou, a mohl dosvědčit, že právě díky těmto zkratkám získají nad poctivými Američany nemalý náskok.

Při jednom setkání hummusového fóra přišel za Ronim Idan Lowenhoff a zeptal se: „Pamatuješ se na Bronka?“ a objal kolem ramen podsaditého mladého muže s rozpláclým nosem. „Nevím, už jsme se potkali?“ opáčil Roni, když neznámému opětoval pevný stisk ruky. Joni Bronko sloužil s Idanem v elitní jednotce, ale byl zraněn a přeložili ho do zpravodajské jednotky ještě předtím, než Roni narukoval. Za pár minut rozhovoru ale našli dostatek společných známých, které mohli svorně pomluvit a získat tak vzájemné sympatie. Na vojně byl Bronk pro všechny Joni, v Americe si ale nechal říkat Jonathan a pracoval v Silicon Valley ve firmě s izraelským vlastnictvím, která nabízela lokalizační služby. Pravidelně cestoval po ose San Francisco – New York – Izrael a na hummusové fórum docházel každé dva nebo tři týdny. Jednoho večera, který strávili Roni a Bronko společným popíjením piva, prohlásil Bronko: „Z toho hummusu jsem dostal šílenou chuť na suši.“

Roni ho vzal do restaurace Sushi Yasuda v Midtownu, a když si po pivech dali jedno horké saké, nasedli do taxíku a v baru Ulysses spláchli saké dobře vychlazeným pivem Guiness. Už měli celkem upito, když zamířili ke kulečníkovému stolu. Uprostřed hry zvedl Bronko červenou slonovinovou kouli a pronesl: „Chápeš, že tohle byl kdysi slon?“ Roni se zasmál. „Dřív,“ pokračoval Bronko, „se kulečníkový koule dělaly ze dřeva.“ Roni šťouchl do bílé koule, která vrazila do červené a vyslala ji rovnou do jedné z postranních kapes. „Víš, kde jsem takový dřevěný koule viděl?“ mlel dál Bronko to svoje. Roni si nevšímal jeho opileckého blábolení a Jonathan si sám odpověděl: „V Googleplexu. Mají tam úžasnej oldschoolovej stůl na biliár.“ Roni, který se právě nakláněl nad stůl potažený zeleným plátnem, pozvedl zrak. „Co jsi dělal v Googleplexu?“ zeptal se a zvědavost ho na chvíli vytáhla z guinessové mlhy obestírající jeho mysl. „A sakra. Nic jsem neřekl,“ uchichtl se Bronko a rukou udělal gesto, jako že si zapíná ústa na imaginární zip. „Hraju já?“

Ještě té noci se Roni navzdory alkoholovému oparu pustil křížem krážem do hledání na internetu a dospěl k jednoznačnému závěru: Google se chystá koupit Bronkovu firmu poskytující lokalizační služby. Následující den podle toho nakupoval a prodával na burze. Mluvil se správcem investičního portfolia Dalem Savagem a dostal od něj jednorázové svolení přečerpat osobní limit pro obchodování. Počátkem následujícího týdne se objevila oficiální zpráva o akvizici Googlu. A tahle zpráva vynesla klientům banky Goldstein-Liebermann-Weiss, stejně jako jeho izraelským přátelům, pořádný balík peněz.

V průběhu následujícího roku dostal Roni od Bronka a ostatních ještě několik tipů – některé jim uklouzly v opilosti při společném popíjení v baru Ulysses, jiné mu svěřili, když byli při smyslech. Sázka na to, že hospodaření Googlu skončí ve druhém kvartálu v červených číslech, se zakládala na směsi bystrého instinktu, štěstí a neohroženosti hodné španělského toreadora. Bronko utrousil něco, co ve firmě zaslechl, Roni si to dal dohromady s výročními zprávami o hospodaření a s rozhovorem se spolužačkou ze studií, která pracovala v jedné investiční bance v Kalifornii. Tentokrát nepožádal Dalea o svolení a zkrátka překročil limit, který mu byl určený. Na této spekulaci, sázející na propad cen akcií Googlu, vydělala banka a její klienti osm a půl milionu amerických dolarů.

Jednoho večera v lednu si ho pozval Eliot Liebermann k osobnímu rozhovoru. Když vešel do jeho kanceláře, už tam seděl i Dale Savage. Roni cítil, jak mu srdce tluče až v krku. Zaměstnancům bylo řečeno, že výše bonusu za loňský rok bude oznámena až v únoru, takže předpokládal, že si ho pozvali kvůli něčemu jinému. V jejich tvářích viděl vážný výraz. Byl přesvědčený, že přišli na to, co dělá, že prověřili jeho portfolio a dospěli k tomu, že bez důvěrných interních informací a překročení stanovených limitů k investicím by nikdy nemohl dosáhnout takových úspěchů. Nebo že mu na jeho činnost přišly kontrolní orgány, dohlížející na zákonný průběh obchodů.

„Posaď se,“ řekl mu Dale a prsty si prohrábl světlé rovné vlasy. Roni usedl celý napjatý do křesla.

„Sledujeme tě už nějaký čas, Roni,“ pokračoval Dale. Koutkem oka si Roni povšiml, že Liebermann přikyvuje. „Máš za sebou velmi slušný rok. Pár tvých obchodů vyneslo bance pěkné zisky.“

„A co víc,“ vložil se do toho Liebermann, „ukázal jsi, že si umíš poradit s riskantními situacemi, že neztratíš hlavu, když trhy zachvátí panika.“

A teď to přijde, pomyslel si Roni a sklopil hlavu, skoro jako by se připravoval zvednout ruce v gestu rezignace.

„Tvůj roční bonus bude činit dvě stě sedmdesát pět tisíc dolarů. Věz, že je to jeden z nejvyšších bonusů, co byly v historii této banky vyplaceny obchodníkovi během prvního roku jeho působení. Zasloužil sis to.“ Roni čekal, že teď přijde nějaké to „ale“, jenže nic takového nenastalo. „Rozhodli jsme se, že ti navýšíme limit pro nákup a prodej,“ pokračoval Dale Savage, „a dáme ti volnou ruku k obchodování, abys nám zajistil ještě vyšší výnosy než uplynulý rok. Běž a natři jim to, chlape! Tahej za nitky, rozehraj tu svou síť kontaktů, jak to dovedeš, a roznes je na kopytech!“ Tu poslední větu už Dale skoro vykřikl, zvedl se ze židle a začal tleskat. Liebermann se k němu přidal a taky zatleskal, jen zůstal sedět. Roni nevěděl, jak zareagovat, jen se usmál a těkal očima z jednoho šéfa na druhého.

Také rok 2007 nastavoval Ronimu přívětivou tvář. Jonathan Bronko sice už tak často na hummusové fórum nepřicházel, a když se ho Roni pokusil kontaktovat, narazil na chladný odstup, zato se objevily nové příležitosti. Jedna z nich se k Roniho nemalému údivu naskytla zásluhou Meira Forinera – toho mladíčka ze zazobané rodiny v Savjonu, který sedával vedle něj v univerzitní posluchárně a odpuzoval ho svou zbohatlickou modrookou arogancí i přičinlivým lezením do zadku Američanům. Stejně jako jeho přítel Tal Paritzky patřil i Foriner ke stálým hostům hummusového fóra. Postupem času zaznamenal Roni snahy těch dvou se s ním více sblížit, což ho nepřekvapovalo – jeho zářná kariéra u firmy Goldstein-Liebermann-Weiss i úspěchy při správě investičních portfolií několika členů fóra nebyly tajemstvím. Jednoho večera prohodil Foriner: „Co říkáš, neskočíme ještě na panáka k Ulyssovi, než to pro dnešek zabalíme?“ a Roni odtušil: „Proč ne?“ A tak zamířili společně do irského baru, Roni si objednal jeden guiness a Foriner panáka ballantinky s ledem.

Meir Foriner pracoval v ratingové společnosti na západním pobřeží. Roni si byl dobře vědom významu těchto agentur, které stanovují výši rizik či potenciální výhodnost nákupu akcií a investic do firem a dluhopisů. Hlavně ale, jak bylo Ronimu známo, byli lidé v těchto agenturách nejvíc v obraze, pokud šlo o plánované akvizice a fúze podniků, a věděli, odkud vítr vane, dlouho předtím, než se na veřejnost dostaly první oficiální zprávy.

Co začalo toho večera jedním tipem, jen letmo naznačeným pod vlivem alkoholu, se postupem času změnilo v souvislý, pečlivě dávkovaný přísun cenných informací. Foriner před ním trousil okaté náznaky o chystaných akvizicích firem a společností, přičemž si vždycky dával dobrý pozor, aby předání informací probíhalo ústně, hebrejsky a šifrovaně, a navíc nikdy ne přes zprostředkující komunikační kanály, protože veškeré telefonní rozhovory, e-maily i chatové konverzace mezi investičními manažery, burzovními makléři a klienty byly monitorované a nahrávané. Roni věděl, že za všechny ty cenné tipy, které mu přinášel, bude jednou Foriner chtít protislužbu, a také že ano: po čase Roniho požádal, aby mu otevřel fiktivní účet, a tomuhle účtu Roni spravoval aktiva v řádech milionů dolarů, které se pak složitými transakcemi převáděly z účtu ve švýcarské bance. Foriner pracoval ostražitě, zbytečně na sebe neupozorňoval, držel se v pozadí a v pravou chvíli se vždy vynořil, aby provedl bleskovou obchodní transakci. Jednou se takhle zjevil na hummusovém fóru a pošeptal Ronimu do ucha, že se v sobotu sejdou v portugalské restauraci specializované na grilované maso ve Williamsburgu. Informace, kterou tam před Ronim utrousil u baru podniku U Vypaseného prasátka – zpráva o chystané koupi nadnárodního řetězce hotelů texaskou holdingovou společností, která měla být zveřejněna v příštích několika dnech –, měla nesmírnou finanční hodnotu. Roni si musel počínat nanejvýš obezřetně. Neupoutávat na sebe pozornost, zamést za sebou stopy. Aby však mohl plně vytěžit potenciál téhle informace, musel znovu překročit strop, který banka stanovila pro burzovní investice, a kvůli tomu zfalšovat podpis Dalea Savage. Led, po kterém kráčel, byl tenčí než kdy dřív.

I tentokrát slavil úspěch. Další příčka na žebříku. Z podlahy jeho kanceláře investičního manažera dosud stoupal dým ze spáleniště, které za sebou zanechal, ale on už vzhlédl vzhůru k příští příčce. Dál navyšoval částky i riziko (jednou spekulativně prodal akcie za tři sta milionů dolarů místo třiceti milionů – kdyby se ho někdo zeptal, měl přichystanou odpověď, že ta nula navíc se tam objevila nedopatřením, ale nikdo se nezeptal). Dale Savage a Džudžhár Rawandeep mu v tom nebránili, naopak ho podporovali a povzbuzovali a postupem času od něj vysloveně požadovali výsledky a svěřovali mu k investicím částky ve výši stovek milionů dolarů – už nemusel připisovat nuly na vlastní pěst. Věděl, že i oni hrají tutéž hru. Makléři, s nimiž přicházel do styku, si ho hýčkali a po večerech mu platili pití na účet své firmy, předcházeli si ho i kolegové z práce, kterým pomáhal a spolupracoval s nimi, a totéž samozřejmě i jeho izraelští klienti, jichž přibývalo a zvyšoval se i kapitál, který mu svěřovali k investování na burze. Na to byl zvláště hrdý, na důvěru, kterou v něj vkládali, a na postavení, jež si vydobyl v hummusovém fóru, mezi všemi těmi vlivnými a mocnými lidmi – hlavou se mu mihl záblesk vzpomínky na terasu s podlahou pokrytou palubkami v Basilejské ulici v Tel Avivu. Rok zakončil s bonusem ve výši téměř šesti set tisíc dolarů. Půjčku na školné splatil mnohem dřív než za čtyři roky, které si stanovil, a přestěhoval se do luxusního penthousového bytu pod střechou mrakodrapu, ve kterém bydlel už předtím – opět několik dalších příček na žebříku. Připadal si neporazitelný.

Pád

Znamení věstící obrat k horšímu se na trhu objevovala už delší čas a nyní se začala postupně naplňovat. Dva hedgeové fondy zkrachovaly. Lidé ztratili práci. Šířily se zprávy o blížící se krizi na trhu s realitami a o problémech s likviditou, které se týkají bank a investičních společností. To vše jen dál zvyšovalo tlak na úspěch a poptávku po dalších ziscích. Poklesy a ztráty mohou být i příležitostí k nemalým výnosům, pokud to člověk umí dobře zahrát s kartami, které mu osud rozdal.

Při jednom ze setkání hummusového fóra k němu zamířil Idan Lowenhoff. V poslední době se s Ronim odcizili – oba byli plně zaneprázdněni společenskými styky a na hummusové fórum docházeli už jen sporadicky. Toho večera, když se ho Idan zeptal, jak se mu daří, se Roni cítil nesvůj. Idanovi vděčil za mnohé – za to, že ho uvedl do tohohle světa, povzbuzoval ho, aby to nevzdával, pomohl mu vyplnit přihlášku a připravit se na přijímací pohovor. Krom toho pro něj Idan ztělesňoval vzor poctivě odpracovaného úspěchu. Byl to člověk nesmírně přátelský a čestný. Roni by dal ruku do ohně za to, že každičký dolar z těch milionů, které Idan za tu dobu tady už bezpochyby vydělal, je čistý jako lilium. Idan byl z jiného těsta než Roni. Přišel na Wall Street a hned se tu cítil jako doma. Osvojil si americký přízvuk a pohroužil se do zdejší kultury: s místními chodil na baseballové zápasy, naučil se zdejším způsobům. O tohle Roni nestál. Už když jako student při nezávazné konverzaci s hledači talentů na koktejlových večírcích zkoušel nahazovat jména izraelských basketbalistů v americké lize, cítil, že jestli má mezi zdejší nějak proniknout, musí to udělat po svém, ne po jejich.

Oba byli dost chytří na to, aby si uvědomovali propast, která je rozděluje. Už svého času si Roni povšiml, že Idan nemá nijak naspěch, aby mu pomohl získat místo v Goldman-Sachs. Do své společnosti ho sice nezlanařil, ale snažil se nad ním držet ochrannou ruku a dával na něj pozor, aby nesešel z cesty. Lowenhoff pochopitelně slyšel o úspěšné Roniho kariéře. Alona Pilpeliho i investiční společnost Goldstein-Liebermann-Weiss znal dost dobře na to, aby mu bylo jasné, že jejich obchody nejsou vždy úplně košer. A tak když se nejprve Roniho zeptal, jak se mu vede, navrhl: „Pojďme na skleničku.“ Ronimu nezbývalo než pozvání přijmout.

„Podívej, Roni,“ začal Idan, jako by měl v duchu připravený celý proslov. „Já si tě vážím už od dob, co jsi dělal za barem v Tel Avivu. Viděl jsem, čeho jsi dosáhl, a bylo mi jasný, co v tobě je. Neměl jsem pochyby, že dokážeš prorazit i tady.“

„Snad se mi nechystáš promluvit do duše?“ pokusil se to Roni převést v žert, ale už pochopil, kam Idan míří, a bylo mu jasné, že mu nezbývá než sedět a vyslechnout si to. Nervózně nehty seškrabával etiketu z lahve mexického piva.

„Cítím za tebe jistou zodpovědnost,“ řekl Idan.

„To nemusíš. Jsem dospělej člověk. Sám si zodpovídám za to, co dělám.“

Idan přešel Roniho poznámku a pokračoval. „Vím, že pokušení je veliké. Člověk má kontakty, má informace. A vidí ty obrovské částky a ví, že stačí jen natáhnout ruku a utrhnout si.“

Roni se na něj zahleděl. „O co ti jde, Idane?“

„Vím, že nejsi v jádru zločinec,“ pokračoval Idan a opětoval Ronimu pohled do očí. „Tenhle typ lidí já znám. To není věcí špatné výchovy, že by se nevyhnutelně ocitli na šikmé ploše. Je to jen hamižnost. K tomu, aby se člověk pohyboval v mezích zákona, ho vedou v zásadě dva modely: vnitřní smysl pro morálku, rozlišující dobré od špatného, a strach z přistižení, z vězení, z toho, že mu zabaví majetek. Připomínám ti to, protože v naší profesi na to člověk může celkem snadno zapomenout a taky protože mi na tobě záleží. Viděl jsem lidi, co dopadli až na dno. A není to hezký pohled. Nevím, co jsi udělal nebo neudělal, ale nejsem blbej. A radím ti – čeho jsi dosáhl, je skvělý výsledek. Ale zastav se tam, kde jsi. A dávej si bacha. Vím, že ti svoje peníze svěřilo i dost Izraelců. Některý z nich s tebou nebudou jednat v rukavičkách, když na to přijde. Jestli kvůli tobě přijdou o svý prachy, jsi v pěkným maléru.“

V té době obchodoval Roni takřka výhradně už jen s opcemi. Vlastnictví opce znamenalo právo nakupovat či prodávat akcie za pevnou cenu až do předem stanoveného termínu. Opce byly levné – obchodovaly se za pouhé stovky či tisíce dolarů – ale možné výnosy i rizika s nimi spojené byly několikanásobně vyšší než u obchodů s akciemi. I malý pohyb v ceně akcie mohl mít obrovský vliv na hodnotu opcí. Na desetitisícovém obchodu šlo vydělat i statisíce dolarů, ale také stejně vysoké částky prodělat. Opce je hazard na druhou: Džudžhár jednou Ronimu řekl, že pokud se obchodování na burze podobá ruletě, je obchodování s opcemi jako ruská ruleta.

Proti podobným rizikům měla investiční banka několik pojistek. První z nich byla povinnost vést zvláštní, takzvaný maržový účet, kde ležela poměrně vysoká rezerva na pokrytí případných ztrát z takových obchodů. Dluh hrozil narůst do astronomických rozměrů a bylo zapotřebí splatit ho okamžitě, a proto banka nedovolovala jít do minusu. Druhou pojistkou bylo oddělení pro řízení rizik, které mělo za úkol kontrolovat obchody za účelem prevence nadmíru riskantních či ztrátových kroků a především dohlížet na to, aby obchodník nenakoupil příliš mnoho opcí téhož druhu bez rozložení rizik. Roni se snažil udržovat s lidmi z tohoto oddělení společnosti Goldstein-Liebermann-Weiss dobré vztahy.

Dál rozehrával své partie a sklízel zisky. Tou dobou už měl kolem sebe rozvinutou dostatečně širokou síť kontaktů, aby v ní skoro každý týden zachytil útržek té či oné zajímavé informace, již dokázal proměnit v pěknou sumičku na účtech. Bylo to bezpečné, poněvadž i jeho informátoři měli ve fondu své peníze. Všechny spojoval společný zájem. V některých momentech už to ale bylo o strach. Jednou za čas ceny akcií zakolísaly tak, že se Roni ocitl na pokraji propastných dluhů. V takových chvílích mu hlavou proběhly vzpomínky na varovná slova Idana Lowenhoffa. Trhy se chovaly stále nepředvídatelněji, houfně se propouštělo a tlak na Roniho, aby přinášel stále vyšší zisky, začínal být až neúnosný.

Celá záležitost s opcemi společnosti RIM, výrobce přístrojů značky BlackBerry, začala jedné slunné neděle během pravidelného společného basketbalu s izraelskou partou na Upper West Side. Docházel tam pořád, kdykoli měl možnost, aby si udržoval fyzickou kondici a trochu se zapotil a taky protože měl rád většinu kluků, co tam chodívali hrát. Náhodou utroušená poznámka jednoho z nich vystřelila Roniho na balistickou dráhu, která měla skončit tvrdým dopadem: „Zasranej iPhone, nejradši bych ten křáp rovnou vyhodil.“

„Tohle je ten novej? A nejsi s ním spokojenej?“ zeptal se Roni roztržitě, zatímco sám si na svém BlackBerry procházel e-maily.

„Jo. Dostal jsem ho před tejdnem. Připojení k internetu je děsivý, v jednom kuse to padá. A koukej na tohle.“ Obrátil v dlani iPhone a ukázal Ronimu růžové flíčky na jeho hladkém bílém plastovém hřbetě. Roni vzal iPhone do ruky a zamračil se. „Myslíš, že se začervenal hanbou?“ usmál se.

„Cejtíš, jak je horkej? A na internetu je spousta dalších nespokojenejch zákazníků, co si stěžujou. Prej mi ho v prodejně Apple vyměněj za novej.“ Zahleděl se na černý BlackBerry v Roniho ruce. „Sakra práce. Nechápu, proč jsem nezůstal věrnej starýmu dobrýmu BlackBerry. Ten zasranej iPhone akorát v jednom kuse pípá a zvoní.“

Roni tomu nevěnoval přílišnou pozornost, ale na druhý den mu shodou okolností zavolal jeho dávný kamarád ze studií, Saša z Bosny. Pracoval pro jednu velkou poradenskou společnost v San Francisku. Byl zrovna na cestě do Bosny, kde mu zemřel dědeček, a během mezipřistání měl pár hodin v New Yorku, a tak se zeptal Roniho, jestli by neměl čas zaskočit se starým kamarádem na rychlý oběd.

„Člověče, ty jsi přibral!“ zvolal Saša, když Roniho spatřil. Sešli se na jídlo v asijském bistru Mistr Maj, kam za studií rádi chodili. „Máš vůbec nějakej pohyb?“

„Zrovna včera jsem byl na basketu,“ odpověděl Roni a pohledem sklouzl k pupku, který se mu za poslední roky pěkně zakulatil. Trávit denně dlouhé hodiny před monitory počítače není zrovna recept na zdravé a vysportované tělo. Spousta jeho kolegů docházela několikrát do týdne po práci do posilovny, ale jemu se většinou nechtělo. „Co je novýho v San Francisku?“ změnil téma.

Saša měl práce nad hlavu. „Děda byl na mě vždycky hodnej,“ zasmál se. „A teď umřel akorát včas, abych mohl prchnout z jednoho projektu, co máme zrovna rozdělanej.“ Sašův tým dělal na zakázce pro jednu firmu ze San José, výrobce čipů do digitálních fotoaparátů. Ta spolupracovala s největšími světovými producenty digitálních přístrojů v Koreji a Japonsku. Sašovu poradenskou firmu si najali, aby jim vypracovala optimalizované rozvržení výroby a logistiky mezi továrnami v Číně, vývojovým střediskem v San José a klienty v Japonsku, Koreji a ve Spojených státech. „Nedovedeš si představit, jak je to náročná a nezáživná práce. Nikdo se nám nechce věnovat, přitom tu reorganizaci děláme kvůli nim.“

„Ve Státech?“ podivil se Roni. „Copak tady někdo vyrábí digitální foťáky?“

„No jednak Kodak,“ odpověděl Saša, „a pak Apple, kterej teď přišel s novým iPhonem, a ten má v sobě zabudovanej digitální fotoaparát. Jenže se přišlo na to, že ten jejich čip telefon přehřívá, jsou zavalený stížnostma, čili v tý firmě řeší zběsile tohle a nikdo z nich nemá čas s námi pracovat na tom projektu optimalizace.“

Roni, který právě přežvykoval další sousto „kuřete generála Stewa“, strnul a vyvalil oči na Sašu. Vzpomněl si na kamarádův zrůžovělý přístroj na basketbalovém zápasu předchozího dne.

„Copak, zaskočilo ti?“ zeptal se Saša.

„Ne, nic,“ mávl Roni rukou. „Pokračuj. Čili ty jejich ultratenký telefony si nedokážou poradit s foťákem?“

„Nevím. Tyhlety telefony se vždycky snažej obsáhnout všechny funkce, možná to prostě někdy nejde. Takovej pořádnej telefon, kterej umí volat, esemeskovat, posílat maily,“ vytáhl z kapsy svůj BlackBerry a pohrával si s ním v dlani, „podle mě nic nenahradí, aspoň dokud budou fungovat jako tyhle. Nezapomeň, že ne vždycky se Steve Jobs trefil, když zkoušel něco novýho.“

Když se Roni vrátil do kanceláře, otevřel si na jednom z monitorů graf vývoje cen akcií Applu a RIM. Akcie společnosti Apple víceméně přešlapovaly na místě, ovšem u akcií RIM byl vývoj zajímavější. Od konce června do poloviny července ztratily asi dvacet procent své hodnoty, ale pak se za přibližně stejnou dobu vrátily na původní hladinu. Následně od konce srpna až do září opět prudce poklesly. Přečetl si komentář v Businessweeku prohlašující, že „prvenství BlackBerry nemůže iPhone nikdy ohrozit“, a několik recenzí informujících o zásadních nedostatcích nového modelu iPhonu – v jednom článku na serveru Market Watch dokonce prohlásili jeho technologická vylepšení za „směšná“. Roni otevřel chatovací okno s Meirem Forinerem a poslal mu zprávu: „Zápas Makabi?“ To byl jejich tajný kód pro telefonát z domácí pevné linky kolem deváté hodiny večer. Foriner odpověděl lakonicky: „Dá-li bůh.“

Roni mu večer zavolal a probral s ním svůj nápad. Další den mu Foriner zavolal zpátky s informací, kterou se mu podařilo v jeho ratingové společnosti vyzjistit: čísla z prvních tří týdnů prodeje nového iPhonu jsou skutečně poměrně zklamáním. BlackBerry si zatím drží pevně svou pozici – zprávy o hospodaření společnosti vyznívají pozitivně a nové modely, s nimiž v reakci na iPhone přišli na trh, sklízejí vesměs kladné ohlasy. A mimoto je tu Google, dodal Foriner, další hráč na trhu, kterého je třeba vzít v potaz. Nadcházející podzim se chystá přijít s novým operačním systémem pro mobilní telefony. Což iPhone taky v nějakou chvíli negativně zasáhne, odhadoval Foriner. Možná by stálo za to vsadit na Google proti Applu.

Polovina září. Roni s kolegy ohromeně sledoval pád investiční banky Lehman Brothers, který stáhl celý trh dolů. Roni vytušil příležitost. Všichni teď houfně prchají, zbavují se akcií bank a pojišťoven, což ale přece neznamená, uvažoval Roni, že to nějak ovlivní výrobce mobilních telefonů, právě naopak. Lidé budou stát o skutečné produkty, funkční a spolehlivé. Roni otevřel kombinovanou pozici. Cena jedné akcie RIM se obchodovala za 105 dolarů. Podle jeho odhadů se do dvou tří měsíců měl kouř rozplynout a cena akcie vystoupat někam ke 125 až 130, možná dokonce ke 140 dolarům, což byla její hodnota před třemi měsíci. Rozehrál to dvěma způsoby – jednak pořízením takzvaných kupních opcí, které mu umožní zakoupit za měsíc akcie za 115 dolarů, tedy za nižší cenu, než bude v tu dobu podle jeho odhadů cena tržní, a dále úpisem prodejních opcí, které ho zavazují zakoupit tutéž akcii za 80 dolarů, což je cena ještě mnohem nižší. Termín, kdy opce vyprší, byl přesně za měsíc, v pátek 17. října. Roni nepochyboval ani vteřinu, že tentokrát je to sázka na jistotu. Kromě své teorie, že teď nastane odliv zájmu o akcie bank a zvýší se zájem o akcie výrobců, byl přesvědčený, že závady nového iPhonu a stížnosti na něj spolu se zprávami o neuspokojivých prodejních výsledcích, které zůstaly daleko za očekáváními, se do té doby dostanou do ekonomických zpráv, možná dokonce i do hlavního zpravodajství, a BlackBerry jistě využije té příležitosti, aby do médií protlačila zprávy o svých nových úspěšných modelech a skvělých tržbách. Byla to dost sebevědomá pozice, protože Roni vsadil všechno na jednu kartu a nepojistil se pro případ, že by se mohl mýlit, ale tentokrát si byl jist svým odhadem na tisíc procent, takže investoval peníze banky, peníze jejích klientů, peníze Forinerovy i dalších izraelských kolegů i svoje vlastní. Potenciál této pozice představoval podle složitých matematických modelů výnos pěkných pár milionů za pouhý měsíc.

Během prvního týdne ztratily akcie RIM třetinu své hodnoty a spadly na 70 dolarů za akcii. Další týden pokles pokračoval, i když už nebyl tak prudký, a Roni věřil, že teď někdy se křivka zakulatí a cena začne opět stoupat. Dál věřil svému původnímu odhadu a chtěl počkat až do vypršení opce. Ale křivka se nezaoblila. Wall Street se otřásala v základech a nenašla se snad jediná akcie, jejíž cena by se strmě nepropadala.

Když opce vypršela, Roniho pozice nebyla ani zdaleka pokrytá. Cena akcie se zastavila na 55 dolarech, investované částky vyletěly komínem a co hůř, prodejní opce ho zavazovaly k nákupu desítek tisíc akcií za 80 dolarů, tedy o pětadvacet dolarů víc, než byla jejich cena na trhu. V tu chvíli přišel Ronimu „margin call“ – telefonát z banky, který ho upozornil na to, že maržový účet klesá do minusu a je zapotřebí okamžitě dorovnat dluh, který v tuto chvíli činil dva miliony dolarů. Ke splacení dluhu převedl Roni hotovost z účtu společnosti i z účtů soukromých klientů – znovu přitom zfalšoval podpis Dalea Savage – a znovu zakoupil opce s obdobnou pozicí. Uvažoval následovně: po pádu burzy v červnu následovala korekce, tudíž i strmý propad cen akcií nyní logicky vystřídá růst. Totéž psala také většina ekonomických komentátorů a to také řekl lidem z oddělení pro řízení rizik, kteří přišli čmuchat kolem jeho nových nákupů. Ten týden měl taky čtyřicátiny, ale neoslavil je. Nervy měl příliš pocuchané, než aby se mohl oddat zábavě, a navíc neměl s kým. Jen Gabi mu tak jako každý rok popřál po telefonu. Bylo to uprostřed provozních hodin burzy a Roni mu řekl, že zrovna musí něco dodělat, ale za pár hodin mu zavolá zpátky. Zapomněl na to.

Uplynul další měsíc a ceny akcií se dál propadaly, dostaly se už pod 40 dolarů za akcii. Při jedné z vln propouštění u investiční banky Goldmann-Liebermann-Weiss se ocitl bez práce také Dale Savage. Ronimu se snižování stavů vyhnulo. Chápal to jako stvrzení důvěry v to, že ví, co dělá, že vedení společnosti to chápe. Z bankovních kont i z účtů svých klientů stáhl další peníze na nákup opcí, přestal brát telefony nadřízeným, lidem z oddělení pro řízení rizik i klientům, kteří i nezávisle na něm podléhali hysterii. Pozice, již otevřel, měla hodnotu milionů dolarů: nejenže znovu vsadil peníze na růst akcií RIM, ale tentokrát do své pozice zahrnul také Google, který skutečně vstoupil na trh s operačním systémem pro mobilní telefony, jak předvídal Meir Foriner. Roni byl skálopevně přesvědčený, že tohle vyjde. Že ví, co dělá. Burza se propadá do ztráty už dva měsíce a všechny historické analýzy ukazují, že po tak dlouhém období poklesu musí zákonitě přijít období zklidnění, po němž zpravidla nastává růst. Zase následoval margin call a Roni s tlukoucím srdcem stáhl půldruhého milionu amerických dolarů ze svého vlastního účtu, aby pokryl možná rizika. Do listopadu poklesly akcie RIM o celkových 100 dolarů, ztratily dvě třetiny své hodnoty. Ceny akcií Googlu se propadly na nejnižší úroveň za poslední čtyři roky.

V polovině listopadu přestal docházet do práce. Nebral telefon Džudžhárovi Rawandeepovi, Meiru Forinerovi, Alonu Pilpelimu, Idanu Lowenhoffovi ani nikomu dalšímu. Všichni sice měli dost vlastních starostí, ale Roni Kupper k těm starostem patřil. Pokaždé když se jeho přístroj BlackBerry rozezvonil, měl Roni pocit, že se mu vysmívá. Neměl na zaplacení nájmu a navíc se bál, že majitelé bytu nebo jeho izraelští klienti si na něj budou chtít došlápnout, a tak vzal klíčky od mercedesu, koupeného v lepších časech, a odjel z New Yorku. V jednom autobazaru ve státě Ohio ho vyměnil za levnější vůz a z dvaceti tisíc dolarů a něco, které činil cenový rozdíl mezi oběma auty, pak žil následující dva měsíce. Všechny jeho kreditní karty a bankovní účty byly zablokované vzápětí poté, co zmizel – ne že by na nich tolik zbylo. Jezdil křížem krážem po celém kontinentu od motelu k motelu, nikomu se neozýval (svůj mobil BlackBerry nakonec rozebral na kousky a vyhodil do odpadkového koše někde u benzinové pumpy) a přemýšlel, co si počne dál. V lednu dojel do San Franciska. Telefonní číslo na bosenského kamaráda Sašu si nepamatoval a neznal ani jeho adresu, zkrátka jen vešel do sídla poradenské společnosti, ve které pracoval, a doptával se na něj tak dlouho, až mu ho dali zavolat. První, co Saša vykřikl, jakmile ho spatřil, bylo: „Člověče, ty jsi zhubl!“

Roni bydlel u Saši pět dnů, až jednoho večera, zrovna když se společně dívali na DVD a večeřeli u toho asijské jídlo z donáškové služby, zazvonil Sašovi telefon. Zvedl ho, pak zastavil film, podíval se na Roniho a přiložil ukazovák k ústům, aby naznačil, že má zůstat potichu. Když zavěsil, řekl mu: „Hledá tě nějaký soukromý očko. Najali si ho Izraelci, cos jim spravoval portfolio. Prý jestli ses mi v poslední době neozval. Neřekl jsi mi, že jsi připravil soukromý klienty o miliony dolarů. Chtějí tě žalovat.“

„Já že jsem je o něco připravil? Přišli o svoje peníze, jako všichni. Za co mě chtějí žalovat?“

„Říkal něco o obchodování nad rámec smluvených pravidel, o překročení kreditních stropů, o podvodech a lžích. Prý se našli i svědci ochotní dosvědčit, že docházelo k předávání interních informací… Hele, Roni. Rád ti pomůžu, ale nechci se dostat do problémů.“

Roni pohlédl na Sašu a řekl: „Pojďme se dokoukat na ten film a pak se rozhodnu, co podniknu dál.“

Ještě před úsvitem si oblékl svůj nejlepší oblek značky Hugo Boss, uvázal si kravatu, naleštil boty. Odjel na letiště, koupil letenku do Tel Avivu a s úlevou si oddechl, když jeho jméno nevyskočilo na monitoru počítačů při odbavování mezi osobami, co mají zákaz opustit zemi. Byl to let s přestupem v Los Angeles, odkud ho už čekal přímý let aerolinkou El-Al až do Tel Avivu. Když zaplatil tři tisíce šest set dolarů za letenku (pěkně business třídou, přece jen jestli má letět ze Států, tak ať to má aspoň úroveň) a padesát dolarů za dva bleděmodré kartony cigaret, zůstalo mu v kapse dvě stě dolarů v hotovosti. Za necelých čtyřiadvacet hodin stál na prahu Gabiho karavanu v osadě Maale Chermeš III.

Prodáno 06.08.2018 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

Návrat k základům

Ježci

Černý asfalt, který se vinul a klikatil mezi pouštními pahorky, už toho poznal hodně: pneumatiky aut, pásy obrněných transportérů, klapot kopyt oslů i cupitání koz; roztékal se pod nemilosrdně žhnoucím sluncem, nastavoval hřbet divoce bičujícím kapkám deště, ukryl se pod sněhovou přikrývku; jeho povrch byl rozbitý a plný výmolů od střel, starých jordánských min, obrovských balvanů, ozubených pásů buldozerů, betonových kvádrů vojenských kontrolních stanovišť a zimních nánosů bahna, hrál všemi odstíny šedé, zatímco na něj vojáci vpouštěli auta a pak zase celou silnici uzavírali. Toho čtvrtečního rána vypadala scenérie následovně: nebe se zbarvilo do apokalyptické žluti, krajinou se proháněl vichr tak prudký, až se zdálo, že se pod jeho poryvy ohýbají i kmeny stařičkých olivovníků, a nakonec se rozpoutala divoká průtrž mračen, která rozmáčela všechno, co jí stálo v cestě, bez rozdílu pohlaví, barvy pleti či vyznání, prudce bušila do předních skel aut i do jejich plechové kůže, až v tom rámusu zanikl věčný žvanivý proud politických komentářů z rádia, umlkly telefonáty přes hands-free a dokonce i rozhovory uvnitř auta, také hlasitá hádka v Otnielově otlučeném Renaultu Express mezi jeho dcerou Gitit a synem Jakirem utichla, oba zúčastnění se celí bledí vzdali vzájemných útoků a pohroužili se do mlčení, přemítání a tichého úžasu nad velikostí Boha a jeho stvoření, do něhož se mísila lehká bázeň z nespoutané síly přírodních živlů, zatímco v kapitánu Omeru Levkovičovi probouzelo tohle psí počasí jen rozmrzelost a bezmoc: jel v novém armádním džípu modelu David, který měl být oproti starším typům po všech stránkách vylepšený a také lépe utěsněný, jenže ve skutečnosti dovnitř pronikal neviditelnými škvírami ledový vzduch zvenčí, jako by byla polovina srpna a klimatizace foukala na plné obrátky, a příval vody valící se z nebes se vysmíval tomu, co výrobce džípu vydával za střechu, zatékal dovnitř a skapával na vybrané partie důstojníkova těla – a jako by tohle všechno nestačilo, najel Omer Levkovič poblíž Madždal Turu jednou pneumatikou na kovovou nástrahu, „ježka“ vytvořeného ze dvou ohnutých a sletovaných deseticentimetrových hřebíků. Omer seděl na promáčeném sedadle řidiče, čekal, až se bouřka přežene, a v duchu si říkal, hlavně neztratit nervy, zhluboka dýchat a zachovat klid, až přestane pršet, vymění se kolo a pojedeme dál.

Armádní vůz stál u krajnice, když ho objelo civilní izraelské auto se žlutou poznávací značkou. Otniel zpomalil a přemýšlel, jestli má zastavit – už tudy jezdil dost dlouho, aby mu bylo jasné, co se stalo, další ježek na silnici si vybral svou oběť. Ostatně dospěl k přesvědčení, že nástrahy na silnici neházejí Palestinci z nepřátelství k Židům nebo na protest proti okupaci, nýbrž synové Júnise, arabského majitele pneuservisu v Madždal Turu, u něhož nakonec musela skončit většina aut s píchlou pneumatikou. Velitel roty upadl u Otniela v nemilost poté, co list Washington Post citoval slova „nejmenovaného důstojníka“, který se o osadnících vyjadřoval značně nelichotivě. Omer sice tvrdil, že jeho slova vytrhli z kontextu, ale Otniel mu to měl i po několika měsících stále za zlé.

Déšť poněkud zmírnil a Otni prohodil k dětem: „No co, aspoň budeme mít umytý auto!“ Zasmál se a pohladil si vous. Děti se nesmály. Navzdory dočasnému příměří, vynucenému deštěm, byly stále bojovně naladěné. Když projeli kolem důstojníka, jako ozvěnou otcových myšlenek vyjádřila Gitit své mínění: „Podrazák jeden všivej.“

Jakir odpověděl: „Jak to o něm mluvíš? Že se nestydíš.“

„Já že se mám stydět? Ty by ses měl stydět. A armáda taky, že nám sem posílá tyhle nevděčníky, který pak dávaj rozhovory cizím novinářům a kydaj na nás špínu. Ať táhne, odkud přišel, zrádce jeden hnusnej.“

Otniel se snažil naladit na autorádiu stanici, jejíž signál se v éteru ztratil.

Jakir řekl: „Jseš pěkně pokrytecká. Vojáci nás tady chrání, hlídají silnice i osady. Tati, proč jsi mu nezastavil? Vypadalo to, že najel na ježka.“

„Chráněj, jo?“ ucedila pohrdlivě jeho starší sestra. Od té doby, co jsme ji poslali do dívčí náboženské internátní školy v Samaří, pomyslel si Otniel, se její názory radikalizovaly a při každé další návštěvě doma je zarytější a útočnější. Otniel a Ráchel už spolu nejednou probírali tu změnu, která se s jejich dcerou děla. „Jakire,“ pokračovala Gitit, „doufám, že ty do armády nenastoupíš. A jestli tě donutí narukovat, tak koukej vzít program s ješivou, rok a čtyři měsíce, víc ne!“

Jakir odpověděl, že armáda stojí nade vším, a když se každý z nějakých osobních důvodů z vojny vykroutí, máme po armádě, a kdo potom ochrání nás a naši zemi? Otniel si hladil vousy a mlčel. Stěrače rytmicky přejížděly po skle. Jakir půjde na vojnu až za tři roky. Kdo ví, co s nimi do té doby bude. Kdo ví, co bude za týden. Děti se připojily k jeho mlčení. Déšť ustával, ale pořád ještě poprchávalo. Kdo nás ochrání? Jakirova otázka zůstala viset ve vzduchu. Snad si oba v tu chvíli vzpomněli na Joniho, etiopského vojáka, který je chránil. V očích Gitit planul hněv. „Víte, že Joni příští týden končí?“ zeptal se Jakir. Gitit po něm šlehla pohledem.

Ozval se hluk motoru a silný vůz s pohonem čtyř kol předjel renault, který se škytavě drápal vzhůru. Oči členů rodiny Asisových se obrátily k autu, které je míjelo a vzadu se mu skvěl nápis Weizmann a synové – stavební úpravy a zednické práce. Při předjíždění se Herzl Weizmann na osazenstvo renaultu usmál a zamával jim z řidičské kabiny rukou v sádře. Otniel mu úsměv opětoval. „Silnice patří všem, sousede, jen si poslužte.“

Kapitán Omer Levkovič mezitím vystoupil z auta do deště. Obešel džíp, sundal zezadu rezervní kolo a vytáhl sadu nářadí. Zakřičel na řidiče a na zdravotníka, aby mu šli pomoct. Řidič byl nový, v džípu se nevyznal. Omer na něj v dešti pokřikoval pokyny.

Další projíždějící auto zablikalo a zastavilo vedle nich. „Potřebujete pomoct, pane?“ zeptal se postarší prošedivělý džentlmen v brýlích. Když pak vystoupil a roztáhl nad sebou velký černý deštník, viděl Omer, že muž má na sobě elegantní tmavý oblek.

„To by bylo skvělý. Podržte ten deštník tady nad námi,“ řekl Omer a začal uvolňovat šrouby na kole.

Muž stál nad ním a nad řidičem. „To se nám rozpršelo, co?“ Omer byl ve tváři rudý námahou. Dával řidiči pokyny, co má dělat. „Poslyšte,“ zkusil to ještě jednou muž. „Nevíte náhodou, jak se dostanu do Maale Chermeš III?“

Omer vzhlédl od kola vzhůru k muži a deštníku. „Proč? Jste snad od novin?“ zeptal se a v šedozelených očích se mu mihl stín obavy.

„Od novin?“ zopakoval po něm muž a chrčivě se zasmál. „Ale co vás nemá. Jsem z úřadu pro ochranu archeologických památek, z oddělení ochrany proti krádežím historicky cenných předmětů, což je… No, nevadí, to je složité, každopádně…“

„Jedete za Otnielem?“ zeptal se Omer.

„Jak to víte?“ podivil se muž.

„Vezete mu konečně ty mince?“

Muž se zatvářil zmateně. „Počkat. Vy znáte pana Asise? A jak víte o mincích?“

„Zrovna před chvílí nás minul, bílý Renault Express, nevšiml jste si ho?“

Muž zavrtěl hlavou. „Neznám ho osobně.“

„Pojeďte za mnou,“ řekl Omer, vstal z pokleku a nechal řidiče, aby utáhl šrouby. „Ukážu vám, kde ho najdete.“

Armádní džíp modelu David šplhal se řvoucím motorem vzhůru, projel osadou Maale Chermeš I a zabočil na prašnou silnici, která však byla nyní z rozhodnutí kohosi na vyšších místech připravena k vyasfaltování, její povrch byl zarovnaný a zpevněný a jelo se po ní mnohem lépe než dřív. Řidič zastavil u strážní budky při vjezdu do Maale Chermeš III, Omer vystrčil ruku z okénka a podával ji Jonimu k pozdravu. Bodlo ho u srdce v jakémsi prvotním zárodku budoucího stesku – pocit, který se dostavoval pravidelně předtím, než vojákovi, který sloužil dlouho na jednom místě, skončí základní vojenská služba, odjede a víckrát už se nevrátí. „Zavolej svoje chlapy,“ přikázal velitel roty. „Půjdeme rozvěsit tady to.“

Mínil tím demoliční výměry, které Omer dostal od inspekční jednotky civilní správy. Podobaly se rozkazům, jež se objevily na týchž domech právě před rokem, jen tentokrát už byly opatřené razítkem Nejvyššího soudu. Rozhodnutí ministra obrany nechat ilegální osadu bez dalšího zdržování vyklidit, které padlo během onoho osudového zasedání na samém sklonku léta, sice zdržely petice, odvolání k vyšším soudním instancím, nekonečné debaty ve vládě a v užším kabinetu a nejrůznější pokusy získat čas, k nimž patřily i další a další komentáře a rozbory toho, jak může být míněn expresivní výraz „fuj“. Ovšem podle nejnovějších úředních rozhodnutí budou obyvatelé osady Maale Chermeš III skutečně muset do deseti dnů s definitivní platností z pahorku odejít. Omer a jeho skupina spolu s Jonim a dalšími vojáky přecházeli nabalení v bundách jako medvědi od příbytku k příbytku, od karavanu ke karavanu a mlčky připevňovali speciálním lepidlem na domy papíry s oznámením, podobní brigádníkům, kteří vylepují na městské plakátovací plochy upoutávky na chystané koncerty a rockové show. Vítr skučel mezi karavany a nikdo je při práci nerušil, všichni byli zalezlí doma a hřáli se u topení. Jenom když přišli ke srubu, otevřel Gabriel dveře, ale nic neřekl. Stál tam, řídký neupravený plnovous mu povlával ve větru, ale široká kipa se ani nepohnula, a hleděl důstojníkovi přímo do očí. Omer si prohlédl jeho srub a po pár vteřinách řekl: „Tohle zatím nechte bejt. Na to musí přijít zvláštní vyhláška, příkaz k ukončení stavebních prací.“ Otočil se, a zatímco kráčel zpátky k džípu, v zádech cítil Gabiho pohled.

Drátěnka

O víkendu stál v kuchyňce na linoleu, v němž scházel vyříznutý díl, ruce měl ponořené do vody ve dřezu a myl nádobí, které se tu postupně navršilo. Průměrná rodina musí takové množství nádobí umývat po každém jídle, ale to ho nijak neutěšovalo, zatímco zkoušel teplotu vody, která obvykle v zimě netekla dost teplá a v létě dost studená. Pohlédl na drátěnku na nádobí. Byla těžká, nacucaná starou vodou z minulého mytí, odřená tak, že na některých místech zmizely stříbrné nitky a odhalil se pod nimi bílý vnitřek, který se zanedlouho protrhne, začnou z něj pelichat pórovitá stébla a celá drátěnka se rozdrolí, až tu nakonec sejde na úbytě mezi obyčejným nádobím, které se tu postupně nashromáždilo ze všech stran – tři talíře, příbory z různých sad, které k sobě nepatřily, a hrníček s nápisem The Best Daddy in the World. Zaostřil zrak na stříbrná vlákna drátěnky, odrbaná z úmorného drhnutí neviditelných pánví a pokrytá kousky vajec, drobty toastů a zbytky konzervovaných fazolí v tomatě, a přemýšlel, co z toho všeho vlastně působí největší opotřebení. Dává drátěnka přednost mytí zbytků určitého jídla? Nebo určitého typu nádoby? Anebo naopak nemá některé jídlo v lásce, protože ji píchá a škrábe? A jak by chtěla, aby ji člověk držel? Jaký úchop nesnáší? Líbí se jí, když ji držíme šetrně mezi prsty, anebo spíš chce, abychom ji pořádně sevřeli v dlani a zmáčkli?

Najednou se s hrůzou přistihl, jaké myšlenky mu to běží hlavou. Byl to okamžik prozření, kdy náhle v jasném světle spatřil sám sebe zvenčí – osamělý chlap ve zchátralém karavanu, prosyceném zatuchlým mužským pachem, který stojí nad hromadou špinavého nádobí a medituje nad drátěnou houbičkou na nádobí. Uvědomil si, že rozjímá nad tou drátěnkou úplně stejně jako jeho bratr, když spolu se svými kamarádíčky spřádá nekonečné debaty o Jákobovi, Josefovi, Ezauovi a Pánubohu. Takových žvástů, takových výkladů a interpretací k pár biblickým příběhům co oni si vymyslí, než se do roka kruh uzavře a začne to nanovo, a zas budou doma, v synagoze i v těch svých brožurkách rozebírat do poslední nitky tytéž příběhy. Nikdy by si nebyl pomyslel, že se dá tak dlouho mudrovat nad tím, co se má pít a co jíst a jaké oblečení nosit a co kdy říkat a které tlačítko jak zmáčknout. A s takovými prkotinami se pořád obracejí na ty svoje rabíny. Zpočátku k jejich způsobu života choval jistý obdiv, myslel si, že jim to pomáhá nastolit v životě řád, zbavuje je to nejistot a tápání sekulárního světa, všech těch otázek, které člověku nepřetržitě bzučí v hlavě: Jakou barvu? V kolik hodin? Co si dát k jídlu? Nakonec ale pochopil, že to už se radši bude jako bezvěrec dál mučit váháním a nejistotou. Nedokázal by žít podle pravidel, které si někdo vycucal z prstu na základě pár starých báchorek.

Roni se polohlasně zasmál. Nenáviděl tuhle drátěnku, nenáviděl její smrad a odrbaný povrch. Nenáviděl sám sebe za to, že od bratra a jeho rabínů pochytil tohle věčné pitvání se v každé kravině. Tohle dál nejde. Musí odsud vypadnout, a to co nejdřív. Zítra ráno se sebere a odjede do Tel Avivu. Už rok to odkládá – nejdřív měl strach z Izraelců, které v New Yorku připravil o peníze. Pak ho zase odrazovala představa, že by mohl narazit na bývalé kolegy z práce nebo na spolužáky z vysoké. Po čase se tou myšlenkou začal spíš v duchu bavit, ale nacházel stále nové záminky, proč zůstat. Nakonec si na život v osadě tak zvykl, že o tom přestal přemýšlet.

Když ho Gabi vyhodil z domu a Músá vzápětí potom zdvořile odmítl Roniho návrh, že by mohl přespávat u něj v lisovně oleje, a už vůbec se nechtěl bavit o tom, že budou společně vydělávat prodejem palestinského olivového oleje telavivským snobům, byl Roni tak paralyzovaný, tak bezradný a tak zoufale se mu nedostávalo jiných možností, že tu zkrátka zůstal. Nedokázal si představit, že se vrátí ve svém životě o krok zpátky, natož že začne novou kapitolu. Zdejší klid, směšně nízké životní náklady a možnost ještě nějaký čas setrvat v ústraní, bez kontaktů se světem venku, zvítězily nad pocitem, že je tu nevítaným hostem. Postupem času navíc pochopil, že to tak úplně není. Músá zkrátka udělal to, co pro něj bylo nejlepší. A Gabi měl taky pravdu, jejich dřívější způsob soužití byl dlouhodobě neúnosný. Když se Roni přestěhoval, Gabi se změnil. Projevoval o Roniho starost. Občas se u něj zastavil na návštěvu. Už jen to byl důvod zůstat. Po dlouhých měsících, kdy Roni viděl v mladším bratrovi jen útočiště, ale přitom neustále zpochybňoval jeho víru, přesvědčení a způsob života, konečně pochopil, jaký byl on sám pokrytec. Teď byl Roni rozhodnutý zůstat mu nablízku a pokusit se ho pochopit; aspoň zčásti se tak Gabimu odvděčí, že ho navzdory jeho přezíravému chování přijal pod svou střechou, a odškodní ho za to, že se vzdal cesty do Umaně, aby mu pomohl rozjet byznys, který nakonec zkrachoval. Chtěl teď bratrovi všechno vynahradit.

Nastěhoval se do opuštěného karavanu po Gottliebových, kteří se vrátili do Šilo – tamní způsob života byl přece jen méně divoký, pohodlnější a celkově lépe odpovídal jejich naturelu. Roni se nikoho neptal, nežádal o svolení a za nic neplatil, po způsobu osadníků karavan zkrátka obsadil. Zjistil, že tahle metoda funguje – je zapotřebí nejprve jednat a byrokracii pak postavit před hotovou věc. Výbor pro přijímání nových osadníků, který měl máslo na hlavě kvůli předešlému nepodařenému výběru rodiny, Ronimu dovolil prázdný karavan obývat do doby, než bude ze seznamu čekatelů vybrána rodina nová, což se stane nejdříve poté, co Herzl Weizmann dokončí nezbytné stavební úpravy, aby v karavanu mohla žít rodina s dětmi, k čemuž zase dojde nejdříve poté, co Weizmann dokončí přestavbu synagogy a smontuje z prefabrikovaných dílů přízemní stavbu, která bude sloužit jako jesle.

Zkrátka a dobře mohl Roni v osadě prozatím zůstat. Tohle dočasné uspořádání přetrvávalo, konec byl v nedohlednu a Roni zatím platil skromný nájem z peněz, které nějak dal dohromady, střídal se s ostatními na nočních hlídkách a snažil se příliš nevyčnívat. Nikomu nebyl na obtíž a mladá osada byla nakonec za každou další duši vděčná – tu a tam se dokonce účastnil bohoslužby, když chyběl desátý muž do minjanu.

Jenže jak šel čas, uzavíral se Roni pořád víc do sebe. Samota ho tížila. V Gabiho karavanu sice vládlo věčné napětí, hádky a klaustrofobní pocit, ale aspoň tam byl nějaký mezilidský kontakt. Teď často celé dny nevytáhl paty a s nikým nepromluvil, seděl doma a naplňoval ten malý prostor dusivým cigaretovým kouřem a zkaženými plyny ze svých útrob, poslouchal hvízdání větru, který se proháněl průrvami a skulinami, kvílení muezzinů z minaretu, duet štěkotu Bejlina a Líziny a hlasy rozhlasových komentátorů z tranzistorového rádia, které mu přinesl Gabi. Peněz měl pořád méně a po čase si uvědomil, že se živí suchým chlebem a prozvání kamarády, aby nemusel za hovor platit, v důsledku čehož se telefonáty s Músou a s Arielem omezily na pár občasných rozhovorů, a tím také skončilo to jediné, co se v jeho životě ještě jakž takž dalo považovat za „práci“ – totiž k nezdaru odsouzené pokusy zachránit alespoň něco málo z předčasně ukončeného podnikání nebo přinejmenším získat zpět část investovaných peněz, aby je mohl vrátit Arielovi a Gabimu.

Gabrielovi se mezitím podařil zázrak: po několika zdrženích, která lze přičíst na vrub silným dešťům na začátku zimy a dočasné platební neschopnosti, kvůli níž se zpozdilo dodání střešního materiálu, dokončil stavbu srubu a s elektrickými kamínky a matrací se nastěhoval do svého nového domova na okraji útesu nad údolím říčky Chermeš. Srub byl maličký a záchod, umyvadlo i lednička se nacházely venku, odpoledne a navečer tu fičel studený zimní vítr, zachvíval stěnami a skučel, voda a elektřina sem šplhaly s námahou a stávalo se, že jim po cestě došly síly, Gabi musel spát pod tlustou péřovou přikrývkou, navlečený do čtyř vrstev a tak dále a tak dále – ale to všechno byly jen malichernosti. Tohle bylo jeho malé zákoutí, dům, který si postavil od základů sám, vlastníma rukama. Byl pyšný na to, že to dokázal, a nepřestával za to denně v modlitbách děkovat Všemohoucímu.

Gabi nijak neskrýval své rozčarování a hněv, že se musel vzdát cesty do Umaně o Roš ha-šana kvůli půjčce na investici do elektrického lisovacího stroje, pro který nakonec ani nebylo využití. Když se ale Roni vystěhoval z jeho karavanu, na Gabiho dolehla lítost. Cítil se provinile, že je mu lépe samotnému. Teprve s odstupem viděl, jak špatně na tom Roni je, a pochopil, že takový už je osud bratrů Kupperových-Nechuštanových: být odkázán jeden na druhého, být si navzájem oporou, být rodinou. Kdykoli vstoupil do jejich života někdo zvenčí, dopadlo to tragicky. A tak za ním Gabi chodil skoro každý den, vzal ho na procházku po osadě, mluvil s ním; dělal, co mohl, aby Roniho vytáhl z propasti samoty, do níž se propadal.

Průtahy

Holý vrchol pahorku smáčel prudký liják. Když Asisovi přijeli domů, dvě nejstarší Otnielovy děti se rozběhly od auta k domu s rukama nataženýma před sebe v marné snaze déšť od sebe odstrčit. Otniel prohlásil, že v tomhle nečase na pole pracovat nepůjde, několikrát bez úspěchu naťukal do mobilu číslo distributora Morana a Gitit mezitím chystala všem třem čaj. „Pojďte se na něco podívat!“ zavolala najednou z kuchyně. „Jakire, pojď se kouknout, jak nás tady ti tví kamarádi z armády pěkně ochraňují.“

Otniel a Jakir přišli k ní a z okna kuchyňky sledovali Omerovy vojáky, kteří lepili na zdi karavanů oznámení. „Svině,“ ucedila Gitit. „Jak víš, co to je?“ zeptal se popuzeně Jakir. Otniel se zasmál pod vousy. Nedokázal by spočítat, kolikrát v životě už viděl vojáky, jak rozvěšují po karavanech a domcích osad oznámení a vyhlášky. Odvrátil se od okna a zamířil na záchod.

Gitit a Jakir s rameny u sebe dál pozorovali vojáky za oknem. Viděli Netu Hirschsonovou, jak v pestrobarevném šátku přes vlasy a v dlouhé džínové sukni vybíhá k vojákům a ječí na ně. „To se dalo čekat,“ ušklíbl se Jakir. „O co ti jde? Právo je na její straně. Je to svatá žena,“ odpověděla jeho sestra. Neslyšeli zřetelně, co Neta na vojáky křičí, ale nebylo to ani zapotřebí. Mávání rukama, pohyby hlavy a jednotlivé útržky slov, které k nim pronikaly přes řádění živlů a okenní tabulky, svědčily o hněvu Nety Hirschsonové dostatečně výmluvně. Pozornost obou sourozenců se obrátila k řevu motoru dodávky Herzla Weizmanna, která teď se zaskřípěním zastavila na štěrkovém prostranství před synagogou. „To je jak v nějakým filmu,“ poznamenal Jakir. „Scéna za scénou, střih a vstoupí další postava a pak zase další, až nakonec se na plátně objeví ten, který přinese obrat v zápletce.“ „Herzl Weizmann?“ řekla Gitit a tón jejího hlasu prozrazoval, co si myslí o tom, že by tenhle čiperný řemeslník mohl sehrát tak zásadní úlohu. A nemýlila se, blížilo se další auto, zvolna sjíždělo z kopce a minulo armádní džíp i Weizmannovu dodávku s pohonem čtyř kol. Tmavý nablýskaný automobil s obezřetným řidičem, podobný limuzínám významných funkcionářů, kteří osadu čas od času poctili svou návštěvou. Auto projelo kolem dětského hřiště a pokračovalo k nim, čímž si získalo jejich plnou pozornost. Zastavilo před jejich karavanem, dveře auta se otevřely a objevila se v nich ruka, která otevřela velký černý deštník, a za rukou vystoupil z auta elegantní pánský oblek. Stříbrovlasý pán v něm prošel brankou a kráčel po pěšině k domu. Gitit řekla: „Tati?“ a Otniel k nim přišel, vykoukl z okna, zatímco děti ho mlčky pozorovaly, a otevřel dveře, ještě než na ně ten cizí pán stačil zaklepat, a okamžik poté, co z jeho úst vyšla slova: „Je všechno v pořádku, pane Asisi?“, pochopil Otniel, kdo to je a v jaké věci přichází, a během těch několika intenzivních vteřin pocítil úlevu, vzrušení a vzápětí obavu, která sílila, čím déle hleděl zkoumavě do očí návštěvníkových, zatímco mu podával ruku k pozdravu a návštěvník s úsměvem skládal deštník, obavu, že ne, není všechno v pořádku, pane Asisi.

Záležitost s mincemi se vlekla od léta. Dovid, odborník na starožitnosti a Otnielův přítel, se v osadě na pahorku delší čas neukázal. Otniel se ho snažil zastihnout aspoň po telefonu. Až někdy na podzim se Dovid konečně ozval a oznámil Otnielovi, že velká část mincí už se vrátila z expertizy v zahraničí. Testy prokázaly, že většina z nich pochází z doby protiřímského povstání. Jedná se o obyčejné bronzové mince, jejichž hodnota pravděpodobně nebude nijak závratná. U dvou mincí však zůstává nadále malý otazník, a proto se ze zahraničních laboratoří ještě nevrátily. Je možné, že se jedná o stříbrné šekely z doby Bar Kochbova povstání, ale zatím se čeká na závěry expertního posudku.

Otniel dál svému příteli Dovidovi pravidelně volal a snažil se zjistit víc, ale odborník přes numismatiku ho odbýval nejrůznějšími výmluvami – další laboratorní testy, čekání na zásilku, další znalec, na jehož vyjádření se čeká. Otniel už zoufalstvím nevěděl kudy kam. Uplynulo skoro půl roku od chvíle, co Dvora poklad starých mincí objevila. Proč je tak těžké z nich vypáčit kloudnou odpověď? Až konečně jednoho dne asi před dvěma týdny zazvonil telefon a na druhém konci se ozval Dovid.

„Mám dvě zprávy, dobrou a špatnou. Kterou chceš slyšet dřív?“

„Samozřejmě že špatnou,“ odvětil Otniel s obavami v hlase.

„Ne, hele, nejdřív tu dobrou. Máme definitivní odpověď ohledně těch dvou posledních mincí. Skutečně se jedná o stříbrné šekely z Bar Kochbova povstání. Jedna je z druhýho roku povstání, což znamená, že má hodnotu až deset tisíc dolarů. A teď pozor – ta druhá je ze čtvrtého roku povstání. Čtyřicet tisíc zelenejch prezidentů, Otni, chápeš?“

„A ta špatná zpráva?“

Na druhém konci se rozhostilo na pár vteřin ticho, pak si Dovid odkašlal a řekl: „No, takhle. Menší průser. Došlo k jistýmu nedopatření. Jak jsem obvolával kolegy, mluvil jsem i s jedním kamarádem, expertem na numismatiku a historii oběživa, a když mi pak volal zpátky, omylem vytočil číslo na mýho jmenovce, co pracuje v úřadu pro ochranu archeologických památek, a nechal mu vzkaz v hlasový schránce. A tak se státní úřady dozvěděly o tý tvý sbírce.“

Dovid se odmlčel.

„A co má být, že se o tom dozvěděly? Proč by mě to mělo zajímat?“

„V podstatě není důvod se kvůli tomu nějak znepokojovat. Hele, je to tak, že každý má povinnost nahlásit takový nález jim, i když jim je jasný, že to nikdo ve skutečnosti nedělá. Jakmile to ale k nim prosákne anebo si už o tom cvrlikají vrabci na střeše, je jejich povinností to prověřit. Na prvním místě jim jde o dokumentaci – fotografie, katalogizaci, popis, označení. Takovýhle věci. Ty mince ti neseberou, tím jsem si skoro jistej.“

„Skoro?“

„Mluvil jsem s pár svými lidmi z úřadu pro ochranu památek. Bude to dobrý.“

Podle hlasu se Otnielovi nezdálo, že by byl Dovid opravdu přesvědčený o tom, co říká.

„A co teda bude dál?“

„Z úřadu za tebou někoho pošlou. Budou se vyptávat. Budou si chtít prohlédnout tu jeskyni. Vyhov jim, udělej, co ti řeknou, a já se zatím tady postarám, aby všechno klaplo.“

„Dáte si čaj?“ nabídl Otniel pánovi v obleku, který se představil jako zaměstnanec úřadu pro ochranu archeologických památek, z oddělení ochrany proti krádežím historicky cenných předmětů.

„Děkuji.“ Pán se posadil na pohovku a otevřel složku s dokumenty. Zalistoval v ní, vytáhl několik papírů a posunul je k Otnielovi.

„Co je to?“ zeptal se Otniel.

„Budu potřebovat, abyste mi vyplnil tyhle dotazníky, které se týkají nálezu mincovního pokladu v chermešské jeskyni. Pak půjdeme spolu do jeskyně a prohlédneme si to místo. Zavolám speciální tým a prohledáme okolí, jestli se tam nenacházejí další archeologické památky, zdokumentujeme podobu naleziště, a pokud bude zapotřebí, zajistíme ho proti vniknutí neoprávněných osob. A pak podrobíme nalezené mince sérii testů.“

„Ty mince už si odborníci prohlédli. Jejich závěry vám může sdělit Dovid, kte-“

„Raději bychom ty mince přezkoumali sami ve specializované laboratoři, kde umíme odhalit falzifikáty,“ skočil mu do řeči muž a usmál se sevřenými rty.

„A pak mi ty mince vrátíte?“

Muž položil papíry na stůl a znovu se na Otniela zahleděl. „Je dost dobře možné, že ano,“ odpověděl. „To záleží na několika různých faktorech. V každém případě vás budeme o svém postupu nadále informovat. A teď,“ ukázal tenkým perem na papíry, „pojďme nejprve vyplnit ten dotazník.“

Shledání

Herzl Weizmann se za posledních několik měsíců stal v Maale Chermeš III výhradním stavbařem, dodavatelem materiálů a všestranně nadaným chlapíkem pro všechno, který zastane jakoukoli práci, takže ušetřil zdejším obyvatelům potřebu shánět údržbáře, svářeče, obkladače, instalatéra a další řemeslníky, kteří vždycky protáhli obličej, že mají jet do jakési díry na konci světa, kde to je podle nich ještě navíc hrozně nebezpečné, takže si k obvyklé ceně připočítali ještě zvláštní přirážku.

V té době zavládla v osadě stavební horečka a každý zveleboval a rozšiřoval své obydlí, alespoň nakolik to umožňovalo úřední rozhodnutí o zmrazení výstavby osad, které v listopadu slabošsky vydala vláda na nátlak gójů. Gabi dokončil stavbu srubu, Herzl pomohl rozšířit karavan Chilika Jisraeliho na rodinnou vilku, z Maale Chermeš I sem byla po jednotlivých dílech převezena krychlovitá stavba, která měla sloužit jako jesle a uvolnit tak synagogu výhradně svatým účelům, a synagoga samotná se dočkala celkové rekonstrukce, obnášející novou střechu, kamenné obložení, dlažbu, vitrážová okna z barevného skla s motivy jeruzalémského Chrámu a klimatizaci.

Toho dne nemohli Weizmannovi zedníci přijet. Oba leželi se čtyřicítkami doma v posteli. A když se jednou člověk rozhodne, že chce zaměstnávat jedině židovské dělníky, těžko sežene takhle na poslední chvíli náhradu, zvláště pak v takovémhle psím počasí. Herzl zavolal cestou do osady Chilikovi, který měl na starosti koordinaci stavebních prací, a vyložil mu nastalé komplikace. Chilik ani nevěděl, že Herzl má dnes přijet, ale Herzl mu vysvětlil, že musí ještě před šabatem dodělat pár věcí v synagoze a v jeslích. Chilik zavolal Jehuovi, ale ten to nebral, nikdy nezvedal telefon, pak Joshovi, kterého zastihl v Jeruzalémě, kam si jel vyřídit pár nezbytností, a nakonec Gabrielovi, který okamžitě řekl, že s opravou synagogy rád pomůže, žádný problém, za pět minut tam může být, stejně se v tomhle slejváku nedá pracovat na poli a ne, nebude za to chtít peníze, je to práce na svaté věci.

Chilik byl spokojený. Ten Nechuštan je vážně zlatý kluk. To se dneska už skoro nevidí, aby byl někdo ochotný nezištně přiložit ruku k dílu a neptal se, co za to. Jestli se ale takoví najdou, tak určitě tady u nás, mezi pionýrskými osadníky na pahorcích. V domácích pantoflích došel k rychlovarné konvici a stiskl spínač. Kafe, to je ono, to mu teď bodne. Posadí se pěkně do teplíčka k topení, a zatímco se venku žení všichni čerti, bude upíjet horkou kávu, zakousne si k tomu nějakou sušenku a pustí si Gershwina. Zalistoval cédéčky na polici, našel Rapsodii v modrém a zasunul disk do přehrávače. Uvažoval, jestli se nemá sebrat a odjet na univerzitu pracovat na doktorátu, ale venku je hnusně, že by psa nevyhnal. Kolikrát se mu ještě naskytne možnost strávit klidný den doma? Díkybohu za tenhle nečas.

Zazvonil telefon. Na displeji se ukázalo Otnielovo jméno. Má to vzít, anebo si v klidu dopije kafe? Chilik prožíval muka nerozhodnosti, urovnal si kipu na hlavě, pohladil si knír. „No, tak co?“ zamumlal si. Nakonec zvítězila zvědavost. Otniel ho neshání jen tak. Stiskl tlačítko pro přijetí hovoru. „Ano, Otni?“

„Viděl jsi, že nám tu zas rozvěsili novou vyhlášku?“ vylétl z malého telefonního přístroje jedovatý šíp, který v jediném okamžiku proklál plány na kafíčko, sušenky, Gershwina.

Gabi se s Herzlem sešel před synagogou. „Bůh vám žehnej,“ přivítal ho stavbař. „Nemyslete si, toho já si cením, že jste mi přišel pomoct.“

„Ale prosím vás, to se rozumí samo sebou,“ odpověděl Gabi a sundal si čepici. Pod ní se objevila široká bílá kipa se střapcem a na tváři se mu rozhostil široký úsměv. „Vždyť to je naše svatá povinnost. To vy jste sem přijel z takový dálky, jen abychom mohli jaksepatří posvětit šabat. Jste zlatej člověk.“ Dělali sice podobnou práci v jedné osadě, ale nikdy jim nevyšlo pracovat společně. Herzl měl na pomoc svoje chlapy, Gabi měl vždycky co dělat v Otnielově hospodářství anebo na svém srubu, a tak kromě výměny pozdravů a občasné žádosti o zapůjčení kusu nářadí, případně cukru do kafe, neměli moc příležitostí se spolu pobavit.

Ani toho rána, když se pustili společně do práce, toho moc nenamluvili. Práce to byla snadná: Herzl vylezl na žebřík, šroubovákem a francouzským klíčem utahoval všechny nové spoje a připevnil několik nových částí. Gabi mu podával šrouby a matice a mezitím vyklízel z prostoru synagogy stavební materiál a nářadí, které shromažďoval v jednom rohu, a když přestalo pršet, vynesl je ven. Nakonec začali společně podbíjet strop prkny, která kromě samotného zpevnění stavby dodávala interiéru synagogy útulný venkovský ráz.

Při první společné přestávce Herzl řekl: „Vedeš si skvěle. Takového pomocníka, jako jsi ty, bych bral hned.“

Gabi se usmál a napil se čaje. „Práce mám zatím dost, zaplať Bůh. Ale díky. Když budu mít čas, rád pomůžu.“

Zavládlo mlčení. Z čaje stoupala pára. Vytrvalý déšť dál potichounku bubnoval do střechy. Herzl řekl: „Víš, že když jsem tě tu uviděl poprvé, připadal jsi mi odněkud hrozně povědomý?“ Gabi zvedl oči. Dlouhou chvíli se dívali jeden na druhého, dva páry hnědých očí se střetávaly v chladném zimním ovzduší.

„Vážně?“ zeptal se Gabi.

„Nebydlel jsi dřív v Mevaseretu?“

Gabi zavrtěl hlavou. Proč bylo ve vzduchu napětí? Oči to možná pochopily dřív než hlava, vyslaly signály do vzduchu. „Vyrůstal jsem v Horní Galileji, v kibucu. Nedostal ses tam náhodou někdy, že by…“ Herzl pomalu vrtěl hlavou. Do koutků úst se mu vkradl mírný úsměv. Zvedl hrnek čaje a upil. Ozvalo se hlasité srknutí, jak horká tekutina zaklokotala o studený vzduch. Když byl Gabi ve Spojených státech, jeden asijský mecenáš ho zasvětil do dálnovýchodního umění, jak pít horkou polévku. Vzal ho do autentické čínské restaurace a řekl mu: „Poslouchej.“ A Gabi se zaposlouchal. Ze všech stran ho obklopovalo srkání, a když se rozhlédl kolem sebe, viděl tu techniku, našpulení rtů, vytvoření úzkého tunelu, nasátí vzduchu a usrknutí hltu polévky. V západní restauraci by to bylo pokládáno za nevychovanost. Když ale Gabi vytáhl kapesník a vysmrkal se, Číňané se po něm zhnuseně ohlíželi. Každá kultura si určuje vlastní hranice toho, co pokládá za společensky přijatelné.

„Kde jsi sloužil na vojně?“ zeptal se Herzl a okamžik poté se Gabimu rozšířily zorničky, oči se mu zastřely a pár kapek čaje sklouzlo do nesprávné trubice, až se divoce rozkašlal a sklopil hlavu. Ano. Už věděl. Samozřejmě. Panebože. Pane. Bože. Oko vidí, ucho slyší a všechny tvé skutky jsou zaznamenány v knize. Zavřel oči a v duchu si říkal, Bože můj, chlape, ty mě zkoušíš, tys ho za mnou poslal, co mám dělat, chlape. Záchvat kašle se utišil, Gabi otevřel oči a viděl Herzla Weizmanna, jak se na něj usmívá, naklání hlavu na stranu a ptá se: „Copak?“ a pak vytahuje krabičku lehkých L&M, vyklepne z nich cigaretu a zapálí si, a pak se z oblak cigaretového dýmu a přimhouřených očí pod hustou černou kšticí zeptá: „Je všechno v pořádku, kamaráde?“

Nemohl jsem usnout. Otevřel jsem Mišaliho skříňku a vytáhnul odtamtud šokový granáty, hnědofialový jako baklažány. Mišali jich tam měl víc, ale já si vzal jen dva a šel jsem do tý části kasáren, co bydleli kuchaři. Fakt nelidský. Poznal jsem noclehárnu patřící kuchařům a přitáhl jsem před dveře velkou a těžkou dřevěnou lavici, aby se nedaly otevřít. Pak jsem vyšel ven, vzal jsem to okolo kasáren a našel jejich okno, podařilo se mi s ním pohnout a otevřít ho. Vytáhl jsem z obou granátů pojistky a zakryl spouštěcí mechanismus dlaní. Pak jsem prostrčil obě ruce oknem dovnitř, pustil granáty, přibouchl okno a jako střela jsem běžel zpátky do vyhřáté postele. Za zády jsem slyšel, jak se kasárny otřásají ohlušujícími explozemi…

Gabi dal gestem najevo, že už je to dobrý, jen mu zaskočilo. Weizmann si potáhl z cigarety, podíval se na něj a řekl: „Tak kde jsi sloužil?“ A Gabi honem vyhrkl: „U Golanský brigády,“ ale v hloubi duše tušil, věděl, že Herzl si za chvíli vzpomene. Čekal, v duchu řekl Bohu, že je připravený, jen ať na něj sešle trest, jaký si zaslouží, pak obrátil zrak k oknu a cítil na sobě Herzlův pohled. Jak to, že si nevzpomněl hned. Herzl. Jeden z těch kuchařů, co jim odmítli vydat kvůli pozdnímu příchodu večeři. Co se vysmáli jeho veliteli do tváře a vrazili mu jednu pěstí. Co klidně podřimovali v teple kasáren, když je exploze zábleskových granátů vyrvala ze spánku rovnou do sfér traumatu, šoku, bílých plášťů v nemocnici. Odevzdaně čekal na svůj osud, ale Herzl řekl jen: „Vstávej, kamaráde. Pojďme zas do práce.“

Přestalo pršet a oba vyšli před synagogu omrknout kamenné obložení zdí synagogy. Kromě tesaných kusů pískově zbarveného jeruzalémského kamene zpevnil Herzl sádrokartonové zdi synagogy prkny kvůli lepší tepelné izolaci. Teď Herzl ustoupil o krok zpátky a s hrdostí si prohlížel své dílo. „Dřív to vypadalo jako dva karavany nalepené k sobě, věřil bys tomu?“ Měl pravdu. Teď vypadala synagoga jako poctivá kamenná stavba s pevným zdivem a působivou sedlovou střechou. „Jsi svatý muž. Pravý cadik,“ řekl Gabi a věřil tomu z hloubi duše – budovat a zvelebovat chrám modlitby je svatou povinností každého Žida –, ale v jeho nitru se odehrávala prudká bouře a Gabi vedl horečnatou rozmluvu se svým Bohem, co má dělat.

V míchačce připravili novou maltu a pustili se do poslední části dosud neobložené zdi. Gabi nosil kameny a míchal maltu, Herzl nahazoval, lepil kameny a přiklepával je dřevěným kladívkem. Jak dílo pokračovalo, postupně se pohroužili do hovoru. Herzl mu vyprávěl svůj životní příběh. Je podruhé rozvedený. První manželství skončilo proto, že jeho žena dělala „moc špatný věci. Nechci o tom mluvit, jsi věřící člověk, to bys ani nechtěl slyšet. Ale byly to moc špatný věci.“ Když Herzl zjistil, co jeho žena provádí, sbalil si kufr, hodil ho do auta, odjel k základní škole, kam chodil jeho syn do třetí třídy, počkal na přestávku, zavolal na syna a řekl mu, ať si přinese aktovku, že pojedou na výlet. A jeli. „Kamaráde, neměl jsem šanci,“ řekl Herzl.

„Jak to?“ zeptal se Gabi. Znovu se prudce rozpršelo a Herzl řekl: „Pojďme se schovat zpátky dovnitř.“

V synagoze Herzl postavil další vodu na plynový vařič. „To je počasíčko, co?“ usmál se na Gabiho a podal mu šálek čaje. „A jak je to vlastně s tebou? Ty nebudeš z ortodoxní rodiny, viď? Navrátilec k víře?“ Gabi přikývl a Herzl dodal: „To se pozná,“ a Gabi by se býval rád zeptal jak, ale vtom se ozvalo zaklepání na dveře, oba muži se otočili tím směrem a spatřili vcházet do modlitebny vysokou plavovlasou ženu s mohutným poprsím.

„Vidím vás, jak célyj den prácujete na silném déšti. Zasloužíte něco dobrého k snědku, němám právdu?“ Žeňa Freudová nesla podnos, na něm dva sendviče, vedle dva kousky čerstvě upečeného jablečného koláče a na tváři omluvný úsměv.

„Žeňo, děkujeme! Jsi zlatá, opravdu, my tě nemít,“ zvolal Herzl a postavil tác na betonový kvádr, který jim sloužil jako kávový stolek. „Zrovna jsem si říkal, jestli nemám sjet dolů do Maale Chermeš pro pár věcí z obchodu.“

„Ale ne, co jézdil tam v tomhle počási! Jen jezte, jezte… Jsou s másem, může být?“

Gabimu se na tváři mihl úsměv a řekl: „Děkujeme ti, jsi moc hodná.“

Žeňa odešla, Gabi pronesl požehnání nad jídlem, oba se zakousli do sendvičů s plátkem uzeného hovězího a Gabi mu mezitím vyprávěl, jak si Žeňa získala nazpět důvěru obyvatel osady, poté co se přišlo na to, že je špionka, kterou k nim nasadily tajné služby. Herzl měl za to, že na to šla chytře: zahrála lidem na city, obešla totiž všechny domy se slzami v očích, omluvami a prosbami o odpuštění, všechnu vinu svalila na agenty Šin Bet, kteří ji podvedli a zneužili její důvěry, a ještě si získává sympatie svou ochotou a pozorností, jako třeba teď, když jim donesla občerstvení. „Kdo by jí mohl říct cokoli zlého, když se chová tak hezky?“

„Copak o to, takových, kteří se nerozpakovali říct jí něco pěkně od plic, se tu našlo dost,“ odtušil Gabi. „Řekli jí, že musí odejít. Že jim od začátku připadala podezřelá. Že je určitě šikse, ty blond vlasy, vysoká postava…“

„Jistě, a taky… No a jak vlastně dosáhla toho, že mohla zůstat?“

„To bylo Otnielovo rozhodnutí. A taky si myslím, že udělalo svoje, když jí odpustil Eleazar, její manžel. Ostatní to prostě přijali. Nikdo nestál o zbytečné konflikty. Udělala chybu, to se stane.“

„Víš, jak se tomu říká, když udělá chybu někdo s tímhle příjmením?“ Na tváři se mu rozhostil bláznivý úsměv, když mrkl svými albínskými řasami na Gabiho. „Freudovské přeřeknutí!“ zvolal nakonec jásavě, pobavený vlastním vtipem.

Gabi stále cítil, jak se mu srdce poplašeně třepotá v hrudi. Dojedl sendvič a s posledním soustem se obrátil na Herzla: „Pustíme se zas do práce?“

„Vydrž, kamaráde, ne tak zhurta. Dám si ještě cigárko. Skočím se vyčurat. Jestli chceš, můžeš se tu zatím pomodlit.“

Teprve večer, když se ve svém srubu před spaním zakousl do nakládané okurky z plechovky a v duchu si přehrával události uplynulého dne, pochopil Gabi, že ho Herzl celou dobu vedl a usměrňoval. Dobrotivý, spravedlivý Herzl, pravý cadik, který k nim přijel i za nejprudšího lijáku, aby osadníci mohli přivítat šabat v upravené, čisté a přívětivé synagoze, který přijel, aby udělal z Gabiho lepšího člověka, aby mu pomohl vyrovnat se s hříchy minulosti, ach, chvála Bohu, děkuju ti, Bože, ty chlape můj zlatej, že jsi mi ho poslal, že mě ve své moudrosti střežíš a ochraňuješ, i kdybych měl jíti údolím stínu smrti, nebudu se báti zlého, neboť ty jsi se mnou.

Herzl odešel na několik dlouhých minut ven a Gabi zůstal v synagoze sám, aby se pomodlil odpolední modlitbu. Zeptal se Všemohoucího: Co mám učinit, když ve mně najednou druhý člověk poznal zločince, který mu kdysi vhodil do ložnice zábleskový granát a způsobil mu poškození sluchu, traumatický šok a povolení svěračů – a teď je z toho člověka spravedlivý muž, pravý cadik, pomáhá nám s výstavbou osady, pro nejmenší staví jesle, rodinám dává novou střechu a zvelebuje synagogu? Svatý, budiž požehnán, mu dal odpověď, že má učinit to, co je těžké, avšak správné, a Gabi dokončil modlitbu, poděkoval Nejvyššímu a políbil svitek Tóry. A pokračoval v práci, na těle zesláblý, ale s nitrem planoucím vírou, až se nakonec Herzl vrátil a bodře zahlaholil: „Kamaráde, pojďme s tím ještě pohnout, ať máte na šábes synagogu jako ze škatulky!“ Gabi mlčel. Herzl se překvapeně zeptal: „Copak je s tebou, Gabrieli? Jsi nějaký pobledlý.“

Tak jako každé zimní odpoledne začal se i tentokrát vítr s hvízdáním prohánět po pahorku. Karavany, montované kvádry a obytné kontejnery se zachvívaly, šňůry a popruhy pleskaly o stěny. Dokonce i synagoga s obklady z hrubého jeruzalémského kamene cítila ty prudké poryvy. Herzl a Gabriel pracovali mlčky na poslední části dřevěného stropu, až ticho přerušil Herzl: „Přinesl bych sem nějaké menší rádio, ale nevím, jestli se to ve stánku Božím smí.“ Pak vyprávěl o stavbě jeslí a uzavřel to: „Byla to fajn práce.“ A znovu se rozhostilo mlčení a Gabi se pokoušel znovu zaměřit srdce ke svému pánu a majiteli, ale cítil se slabý, opouštěla ho odvaha, věděl, co má udělat, ale nebyl toho schopen.

Po pár minutách Herzl řekl: „A je to.“ A pak dodal: „Pojď se mnou do jeslí. Děti už jsou pryč. Chtěl bych tam ještě pár věcí dodělat, jak mě prosila Nechama.“

Vydali se tam, cestou překračovali velké bahnité kaluže, které zdobily vrcholek pahorku. Na karavanech se ve větru třepotaly demoliční výměry od civilní správy. Chladný vzduch je řezal do tváří, venku nebylo ani živáčka. Gabi přemýšlel, jestli je tohle ta pravá chvíle, a rozhodl se, že ano, teď, anebo nikdy, a otevřel ústa, jenže v tu chvíli se ozvala vyzváněcí melodie Nokie. Natan Eliav, tajemník Maale Chermeš I, nabízel Herzlovi pár dalších zakázek. „To se rozumí, přítelíčku, zeptejte se doktora Chilika, jestli mě k vám uvolní příští týden.“ A pak řekl Gabimu: „To ti řeknu, kamaráde, já se sem snad budu muset přestěhovat, kolik práce tu pro mě máte.“

V jeslích opravili dveře, udělali pár úprav na elektrických zásuvkách a utěsnili díru, která se objevila pod železnými schůdky. „Dlužím ti ještě konec toho svýho vyprávění,“ řekl najednou Herzl. „Kde jsme to byli?“

„Manželka dělala špatné věci. Odvezl jsi syna ze školy. Ale neměl jsi šanci.“

„Páni, ty jsi opravdu poslouchal. Jo, bylo to tak. Neměl jsem šanci. Bratři mojí manželky mě našli ještě ten večer. Nemám tušení, jak se domákli, kde jsem. Sám jsem nevěděl, kam jedu, prostě jsem zamířil na sever, dojel jsem do nějakého zapadákova v Galileji, uviděl jsem ceduli na domě, že pronajímají pokoj, a tak jsem zastavil. Za dvě hodiny mě dostihli. Vzali kluka a pak se vrátili s baseballovými pálkami a rozmlátili mi paže na padrť. Rozumíš? Zpřeráželi mi hnáty, tříštivá zlomenina kostí na obou rukou. Prej: to aby sis pamatoval, že nemáš krást děti a mlátit naši sestru – jako bych na ni kdy vztáhl ruku. V životě jsem se jí nedotkl. To ona dělala hrozný věci. Každopádně kluka mi sebrali, křičel na mě: Tati, tati, ale oni neměli srdce, srazili mě na podlahu a polili mě kyselinou, která mi rozežrala oblečení a vybělila mi řasy a obočí nad pravým okem – tady, vidíš?“ Jako by to Gabi mohl přehlédnout. „Ještě štěstí, že jsem měl oči pevně zavřený a kyselina se nedostala do oka, určitě bych přišel o zrak. Nepamatuju si přesně, jak jsem se dostal do nemocnice, všechno se mi to ztrácí v mlze, ale tyhle dvě sádry už budu asi nosit navždycky.“ Podíval se na svá předloktí a pozvedl je na důkaz svých slov, a pak pohlédl na velké náramkové hodinky, které obemykaly jeho zápěstí přesně v místě, kde sádra končila. „Propánakrále, to už jsou čtyři! Musím sebou hodit, abych se dostal domů ještě před setměním. Pojď sem, brachu.“ Vytáhl z kapsy pořádný svazek bankovek a začal počítat stovky.

„Ne,“ zaprotestoval Gabi chabým hlasem a položil dlaň na ruku držící bankovky. „Za práci na synagoze nechci žádné peníze. Je to svaté dílo.“

Venku se zastavili proti sobě, na sobě zimní bundy. Bílá kipa se střapcem, symbol Gabiho příslušnosti k následovníkům rabiho Nachmana z Umaně, ve větru sklouzla trochu na stranu. Herzl ho objal a Gabi mu objetí váhavě opětoval. „Jsi dobrej chlap,“ řekl Herzl a Gabimu uvízla slova v hrdle. Herzl ho držel kolem ramen a upřeně se na něj zahleděl. Dva muži na pahorku, smáčeném deštěm. Gabi to nedokázal, nedokázal to, já tě zklamu, chlape, zašeptal svému Bohu z hlubin svého poddajného srdce, zklamu tě, odpusť mi, veď mě, a Herzl k němu přiblížil tvář, Gabi cítil, jak mu výpary z Herzlových úst proudí po kůži a jeho plnovous ho šimrá po tváři, když mu říkal tichým, pevným hlasem: „Přísahal jsem, že se ti pomstím, kamaráde. Ale ty jsi doopravdy dobrej chlap. Obrátil ses na víru, učinil jsi pokání, opravdu ses proměnil, jsi věřící člověk. Odčinil jsi svoje špatný skutky. Já jsem taky udělal pár nepěkných věcí, taky nejsem bez poskvrnky, Bůh mi odpusť.“ Herzl vzal Gabiho obličej do svých drsných dlaní, cítil v prstech jeho neupravené vousy, bledou kůži. Vtiskl mu polibek na každou tvář a ještě jednou ho objal.

„Zhřešil jsem,“ hlesl Gabi. „Není pro mě nápravy.“

„Vždycky je možnost nápravy. I já jsem zhřešil, Gabrieli, kamaráde. Nedal jsem vám najíst.“

„Odpusť.“

„Odpustil jsem ti, dobrý člověče. Odpustil jsem ti.“

A s těmito slovy Herzl uvolnil objetí, nasedl do své dodávky s pohonem čtyř kol, otočil klíčkem v zapalování a nechal motor párkrát zaburácet. Gabi tam zůstal stát s rukama v kapsách, byla mu zima, ale v srdci mu planul oheň. Dodávka odjela a Gabi se volným krokem odebral zpátky do srubu. Za chvíli se setmí. Uvaří si čaj. Přichystá si něco k jídlu. Pomodlí se. Děkuju ti, kamaráde, můj dobrý Bože, pomohl jsi mi, chlape, ochránil jsi mě. Děkuju ti, že jsi mi seslal tohohle skvělého člověka, Herzla Weizmanna. Jsem tvůj syn.

Přišly slzy a všechno z něj smyly. Byl šťastný.

Marranos

Zatímco se Gabi ve svém srubu vznášel na zářivých vlnách odpuštění, chystal se Joni na svou pravidelnou obchůzku osady. Příští týden tu končí, vrací se do civilu. Co bude dělat pak, neměl tušení. Zvažoval, že se přihlásí do některého nástavbového kurzu, jaké nabízelo ministerstvo sociálních věcí mladým lidem po skončení vojenské služby – slyšel na to reklamu v rádiu a jeden z oborů, který tam zmínili, ho celkem zaujal, ale když se teď soukal do armádní zimní kombinézy a přes drobnou hlavu si přetahoval kapuci s kožešinovým lemem, nemohl si zaboha vzpomenout, co za obor to bylo. Sluneční brýle značky Ray-Ban složil a zasunul do přední kapsy kombinézy, ven vykukovala jen jedna nožička.

Bude se mu stýskat po tomhle tichu, až bude sedět na hlučné ulici v Netanji se svým nejlepším kamarádem Ababou Kohenem. Po tom tichu i po zdejším mumraji. Po Arabech i po osadnících. I po těch, co na něj pokřikují – po Otnielovi, po Netě Hirschsonové. A po Gitit, samozřejmě. Po té se mu stýská už teď, co ji poslali na dívčí internát v Samaří. Smutně se zahleděl na karavan jejích rodičů. Ano, po celém Maale ha-Chermeš – jak první půlrok téhle osadě omylem říkal – se mu bude stýskat.

Vzpomněl si na podivný incident s Netou Hirschsonovou toho rána. „Táhněte k čertu, vy zaprodanci!“ křičela na vojáky majitelka kosmetického salonu. „Styďte se! Jste špína!“

Nový řidič velitele roty Omera Levkoviče na ni upřel pohled plný zděšení.

„Nevšímej si jí,“ utrousil Omer, který zrovna mluvil s velitelstvím, zatímco jeho a Joniho vojáci rozvěšovali po domech demoliční výměry.

Ale Neta hned vytušila nejslabší místo a okamžitě k němu vystřelila své dobře naleštěné šípy: „A ty! Tohle tě doma učili? Že máš vyhánět lidi z jejich domovů? Celý rodiny? Děti? Ty zrovna vypadáš, že jsi vyrůstal v dobré rodině. Nenech se strhnout k takovýmu zločinnýmu jednání. Odmítni uposlechnout rozkaz!“

Řidič se snažil nedívat se směrem k té drobné ženě, která na něj křičela. Kapitán Omer zopakoval: „Nevšímej si jí, taková ona je vždycky.“ Pršelo, déšť promáčel rozkazy, některé z nich už visely potrhané, fičel ledový vítr a Neta se zachumlala do kabátu, vykřikla poslední: „Vy zrádci!“ a najednou padla na kolena do bláta a začala zvracet. Zděšený řidič na to upozornil svého velitele. „Taková je vždycky?“ zeptal se. Omer se k ní rozběhl, položil jí ruku na rameno a zeptal se, jestli je všechno v pořádku, a když viděl, že nereaguje agresivně, pochopil, že taková není vždycky, a doprovodil ji k blízkému karavanu.

Joni uvažoval, jestli se nemá zastavit u Jean-Marka a Nety a přeptat se, jestli je jí už lépe, ale pak dospěl k závěru, že pro dnešek už toho bylo dost, takže zdvořilostní návštěvu odloží. Venku nebylo ani živáčka a snášel se soumrak. Sasonova velbloudice se pohroužila do přežvykování stébel, fenka Lízina se přidala k Jonimu na jeho obchůzce, zavrtěla ocasem a lísala se k němu, když se k ní sklonil a hladil ji. „Po tobě se mi taky bude stýskat,“ pošeptal jí Joni a najednou zaznamenal koutkem oka jakýsi pohyb, zvedl hlavu a zavolal: „Hej! Co to tam provádíš? To si snad děláš srandu.“

„Hele, o nic nejde. Stejně za tejden pustěj tě do civilu. Tak bys přimhouřit mohl,“ zaprosil Josh.

„Nerozvěšovali jsme tady na dešti ty rozkazy jen proto, abys pak přišel a strhal je, to s mým odchodem do civilu nesouvisí. Jsou to rozkazy s úředním razítkem, vydané státem Izrael.“

„Právě,“ usmál se Josh. „Rozkazy od stát Izrael. Ale pak jsou tu rozkazy mnohem větší autority, co stojí nad státní moc.“

„Na tohle nemáš právo,“ odpověděl Joni, který si nebyl jistý, co má ten Američan na mysli.

„Nemám právo?“ ušklíbl se Josh pohrdlivě. „To vy nemáte právo vyhánět lidi z jejich domovy! Ta vaše armáda nám nebude říct, že my nesmíme bydlet v našem domě. A už vůbec ne někdo jako ty. Nepřišel jsem po jedenáctým září z Borough Park kvůli tomu, aby mi někdo takovej nařizoval, kam musím jít. Styď se! Fuj, ty jeden…“ Josh uzavřel svou řeč několika rychle zadrmolenými nadávkami v angličtině, které měly prolétnout kolem hlavy nevysokého etiopského vojáka v kožešinové ušance bez povšimnutí. Ale Joni dobře rozuměl slovům, která rusovlasý mladík použil. A zcela jistě mu neunikl ani výraz „fuj“, který dosáhl v Izraeli značné popularity poté, co v létě během oficiální návštěvy osady nešťastně vyklouzl ministrovi obrany.

Joni vytočil Omerovo číslo a pověděl veliteli o Joshovi. Mlčení, které mu bylo odpovědí na druhém konci linky, bylo významné a Jonimu to neušlo, znal dobře svého velitele a jeho zvyk dusit v sobě pomalu bublající hněv. Obvykle v něm zůstal uzavřený jako v papiňáku, prošel bodem varu a znovu vychladl, ovšem za jistých podmínek – například když měl za sebou neúspěšné rande, musel měnit píchlou pneumatiku, rozvěšoval v největším lijáku demoliční výměry anebo slyšel, že nějaký arogantní výrostek nadává vojákovi, který je tam jen proto, aby chránil jeho život – mohl hněv kapitána Omera Levkoviče explodovat.

Když Joni zavěsil, Josh začal posměšně dorážet: „Copak, chlapeček zavolal tatínkovi, aby přišel pomoct? A tatínek nemá čas, tatínek nepřijde?“ Josh uchopil za cíp další rozkaz, pověšený na průčelí karavanu Šaulit Rivlinové, a strhl ho. Joni pokračoval v obchůzce a nevšímal si za svými zády vítězoslavných výkřiků Joshe, opojeného vlastní důležitostí.

Omer přijel v džípu se svými muži a za ním jel ještě velitelský vůz naložený dalšími vojáky a nářadím. Joni čekal se svými vojáky u vjezdu do osady, naskočil na stupátko velitelského vozu a takhle se vezl, vestoje, zvenku, jako štíhlý mesiáš v zimní armádní kombinéze a s puškou Galil SAR pověšenou křížem za zády. Kolona jela pomalu, jako by chtěla zdůraznit dramatický efekt, jako by říkala: Pozor, jsme tady, sledujte nás. Nakonec armádní vozy zastavily a vyvrhly ze sebe vojáky a vybavení, oslňující čelní reflektory zaměřily kotouče světel ke srubu na skalním útesu, světelné tunely prorážely houstnoucí tmu kolem. Omer Levkovič svolal k sobě bojovou jednotku a vydal jim povely. Poté se část vojáků chopila sochorů a část vzala do rukou pětikilové palice. Omer došel ke srubu a zaklepal na dveře s cedulkou VÍTEJ, KDO PŘICHÁZÍŠ. Nikdo neotevřel, Gabi odešel na bohoslužbu.

Odkudsi se zjevil Josh, ze rtů mu sklouzlo: „Co to do pr-“, ale než to dořekl, ozvala se prudká rána, jak sochor prorazil dveře srubu.

„Hele hele hele, vy tam!“ zařval Josh. „Co to děláte? Hej!“ Vojáci na něj nereagovali. V řadě za sebou vcházeli do srubu, až se do stísněného prostoru vmáčkli všichni. Josh se pokusil protlačit se k nim, ale nevešel se tam, a tak nervózně vyťukal číslo na telefonu. Vojáci měli jasný a jednoduchý úkol, bušili palicemi do dřevěného přístřešku, až se prkna a trámy pod jejich údery tříštily a vylamovaly. Joni se oháněl pětikilovou palicí, pot z něj jen lil z námahy a horka, které sálalo ze všech těch těl namačkaných na sebe v malém prostoru, ale za pár minut už sem pronikal svěží chladivý vzduch zvenčí, jak postupně mizela střecha a zdi srubu, až tu zůstaly jen kamenné a betonové základy, a Joni se v zápalu zuřivosti vrhl palicí i na ně. Omer hleděl se směsí ohromení a hrdosti na toho skvělého vojáka s hladkým čelem zbroceným potem, který měl zakrátko armádu opustit. Takhle se na to musí, ukázat těm mladým cucákům, kdo tu má koule. Joni dával průchod své frustraci, která se vlekla už několik měsíců. Se zbraní v ruce chránil tyhle lidi, nasazoval za ně život, a oni se mu odvděčí stížnostmi a otrávenými obličeji. Je pravda, že mnozí z nich, možná i většina, ho zvali na šabatový oběd, nosili mu koláče a zajímali se, jak se mu daří, ale pak najednou mu vmetou do tváře takové věci, jako mu řekl tady Josh, a Joni věděl, že v soukromí si podobné věci na jeho adresu mumlají pod vousy i mnozí další, zvlášť od té doby, co vyšla najevo ta jeho aféra s Gitit.

Josh hystericky křičel do mobilu. Kdepak je konec tomu nadutému pávovi, co se tu ještě před chvílí naparoval, pomyslel si Joni a potlačil úsměv, který se mu dral na rty. Josh se pokusil prorazit si cestu do trosek toho, co bývalo kdysi srubem, a chytit jednoho z vojáků za paži, ale čísi loket se ohnal dozadu a udeřil ho do čelisti, až ho bolest z té rány úplně ochromila. Josh ustoupil, pokusil se něco zakřičet, ale z hrdla se mu vydralo jen slabé zasténání.

Mezitím sem přibíhala ječící Neta Hirschsonová a vřískala na celé kolo: „Kdo to tu má na povel? Chci okamžitě mluvit s někým, kdo je za tohle odpovědný! Kdo vám dal právo zbořit židovský dům? Co byste řekli, kdybych takhle vtrhla do baráku já vám a začala tam mlátit palicí hlava nehlava? Fašisti! Zrádci! Zelený mozky! Nacisti by z vás skákali radostí!“ Vojáci pokračovali a neodpovídali. Byli už skoro hotoví – byl to maličký srub, a zatímco Gabi potřeboval na jeho zbudování skoro rok, Omerovi a jeho vojákům stačila slabá čtvrthodinka, aby ho srovnali se zemí.

Neta si schovala hlavu do dlaní a nevěřícně jí kroutila ze strany na stranu. Josh stál vedle ní v péřové bundě, rozcuchaný a s bolavou čelistí, v ruce držel jakýsi předmět, který ze srubu zachránil. Přišel Otniel a jeho děti, pak se objevil i Chilik a také další obyvatelé vycházeli z vyhřátých karavanů ven do zimy podívat se, co se děje. Vojáci vyšli ze zbořených pozůstatků srubu, v rukou nesli palice a sochory. Na scéně se rozhostilo podivné ticho. Nikdo neprotestoval, neozývaly se výkřiky, jen vojáci v tmavých uniformách z jedné strany, obyvatelé osady z druhé strany a zbořeniště na skalním útesu. Otniel řekl: „Omere.“

„Ano?“ odpověděl důstojník a vykročil k němu.

„Čemu jste tímhle pomohli? Kdo vám dal právo?“

„Netvař se, že nevíš, o co jde, Otnieli. Tady to máš černé na bílém.“ A vytáhl z kapsy úřední oznámení. „Tady je příkaz civilní správy k zastavení stavebních prací, který vážený pan majitel této nemovitosti dostal opakovaně a vždy byl zdvořile upozorněn, že naše trpělivost má své meze. Nejenže se tu stavělo bez stavebního povolení a bez ptaní a bez dokladu o koupi parcely a bez dalších základních náležitostí, které musí každý řádný občan podle zákona splnit, než se může pustit do stavby domu, Otnieli, ale ke všemu se stavělo v oblasti chráněné přírodní rezervace. A v přírodní rezervaci se nesmí stavět obytné domy. Polovina téhle osady leží na území přírodní rezervace údolí říčky Chermeš. Impuls mimochodem vzešel od Správy národních parků, která vydala pokyn, že se na chráněných územích má udělat pořádek. Není v tom žádná politika, jde čistě jen o ochranu přírody.“

„Ale proč jste sem museli takhle vrazit a všechno tu rozmlátit?“ namítl Chilik. „To se nemůžeme domluvit jako normální lidi? Zkusit najít nenásilné řešení? Proč sem vtrhnete v noci jako nějaký lupiči? Ani tu není majitel.“ Obrátil se na své druhy. „Šel vůbec někdo pro Gabiho? Viděl jsem ho předtím v synagoze.“

„Domluvit se? S kým by ses chtěl domlouvat?“ křikla opovržlivě Neta.

„Domluvit se, jo?“ zopakoval Omer. „Tak vy se chcete domluvit? Zajeďte do Bejt Elu a zkuste si o tom pokecat s civilní správou. Proč jste se nechtěli domluvit už ráno, když jsme tu věšeli příkazy k demolici? Kdo z vás tu stál o nějakou domluvu? Ne, vy jste je prostě strhali, chtěli jste se nám vysmát do ksichtu, a když se…“ Omer byl brunátný, zpocený, naběhlá tepna na krku mu pulsovala, „…když se voják, který je tady, aby vás doprdele chránil, zeptá tady toho nevychovanýho klacka, co to dělá, má ten kluk ještě tolik drzosti, že se opováží ho sprostě urážet?“

„Kdo tady koho sprostě urážel?“ zeptal se Otni.

„Kdo asi. Josh!“ ukázal Omer na Američana, který si ještě mnul bradu, v níž mu tepala bolest. „A na to vem jed, že není jedinej. Nejsou to ani dvě minuty, co nám tahleta výtečnice nadávala do nacistů!“ Otočil se na Netu Hirschsonovou. „Jste naprostý magoři!“ Poslední větu důstojník zařval ochraptělým hlasem a vyvalil oči z důlků. Obvykle se snažil zachovat chladnou hlavu a udržovat s civilisty korektní vztahy. Ale dneska se v něm něco zlomilo, pohár trpělivosti přetekl. „Prej kdo tady někoho sprostě urážel,“ zamumlal si pro sebe. „Jako by nevěděl, o čem je řeč.“ Osadníci na něj upírali udivené pohledy. Co to do něj vjelo? To kvůli tomu, že Josh nazval negra negrem? Nebo mu ruplo v bedně a stal se z něj další pošahanej levičák? Dostal kopačky? Nedočkal se povýšení? Vtom se přivalil hrom a shůry se ozval andělský hlas, který postupně sílil, až přehlušil bouři ostatních hlasů předhánějících se, kdo to důstojníkovi izraelské obranné armády nejvíc nandá – byl to hlas Joshův, vysoko posazený a na pokraji slz, jehož nositel divoce rozhazoval rukama v návalu emocí.

„Vy nebudete chodit do mého domu a říkat mi, co mám mluvit!“ zajíkal se lámanou hebrejštinou. „Neudělal jsem nic špatného, jen chránil naše domy a zastavil ty kraviny vaše příkazy! Studoval jsem ješive Aish Ha-Tora a přišel sem po jedenáctém září, protože aby bylo potřeba něco udělat, nastal čas už dál nemlčet, a teď nám armáda bude říkat, my máme jít pryč, a Arabové klidně tady zůstanou? Vy si sem přijdete a boříte dům, který my vybudovali vlastní rukou víc jak rok? Vy mi chcete říct, kde mám být? Tahle země celá je naše, jak píše Tóra, žádný, co mi tady vykládáte, že mám prej dělat, a vy klidně i tady –“ jeho hlas se zlomil ve fistuli, připomínající kňučení odkopnutého psa, a jakoby ozvěnou k předcházejícímu Omerovu výkřiku teď pronikavě zaječel – „vy mi budete nařizovat, co mám dělat? Moje rodina pochází ze Španělska, byli marranos, víte vůbec, co to je? Znáte historii? Vy tady na mě chodíte s přírodní rezervací? Ze Španělska nás vyhnali jak prašivý psy, moji předci přišli do New Mexico, museli nechat sebe pokřtít, báli se být Židi. Kovbojové z nich stali, ale zvyky dál dodržovali – jednou vám o tom povím, jestli se do tý vaší palice vrátí trochu rozum – a pak jsme zase stali Židi, šel jsem na ješive, studoval Tóru, přišel do Izraele, nikoho se nebojím, a vy mi budete vykládat bullshit o rezervaci?“

Tři vojáci Joshe chytili a nasadili mu pouta. Josh se vzpouzel a pár kamarádů se chtělo do toho vložit, ale jejich směrem zamířili další vojáci a zabránili jim v tom. „Marranos! Marranos byli jsme, a jsme zase! Don’t touch me, you piece of shit!“

„Co si to dovoluješ?“ vykřikl Omer na Američana, zatímco ho soukali do velitelského auta. „Nestrpím, aby někdo takhle mluvil o mých vojácích a o izraelské armádě a o našem státě! Tady platí zákony. Ano, budeme po vás chtít, abyste je poslouchali, a vy se tím budete řídit! A teď obejdeme osadu, rozvěsíme nové příkazy k demolici místo těch, co jste strhali, a já vás varuju. Opovažte se jich dotknout. Jestli zmizí jeden jediný, přijedu znovu a začnu okamžitě rozebírat vaše domy na kusy. A nezajímá mě, že na té vyhlášce stojí, že domy půjdou pryč až za deset dnů. Rozhoduju o tom já, a za rok za dva, až na tomhle pahorku nebude po vás ani památky, jen krásná a tichá přírodní rezervace, už si nikdo ani nevzpomene, jestli demolice proběhla o deset dnů dřív nebo později.“ Omer hněvivě zahrozil pěstí. „Nebudu tady trpět žádný pokřikování a nadávky. Jinak vás jednoho po druhým sebereme za maření výkonu úředního rozhodnutí…“

Najednou se zpovzdálí ozvalo povědomé klapání. Dusot Killerových koňských kopyt každý obyvatel osady na pahorku důvěrně znal, pak ve tmě zasvítil bílý pruh na hnědém koňském čele, poklus zpomalil do volného kroku a nakonec kůň na zatáhnutí uzdy zastavil. Na jeho hřbetě seděl Jehu a za ním Gabi, který s očima vytřeštěnýma zíral na ten obraz zkázy, zbořený srub, vojáci, jeho spoluosadníci, a pak se mu z hlubin hrudi, z mřížoví žeber, z klece srdce sesbíral výkřik, který se vydral vzhůru přes bránici a hrdlo až k hlasivkám sevřeným bolestí – mohutný, naříkavý výkřik, jemuž ozvěnou odpovědělo z pouště zavytí šakala, kňučení psů, nářek dětí a žen a zaržání a zahrabání nohy Killerovy.

Omer ztěžka oddychoval, na čele se mu leskl pot a tváře měl zarudlé. Nestačil doříct všechno, co měl na jazyku, ale Gabiho výkřik ho zarazil a umlčel. Vedle něj stál Joni, také orosený potem a se srdcem dosud divoce tlukoucím, a ostatní vojáci se mezitím vraceli do armádních vozidel a nakládali vybavení, kdosi vytáhl nové příkazy k demolici a jeden voják dokonce už stačil nalepit takový rozkaz na kámen, který dříve sloužil jako součást základů srubu. Poryv mrazivého větru s sebou odnášel papíry zevnitř srubu, povalil elektrická plechová kamínka a třepotal cárem jakési tkaniny.

Joni zůstal stát po boku velitele. I kdyby neodcházel za týden do civilu, stejně by musel osadu opustit. Po téhle události by tu zůstat nemohl. Cítil v sobě zmatek a nával protichůdných citů, na jednu stranu vděčnost a vřelost vůči Omerovi, že se za něj postavil, souhlasil s tím, že tohle už bylo přespříliš, ale současně byl už zase v duchu s osadníky, kteří tu stáli ochromení a neschopní slova – nešlo to přece jen vyřešit po dobrém? Co teď bude s Gabim, který vložil do stavby tohohle srubu všechno, celou svou duši? Měl o zdejší obyvatele starost, a když k nim zabloudil pohledem, srdce se mu sevřelo steskem po Gitit, kterou mu rysy ve tváři a barvou vlasů připomněla její mladší sestra Emuna, a hrdlo mu přiškrtil zadržovaný pláč.

Udavač

Každý pátek chodil Nir Rivlin pěšky ze svého nového domova v Maale Chermeš I navštívit své dvě dcery a maličkého syna v Maale Chermeš III. Od rozchodu se Šaulit přestal docházet na páteční část výuky kurzu Kulinárního institutu košer kuchyně v Jeruzalémě. Vlastně už se rozloučil s myšlenkou, že by z kurzu dostal osvědčení o absolvování – povinné procento docházky už nejspíš nezvládne naplnit, nesloží závěrečnou zkoušku a nepřihlásí se na stáž. Dá si pauzu a bude přemýšlet, co dál. Kráčel po stráni s kytarou na zádech, sestoupil do údolí říčky Chermeš a pak se vydal prašnou silnicí mezi kalužemi z posledního deště nahoru k osadě.

To ráno svítilo sluníčko a obloha byla jako vymetená. Těžké dešťové mraky odpluly a zanechaly za sebou svěží, ostrý vzduch, který Nir rád vdechoval a cítil na zubech. Na silnici panoval čilý ruch. Auta kolem něj zpomalovala a nabízela mu svezení, které odmítal mávnutím ruky. Myslel na pasáž z Tóry, co se ten týden četla v synagoze, parašu Šemot, kde se líčil příběh o Mojžíšovi a o hořícím keři, myslel na rabínův výklad předevčírem v kroužku studia Tóry. Prsty si prohrábl kštici kudrnatých nazrzlých vlasů, které v poslední době nechával volně odrůstat, upevnil si novou, barevnější kipu sponkou a pohladil si plnovous, který si začal pěstit a pečlivě zastřihovat. Myslel na písničku, kterou zazpívá Amalii, Tchelet a maličkému Zevulunkovi, a srdce mu poskočilo radostí, že je za chvíli uvidí. Zvrátil hlavu, usmál se na nebe – život je dobrý! Jen kdyby tak Šaulit přistoupila na to, že se může vrátit, nechybělo by mu už vůbec nic, a Nir si byl jistý, že dřív nebo později na to přistoupí. Kvůli dětem. Chápal důvody, proč ho vyhodila z domu – chlastal, byl líný, nepomáhal jí, choval se necitlivě, ztrácel sebekontrolu. Ale jednou sama pozná, že se změnil. Uvidí, jak se snaží, jaký je s dětmi. Už měsíc se nedotkl alkoholu a s marjánkou prakticky přestal. Zůstane s ním, vždyť ani nepožádala o rozvod, a rabín je na jeho straně, slíbil mu, že s ní promluví. Možná mu odpustí už dnes, kdo ví? Roš chodeš je za dveřmi, otvírá se nový svitek Tóry, svítí slunce – krásnější šabat pro nový začátek si člověk nemůže přát. Vzít to znovu od začátku, obrátit list. Došel až k místu, kde začínalo závěrečné prudké stoupání, a energicky se pustil do výšlapu, vyhýbal se blátivým kalužím a svaly na lýtkách ho táhly vzhůru, domů.

Nir byl vyhozen z domu po jednom večeru plném agresivních výstupů, kdy vypil o pivo víc, než měl, a udeřil pěstí jen pár centimetrů od ucha své ženy Šaulit. Pěst zasáhla stěnu v jejich ložnici a rána za sebou zanechala důlek, který byl dosud jasně viditelný. Šaulit se na něj podívala pokaždé, když Nir žadonil, aby mu dala ještě naposledy šanci. Ten důlek jí dával sílu stát si pevně za svým. Kvůli čemu ta rána pěstí? Nir si to už nepamatoval, možná to nevěděl ani v okamžiku, kdy se rozmáchl, kvůli vypitému alkoholu, který mu proplouval hlavou, ale Šaulit to věděla naprosto přesně: Zevulunek ten den hodně plakal, nejspíš mu rostly zoubky a snad ho také bolelo bříško. Šaulit ho musela pořád chovat, držel se jí jako klíště. A pak se Amalie s Tchelet ve vedlejším pokoji začaly hádat o gumičku do vlasů. Šaulit na ně volala přes zeď, ale protože kojila Zevulunka, nemohla zakročit. Z houpací sítě na zahrádce před domem slyšela drnkání na rozladěné struny kytary a volala manžela znovu a znovu, až nakonec zakřičela. Konečně se objevil, práskl za sebou dveřmi, oči měl zarudlé. „Co je? Co chceš? Co tak řveš? Neslyšíš, že se snažím napsat písničku?“

Šaulit přešla čtvero otázek bez povšimnutí. „Dojdi se podívat za holkami, co se tam děje.“ Holčičky vřeštěly jako pominuté, vjížděly si do vlasů a Zevulunek snad ze solidarity pustil matčin prs a přidal se svým pláčem k obecnému rámusu. Nir vešel do dětského pokoje a násilím děvčátka odtrhl od sebe. Když se obrátil a šel pryč, bitva vzápětí pokračovala tam, kde skončila.

Znovu se otočil, zařval: „Okamžitě toho nechte!“ a silou oderval Amalii od Tchelet. Pak ji hrubě dostrkal na jednu stranu pokoje a její sestru na druhou.

Holčičky ječely ještě hlasitěji. Také Zevulunkův pláč zesílil. „Co to děláš?“ zakřičela Šaulit. „Zbláznil ses?“

„Ty mlč a zůstaň tam, kde jsi. Tohle není tvoje starost.“

„Jak to myslíš, není moje starost?“ Šaulit se pokusila dojít k Tchelet, která vřískala z plných plic.

Nir jí zastoupil cestu. „Řekl jsem ti, zůstaň, kde jsi!“ zavrčel a strčil ji zpátky do pokoje. Divoký pohled v jeho zarudlých očích se nedal zapomenout. Obě holčičky dál kvílely, Zevulunek vřeštěl, Šaulit se znovu pokusila prodrat se k nim, ale Nir ji odstrčil, Šaulit vykřikla a Nir ji přimáčkl ke zdi a rozmáchl se zaťatou pěstí k ráně, která dopadla pár centimetrů od její hlavy. Pak se díky Bohu otočil a odešel.

Při každé své návštěvě prosil Nir o odpuštění a říkal, že udělal chybu. Vysvětloval jí, že zrovna tehdy procházel náročným obdobím. Připomněl jí své odhalení Ženi Freudové jako špionky, nasazené tajnými službami. „Udělal jsem dobrou věc pro celou osadu, když jsem přišel na to její tajemství,“ řekl jednou, „a za to jsem si zasloužil, že mě odsud vyhnali?“ Jeho téměř bývalá manželka pohlédla směrem k důlku ve stěně a neodpověděla.

Tu noc, kdy se ve stěně objevil důlek, přespal jeho původce na dětském hřišti. Uprostřed noci najednou otevřel oči, spatřil na obloze padající hvězdu a hlavou mu prolétla myšlenka, ze které celý ztuhl hrůzou: všechno je nestálé a může v kteroukoli vteřinu pominout. Nejenom tady. Kdekoli na světě. Ale tady především. V jediném okamžiku může člověk přijít o všechno, co má. Náš svatý učitel rabi Nachman z Braclavi nás učí, že máme odcházet do přírody, sedávat mezi stromy, kde zpívají ptáci a vane vítr, dívat se na hvězdy a na měsíc a rozmlouvat s Všemohoucím, všechno mu říkat, křičet, zpívat, tančit, a pak se vrátit domů klidní a šťastní a plní lásky. Nakonec Nir usnul s úsměvem na rtech a ráno se kajícně a v dobrém rozpoložení vrátil domů. Šaulit mu řekla, že chce odluku. Slíbil jí, že už nebude pít. Řekla mu, že je jí jedno, co udělá, zkrátka ho nechce mít doma. Když zkusil ještě naléhat, pohrozila mu, že půjde za rabínem, za sousedy a všem řekne, co udělal. Poprosil ji, aby mu dala aspoň jednu jedinou noc. Řekla mu, sbal se a běž. Rychle naházel svoje věci do kufru, vyšel ven a kufr hodil do svého otlučeného subaru v barvě modré metalízy.

Jel po silnici osadou, rozrušený a raněný do hloubi duše, a zastavil před domem Asisových. Gitit byla zrovna na dvorku s jedním ze svých malých sourozenců. Nir stáhl okénko a ukazováčkem jí naznačil, ať přijde blíž. Když došla k autu, vybídl ji, ať si nasedne, že ji vezme na projížďku. Nechápala, o co mu jde – proč by k němu měla nasedat, jaká projížďka?

„Mám ti zavolat tátu?“ zeptala se.

„Ne, chci mluvit s tebou.“ Nir Rivlin s kipou posunutou do čela k ní zezdola vzhlédl a usmál se. A pak řekl: „Vím o tobě.“

„Co?“

„Ty a ten Etiopan.“

Oči se jí rozšířily. Snažila se zastřít zděšení. „Cože? Nechápu, o čem mluvíš.“

Pár minut poté, co nepochodil u své manželky, se Nir opět pokusil vynutit si, aby bylo po jeho. „Jestli nechceš, abych to řekl tatínkovi, nasedni si a já tě vezmu na projížďku.“

„Na jakou projížďku? Co to vykládáš? Zbláznil ses?“

To už je druhá, co mu dneska klade otázku, jestli se zbláznil. Není to nakonec pravda? Panebože na nebesích.

Odjel. Několik nocí přespával u rodičů v Bejt El. Každý den volal Šaulit. Nakonec se vrátil a v Maale Chermeš I si našel k pronájmu pokoj se samostatným vchodem. Svého domácího ujistil, že to bude jen nakrátko: „Nanejvýš měsíc.“ Už tam bydlí několik měsíců. Jednou odpoledne, poté co se opět neúspěšně pokoušel přesvědčit Šaulit, aby ho vzala na milost, do něj zabodla odcizený pohled, který u ní neznal, a pronesla chladným, pevným hlasem: „Nire, já s tebou prostě nechci žít, proč to nemůžeš pochopit?“ Vyšel z domu, zamířil k sousednímu karavanu a spatřil Gitit. Nabídl jí, že když se za něj provdá, nechá si její malé tajemství pro sebe. Zajímala se, jestli náhodou neupadl na hlavu. Ubezpečil ji, že to myslí naprosto vážně, a Gitit se zasmála do dlaně. A když Nir uzavřel rozhovor otázkou: „Tak co ty na to?“, obrátila se Gitit a odešla. Nir vstoupil do domu jejího otce.

Gitit poslali do dívčí internátní školy Ešet Chajil v Samaří.

Náčelníkovi středoizraelského velitelství Giorovi zatelefonoval jeho vyděšený přítel osadník a Giora mu musel slíbit, že nezdárného vojáka potrestá a přeloží jinam. Ale červnový termín, kdy měla vojákova služba v armádě skončit, se tak jako tak blížil a mimoto velící důstojník Omer Levkovič přesvědčil velitele praporu, aby Joniho až do konce jeho vojenské služby přece jen v osadě ponechal, a osobně se zaručil, že zamezí jakémukoli dalšímu kontaktu mezi Gitit a Jonim: když zrovna přijede z internátu na šabat za rodiči, pošle Joniho domů.

O nestydatých Nirových návrzích Gitit otci nic neřekla, ale jednoho chladného pátečního večera o šabatu Va-jageš, kdy zrovna přijela z dívčí internátní školy domů, se jí před synagogou optala Šaulit, jak se jí daří. Její „dobře“, doprovázené pokrčením ramen a smutným úsměvem, ponechávalo hodně prostoru interpretacím. Šaulit se útlou dlaní dotkla dívčiny paže a řekla: „Nechceš se u nás zastavit po večeři?“ Gitit se usmála a neodpověděla. Jen při pomyšlení, jak se jí bude otec vyptávat, jak ji bude podezírat, se jí sevřel žaludek. To už radši zůstane doma až do pondělka, kdy hned ráno odjíždí zpátky do Jeruzaléma. Ale později večer, když doma všechno utichlo, mladší sourozenci usnuli, i rodiče se odebrali na lože a na dům se snesl sváteční klid, když automatický šabatový spínač zhasl světlo v obýváku a Gitit tam zůstala potmě, vzpomněla si znovu na Šaulitino pozvání. Spát se jí nechtělo, v nitru jí vířilo příliš mnoho myšlenek a emocí. Potichounku vyšla ven na pahorek pohroužený do tmy. Bejlin ji kus cesty doprovázel a pak se s ní rozloučil krátkým zaštěkáním, průzračný lednový vzduch naplnil její nitro myšlenkami, vzpomínkami, steskem a touhou a Gitit ho nabrala zhluboka do plic. Když přišla až ke karavanu, kde bydlela Šaulit, nahlédla přes branku a viděla ji, jak sedí venku v zahradní houpačce. Šaulit řekla: „To je dobře, že jsi tady. Zrovna jsem přichystala konvici čaje.“

Dokud byly sousedky, moc často spolu nemluvily, ale jejich nová situace je sblížila. Spřeženectví dvou žen, vyvržených z dobré společnosti. Obě udělaly něco, co se nedělá – jedna vyhnala z domu svého manžela, druhá zhřešila zakázanou láskou. Toho prvního večera se jí Gitit svěřila, jak vypadá její nový život: v internátu to pro ni bylo těžké, ale cítila, že se přibližuje Bohu a upevňuje se ve víře, a když společně s ostatními dívkami zpívá zbožné písně a tančí chasidské tance v kruhu, prožívá silný pocit sounáležitosti – spolužačky jsou moc fajn, jsou mezi nimi i Etiopanky, i když to v ní občas probudí vzpomínky. Šaulit přikývla, všimla si okousaných dívčiných nehtů.

Při své příští šabatové návštěvě v osadě zamířila internátní chovanka za Šaulit znovu, a zase seděly obě ženy v teplých svetrech a dlouhých sukních venku na zahradní houpačce a tentokrát jí Gitit vyprávěla o Jonim. Než se rozloučila, svěřila se jí: „Jsi první, komu jsem řekla celou pravdu,“ a Šaulit se usmála a pohladila ji. Příště pršelo, a když se na ni Šaulit v synagoze usmála, Gitit se nemohla dočkat chvíle, až všichni doma usnou. Tentokrát seděly v malé kuchyňce, svíraly v dlaních hrnek s horkým čajem a mluvily potichu, aby nevzbudily děti, a Gitit pověděla Šaulit o podivné Nirově žádosti o ruku.

Šaulit mlčela. Vstala, aby zalila vodou ze samovaru další čaj a pokrájela koláč. Gitit ji sledovala pohledem. „Ach jo, to mě mrzí, omlouvám se,“ ozvala se. „Neměla jsem ti to říkat. Možná si jen dělal legraci, nemyslel to vážně…“ Hlas se jí zajíkl. Šaulit se posadila zpátky na svou židli, upíjela zvolna čaj a zírala do prázdna.

„Nemyslím, že si dělal legraci,“ řekla konečně. „Možná si tě nechtěl vzít, ale o něco mu určitě šlo. Vždyť jakmile jsi odmítla, okamžitě zamířil za tvým otcem.“ Zevulunek něco zamumlal ze spaní, pak zakňoural a obě nastražily uši, ale zase zavládlo ticho. „Nevyčítej si, že jsi mi o tom řekla,“ pokračovala Šaulit. „Je dobře, že to vím. Pořád za mnou chodí a prosí mě, abych mu odpustila, abych ho vzala na milost. Několikrát už jsem přemýšlela, že mu dám ještě šanci.“ Zvedla oči. „Jsem hrozně unavená.“

Objaly se ve dveřích a Gitit odešla. Šaulit zamířila do ložnice, vlezla do postele, zabořila se tváří do polštáře a plakala. Nir je dobrý táta. Pokaždé jí vysvětluje, jak se změnil, jak chápe, že udělal chybu, jak přestal pít a jak kvůli dětem… Pořád na ni tlačí. Nechtěla se obrátit s prosbou o radu na rabína ani na Otniela, protože věděla, že by tím Nirovi ještě víc ublížila. Nepřála si ho držet dál od dětí, protože holky potřebují tátu a on potřebuje je. A ona ho taky potřebuje. Do nynějška si stála pevně za svým, a teď když vzlykala do polštáře, věděla, že to zvládne. Je těžké zůstat s dětmi sama, ale nikoli nemožné, její matka zůstala sama se šesti a poradila si. A teď už si byla naprosto jistá: Nir není muž pro ni. Nechce s ním spát v jedné posteli, nechce s ním strávit zbytek života. Vždycky to bude táta jejích dětí, ale s tím se bude muset spokojit. Do synagogy půjde zítra prostovlasá, jako neprovdaná žena, rozhodla se, a takto dá veřejně na vědomí, že se v jejím životě udála zásadní změna – ať všichni vědí, ať ví i ona sama, že takhle to s konečnou platností je a zůstane.

„Mami?“ ozval se najednou hlásek Tchelet, její prostřední tříleté dcery. Sklouzla z postýlky a hlavičku přiblížila k hlavě matčině. „Mami, proč brečíš?“

Šaulit zaplavil nový příval slz a přivinula si děvčátko k sobě. „Ach, kočičko moje.“

„Proč brečíš, mami?“

„To nic není, všechno bude dobrý,“ odpověděla Šaulit, popotáhla nosem a pokusila se o úsměv.

„Jseš smutná kůli tátovi, že tu není?“

„Ne, Tchelet, holčičko moje. Všechno je v pořádku. Vidíš? Už nebrečím, už je všechno dobrý. Dej mi pusu a obejmi mě.“ Tchelet roztáhla své drobné rozehřáté paže, obemkla jimi matčinu šíji, pak si zalezla zpátky do postýlky a usnula.

Reakce

Toho chladného, čerstvého pátečního rána, kdy Nir stoupal vzhůru k pahorku s kytarou na zádech a v hlavě mu zněly písničky, které napsal pro holčičky a pro malého, potkal nahoře Šaulit na procházce s kočárkem a v něm malého Zevulunka s prvními dvěma droboučkými zoubky, světlounkými lokýnkami a s kouskem okurky v ruce, jak se na tátu nenuceně a s bezvýhradnou radostí usmívá. Nir ho v návalu otcovské lásky zvedl a políbil a pak si všiml překrásných rozpuštěných vlasů své někdejší manželky a srdce se mu sevřelo lítostí, když si uvědomil, že teď už není jediným mužem, který se smí těšit pohledem na ně. A zatímco v duchu zvažoval, co na to říct a jak se k tomu postavit, zahlédl opodál na skalním útesu trosky srubu, brada mu poklesla v úžasu a zeptal se: „Co se tu stalo?“

Tutéž otázku s bradou pokleslou úžasem zopakoval toho rána také Músá Ibráhím. Vstal krátce před východem slunce, pomodlil se, vypil tři lžíce olivového oleje a šálek čaje, něco menšího pojedl a vyrazil ven. Jako první ho do nosu udeřil pach spáleniny. Copak tu hořelo? Došel až ke svému olivovému háji a tam zůstal několik dlouhých minut stát, nevěřícně zíral před sebe a nechápal, co vlastně vidí, nedokázal si připustit proměnu, k níž došlo v jedné části krajiny jeho života. Nakonec se nervy v jeho hlavě propojily, Músá vytáhl z kapsy telefon, zmáčkl několik tlačítek a řekl rozespalému synovi: „Nimre, přijď do olivového háje.“ Zatímco čekal, nedělal nic. Nechtěl jít blíž. Tyhle stromy, běželo mu hlavou, tu stály staletí přede mnou a měly tu zůstat ještě i staletí po mně, tyhle stromy patřily zemi, ne Palestině, ne Izraeli, těm stromům bylo jedno, kdo tu žije, kdo tu vládne a staví si domy na téhle půdě. To všechno je pro ně prchavé a pomíjivé, skutečný svět se nachází tam pod povrchem, v hlíně, kde tkví hluboko svými rozvětvenými kořeny.

Nimr přišel v šedivé mikině s hebrejským nápisem 13. prapor Golanské brigády – Divoké šelmy a společně sešli dolů k ohořelým pahýlům olivovníků. Dvanáct stromů lehlo popelem nebo bylo vyvráceno. Později se ukázalo, že podobné škody postihly i několik sousedů: stromy v dalších hájích a plantážích, propíchané pneumatiky aut, rozbitá okna. Nimr a Músá se mlčky pustili do práce, odhrabávali nepořádek, odklízeli ohořelé větve, polévali vodou doutnající kmeny, přinesli igelitové pytle a zabalili do nich pahýly. Obřad posledního rozloučení.

Když skončili, řekl Nimr otci: „Běž si odpočinout, táto. Pořežu větve a uklidím to tu.“

Músá se zeptal syna: „Myslíš, že to byl Roni?“ Nimr se zamyslel a řekl: „Kdo jiný by to mohl být? Kdo se nám chtěl pomstít?“

„Ale proč až teď? Už je to dlouho, co jsme si plácli s Japonci. Sklizeň oliv skončila před několika měsíci, bohatá úroda a hromada peněz od Japonců. Možná na nás měl vztek. Ale sezona přece dávno skončila.“

„Těžko říct. Vždyť jsme se o tom bavili, ne? Pořád nás otravoval, v jednom kuse ti telefonoval. Pak přišel, mával nám před nosem tou smlouvou a křičel, že jsi mu to podepsal… Pak prej se propadl do depresí… Žid je kluzkej jako had, copak mu můžeš věřit?“

Músá neodpověděl. Jen smutně pohladil jeden z igelitových pytlů. Pak pomalu vykročil na cestu domů po zbytcích asfaltky, rozbité nedávno na štěrk izraelskou civilní správou, protože byla vyasfaltovaná bez povolení úřadů. Músá byl přesvědčený, že Roni je v jádru slušný mládenec. V následujících dnech synovi nic neřekl, ani když Nimr mluvil o Ronim a osadnících a o tom, že tohle nemůžou nechat bez odpovědi, ale ve skutečnosti si vůbec nebyl jistý, že v tom má Roni prsty. Byl už dost starý na to, aby si uvědomoval, že v tomhle životě a na tomhle místě není nikdy nic jisté a jen máloco má racionální vysvětlení.

* * *

Na pytle, byť nikoli igelitové, došlo také při narychlo svolané schůzi, která se sešla na zbrusu nové, sluncem prozářené verandě karavanu Chilika Jisraeliho, jehož přestavba na rodinnou vilku se dočkala převážně pochvalných reakcí. Padl návrh, že by zkáza měla být oplakána v obřadu, kdy si truchlící zahalení do pytloviny sypou na hlavu popel, čímž by snad k této donebevolající křivdě, která se tu odehrává přímo jemu před nosem, obrátili pozornost Nejvyššího nebo alespoň pozornost spoluobčanů. „Kde jsme udělali chybu?“ znělo ze všech stran a nabídnuto bylo několik možných odpovědí: nebylo moudré takhle ostentativně strhávat příkazy k demolici; Josh neměl urážet Joniho; bývalo by prozíravější obrátit se s prosbou o pomoc na spřátelené poslance Knesetu, ministry a vysoké důstojníky v armádě a vyřešit tak celou záležitost s demoličním výměrem diplomatickou cestou.

Postupně se však nálada proměňovala. Pochybnosti a kajícné hledání vlastních pochybení vystřídaly rozhořčené stížnosti a obviňování. Joni je nikdy neměl rád, Omer Levkovič je ztělesněné zlo, ministr obrany kam šlápne, tam tráva neroste a s vedením osadnického hnutí to taky jde poslední dobou od desíti k pěti. A vůbec – levice a civilní správa a vláda a oblastní rada a novináři a Američani a Palestinci a policie a armáda – všichni jsou proti nám. Teď už se to vyostřilo tak, že to překračuje všechny meze – poprvé v historii osidlování Izraele došlo na to, že armáda zbořila židovský dům. To je jasné porušení statu quo! Proč si to vždycky odskáčeme my, a ne Arabové, kteří taky v jednom kuse staví bez povolení a na všechno zvysoka kašlou? Jean-Marc navrhl dát Arabům za vyučenou – když už se porušuje status quo, ať to platí i pro Araby – vždyť jak je psáno, Všemohoucí „pomstí krve služebníků svých a očistí zemi svou a lid svůj“. Přítomní si vyměnili pohledy. Ale pak si Otniel poklepal prstem pod oko a řekl: „Oko vidí a ucho slyší, přátelé,“ a víc už se na to téma nemluvilo.

Otniel zkusil vytočit číslo na svého přítele, náčelníka středoizraelského velitelství, ale ten nebral telefon. Jejich člověk v Knesetu, poslanec Uriel Cur, nebyl od doby, co ho jmenovali náměstkem na ministerstvu turismu, skoro nikdy k zastižení. V závěru schůze padlo několik rozhodnutí: svolá se velká protestní demonstrace; dají vytisknout brožuru, kde bude vysvětleno, že několik posledních vládních kabinetů vznikající osadu podporovalo, a tedy nemůže být ilegální; zorganizují finanční sbírku, aby pomohli Gabimu vystavět srub nový, čímž celému světu ukážou, že je nic nerozhází a jede se dál; a především okamžitě osloví všechny významné činitele a pokusí se zvrátit demarkační vyhlášku a demoliční výměr anebo alespoň dosáhnout dočasného odkladu s ohledem na vzniklou kritickou situaci, přičemž získaný čas využijí k opatření stavebních povolení pro srub a další naléhavě potřebné stavby.

Když Nimr Ibráhím navršil odsekané větve na jednu hromadu a vyčistil prostor kolem pahýlů zabalených v igelitu, posadil se na zem mezi stromy. Takhle to nemůže nechat, požene to výš. Bude si stěžovat u armády. Roni se pomstil stromům za to, že mu oni zkřížili plány. Nahlásí to armádě, aby ho zatkli. Určitě mu pomáhali i další tam od nich. Za chvíli je tu armáda a všechno jim to řeknu. Měl by to vědět muchtár, ten s armádou promluví. Možná by měl někomu zavolat. Anebo zajde do jejich vesnice za tím hubeným černošským vojákem a řekne mu, aby to nahlásil. Nebo možná zamíří rovnou za Ronim a zeptá se, co to má znamenat. Nimr se opřel o jeden z ohořelých pahýlů zabalených v igelitu, rozhlédl se a čekal, co se bude dít, nějaká odpověď na tenhle brutální útok. Ale nestalo se nic. Přetáhl si přes hlavu kapuci teplé mikiny s nápisem 13. prapor Golanské brigády – Divoké šelmy, aby na něj nefoukal studený vítr. Jen pach spáleniny stoupal ze sežehlých pozůstatků olivového háje, mravenci se radostně hemžili po čerstvě uhrabané drolivé půdě a zdálky sem doléhalo volání muezzina k dopolední modlitbě, které ho přimělo vstát a vydat se k mešitě. Cestou se zastavil doma, aby se ujistil, jak je otci. Zastihl ho, jak kouří cigaretu zasunutou ve špičce. „Volal jsem Ronimu,“ promluvil, ještě než Nimr stačil otevřít ústa. „Od včerejška je v Tel Avivu. Slyšel jsem kolem něj troubení aut, hluk ulice. Je tam, Nimre. Myslím, že to nebyl on.“

O den dříve viděl Roni vojáky, jak přijíždějí na armádních vozech a v dešti z nich vykládají své vybavení. Když se pustili do bourání srubu, byl doma v karavanu. Vyklonil se z okénka a ohromeně sledoval, co se děje: světlomety, vojáci, křik, údery těžkých palic a sochorů, tříštění dřeva. Jak postupovala demolice bratrova krásného domova, uzrávalo v Ronim rozhodnutí, které v něm začalo klíčit předcházejícího dne při mytí nádobí – vypadne odsud. Potřebuje změnu, potřebuje alkohol, moře. Potřebuje Tel Aviv.

Roni vyšel před karavan a pokračoval v chůzi s hlavou skloněnou. V tom hněvivém pozdvižení, které vřelo u skalního srázu, si ho nikdo nevšímal. Teď, anebo nikdy. Kabát měl na sobě, v kabátu peněženku, v peněžence nějaké peníze. Víc nepotřebuje.

Dodávka Morana, distributora Otnielovy farmy, zastavila vedle něj. „Tebe už jsem dlouho neviděl,“ řekl Moran Ronimu. „Kam to bude? Jeruzalém?“

„Ještě něco lepšího,“ odpověděl Roni a nasedl k němu.

„Konečně se armáda rozhoupala,“ prohodil Moran, když se rozjeli, a vrhl na Roniho opatrný pohled. Věděl, že je to Gabiho bratr, ale moc ho neznal.

„No… Popravdě já se o tyhle věci nijak zvlášť nezajímám,“ řekl Roni.

„Já taky ne. Jezdím sem čistě pracovně. Přijedu, naložím bedny, odjedu. Není čas na nějaký řeči. Poslyš…“ A už tu byla otázka, která musela přijít. „Jak to vlastně dopadlo s tím olivovým olejem? Jako já samozřejmě vím o tý továrně, co si tu postavili Japonci, ale vy jste mi tenkrát vykládali o něčem menším, exkluzivní zboží dodávaný butikovým prodejcům. Čili to by se přece nemuselo nutně vylučovat? Nebo jste šli nakonec od toho? Teď jedeš za tím svým kámošem?“

Ronimu o tom nebylo do řeči. „No takhle… vlastně nic. Ty Japonci…“ Ani nedokončil větu, jen se obrátil k oknu a díval se na silnici. Pomyslel si, škoda že jsem se před cestou neosprchoval. Kdy jsem se naposled myl? Sakra.

„Škoda,“ prohodil Moran. „Byl to sympatickej projekt. Líbila se mi ta myšlenka… Společnej židovsko-arabskej podnik. Prvotřídní olivový olej, tradiční receptura. Dobrej nápad, sice nic velkýho, ale zjevně jste vyhmátli díru na trhu…“

Moran mluvil dál, ale Roni ho neposlouchal. Jeli přes Jeruzalém, kam už se taky pěkných pár měsíců nedostal. Vlastně na tom nic není, pomyslel si. Stačí nasednout do auta a jet. Trvalo rok, než to dokázal. To by člověk nevěřil, jak je snadné někde se zaseknout a nedokázat se pohnout z místa. Z té spousty aut kolem, polí zelenajících se podél silnice, z nově postavených mimoúrovňových křižovatek a čerstvě položených železničních kolejí mu šla hlava kolem. Začalo pršet, stěrače s každým pohybem zavrzaly o sklo. Mravenčení po těle, prohloubený dech, svírání v žaludeční krajině – všechny příznaky svědčily o tom, že se ho zmocňuje vzrušení.

„Hele, řekni mi jednu věc,“ obrátil se na něj Moran po agresivním zatroubení doprovázeném výkřikem: „Ty kreténe, kam se sereš?“ na řidiče, který před něj hodil myšku, aby mohl u odbočky na Latrun sjet z dálnice. „Vždycky mi vrtalo hlavou… tyhlety osadnice, ty mladý holky tam… Některý jsou dost pěkný baby, ne? Nejstarší Otniho dcera, třeba. Prostě si říkám…“

Roni Moranovi nepomohl. Byl na něj pořád trochu naštvaný, že mu o pár minut dřív nedovolil si v autě zapálit.

„Přece ty nejseš zbožnej, nebo jak je to? Gabi se obrátil na víru, ale ty jsi zůstal sekulární, ne? Mimochodem Gabi je dobrej kluk. Je to dříč, přitom tichej mládenec, často ho tam u vás pozoruju… No nic, zkrátka mě vždycky zajímalo, jestli se tam u vás taky občas něco přihodí? Víš, jak to myslím.“

Roni pocítil únavu. „Ne, nic. Fakt.“ Bylo to s podivem, ale Roni v poslední době úplně přestal myslet na sex. Lámal si hlavu, čím to je. Snad za to mohla ta deprese anebo v něm pobyt na pahorku zkrátka utlumil chtíč. Zpočátku ještě cítil obvyklou nadrženost, trousil náznaky a čekal na odezvu. Byla tam ta vnadná demonstrantka, pak Šaulit Rivlinová, na niž si trochu dělal zálusk a myslel si, že by u ní mohl mít šanci, když vyhodila z domu manžela, a samozřejmě krásná Gitit Asisová, která se zapletla s tím Etiopanem. Nakonec je to jen další jalová fantazie sekulárního muže – že pod povrchem konzervativní společnosti, která si potrpí na přísná pravidla manželské čistoty, se dozajista skrývá bouřlivá sexuální energie a stačilo by ten povrch jen trochu polechtat, aby ji člověk probudil. Nakonec to Roni vzdal a vyhaslost vášní přijal za svou – jen tu a tam se mu zastesklo po té či oné partii ženského těla, po bělostné křivce lýtka, po hladkém údolí podpažní jamky.

„No nekecej. Doopravdy? Aspoň nějakej pikantní detail.“

Bylo to zvláštní. Roni dobře věděl, co Morana tak zajímá. Ale poprvé ve svém životě se na to díval z opačné perspektivy, z perspektivy, která nechápe to dětinské bažení po tajemství, tu potřebu odhalit skrytou pravdu, která je v rozporu s tím, jak se věci jeví. To vzrušení z myšlenky, že lidé mají tělesné touhy a podléhají jim.

Vnitřek auta naplnila řízná rytmická melodie vyzvánění a Roni sebou trhl.

„Ahoj, broučku,“ zahlaholil Moran.

„Tati,“ ozval se roztomilý tenký hlásek, „už jsem tady. Jsem doma.“

„Výborně, kočičko. A copak jste dneska dělali ve škole?“

Takové moře času, vrátil se Roni v duchu k přetržené myšlence. Už máme rok 2010, neuvěřitelný. Bylo to tak dávno, že si skoro nepamatoval, jaké to je. Dokonce i litovat se přestal. Roni Kupper a celibát. Kdo by to byl řekl. Náboženství, přemítal Roni v duchu dál, zatímco se Moran bavil po telefonu s osmiletou dcerkou, je pozoruhodný sociální pokus vypořádat se s mužským sexuálním pudem a s jeho vrozeným sklonem k agresivitě. Za poslední rok se na vlastní kůži přesvědčil, že přinejmenším sexualitu dokáže v člověku udusit celkem spolehlivě.

Uvědomil si, že čím víc se vzdaluje od osady, tím víc se v něm usazuje nový nebo možná spíš staronový model myšlení. Prostý život v osadě, jasná pravidla a pevný řád – ano, to všechno mu občas imponovalo. Ale teď na cestě do Tel Avivu, kdy se všechny buňky jeho těla tetelily radostným očekáváním, kdy i jeho samotného překvapily úvahy o sexu, které se teď jako na důkaz toho vynořily odkudsi z temného sklepení jeho podvědomí, konečně pochopil: tohle opravdu není život pro něj.

Maj vyprávěla do telefonu tatínkovi něco o své učitelce a zabrnkala mu na piano písničku, kterou Roni stěží poznal. Pak si sluchátko vzala Moranova žena a pochlubila se, že Maj dnes dostala od učitelky klavíru pochvalu. Moran prohlásil, že za chvíli bude doma, a vyslal do vzduchu pár mlaskavých polibků. Pak hovor ukončil a řekl Ronimu: „A co teda ta Otniho dcera, taky nic? Zrovna u tý bych řekl, že musí bejt pod tou svou dlouhou džínovou sukní pořádně nažhavená. Ty vole, ta se určitě umí pěkně rozparádit!“

Učitelka

Gabriel Nechuštan se oblékl do svátečních bílých šatů, zahalil se do modlitebního šálu, zavřel oči a soustředěně se začal pokyvovat v modlitbě u okna s výhledem na skalnaté údolí říčky Chermeš. Šabatové noci jsou vždycky požehnaný čas, tentokrát to ale platilo víc než druhdy. Synagoga byla krásnější než kdy dřív, lákala k tomu, aby do ní věřící vstoupili – rustikální strop z dřevěných prken, zpevněná střecha dobře chránící před vytrvalým mrholením. Projevy náklonnosti a podpory a nabídky pomoci, hrnoucí se ze všech stran, naplňovaly jeho nitro pohnutím. A samozřejmě se odevšud ozývala také slova chvály za rekonstrukci synagogy, a ačkoli se snažil chválu nasměrovat k Herzlovi Weizmannovi, byl hlavní hvězdou večera a nazítří se mu v synagoze dostalo pocty být vyvolán k Tóře.

Jsou šabaty, kdy je přítomnost posvátného ve vzduchu téměř hmatatelná, a tohle byl jeden z nich: nový svitek Tóry, paraša Šemot, příběh o hořícím keři. V osadě vládla sklíčená nálada, deštivá atmosféra těžkla truchlením nad zničeným srubem, mnohým se při modlitbě v očích leskly slzy. Z osad Maale Chermeš I a II i z míst ještě vzdálenějších sem na šabat přišla spousta lidí vyjádřit zdejším obyvatelům solidaritu a podporu, synagoga se zaplnila do posledního místečka, bylo tu příjemně teplo. Gabiho rozcitlivělé nitro zaplavily protichůdné emoce, hluboká bolest smíšená s povznášejícím pocitem vděku a smíření, kýval se a pohupoval prudce celým trupem, tleskal, oči měl zavřené a po tváři se mu rozlévala jasná záře, nechť je vyvýšen živý Bůh a veleben Ten, jenž tu byl dřív než svět a jehož počátek nemá počátku. A vlastně, uvědomil si najednou, taky je to šabat bez Roniho. Bez jeho zatrpklosti a věčného reptání. Trvalo mu dlouho, než si přiznal, jaká je to pro něj úleva, a cítil, že i jeho modlitba je teď svobodnější a vychází víc z hloubi srdce.

Uprostřed bohoslužby vyšel před synagogu, vydal se pár desítek metrů až ke srázu nad údolím a posadil se na zmoklou skálu. Na zátylek se mu snášel příjemný drobounký déšť, usedal mu na urousaný vous, z očí mu kanuly slzy. Ty jsi opravdový, chlape, jsi tak laskavý ve své dobrotivosti, vzal jsi mě, nicotného, a postavil jsi mě sem, tváří v tvář této obrovité poušti, a ukázal jsi mi cestu, jsi tak strašně hodný. A pokud jsi mi vzal dům, jako jsi mi předtím vzal syna, měl jsi k tomu dobrý důvod. Gabi vstal, aby se ve stoje pomodlil Amidu. Ty jsi hrdinou světa, utišuješ vítr a sesíláš déšť, jsi Svatý a svaté je Tvé jméno. Gabi odříkal sedmero požehnání páteční Amidy, pomodlil se žalm Davidův Hospodin je můj pastýř, nebudu míti nedostatku a vrátil se do synagogy, aby se připojil ke shromáždění věřících na recitaci Alejnu.

Po skončení bohoslužby, dalších poplácáních po rameni, přátelských objetích a přáních dobrého šabatu vyšel ze synagogy a ubíral se pěšinou zpátky. Když se včera ocitl bez střechy nad hlavou, víceméně všichni mu nabídli nocleh u sebe doma a nakonec přenocoval v mládeneckém karavanu Joshe a Jehua. Tentokrát ho napadlo, že Roni není doma, takže bude nejjednodušší přespat v jeho karavanu, a tak váhavě vykročil tím směrem, a když vzhlédl k obloze, odkud teď dopadaly ztěžklé dešťové kapky, najednou zaslechl odkudsi něčí posmrkávání. Zastavil se a nastražil uši. Obepnul ho sametový, černý noční vzduch. Další popotáhnutí. Tichounký zvonivý smích. A pak zpěv: „Šalom alejchem, malachej ha-šaret, malachej eljon…“ Svraštil obočí. Nebylo na tom nic tak překvapivého, byl páteční večer a rodiny usedaly ke stolu, aby právě touhle písní uvítaly nadcházející šabat. Jenže ten hlas zněl tak jasně a blízko. Nenesl se k němu z okna, ale odkudsi ze zahrádky. Ta, které patřil tenhle jasný a čarokrásný hlas, seděla na zápraží a prozpěvovala si tenhle nápěv. Gabi věděl, že nesmí, že se nesluší takhle potají špehovat sousedy a poslouchat podmanivý hlas cizí ženy, místo aby se pohroužil do osamělého rozhovoru se svým Bohem a přivítal o samotě nadcházející šabat. Ale cosi v tom hlase způsobilo, že zůstal stát jako přikovaný a napínal sluch, aby lépe slyšel. Ta žena jistě nechtěla porušit přikázání cudnosti a prozpěvovat si veřejně, nedopustila se hříchu, vždyť si tu píseň broukala potichounku a tak sladce, jako by uspávala děťátko. Hleděl do neproniknutelné tmy kolem sebe a v duchu se k tomu zpěvu připojil.

Tohle je přece dům Rivlinových a to zpívá Šaulit, nejspíš malému Zevulunkovi. V synagoze si všiml, že je na ní něco zvláštního, ale nedošlo mu, že jsou to rozpuštěné vlasy, nezakryté šátkem, jaký nosí vdaná žena. Řekl si v duchu, a dost, půjdeš domů, jenže přesně v tu chvíli se ozvalo zapištění zevnitř domu a pak křik: „Mamííí! Mamííí!“ a k tomu další hlásek pištící: „Mami, pomóc! Pomóc, mami, kde jsi?“ Šaulitiny dcerky plakaly a kvílely a jejich matka zavolala: „Amalie! Tchelet! Co se stalo? Co se děje? Pojďte sem za mnou, jsem na dvorku!“

„Mami, pomoc, pojď sem!“ A další pláč.

„Co se stalo? Teď nemůžu, kojím Zevulunka venku, vydržte chvilku. Uklidněte se a vysvětlete mi, co se stalo.“

„Mamíííí,“ ozvalo se znovu dvojité zavzlykání zevnitř a následovalo další ostré zaječení.

„Ale ne,“ povzdechla si Šaulit, Zevulunek se rozplakal a Šaulit ho tišila: „Šššš… šššš…“ Křik uvnitř neustával. Gabi se rozhlédl kolem sebe po osadě, jejíž obyvatelé ospale vítali šabat v teple svých domovů. Vešel brankou na dvůr. „Šššššš… Zevulunku, vydrž chvilku,“ uklidňovala Šaulit děťátko v náručí. Zaslechla vrznutí branky a kroky a zvedla překvapeně hlavu. Gabi zamumlal: „Šabat šalom,“ a spěšným krokem vešel dovnitř k vřeštícím děvčátkům.

Když podruhé toho večera slyšel Gabriel píseň Šalom alejchem, Šaulitin hlas, doprovázený tenkými hlásky jejích dvou culících se dcer a jeho hlasem vlastním, už nezněl tak ostýchavě a tlumeně, nýbrž zvučně se nesl a bral za srdce. Zavřel oči, aby soustředil veškeré své smysly k těm překrásným hlasům, které prozpěvovaly o Králi, jenž je králem všech králů, a o jeho služebných andělech, a když je zase otevřel, viděl, jak jsou Tchelet a Amalie překrásné, mají oči po mamince, a když přešli k zpěvu Ešet chajil mi jimca, už nedokázal uhýbat pohledem a zadíval se přímo do těch nádherných očí. Šaulit naléhala, že se u nich musí zdržet na večeři. Řekla, že v čele stolu je volné místo a že někdo musí pronést kiduš nad pohárem vína a požehnat nad pleteným šabatovým chlebem, a pokud nemá v plánu nic jiného a nečekají ho k večeři jinde, holky jsou ještě celé rozklepané z té hmyzí potvory, která je jaksepatří vyděsila, a budou mít radost, když se zdrží, jeho přítomnost má na ně uklidňující vliv.

Hmyzí potvora – obrovské chlupaté stvoření fosforeskující žluté barvy o délce dlaně se spoustou dlouhých nožiček. Na pahorku se to jen hemžilo nejpodivnější havětí, jak vědělo každé zdejší dítě, tohle ale byl tvor i na zdejší poměry nevídaný – Gabriel se za ta léta v osadě s ničím takovými nesetkal a dokonce i jeho, dospělého chlapa, pohled na obří hmyz naplnil hnusem. Tvor si zalezl do kouta, do nebezpečné blízkosti panenky Šošany, která tam seděla opřená o zeď, až by člověk řekl, že si ji vzal coby rukojmí. Šátral zděšeně tykadly kolem sebe a čas od času se pokusil o útěk, jejž následovala salva pištění a jekotu dvou sestřiček, které se tísnily na posteli s polštářem v rukou a slzami v očích. Gabriel tu věc rozmáčkl podrážkou – pikuach nefeš, záchrana života, kvůli níž je možno porušit šabatový klid – a teď byl u vytržení ze skromné, vroucí rodinné atmosféry vládnoucí kolem stolu. Nejednou už byl pozván některou rodinou v osadě k šabatové večeři, byl hostem u Chilika a Nechamy Jisraeliových, u Otniela a Ráchel Asisových i u dalších rodin, z nichž některé už na pahorku ani nebydlely, ale od té doby, co přijel Roni, už nebyl pokládán za osamělého svobodného mládence, kterého se sluší na sváteční hostinu pozvat do domácího prostředí, a popravdě řečeno mu to tak vyhovovalo. Šaulit se omlouvala, že nechala rybu v troubě moc vysušit, ale Gabi prohlásil, že ta ryba je vynikající, a pochválil i malou Amalii, jak krásně nakrájela rajčata a okurky do salátu.

A to všechno jen díky podivnému chlupatému hmyzu a tichému andělskému hlasu. Po hlavním jídle přišel moučník a po moučníku káva, holčičky si odběhly hrát do pokojíku a rozhovor plynul poklidně dál, a když si Zevulunek řekl o prs, Gabriel se otočil a věnoval se Mistrovi a Markétce, Etgaru Keretovi a Čínské kuchyni na košer způsob – poličky s knihami jsou ve všech domácnostech stejné, pokud jde o svazky náboženských spisů, ale sekulární literaturou se liší. Šaulit položila opatrně Zevulunka do postýlky a zeptala se: „Neposadíme se na chvíli ven?“ A tak vyšli na dvůr k zahradní houpačce. Nic z toho nebylo plánované: tenhle večer měl vypadat stejně jako všechny předešlé, jako její život v poslední době, od jedné události k další, od uhašení jednoho požáru k řešení další pohromy, neustálé překotné a vyčerpávající dění, které nebralo konce. Ale později, před usnutím, jí ještě stačila hlavou proběhnout myšlenka, že když si nechala vlasy volně rozpuštěné, osvobodila tím možná něco víc než jen ty vlasy.

Gabi a Šaulit si povídali, ale měli se na pozoru. V životě spolu nevyměnili víc než pár vět. Šaulit nešetřila chválou, když mluvila o tom, jak krásně zrekonstruoval synagogu. „Konečně nám tam v ženské části modlitebny nezatéká,“ usmála se. „A ty jesle. Udělali jste to tam moc pěkně. Musíš být na sebe pyšný.“

„To není žádná moje zásluha. Většinu práce zastal Herzl Weizmann a jeho parta. Ten si zaslouží všechno uznání, a taky ti, co mu tu práci zadali a zaplatili za ni, čili oblastní rada, osadnický výbor a kdovíkdo ještě…“

„Ale prosím tě. Vždyť jsi to tam sám vlastníma rukama vystavěl a zvelebil, na něco takovýho bys měl být právem hrdý.“ A po těch slovech si oba vzpomněli na srub, Šaulit mu přejela zlehka prsty po hřbetě ruky, ale rychle se odtáhla a zamumlala: „Pardon. Omlouvám se.“

„To se neomlouvej, nemáš proč,“ řekl jí a proběhl jím záchvěv pohnutí z toho gesta.

„Bůh mi odpusť…“

Minuta ticha za srub, který už není. Každý sám v duchu přemítal, zda stočit hovor k politice: postěžovat si na armádu, na vládu, na bezpečnostní situaci, na neustálou diskriminaci osadníků. Ale dospěli k tomu, že ta minuta ticha postačí, a politiku přeskočili.

„Víš,“ ozvala se Šaulit, „nemusíš zůstávat na šabat sám. Můžeš sem vždycky v pátek večer přijít, když budeš mít chuť.“

„Děkuju moc, Šaulit. Máš dobré srdce,“ řekl a vzhlédl ke kadeři rusých vlasů, která jí spadla do čela a zůstala tam pár vteřin, než ji útlé prsty, dosud zdobené snubním prstenem a pěstěné manikúrou od Nety Hirschsonové, shrnuly zpátky za ucho. „Většinou nebývám sám. Je tu můj bratr.“ Jeho hlas ztěžkl neviditelným břemenem. „Akorát že zrovna dneska odjel. Nebo vlastně včera…“

Včera. Moran si kvůli němu zajel a hodil ho rovnou do města. Roni vystoupil na rušné křižovatce a rozhlédl se ohromeně kolem sebe, z toho víru emocí se mu až zatočila hlava: vzrušené napětí, úžas, všechno kolem tak veliké, tolik zvuků kolem – panebože, a ta ňadra, volná, nesevřená v podprsenkách! Poskakují tu před ním, žadoní o pozornost, hroty bradavek napínají bavlněné či lněné textilie. Vykročil k moři, s hlavou plnou myšlenek a přitom bezmyšlenkovitě.

Ze zasnění ho vytrhlo zacinkání zvonku jízdního kola a výkřik: „Kam čumíš, kreténe!“

„Vodpal,“ utrhl se instinktivně Roni jako kocour, který vytasí drápy, ale cyklista už se vzdaloval pryč a červené světlo na zadním blatníku poblikávalo se stále menší neurotičností.

„Panebože, ty cyklisti nás jednou zabijou, jste v pořádku?“ ozval se za ním ženský hlas, Roni se otočil a spatřil anděla. No dobře, byla trochu při těle, ale ty nádherné kaštanové vlasy, lesklé a hladké, a ty smyslně plné rty. Orlí skoba nosu byla sice trochu větší, než by musela, ale ty oči, pod jejich pohledem roztával, světle hnědý odstín, v němž se podle jeho tušení mísila melancholie, naděje a flirt. Představil si ji, jak klečí na všech čtyřech a její pozadí je vystrčené vzhůru v očekávání.

„Šílenec,“ souhlasil s ní a pokusil se pohledem ohodnotit zbytek její postavy. Cestou sem ještě přemítal o tom, jak v osadě vyhaslo jeho sexuální libido, a vida, telavivským ženám stačilo ani ne deset minut, aby probudily tu dřímající bestii ze zimního spánku.

„Hlavně že se nikomu nic nestalo,“ řekla a Roni odvětil: „A co abychom se teď někde posadili a dali si v klidu kafe?“ Nečekal na odpověď a už se pátravě rozhlížel po vhodném místě. „Kde to vůbec jsme? Jo aha, tamhle je Ben Gurionova ulice…“ Ale dívka přidala do kroku a nechala tam Roniho stát, ještě předtím ho ovšem stihla sjet pohrdlivým pohledem svých světlehnědých očí.

Nevadí, stejně byla trochu moc oplácaná, utěšoval se Roni, a ten frňák, no kde to jsme? Tyhle telavivský holky si o sobě trochu moc myslej. A zatímco se vzpamatovával, vykročil opět směrem k moři a pomyslel si, sakra práce, dřív jsem to přece uměl. Rozhodně jsem je dokázal zdržet aspoň na pár minut, pokecat s nimi. Už si ani nepamatuju, jak se to dělá. Jsem už na to starej, jako kus zrezivělýho šrotu. Na pláži před hotelem Sheraton se za deset šekelů uvelebil do lehátka a pozoroval vlny. Holek tu bylo poskrovnu a všechny byly zadané, ale křivky ňader v plavkách ho překvapily, skoro zaskočily. Celé měsíce se jeho zrakům nenaskytlo nic, co by byť jen vzdáleně připomínalo tuhle pastvu pro oči, vůbec se od nich nedokázal odtrhnout. Rozbouřené moře se vzdouvalo vlnami.

Možná to není tak špatná věc, že ve mně všechno zrezivělo, přemítal. Ta rez člověka chrání jako ochranná vrstva. Není to špína, jen přetrvávající okamžik smíření. Usnul, a když se probudil, třásl se zimou, na pláži už nebyla ani noha a zůstala jen houstnoucí tma. Roni vstal a zamířil do baru BaraBush. Posadil se na barovou stoličku. Nikoho tu neznal. Prohlížel si místo, pohledem utkvěl u toho, co se tu změnilo – nové židle, police s lahvemi destilátů, pípa s pivem německé značky. Nechal jsem tady v tom baru kus života, přemýšlel, ale stačila chvíle a už se mi zase stýská po tichu. Možná už jsem si města užil dost. Možná mi schází můj karavan, nejhorší karavan na celém Západním břehu.

V baru se seznámil s učitelkou z mateřské školky, jmenovala se Rina. Sama se s ním dala do řeči. A mluvila pořád dál. Hodiny a hodiny. Venku pršelo a v baru nikdo nikam nespěchal. Nebyla jeho typ, vzhledem, profesí ani temperamentem. Ale povídání s ní bylo příjemné. Vykládala mu o různých druzích čaje. O různých druzích jógy. O písničkách pro děti. Rozebírala telavivskou bytovou situaci. Pil pivo, pak přešel na kávu a nakonec vzal zavděk vlažnou vodou z kohoutku. Pokaždé když si šel ven zakouřit, čekala na něj uvnitř, a když pak déšť zesílil, přestal chodit ven na cigaretu a zůstal uvnitř s jejími historkami o otcích dětí ve školce, kteří se ji pokoušejí sbalit, o novém obchodě s biopotravinami v nákupním centru Gan ha-Ir, o cukrárně s božskou zmrzlinou, kterou prostě musí ochutnat. Tuhletu že se otcové pokoušejí sbalit, divil se v duchu Roni.

Řekl jí, že nemá kde spát, a ona ho nepozvala k sobě domů, ale navrhla mu, že může přespat u nich ve školce, pokud jí slíbí, že odtamtud před šestou ráno vypadne. A tak Roni po dlouhé době, která působila jako věčnost, strávil svou první noc v Tel Avivu v mateřské školce v ulici Krále Šalamouna někde mezi Ben Gurionovou a Arlozorovovou ulicí, vyspal se jako andělíček na několika dětských matracích, které si srazil k sobě. V šest ráno ho probudil telefon, její příjemně nakřáplý hlas mu oznámil: „Ahoj, vstáváme, máš nejvyšší čas,“ a on splnil svůj slib, poklidil tam a odešel a celý pátek pak strávil bloumáním po městě, odpočíváním na lavičkách na bulvárech zastíněných stromořadím a u moře a nestačil se divit – kde jsou ty horečnaté přípravy na šabat? Kde je vůně jídla linoucí se z kuchyní a ponořování nádobí do mikve? Kde jsou auta, co ještě na poslední chvíli víří prach? Kde je to ticho a klid, které se nade vším rozprostře? Kde je tma, bílé sváteční šaty, úsměvy v synagoze?

Věděl přesně kde. Vrátil se tam v neděli po dalších dvou nocích v Tel Avivu: v pátek mezitím došlo na další setkání s Rinou, které nebylo plánované, třebaže si předešlého večera vyměnili telefonní čísla. Tentokrát začali odjinud – už to nebylo nahodilé seznámení muže a ženy v baru, kteří se dají do řeči, dlouhé hodiny si povídají a dost možná budou pokračovat u jednoho či druhého doma. Povídali si víc do hloubky, mluvili o minulosti a o současnosti, ale už ne ve snaze druhého ohromit větami typu: „Bydlím v karavanu v jedný osadě na Západním břehu“, anebo „Pracuju jako učitelka ve školce v ulici Krále Šalamouna“. Místo toho se ozvala přiznání jako „Ten můj karavan je nejmizernější brloh na celým Západním břehu, nechápu, proč tam ještě trčím“, anebo „Město mi přiškrtilo rozpočet a já ani netuším, jak tenhle rok doklepu a jestli budu mít vůbec energii pokračovat dál“. Čas ubíhal rychle, pivo teklo proudem a v baru BaraBush se nakonec objevilo několik stálých hostů, kteří si Roniho pamatovali, a jeden z nich mu řekl, že Ariel teď rozjíždí nový byznys, něco s ledovými nápoji, které kombinují sladké a kyselé chutě. Ronimu to připomnělo, že s Arielem už delší čas nemluvil.

Když se pozdě večer rozloučili, poslala učitelka Roniho do své ztichlé mateřské školky v ulici Krále Šalamouna, a protože byla sobota, mohl si tentokrát přispat a dorůžova vyspalý se probudil až krátce před polednem. Schůzka v sobotu večer už byla plánovaná a tentokrát sebrali odvahu bavit se trochu i o budoucnosti.

Kipa

Ode dne, kdy vyhodil do povětří virtuální mešitu ve hře Second Life a pak pod stolem prudce zvracel, se tam Jakir už neukázal. Zaprvé z obavy, že by se ho dopátrala vnitřní policie střežící pořádek ve virtuálním světě téhle hry, zadruhé protože litoval toho, co udělal, a pociťoval znechucení nad činy a řečmi, které vedl King Meir a jeho druzi ze skupinky židovského hnutí odporu, a konečně zatřetí i kvůli nedostatku času: staral se o e-shop se zemědělskými produkty, bádal v archeologických článcích a knihách a školní rok byl v plném proudu. A to nemluvě o bohoslužbách, příležitostné práci na poli a výpomoci s hlídáním mladších sourozenců. Navzdory zaneprázdněnosti to ale pořád byl patnáctiletý dospívající kluk, před nímž se prostírá celý svět a jehož zvídavost nemá hranic, pochybnosti narůstají a nitro mu rozechvívá vzrušení z objevování netušených obzorů, z možností, které se před ním otevírají, z nových neznámých myšlenek a názorů. Věděl, že u toho, co se v Second Life dělo – útočné akce, vlámání se do cizího soukromí, ponižování druhých a pocit vlastní nadřazenosti, který ospravedlňoval hrubé zacházení s ostatními –, se cítil nesvůj. Tohle přece není on. A kdo tedy je? To sám nevěděl. Ale když je vám patnáct a ocitnete se v tomto bodě, vedou vás prsty na klávesnici spletitým labyrintem internetu a objevíte spoustu věcí, o nichž jste neměli tušení, a máte příležitost se změnit.

Začal hudbou. Od Evjatara Banaje k černošským rapperům a ke klipům na YouTube a blogům a pořadům na internetových rádiích do sluchátek, protože máma si stěžovala „na ten příšerný kravál“, a pokračoval svátkem Jom kipur, který strávil přemýšlením o milionu věcí, jež se zrovna netýkaly Kol nidrej. Odtud k rozhovoru s Moranem na téma: „Co si vy sekulární o nás vlastně myslíte?“ a dál na internetová fóra věnovaná biozemědělství, ekologickému hnutí, józe a na stránky liberálních náboženských hnutí. A k dalším rozhovorům s Moranem o sekulární společnosti a o izraelské levici a k přemýšlení, co vlastně dělám tady v téhle zastrčené osadě na pahorku, kde nemám ani kamarády svého věku, a odtud k zakoupení menší kipy, než byla ta široká háčkovaná, podobná otcově, kterou nosil doposud. Táta si ničeho nevšiml, ale Gitit ano, což vedlo k posměšným poznámkám o tom, jestli mu náhodou nepřeskočilo, to chce být jako ti vlažní věřící, co nosí kipu tak maličkou, že skoro není vidět? To se teď jako stydí za to, kým je? Hloupost. Nestydí. Ale dál četl zajímavé věci. Díval se na Gitit, která přijížděla na pravidelné návštěvy domů z dívčího náboženského internátu, a najednou nechápal, jak může s takovou lehkostí pokaždé vědět, co je správně, jak nedokáže unést žádné zpochybňování.

Samozřejmě, mnohé z toho, co mu Moran říkal, bylo pro něj příliš vzdálené, patřilo to do světa, který se rozkládal za nepřekročitelnou propastí, do světa, v němž by si nejspíš neuměl poradit a jehož zvyklosti mu připadaly mnohdy zvláštní a nepochopitelné. Nakonec měl rád svůj život, svou rodinu, synagogu a bohoslužby v ní. Ale také rád kladl otázky. Jednou večer vstoupil Jakir na internetové fórum lidí, kteří opustili ortodoxní prostředí a začali žít sekulárním způsobem života, a když zvedl oči od monitoru, viděl na hodinách, že jsou dvě ráno, a mozek měl úplně zavařený. Od té doby začal hrát sám se sebou hru, při níž potají porušoval různé drobné, nevýznamné zákazy týkající se šabatu: psal si něco do sešitu, zapnul na pár minut topení, pustil si do sluchátek hudbu… Gitit přijížděla z dívčí internátní školy čím dál víc prostoupená zbožností a ukotvená ve víře. Občas ho muka pochybností trápila tolik, že jí záviděl. V takových chvílích ho napadalo, že by možná měl jít na nějakou podobnou školu, kde se vyučuje nezpochybnitelná pravda, která by rozptýlila všechny jeho nejistoty.

Na stránkách izraelského úřadu pro ochranu archeologických památek si Jakir přečetl oficiální zprávu o nálezu vzácných mincí z doby Bar Kochbova povstání v chermešské jeskyni. Oznámil to otci, Otniel nelenil a hned vytočil číslo na Dovida. „Ano, je to tak,“ přisvědčil expert na starožitnosti. „Jde o ty tvoje mince. Ty dvě poslední.“

„Výborně,“ odvětil Otniel plný rozrušení. „Čili můžeme prodávat?“

„Prodávat? Co bys chtěl prodávat?“

„Ty mince přece. To jsou otázky.“

„No dobře, a kde jsou? Ty je máš u sebe?“

„Ne, ten chlapík z úřadu prohlásil, že je chtějí poslat na vlastní expertizu, ale jestli dobře rozumím tomu, co píšou na internetu, expertiza je hotová. Takže teď bychom je měli dostat zpátky, ne?“

Na druhém konci slyšel Otniel nejisté zasmání. „Ano, pevně věřím, že svoje mince dostaneš. Promluvím s někým odtamtud, jestli chceš.“

Otniel pevně zavřel oči. Zlobil se na všechny – na památkový úřad, na Dovida, sám na sebe, že ho vůbec napadlo se na Dovida obrátit. „A kdy teda ty mince dostanu?“

„Vím já? Počkáme a uvidíme. Zvládl jsi čekat už dost dlouho, tak to ještě chvíli vydržíš, ne?“

Otniel otevřel oči a zadíval se na Jakira. Do sluchátka mluvil tiše, ale pod zdánlivě klidným povrchem to vřelo. „Nechápu, proč jsi těm pitomcům vůbec říkal, že ty mince máme. Nejdřív jsi je držel u sebe dlouhé měsíce ty, pak je zabavili tihleti panáci a teď nám tu budou vykládat, co už dávno víme?“

„Ale já jim je nedal. Vysvětlil jsem ti přece, že to byl omyl…“

Otniel zavěsil, vytáhl z šuplíku vizitku toho úředníka v elegantním obleku a vytočil jeho číslo. Nikdo to nebral. Zkusil to znovu a tentokrát to zvedla sekretářka. Přepojila ho k jiné sekretářce, která netušila, o čem je řeč, ale přepojila ho k další kolegyni, která sice věděla, oč běží, nicméně sdělila mu, že její nadřízený není momentálně ve své kanceláři a nikdo jiný Otnielovi neporadí. „Zkuste to zítra,“ navrhla, „nebo raději až příští týden.“

Otniel se rozloučil, zavěsil a dlouze se zahleděl na syna. Nakonec vstal a řekl: „Pojď, chlapče. Zajedeme si do Jeruzaléma.“

V Jeruzalémě foukal ostrý vítr, když se otec se synem vydali hledat sídlo úřadu pro ochranu archeologických památek v Sokolovově ulici nedaleko ulice Keren ha-Jesod, kde to Otniel znal z dob mládí. Hledali dům od domu, ale po úřadu nikde ani památky.

„Tati, proč jsi mi neřekl, že nevíš, kde to je? Na internetu bych našel adresu během chvilky.“

„Ale já vím, kde to je. Musí to být tady. Někde.“

Hledali ještě v souběžné ulici Mendeleho Mojcher Sforima, pak se vrátili na Sokolovovu a ptali se kolemjdoucích, až konečně potkali muže, který bydlel nedaleko a pamatoval si, že před lety tu skutečně sídlil jakýsi úřad, co měl na starosti staré mince a medaile.

„Vidíš?“ řekl Otniel.

„A co jako vidím?“ opáčil syn.

Muž nevěděl, kam se přestěhoval úřad pro medaile ani úřad pro ochranu archeologických památek. Po několika telefonátech odjeli do nově vystavěného komplexu budov ve čtvrti Mamilla. Dobrých dvacet minut je nechali čekat venku na chodbě a pak Otniel ztropil scénu. Pomohlo to. Bylo jim řečeno, že se mají obrátit na oddělení ochrany proti krádežím historicky cenných předmětů, které má nález mincí v chermešské jeskyni na starost. Tohle oddělení ovšem nemá vlastní kancelář, mohou se obrátit na archeologické muzeum, kde sídlí kanceláře různých oddělení, ale není úplně jisté, zdali… Otniel ztropil další scénu.

Pokud vůbec mělo vzezření osadníka v široké kipě, s mohutným plnovousem, střapci pod košilí a zablácenými pracovními botami nějakou výhodu, pak to byla jistota, že když ztropí scénu, vystrašené okolí mu okamžitě začne věnovat pozornost.

Nakonec se dostali až k úředníkovi, který je navštívil v osadě. Stále byl v obleku, s brýlemi na nose, zdvořilý a prošedivělý. „Dobrý den, rád vás vidím, pánové,“ zahlaholil. „Maale Chermeš III, nemám pravdu?“

Otniel přikývl. V jeho očích se nezračilo přátelství, jen očekávání. Pak řekl: „Chci zpátky svoje mince.“

„Nejsou tady,“ řekl úředník.

„Co to znamená, že tady nejsou?“

„Nejsou tady u nás. Má je památkový úřad. Nechali si vypracovat poslední expertní posudky a měli nám je pak poslat a my pak zpátky panu…“ Zalistoval v papírech na stole. „Dovidovi… A vám. Ale ještě je od nich nemáme.“

„Jak tomu mám rozumět, že je nemáte? A kde ten úřad vůbec sídlí? Řekněte mi to a došlápnu si na ně sám. Co to má být, všechny tyhle průtahy? Jsou to moje mince. Řekli jste mi, že jste udělali všechny expertizy, co jste chtěli, potvrdili jste jejich stáří a pravost, napsali jste o tom zprávu na internet. Teď je musíte vrátit právoplatnému majiteli. Co si to na mě vymýšlíte?“

Tentokrát mu to nic nepomohlo.

Cestou zpátky z Jeruzaléma si u výpadovky všimli Roniho, jak stopuje, a nabrali ho.

„Pánbůh vám žehnej, díky,“ řekl Roni a dál žvýkal preclík se zaatarem.

„Je nám ctí, příteli, je nám ctí. Chvála Bohu.“

Od odbočky z dálnice pokračovali silnicí, která se vinula dolů do pouště a ke žlutavým pahorkům, minuli novou čtvrť, kde rostly stavby jako houby po dešti a sídliště se rozrůstalo do všech stran jako chapadla obrovité chobotnice, pak projeli kolem dalších žlutavých pahorků, kropenatých olivovníky a staveními arabské vesnice, která nebyla k osadníkům naladěna nepřátelsky, a pokud ano, už to bylo minulostí, po pár kilometrech dojeli k vojenskému kontrolnímu stanovišti, které oznamovalo, že zde začíná oblast Judska a Samaří, a od téhle cedule dál ovzduší zešedivělo, taxíky zežloutly, poznávací značky nákladních aut zbělaly a krajina se otevřela, a Otniel se zeptal Roniho: „Pověz mi, kamaráde, jak to vlastně dopadlo s tím tvým byznysem?“ A Roni jako obvykle téměř podvědomě vyslovil odpověď, která se nejlépe hodila k dané chvíli, danému místu a především k danému tazateli. Informace je jako plastelína: pořád stejný materiál, ale způsob, jakým ji podáte, se může měnit, může se víc uhníst, rozplácnout či nafouknout.

„Jak asi,“ odtušil Roni. „Prostě na Araby není spoleh, to je celý.“

Otniel mrkl obezřetně do zpětného zrcátka. Dělá si z něj legraci?

Roni pokračoval: „Dopadlo to tak, že jsem tomu Arabovi nabídl skvělej kšeft, povídám mu, hele, v kůlně ti stojí starý lis na olej, co se už léta nepoužívá, pojďme to rozjet znovu, přines svoje olivy, přiveď sousedy, ať přinesou taky svoje, a vyrobíme společnýma silama pravej, nefalšovanej oliváč podle starý receptury, kterej bude cítit po prachu a kouři z vodních dýmek, v Tel Avivu nám zákazníci utrhají ruce, vyděláme prachy. Dobrý. Ze začátku byl samej vděk, vykládal mi, jak se jeho nebožtík dědeček samým blahem tetelí v hrobě, jakej jsem borec a kdesi cosi. Všechno jsem měl zařízený, odbyt v telavivských obchodech, investice, marketing, návrh etiket s obrázkem lisovacích kamenů jak někde v Itálii, aby lidi věděli, že za svoje peníze kupujou prvotřídní produkt…“

„Pěknej nápad,“ poznamenal Otniel. „Úplně neschvaluju, že podnikáš s Arabama a pomáháš jim, aby se postavili na vlastní nohy, ale nápad je to pěknej, to se musí nechat.“

„A pak se objevili ti Japonci. My už jsme měli mezitím podepsaný smlouvy, všechno rozběhnutý…“

Otniel hvízdnul a zamlaskal jazykem o patro: „Tss tss tss…“

„No a ten hajzl se na mě normálně vysral a šel do toho s nimi. Bez mrknutí oka. Proč, protože jsou to Japonci? Protože mají prachy? Japonci že rozumějí olivovému oleji? To mi tak bude někdo vykládat. Japonci? Vědí vůbec, jak s ním jít na trh, jak ho dostat k zákazníkům? Všechny ty levicový telavivský snoby jsem měl omotaný kolem prstu, chodili ke mně na pivo, když jim bylo dvacet třicet, a teď když je jim čtyřicet padesát, určitě by ke mně chodili pro oliváč. Ale ne, objevili se Japonci se svýma velkýma mašinama a oni se z toho posadili na zadek, jenže co taky od Arabů jinýho čekat…“

Roni mluvil, ale mezitím bloudil duchem jinde. Strávil třetí noc v Rinině mateřské školce a už se tam cítil skoro jako doma, ráno složil matrace a povlečení, a jak slíbil, v šest hodin odtamtud vypadl, vyšel ven na ulici Krále Šalamouna, sluníčko na něj zamžouralo zpoza mraků a doprovodilo ho na šálek espressa u kavárenského stolku uprostřed bulváru; překvapilo ho, jak rychle si zvykl na Tel Aviv, ale stejně odjel na autobusové nádraží a nastoupil do autobusu směr Jeruzalém, hlavu plnou Riny a nocí v zavřené mateřské školce a taky nového nápadu, který v něm začal klíčit.

„Pfffff…“ odfrkl si Otniel. A Jakir si pomyslel, co bys dělal ty, kdyby za tebou přišla nadnárodní japonská společnost s tím, že se chystá postavit lisovnu oleje, a nabídla ti, že od tebe bude kupovat olivy – zůstal bys s nějakým neznámým podivínem, který ti slibuje skvělé odbytiště mezi hrstkou telavivských snobů? „A nemohl bys ho žalovat?“ zeptal se Otniel. „Anebo si najít jiný pěstitele? Poslouchej, teď mě napadá – já sám mám v úmyslu vysadit olivovníky. Pravda, pár let potrvá, než začnou s pomocí Boží plodit, ale stejně…“

„S pomocí Boží,“ zopakoval po něm bezmyšlenkovitě Roni. „Já ti nevím. Nějak mi to sebralo vítr z plachet.“

„Tsss…“ uzavřel to Otniel a pomyslel si, jak je možné, že gójové a Arabové nás okrádají o všechno, co nám Všemohoucí zaslíbil, a celý svět k tomu mlčí. A nahlas řekl: „S pomocí Boží se všechno zase spraví, netrap se tím. Přesně jak říkáš – copak Japonci rozumějí olivovému oleji?“ A v mlčení, které se pak rozhostilo, Jakirovi vytanul na mysli článek o japonské společnosti Matsumata, který četl na jednom ekonomickém serveru, přesně už si nevybavil, o čem to bylo, ale vzpomínal si celkem jasně, že tihle Japonci vědí zatraceně dobře, co dělají.

Těhotenství

Po třech dnech přívalových dešťů opět vysvitlo sluníčko, lidé z pahorku k němu otáčeli tváře jako slunečnice a vyhřívali se v jeho zářivých teplých paprscích, ačkoli zima ještě neskončila, chladivý vzduch štípal do tváří a za dveřmi byl svátek Purim. Joni se toho rána protáhl na zápraží svého karavanu, košili vojenské uniformy měl zapnutou až na poslední dva knoflíčky u krku, takže odhalovala jeho temně hnědou, štíhlou hruď, hladkou jako povrch jezírka pro rybičky, a dvě řady jeho bělostných zubů se vzdálily od sebe v širokém ranním zívnutí. Začínal poslední týden jeho vojenské služby v Maale Chermeš, hněv velké části zdejších obyvatel od událostí minulého týdne ještě neopadl a jeho bodal u srdce stesk, tak rád by se ještě aspoň naposledy podíval na milovanou dívku, než odsud odjede nadobro. Dnes si začne balit těch pár věcí, co tu má, rozhodl se a připomněl si, že musí dostat od osadníků zpátky svou neprůstřelnou vestu, protože ji slíbil svému nejlepšímu kamarádovi Ababovi Kohenovi, kterému hrozí vojenský soud kvůli ztrátě výstroje.

Děti z mateřské školky vyšly ven na první procházku po dešti. Starší děti, Amalie a Boaz, pomáhaly učitelce Nechamě tlačit pojízdnou dětskou ohrádku, v níž ležela miminka Jemima-Meara a Zevulunek, a ostatní děti se couraly kolem nich. Jak rychle to vyroste, pomyslel si Joni, pamatoval si Šuv-Elka Asise, toho maličkého s culíkem, co teď drandí ve šlapacím dětském autíčku, jak ležel v kočárku ještě úplně bez vlásků, a Nefeše Freuda znal jako miminko, co spinká v nosítku, přitisknutý k mohutně vyvinutému poprsí své matky – jako by to bylo včera. Starší děti byly ve škole, jejich otcové a matky v práci, Herzel Weizmann právě dokončil jakousi menší úpravu na verandě Chilika Jisraeliho, který právě upíjel rozpustnou kávu s tváří obrácenou ke slunci, pableskujícímu v okně, a přemýšlel, že by mohl zajet na Hebrejskou univerzitu, měl by konečně dopsat kapitolu o protekcionistickém vztahu sionistického hnutí ke kibucům v období před vznikem státu, a pak už se snad konečně dostane k tomu, jak se kibucnické hnutí rozešlo se svou ideologickou i materiální základnou. Za oknem olizovala Sasonova velbloudice čerstvé výhonky jakéhosi pouštního plevele a o něco níže skládal Gabriel Nechuštan dřevěné trámy a pytle s cementem, štěrkem a dalším materiálem, který odkudsi sehnal, aby mohl smíchat všechny ingredience a znovu upéct svůj dům, na němž si o týden dříve smlsla izraelská obranná armáda.

Lízina a Bejlin s vrtícími ocasy uvítali auto projíždějící po silnici a Eleazar Freud mluvil s někým po telefonu venku na dvoře, kam z oken jeho karavanu doléhaly hlasy rozhlasové stanice braclavských chasidů. Pojízdná cisterna s vodou vjela do osady skoro bez povšimnutí a napojila svou hadici k bíle natřené nádrži s kostrbatě načmáraným znakem Davidovy hvězdy přímo naproti zápraží karavanu, kde stál voják Joni, dlaní si stínil oči, hleděl proti slunci na zkušeného řidiče cisternového vozu a v duchu si pomyslel, nebýt této čiré kapaliny, která právě teď proudí vzhůru do vodárenské věže, nebyl by tu žádný život. Děti právě došly k hřišti nesoucímu jméno Sheldona Mamelsteina a radostně se po něm rozeběhly do všech stran. Na obzoru se tetelily žlutavé vrcholy pahorků, na protější straně údolí říčky Chermeš se vypínala osada Ješua a v sedle horského hřebene mezi osadami mlčely olivovníky arabské vesnice Harmíš. A pak se z jednoho karavanu ozval ostrý výkřik, prostoupený úlekem, překvapením, naléhavostí, soucitem, láskou, vděčností ke Stvořiteli světa a všeobjímající vírou – výkřik Nety Hirschsonové, která právě ponořila do své tělesné tekutiny proužek těhotenského testu zakoupeného v drogerii, a ten jí beze slov sděloval přímo do její pihovaté tváře: Ano!

Zato Otniel dostal odpověď zápornou. Když ztropil scénu v Jeruzalémě, zjistilo se u příslušných orgánů, jak se věci mají, a dostal oficiální vyrozumění: nalezené mince jsou majetkem státu Izrael, a pokud nebude sděleno jinak, zůstanou v jeho držení. V dokumentech, které Otniel podepsal, stálo výslovně, že vlastnictví pozemku včetně veškerého zdejšího nerostného bohatství a archeologických nálezů movitého i nemovitého charakteru náleží státu. Jakékoli jiné ústní sdělení, týkající se údajného soukromého vlastnictví pozemku, na němž byl nalezen mincovní poklad, padá na hlavu osoby, která ho touto nepravdivou informací uvedla v omyl, a nezakládá žádný platný závazek na straně státu. Úřad pro ochranu archeologických památek vyjadřuje tímto své poděkování občanovi za poctivé předání nálezu, a bude-li to možné, s radostí mu věnuje několik mincí na památku a poskytne mu zvláštní povolení účastnit se dalších archeologických vykopávek.

Otniel vyšel z domu a posadil se do lehátka s tváří vystavenou paprskům nádherného lednového slunce, zamrkal a pak zavřel oči, chytil se za plnovous a zůstal takhle ležet bez pohnutí několik dlouhých minut.

Sen, který se Gabimu zdál tu noc nad ránem, si sice nepamatoval, málokdy mu sny uvízly v paměti, a když už se to stalo, tak to bylo jen pár surrealistických útržků bez souvislosti, ale matně tušil, že se v tom snu objevila Šaulit a že ten sen byl něčím divoký, v těle dosud cítil prehistorické pozůstatky živého, divokého vzrušení, a jakmile se probudil a zjistil, že zaspal, spěchal do synagogy, aby ještě stihl recitaci Šma Jisrael a modlitbu osmnácti požehnání a návdavkem si pro všechny případy přidal Tikun klali, soubor deseti Žalmů, vyjadřující pokání za nevědomky spáchané hříchy z vilnosti.

Když vyšel ze synagogy, spatřil Šaulit se záplavou rozpuštěných rusých vlasů, jak jde přímo proti němu. Nešlo o nic tak výjimečného: Šaulitin dům stál hned vedle synagogy a Gabriel chodíval na ranní bohoslužbu skoro každý den. K podobným setkáním tedy v minulosti došlo už mnohokrát a žádné z nich nebylo ničím zaznamenáníhodné. Tentokrát se však oběma rozjasnila tvář překvapením, na rtech jim pohrával vědoucí úsměv a v tom zlomku vteřiny, než se pozdravili, Gabi věděl, že Šaulit také proběhla hlavou vzpomínka na uplynulý šabatový večer.

Gabi se jí zeptal, jak vypadá situace u nich doma, co se hmyzu týče. Šaulit se ho optala na práci. Pozůstatky snu ho uváděly do lehkých rozpaků a také ona se nervózně pohupovala v bocích, jak jí scházely děti kolem, kterými by zaměstnala ruce. Pozvala ho na čaj, sama si připravila turka do skleničky, a než se poprvé opatrně napila, chvíli foukala na hladinu, po níž plula směs zrníček a pěny. Zeptala se, jestli u Gabiho taky ráno netekla teplá voda. Ona se takhle vůbec nedokáže probudit: když neteče teplá, nemůže si vyčistit zuby, a bez vyčištěných zubů nemůže jaksepatří začít den. Tohle je pro ni na životě v osadě nejtěžší, chybí jí tu horká voda. Gabi odpověděl, že on zase ráno potřebuje studenou. Dokud si neopláchne obličej v ledové vodě, neprobere se ze spánku, dokonce ani v zimě, a v létě mu zase vadí, že voda z kohoutku neteče dost studená, aby ho pořádně probudila. Vyšel ven a obešel karavan, aby zkontroloval ohřívadlo, ale neshledal na něm žádnou závadu, bylo teplé. Když je v noci chladno, někdy trvá déle, než se voda ohřeje, vysvětlil jí.

Později si musel v hlavě přehrát celý rozhovor, aby si vzpomněl, jak vlastně přišla řeč na Mikiho. Nestačil se divit jí ani sám sobě – jen tak, ve všední zimní den, s šálkem čaje v zahradní houpačce na zápraží domu Šaulit Rivlinové. Zeptala se ho, proč nepřišel tenkrát na tu svatbu v Maale Chermeš I. Vskrytu duše ho potěšilo, že si všimla jeho nepřítomnosti, a vysvětlil jí, že se na svatbách cítí nesvůj. Tancování v kruhu, zpěv, nespoutaná radost – jenže jemu často takhle zpovzdálí přišlo, že není tak úplně nespoutaná, naopak že je v ní cosi velmi sešněrovaného, až možná strojeného, a uvědomil si, že si většinou připadá cize, jako by k tomu veselí ani nepatřil. Od svateb přešli k narozeninám. Řekla mu, že tenhle týden by oslavil narozeniny její nebožtík tatínek, dej mu Pánbůh věčnou slávu. Rok od roku jako by na jeho narozeniny cítila větší bolest. Je to zvláštní, že největší smutek se jí zmocňuje právě na jeho narozeniny, a ne v den, kdy ho zavraždili teroristi, budiž jejich jméno vymazáno. Ano, řekl Gabi, protože o výročí smrti si připomínáme určitý konec, ale zároveň začátek života bez zesnulého. Je to den, kdy si připomínáme sami sebe. Ale o nedožitých narozeninách si připomínáme čas, kdy měl zesnulý žít, vzpomínáme na život, který už není. Narozeniny jsou připomínkou zesnulého.

„Jak tohle všechno víš?“ zeptala se ho hlasem někoho, komu právě znenadání začala téct proudem teplá voda.

„Vím to,“ odpověděl. Taky budu mít zanedlouho narozeniny, prohodil. Usmál se a odhalil tak velké přední zuby, přimhouřil své laskavé oči a pohladil si staromládenecké vousy, které by zasluhovaly trochu víc péče.

„Ale jak víš, jaký je rozdíl mezi narozeninami a výročím smrti?“ nenechala se Šaulit odbýt. A tak jí pověděl o Mikim. Sice je stále naživu, Bohu díky, ale Gabi si každý rok připomínal výročí jejich posledního rozloučení, ten den, kdy svého syna spatřil naposled, den, kdy pro něj skoro jako by zemřel. Nesvěřil jí, proč ho nemůže vidět ani s ním mluvit, vymluvil se na svou bývalou manželku, která mu se synem utekla na druhý konec světa a teď brání tomu, aby se synem navázal jakýkoli kontakt. A pak jí řekl, jak se každý rok na podzim, když se přiblíží Mikiho narozeniny, celý svět zahalí do pošmourného hávu, dny se krátí a jemu je bídně. Letos bude Mikimu osm, řekl jí a Šaulit ho poslouchala, oči se jí třpytily, byla první tady na pahorku, kdo se dozvěděl o Mikim. Tak jako předtím Gitit zažíval nyní i Gabi pocit, že Šaulit má v sobě jakousi zvláštní vlastnost, která pomáhá druhým se otevřít a svěřit se jí i s těmi nejniternějšími tajemstvími. Mluvil o Mikim a palčivá bolest ho skoro ochromovala, ale mluvit nepřestával: bolest ze ztráty dítěte nelze překonat. Ten stesk. Lítost nad každou hádkou, nad každým odmítnutím. Ta propastná prázdnota, která v člověku zůstane, noční můra, ze které se nikdy neprobudíte. Snaží se neklást to Anně za vinu. Ona nemá víru v Nejvyššího, která by jí pomohla se s minulostí lépe vyrovnat.

„Na jedné přednášce pro veřejnost,“ řekla Šaulit, „říkal rabín, že stesk je motorem světa. Je to začátek i konec. Stesk má v sobě tolik bolesti, že to člověka může i zlomit. Ať děláme, co děláme, jsme jen rozbité nádoby. Rabi Nachman dokázal ze stesku vykřesat hudbu. Srdce tluče a ustává. Stesk se člověka dotkne a odejde.“

Uvnitř začal vyzvánět telefon a Šaulit zmizela za ním. Gabi slyšel: „Ano, Chedvo,“ a pak: „To je ale bláznivej den, co?“ a mlčení v délce tří vět a nakonec: „Určitě, Chedvo, spolehni se, budu tam.“ Gabi vstal, až došel k pěšině vedoucí ke dveřím karavanu a spatřil opodál Joniho s něčím v ruce. Projela jím vlna hněvu, už se k němu doneslo, s jakým zápalem se Joni pustil do bourání jeho srubu. Gabi se otočil a uviděl Šaulit, jak vychází z domu s podnosem, na němž stála čajová konvice a sušenky s příchutí chalvy. Oznámila mu, že po dvanácté musí odejít na schůzi pedagogického sboru – zdálo se mu to, nebo v jejím hlase opravdu zaznívalo zklamání? A znamená tohle zklamání, že musejí svůj rozhovor přerušit? Čaj a sušenky mu sdělovaly, že nikoli, mají na sebe ještě nějaký čas.

Posadila se zase vedle něj a začala mluvit o tom, jak se jí stýská po tátovi, jak ji ta ztráta ještě nepřebolela. Nalila oběma další čaj. Nabídla mu, ať si vezme sušenku, a pak protáhla obličej, jako by říkala, to snad ne, já už se z toho zblázním, když se uvnitř opět rozezvonil telefon. Po každém vyrušení, když se vrátila, si přesně pamatovala, kde skončil. Bylo zjevné, že poslouchá každé jeho slovo. A rozumí mu. Cítili, že jeden v druhém našli spřízněnou duši.

„Často přemýšlím o tom, jak se rozhodujeme,“ řekl. „Nakonec nic v životě není náhoda, musí tu být něco, co nás vede a řídí, jinak se nedá vysvětlit, jak je možné, že všechno do sebe tak zapadá. Všechna rozhodnutí, která přivedla mě a Annu ve stejnou chvíli na stejné nástupiště metra v New Yorku – a všechno, co se stalo pak: společný život, návrat do Izraele, narození syna…“ Pokaždé když se vracel k tomuhle sledu myšlenek a znovu a znovu si je přemílal v hlavě, kladl si otázku, zdali by jiný řetězec událostí, vycházející z jiných jeho rozhodnutí, dopadl nakonec úplně jinak.

„Nemůžeš se takhle trápit tím, jestli ses v životě měl rozhodnout tak nebo onak. Jsme malí, nicotní. Není v našich silách něco doopravdy změnit. I rabi Nachman přišel o své syny. Takhle to Bůh zamýšlel. A jednoho dne se k tobě vrátí, uvidíš.“

Přikývl. „Je to tak. Uvědomil jsem si, že naše životy opravdu cosi vede a směruje,“ řekl. „Jinak to není možné. Jinak se nedá žít. Ve chvíli, kdy jsem si to uvědomil, najednou začalo všechno do sebe zapadat. Ohlédl jsem se za svým životem a viděl jsem v každém okamžiku, že na mě kdosi dohlížel… I kdybych měl jíti údolím stínu smrti, nebudu se báti zlého, neboť ty jsi se mnou. Bolest neustává, ale člověk pochopí, že je součástí jakéhosi smysluplného plánu. A jedině takhle se dá překonat. Protože já tu nejsem zbytečně. Mám tady na světě svůj úkol. Nejvyšší mě nevystavil téhle zkoušce jen tak…“

„To máš velikou pravdu,“ souhlasila Šaulit, a v tu chvíli se na pěšině objevila Neta Hirschsonová a mířila rázným krokem přímo k nim. Z jejího výrazu bylo zřejmé, že si nevšimla, do čeho vstupuje, jak důvěrný rozhovor přerušuje, jaký smutek mezi nimi vládne, a že byť nejde o tajné milostné dostaveníčko či jinak nepřípustné setkání mezi mužem a ženou, mohl by jejich soukromý rozhovor vzbudit jisté pohoršení či alespoň pozdvižené obočí, ale Neta nepozdvihla obočí, jen rozjařeně zahlaholila: „Přátelé, bude oslava!“ A když k ní vzhlédly jejich tváře s kamenným výrazem a kouzlo okamžiku se rozplynulo, pokračovala: „Dost bylo truchlení a smutku! Purim je za dveřmi a já zvu všechny na slavnost, kterou pořádám. Oslavíme svátek a pětileté výročí založení osady. Svorně se postavíme proti všem pokusům nás odsud vyhnat, proti demolicím a vyhláškám. Ukážeme všem, že u nás vládne veselí a naši jednotu nic nezlomí! A pak taky,“ na tváři se jí rozlil úsměv, přelétla pohledem oba své posluchače, zavřela oči a zvrátila hlavu vzhůru, „chci se všemi oslavit, že čekám děťátko, díky Bohu všemohoucímu, dobrotivému a milovanému!“

„To je ovšem úžasná novina, mazl tov, chvála Bohu!“ řekla Šaulit. „Jen řekni kdy, a my určitě dorazíme.“ Podívala se na hodinky a kvapně vstala, musí běžet vyzvednout z jeslí Zevulunka. Gabi vstal a řekl Netě: „Blahopřeju, mazl tov a Všemohoucí budiž pochválen,“ a cestou domů cítil směsici ulehčení, údivu, rozechvění a jakéhosi slabého stesku po Šaulit, který v něm začínal klíčit, stesku po jejích rusých vlasech a chápavých očích a nedostižně pozorném naslouchání, a užasle přemítal, jestli když slíbila: „My určitě dorazíme,“ měla na mysli jen sebe a děti, anebo do toho zahrnula i jeho.

Výpadek

Temnota se přikradla zespodu. Z bodláčí, skalních puklin, z hlubin východu, ze solných průrev, z propastných hlubin chermešského údolí se proplazila a uštkla ubohý třaslavý generátor. Zelená plechová krabice obdélníkového tvaru, dávající světlo, teplo a chlad, vdechující živý dech do počítačů, telefonů, sporáků a televizních přijímačů, narozená v Číně, která přežila dlouhé roky poruch, zanedbávané údržby a náhražkového paliva místo často nedostatkové nafty, stroj, který přežil vlny pouštního horka i závěje sněhu a několikrát byl dokonce zasažen kamenem, se tentokrát, jak se říká, odebral do věčných lovišť.

Maale Chermeš III se ponořila do černočerné tmy. Většina jejích obyvatel spala. Gabriel Nechuštan, který byl právě pohroužený do noční modlitby Tikun chacot a se zavřenýma očima prodléval v přítomnosti Všemohoucího, zaznamenal nenadálé ticho, jak umlklo rachocení a vrčení generátoru, otevřel oči, ale kolem sebe neviděl nic než hustou tmu a pár hvězd na obloze, útlý srpek měsíce a mihotavá světla osady Ješua na protější straně údolí. Došel ke generátoru, stiskl spínač, obhlédl stroj, chvíli počkal, doplnil naftu a znovu stiskl spínač. Překonal hněv, který v sobě cítil k Jonimu, a zaklepal na dveře jeho karavanu, a voják vklouzl do teplých podvlékaček a zimní uniformy, beze slova stížnosti se s drkotajícími zuby nahrbil před mrazivým větrem a s Gabim přišel ke generátoru, stiskl spínač, obhlédl stroj, chvíli počkal, doplnil naftu a znovu stiskl spínač. A pak řekl: „Asi už odešel definitivně.“

A chlad se pomalu vkrádal pod přikrývky, ledničky přestaly bzučet, dohasly světelné spirály ve vesele zdobených nočních lampičkách v dětských pokojích a tu a tam se začalo ozývat zavzlykání miminek, polekané výkřiky, uklidňující hlasy a skučení větru. A přes přikrývky se natáhly a naklepaly další deky, objetí střídalo objetí, následující generace vklouzávaly na lože generací předešlých a několik mužů ve tmě poslepu našlo v koutech odhozené ponožky a boty, sebralo bundy z věšáků, vyšlo do veliké tmy venku, tápavě se vydalo ke generátoru a přitom si brumlalo pod vousy, že to snad není pravda, takových let jsme čekali, až sem konečně zavedou elektřinu, jak to, že za celé ty roky sem nenatáhli vedení z Maale Chermeš I, jak je možné, že technický odbor civilní správy pořád ještě nepovolil zapojení osady do distribuční sítě, a ta zatracená armáda a tenhle pitomý vítr… Stiskli spínač, obhlédli stroj, chvíli počkali, doplnili naftu a znovu stiskli spínač. A pak řekli: „Asi už odešel definitivně.“ Vrátili se, svlékli, zachumlali, přitulili, pohladili, usnuli.

Roni se třásl zimou. Samozřejmě ho ani nenapadlo, aby opustil vyhřáté místečko pod peřinou. Na to byla moc zima a předpokládal, že se i tak najde dost dobrovolníků, a koneckonců generátorům houby rozumí, tak co. Proč tady pořád ještě vězí? Nešlo mu to na rozum. Za poslední rok mu tahle otázka proběhla hlavou snad tisíckrát, o to naléhavěji zněla teď, po návratu z Tel Avivu. Přitom se tam nestalo nic tak ohromujícího, párkrát přespal na dětských matracích v zavřené mateřské školce, schoulený pod haldou tenkých přikrývek, a pak se bezcílně potloukal městem, pravda, potkal celkem fajn holku, skoro by se řeklo hezkou – jenže je to učitelka v mateřské školce. Pravda, nebyl to vrchol jeho života, ale aspoň se tam cítil jako doma. Byl zase sám sebou. Tel Aviv v něm vzbudil schopnost podívat se na svůj život v osadě na pahorku zvenčí: byl to život utopený v zahálce, v neschopnosti sebrat se a něco se sebou udělat. Byla mu moc zima. Moc horko. Lezlo mu to na mozek. Ztratil náladu na cokoli, z nudy už jen ležel a poslouchal tranzistorové rádio. Upadl do depresí. Nějaký čas sám sebe přesvědčoval, že nic lepšího ho vlastně potkat nemohlo. Proč tvrdě pracovat, když člověk nemusí, když může jen tak sedět na kopci a rozhlížet se po krajině, když může jen zavřít oči a prostě být? Teď však procitl ze spánku k jasnému prozření. Ležel tam s očima dokořán, ale skrz hustou tmu neviděl dočista nic a pomyslel si, tenhle svět je pro mě moc tíživý, moc neproniknutelný. Kdybych tu chtěl zůstat, budu muset do něj vstoupit a stát se jeho součástí. A to nedokážu. Slyšel bezpočet kázání, výkladů, rabínských přednášek – a nechápal. Díval se na bratra, na jeho lesknoucí se oči. Sledoval jeho nadšení a zápal, viděl, že před sebou spatřil světlo, ale sám viděl kolem sebe jen to, co právě teď: nic.

Při toulkách ulicemi Tel Avivu potkal náhodou jednoho známého, který mu řekl: „Hele, tohle si musíš poslechnout,“ a nasadil mu do uší sluchátka iPodu. Akustická skladba. Vydrnkávání na kytaru. Krásná melodie. Až mu z toho přebíhal mráz po zádech. Přitom i tady slýchal drnkání na kytaru a nádherné melodie, ale když ty tóny probublaly přes bílé pecky sluchátek k jeho mozku, ten pocit byl úplně jiný. To ho utěšovalo. Být členem stáda, klidně i osamělým, ale uprostřed stáda, je to nejlepší, na co se zmůže, a vlastně bohatě stačí, když to stádo bude opravdu jeho. Rty se mu roztáhly do širokého úsměvu, cítil tlak vzduchové bubliny, deroucí se mu ze střev ven a ústící v hlasitě bzdící pšouk, který ho snad trochu zahřeje. Vzpomněl si, co se říkávalo za jeho dětství, a nahlas do tmy kolem sebe vyslovil otázku: „Kdo to vypustil krakena?“ a sám se tomu zasmál polohlasným smíchem, který dutě zazněl v tichu potemnělého karavanu.

Tam venku se mezitím rozvinul příběh lásky a tmy. Když všechny pokusy rozchodit stařičký generátor ztroskotaly a mrazivý vítr se trochu utišil, Gabriel Nechuštan se vydal zpátky domů a rozhodl se vzít to oklikou kolem Šaulitina karavanu. Nechtěl jít dál, jen zdálky pohledem zkontrolovat, že je všechno v pořádku a uvnitř vládne klid a mír, že výpadek proudu nenarušil jemné předivo života Rivlinových. Když mu ale pod podrážkami zaskřípěl štěrk pěšinky vedoucí ke karavanu, zaslechl, jak se dveře otevírají a zavírají a k němu se tmou blíží kroky.

„Aha, to jsi ty,“ ozvala se Šaulit nakřáplým hlasem. „Co se děje?“

„Nic. Výpadek proudu. Generátor asi dosloužil, budeme celou noc bez elektřiny. Jen jsem chtěl… Zvládnete to tady? A děti? Máte dost přikrývek?“

Usmála se neviditelným úsměvem, zasmála se slyšitelným smíchem a tlumeným hlasem řekla: „Děkuju. Ano, myslím, že deky tam jsou. Jestli je ovšem v té tmě najdu…“ Zasmál se spolu s ní. A pak jí pomohl deky najít ve skříni. A nasával vůni jejích vlasů, dosud prosycených hlubokým zimním spánkem. Slyšel oddechování spících dětí, tiché, pravidelné, uklidňující. Omylem zavadil o její nohu a pak slyšel, jak v sobě dusí výbuch nezvladatelného smíchu, který vyústil v sérii prudkých přidušených výdechů.

Svíčku nenašla, zápalky ano. Na plynovém vařiči postavila vodu na čaj. Posadil se na gauč a ona do křesla, kuchyni ozařovalo jen světlo poddajného modravého plamínku pod čajovou konvicí. Ve tmě si povídali o tmě: o tmě egyptské; o tmě, která se snáší na svět venku, a světélku, které se zažehne v nitru; o věčném střetu vnitřku a vnějšku; o tmě, kterou Bůh seslal na zemi, aby rozsévala smrt. „Taková tma, že se dá nahmatat,“ praví se v knize Exodus. A po řadě zívnutí, která sice nebyla vidět, ale jasně tušit ano, nadhodil Gabriel: „Nechceš radši jít spát?“

„Chci, ani nevíš jak… Je tu hrozná zima… Ale taky bych si chtěla ještě povídat… Nechceš jít se mnou?“

Údery srdce mezi jednotlivými větami. Studený vzduch, který se rozehříval s každým vysloveným slovem, s každým obláčkem páry stoupajícím od úst. Tep v Gabiho zápěstí, krev pulsující v žilách. Samozřejmě že chtěl. Zavrtala se pod peřinu a Gabi se posadil na okraj postele, cítil, jak ho zaplavuje rozrušení i stud. Mluvili potichu, aby nevzbudili děti, jejichž pravidelné oddechování v nekonečném maratonu neustalo ani na okamžik.

„Hele, víš co? Tohle nejde.“

„Co nejde? Tobě to vadí, viď, mám odejít. Chápu, samozřejmě. Odpusť…“ Vstal z pelesti a ona řekla: „Ale ne, blázínku. Tohle nejde, abys tu zůstal nepřikrytý. Pojď si lehnout pod peřinu. Postel je pro dva velká dost. Každý bude ležet na svojí půlce. Myslíš, že se to může? Nebo pošleme esemesku rabimu Avinerovi s halachickým dotazem? Napíšeme: Může rozvedený sdílet lože s rozvedenou, pokud každý zůstane ležet na své polovině, vyvarují se tělesných dotyků a navzájem na sebe nevidí…“ Uprostřed věty se neudržela a vyprskla rozjařeným, hrdelným smíchem, Gabi si mohl jen představovat její zuby a oči, a snad protože tentokrát neovládla hlasitost svého projevu, Zevulunek se s pronikavým pláčem probudil. Šaulit ho nakojila a broukala mu tak dlouho, dokud znovu neusnul.

„Jestli budeš takhle pobrukovat ještě chvíli, usnu ti tu taky.“

„Klidně můžeš.“

Ale Gabi neusnul, protože Šaulit něco řekla a on odpověděl a takhle pokračovali kdoví jak dlouho – hodinu? Víc? Gabi cítil, jak se mu pod peřinou rozlévá po celém těle až do konečků prstů slastná mátožnost, cítil teplo ohřátého vzduchu mezi nimi, a nastaly i chvíle mlčení a snad i krátké dřímoty a znovu probuzení, tentokrát beze slov, jen oddechování. A pak se jeho ruky dotkly prsty. Po těle mu přeběhla vlna mrazivého vzrušení. Prsty mu hladily hřbet ruky, bylo to tak příjemné, a zakázané, ale některé věci se smějí, i když jsou zakázané, pakliže jsou úmysly čisté a víra úplná a odevzdaná.

A v jednom z okamžiků, kdy znovu otevřel oči, spatřil, že venku se pozvolna sbírá úsvit, a to už mu připadalo nepatřičné, takže vstal a po špičkách se vykradl ven.

Operace

Některé zimní dny jsou tak krásné, že i ty nejchladnější noci v jejich záři vadnou a jsou brzy zapomenuty. Slunce zahrnuté chválou se usmívalo na pahorek, skoro jako by se pošklebovalo strastem noci – předpověď počasí sice hlásila blížící se ochlazení, ale sluníčko si z toho pranic nedělalo. Vzduch se nepohnul a rtuť v teploměrech stoupala. Roni Kupper seděl ve dveřích karavanu, chodidla opřená o kovové schůdky, špinavé od zaschlého bláta, v prstech držel první ranní cigaretu, u nohou mu stál šálek rozpustné kávy a oči, kterými mžoural už takhle do prudkého slunečního světla, se přimhouřily ještě víc, když uslyšel vyzváněcí tón Nokie, který přicházel z pelesti postele.

„Haló?“

„Ahoj, to jsem já. Rina.“

„Rino!“

Odpoledne bylo ještě v plenkách a Roni už byl na cestě do Tel Avivu.

Kapitán Omer Levkovič přijel do osady nikým nepozván na pravidelnou obchůzku a s sebou měl předvolání pro Joshe k okresnímu soudu v Jeruzalémě pro narušování veřejného pořádku a maření výkonu úředního rozhodnutí. Omer věděl, že Josh bude výzvu ignorovat a nikdo se nebude namáhat ho před soud dostat, na takové věci zkrátka nejsou lidi ani čas, přesto chvíli předstíral, že ho hledá. Zašel až dolů ke skalnímu srázu, kde stával Gabiho srub, všiml si hromady složených trámů a rozestavěných základů, ale přešel to mlčky – stejně s tím nic nenadělá – a nakonec se vrátil k Jonimu, podal mu předvolání a řekl: „Jestli najdeš chvilku, prosím sežeň Joshe a předej mu tohle. Páni, pořád si nemůžu zvyknout na to, že končíš. Skoro se mi chce brečet.“

Joni neměl kdy Joshe hledat. Měl dvaasedmdesát hodin do chvíle, kdy se má dostavit na vojenskou správu, aby byl oficiálně propuštěn do civilu, a nejvíc ho v tu chvíli pálilo, že si to špatně propočítal a teď mu scházejí čisté trenýrky a do prádelny už se nedostane. A tak si natáhl podvlékačky naostro a dvoje trenýrky v relativně slušném stavu pověsil na dva dny na šňůru, aby se trochu provětraly. Další věc, která ho trápila, byly myšlenky na Gitit a otázka, jestli se s ní stihne rozloučit. Za pár dní je tu Purim a Joni přemýšlel, jestli Gitit přijede na svátek za rodinou. Třetí věc, která zaměstnávala Joniho mysl, byly nečekané návaly sentimentality jeho velícího důstojníka Omera, který už zas mlel něco o tom, jak nemůže uvěřit, že Joni odchází, a co si tu bez něj počne, a proč vlastně Joni nechce zůstat u armády, třeba jen na pár měsíců, a jak se mu chce brečet. Čtvrtá a prozatím poslední věc, která mladému etiopskému vojákovi ležela v hlavě, byla operace „Bigtan a Tereš“, pojmenovaná po dvojici královských dvořanů z příběhu knihy Ester, do jejichž detailů ho právě teď velitel Omer Levkovič zasvěcoval.

Cílem tajné vojenské operace „Bigtan a Tereš“ bylo vyklizení osady Maale Chermeš III. Naplánována byla na pozítří, tedy na poslední den Joniho vojenské služby. Podle původního plánu se sice měla uskutečnit o den dříve, ale náčelník středoizraelského velitelství rozhodl, že kvůli komunikačnímu šumu při koordinaci se speciálními pořádkovými silami se operace o čtyřiadvacet hodin odloží. Operace „Bigtan a Tereš“, vysvětloval teď Jonimu Omer, začne příjezdem vojáků, policistů a příslušníků speciálních pořádkových sil v terénních vozech typu Hummer a v obrněných transportérech, dále se sem přesune ženijní jednotka s buldozery D-9 vybavená k demolici příbytků, tým psychologů, dvě armádní sanitky a helikoptéra, v níž bude sedět sám náčelník středoizraelského velitelství a ministr obrany a která bude nad místem kroužit, aby na průběh operace dohlížela. Vzhledem k úspěšné demolici nelegálně vystavěného srubu se na vyšších místech rozhodlo, že je konec srandiček. Tvrdá odpověď se osvědčila. Takhle se na ně musí: vlítnout tam, s ničím se nemazat, strhnout domy, evakuovat obyvatele a hotovo. Žádné vyjednávání, žádné zdržovačky, žádné vodění za nos. Dlouhé roky se z toho snažili všelijak vykecat a hráli o čas, ale teď už toho mají všichni dost: Nejvyšší soud, středoizraelské velitelství, ministr obrany i prezident USA. Tahle ilegální osada se zabydlela v novinových titulcích, leckomu je trnem v oku a najdou se tací, pro něž je důkazem ministrovy neschopnosti řídit vlastní armádu, neschopnosti vlády poradit si s osadníky, neschopnosti americké administrativy přitlačit na izraelskou vládu a vůbec neschopnosti kdekoho vůči kdekomu. Dost. Pohár trpělivosti přetekl.

Omer se dostával do ráže a do tváří se mu nahrnula krev. Vysvětloval Jonimu, proč už má téhle osady po krk: téhle díry i těch zatracených osadníků, co z nás mají leda srandu. Když ho sem před lety poslali, myslel si, že když bude bránit zájmy osadníků a spolupracovat systémem „ruka ruku myje“, pomůže mu to v kariérním postupu v armádě, teď už ale o tom začíná pochybovat. Jednou je velící důstojník, takže politika musí stranou. Plní rozkazy, a rozkaz zní provést ráznou a úspěšnou evakuaci. Joni nechápal, jak to, že zrovna v poslední den vojny má provést takovou složitou vojenskou operaci. To ji nemohli odložit ještě o den, aby se mohl hezky v klidu vrátit do civilu? Ale zůstal loajální vůči armádě i vůči svému velícímu důstojníkovi. Slíbil, že se postará o všechny potřebné přípravy, kterých zas tolik nebylo, protože posily chtěly využít momentu překvapení. „No, možná to až takové překvapení nebude, když demoliční výměr uvádí jasné datum. Ale takových příkazů už osadníci v minulosti viděli spoustu a určitě nevěří, že na to někdy opravdu dojde.“

Zatímco seděli v Joniho karavanu na železné posteli opření o zeď a rozmlouvali, zvenku k nim dolehlo výstražné pípání ohlašující couvání nákladního auta. „Co je to?“ zeptal se důstojník. Seržant jen pokrčil rameny.

„Co je to, Herzlíku?“ pokusil se o minutu později Omer Levkovič přehrát otázku na Herzla Weizmanna, který stál venku a rukama v sádře dával znamení náklaďáku, na jehož korbě stál obrovitý jeřáb. Na boku nákladního vozu se skvěl nápis Izraelská elektrárenská společnost. Omer se odpovědi nedočkal, a tak otázku zopakoval: „Co to má být?“

Herzl se otočil. „Á, ctěný pan důstojník,“ usmál se. „Jak se daří?“

Omer se pokusil položit tutéž otázku ještě potřetí, tentokrát pantomimicky.

„Elektrárenská společnost,“ dal mu Herzl odpověď, kterou znal i bez toho.

„To vidím,“ řekl Omer. „Ale co tu dělají?“

„Myslím, že konečně zapojujou osadu do rozvodné sítě. Už bylo načase, nemám pravdu?“

„Ale…“ Omer Levkovič nemohl a ani nechtěl prozradit, že tahle osada už zanedlouho žádnou elektřinu potřebovat nebude, a zrovna Herzl Weizmann nebyl tím pravým, kdo by měl být s touto pravdou konfrontován. „…ale kde se tu najednou vzali? Kdo jim dal…“

„Heleďte se,“ pokrčil rameny Herzl, „vím jen to, co vím.“

„A co víte?“ zeptal se Omer.

„Že mi zavolal Natan Eliezer a poprosil mě, abych sem dneska ráno přijel a pomohl tady klukům z elektrárenský společnosti natáhnout dráty.“

Omer se vydal stranou a přitom vyťukával číslo na mobilním telefonu. Kolem nákladního auta se mezitím srotil hlouček lidí, z něhož zaznívaly pochvalné výkřiky. „To se zrovna hodí, na Purim!“ zajásala Neta Hirschsonová se srolovanými papíry v podpaží. „Když Židům zazářilo světlo naděje a radosti! Ale to mi řekněte, proč vlastně sem Bezek nezavede pevnou linku? Signál Cellcomu je tu slabej, pořád naskakuje ten pitomej palestinskej Paltel, nemluvě o tom, co člověk provolá přes mobil peněz…“

Velitel praporu, brigádní velitel, velitel divize i náčelník středoizraelského velitelství se tvářili překvapeně. Ministr obrany nevěděl. Jeho pomocník Malka měl dojem, že zaslechl něco o zapojení kterési menší osady do rozvodné sítě, ale nebyl si jistý. Šéf tajné služby Šin Bet netušil, o čem je řeč. Další kolečko telefonátů nakonec vyjevilo Omerovi pravděpodobný sled událostí: náměstek ministra turistiky Uriel Cur zatlačil plnou vahou svého vlivu na ministra energetiky, svého stranického kolegu, s nímž chodíval do téže synagogy v jedné jeruzalémské čtvrti, a současně spolužáka z dob vysokoškolských studií, který se měl zrovna toho rána setkat s ministrem veřejné infrastruktury v jiné obdobné záležitosti, a náměstek ho přesvědčil, aby vydal dočasné povolení napojit na rozvodnou síť Maale Chermeš I její nedávno vzniklou odnož, osadu Maale Chermeš III, která právě přišla o svůj generátor.

„A to všichni tihle lidé vědí, že do dvou dnů bude ta ilegální osada pryč?“ zeptal se Omer brigádního velitele.

„Jistě,“ odtušil brigádní velitel. „Ale v nejbližších dnech se má znovu ochladit. Nechtěli je nechat bez proudu. Není možné vystavit izraelské spoluobčany napospas rozmarům přírody. Jsme přece všichni lidi, ne? A natáhnout tam elektrické vedení z Maale Chermeš I je snazší než sehnat nový generátor. Na generátor nejsou peníze. A získat v dnešní době povolení na generátor, při zmrazení výstavby osad – nemáte představu, jak je to obtížné. Navíc takhle osadníci spíš poleví v ostražitosti. Nenapadne je, že by dva dny po zavedení elektřiny do osady mohlo dojít k evakuaci. Je to tak?“

„A vědí o tom ostatní ministři? A náčelník středoizraelského velitelství?“ zkusil to přece jen Omer.

„Jistě, všichni jsou do toho zasvěcení. Tedy ti, co mají být…“

Omer zaklapl telefon a ohlédl se k hloučku osadníků. Joni vedle něj řekl: „Teď si vzpomněli, že jim sem zavedou elektřinu? To se snad pos-“ Neta Hirschsonová došla k vývěsní tabuli na dětském hřišti.

Omer ji sledoval s přimhouřenýma očima. „Pojď, Joni. Mrkneme se, co tahle tam dělá.“

Vedle demoličního výměru, který dosud držel na svém místě, tentokrát se ho nikdo nepokusil strhnout, pověsila Neta velký plakát. Povšimla si, že Omer a Joni stojí za ní a dívají se jí přes rameno, ale dělala, že o nich neví. Pak poprosila Joniho, aby jí plakát v jednom rohu přidržel, než ho upevní připínáčkem.

„Adlojáda? Co to je?“ divil se voják. Neta předstírala, že otázku neslyší, ale Joni četl plakát dál. „Vida! To bude můj poslední den tady. Vy mi chystáte večírek na rozloučenou?“

Neta se dál věnovala připínáčkům a neodpovídala, ale pak se rozhodla bojkot přerušit a obrátila se na Joniho. „No jasně, přijď taky, bude maškarní. Můžeš se převlíknout za člověka.“ A potom se otočila k Omerovi: „A vy se můžete převlíknout za izraelskýho vojáka, co chrání svoje spoluobčany před Arabama, místo aby je vyháněl z jejich domovů, co? Že vám není hanba! Tenhle týden je šabat Zachor, připomínáme si, co učinil Amálek izraelitům. A jakou nenávist chová Amálek k celému Izraeli.“

Omer přelétl očima oznámení a ušklíbl se. „To pořádáte slavnost tady venku na hřišti? Teď, uprostřed zimy? Vy jste se snad zbláznili. Nevíte, že se blíží studená fronta?“

„To se podívejme, kdo mi tu vykládá, že jsem se zbláznila. Jo, jo, nebojte, slyšela jsem. A nemám strach. Zahřeje nás oheň planoucí v našich srdcích. Přijďte taky, bude se vám to líbit, chystají se různá překvapení, bude zábava. Jen se přijďte poveselit s bratry Židy, co by ne?“

Netě se podařilo získat na slavnost menší obnos od Natana Eliava a od Otniela. Zaúkolovala Žeňu Freudovou, aby napekla Hamanovy uši a postarala se o další občerstvení, zavolala do jeruzalémské agentury zajišťující velké svatební hostiny a oslavy bar micva a objednala dýdžeje, sehnala vůz a řidiče, který ji odveze do Jeruzaléma, aby tam mohla nakoupit ceny za nejlepší purimovou masku a řehtačky na čtení svitku Ester. Pak se konečně věnovala zábavnímu programu: nejdřív zavolala Coco, která se umístila na druhém místě v soutěži Eurovize 1975, kde reprezentovala Francii, a později se vrátila k židovské víře svých předků, odstěhovala se do Izraele, usadila se v osadě Maale Chermeš I a příležitostně vystupovala jako country zpěvačka se svým americkým sousedem, zdatným hráčem na bendžo. Jenže Coco onemocněla rakovinou, Bůh jí buď milostiv, momentálně podstupovala léčbu v nemocnici Hadasa a ke koncertování se vrátí, dá-li Bůh, nejdříve za pár měsíců, a tak Neta domluvila vystoupení kapely Osadníci, která vystupovala na svatbách a jejíž kapelník Netě Hirschsonové slíbil, že „to parádně rozjedou“ a dají jim slevu, „když už slaví Maale Chermeš III ty narozeniny“.

Omer hleděl na plakát se směsicí ohromení a uznání. „Adlojáda!“ hlásal plakát. „Pojďme oslavit události časů královny Ester a pít, dokud nebudeme tak opilí, že nerozeznáme Hamana od Mordechaje! Velká purimová slavnost s maskami! Pět let od založení Maale Chermeš III! Přijďte se společnými silami postavit zlovolnému Hamanovi a ukázat, že se nebojíme žádného světského výnosu! Židům vzejde světlo a radost v zemi zaslíbené! Soutěž o nejlepší masku! O zábavu se postará kapela Osadníci!“ Omer přenesl pohled o pár centimetrů doleva k demoličnímu výměru. Stejné datum, 28. 2. 2010, a rovněž stejné datum náboženského kalendáře, 14. adaru 5770, aby nemohlo dojít k mýlce – jen poselství obou plakátků se poněkud lišila. Totální schizofrenie, pomyslel si. Nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Přijďte, určitě přijďte!“ zmírnila Neta ostrý tón. „Oslavíme zavedení elektřiny do osady a třeba zapijeme i Joniho odchod. A pak taky…“ pyšně si pohladila břicho. Ještě potrvá, než jí naroste, ale celá osada už o jejím těhotenství věděla, všichni se doslechli o tom, že Všemohoucí vyslyšel její modlitby, slyšeli o kdoulové dietě, kterou jí předepsala její akupunkturistka, o doporučení od rebecin, aby si její manžel změnil jméno na Jisrael a ona si přidala prostřední jméno Bracha, které znamená „požehnání“, a o modlitbě, kterou vyslovila nad lahvičkou vody z Jordánu. Neta ještě zadrmolila „jméno Hospodinovo budiž pochváleno“ a vzhlédla k nebi, v čemž ji oba vojáci instinktivně následovali. Pak si Neta přetáhla přes hlavu kapuci a odešla.

Svátek

Přes noc se na pahorek položily mrazíky a ráno se mezi hroudami hlíny, na zemědělském nářadí, kaktusech, převrácených šlapacích autíčkách a na předních sklech aut třpytila tisícerými drobounkými odlesky jinovatka. Den otevřel oči, široce si zívl a potrvá ještě několik hodin, než se jako had vysvlékne z té zimy. Neta Hirschsonová si po ranním zvracení do záchodové mísy nakrájela hrušku, po malých doušcích vypila sklenici jablečného moštu, a než se vypravila ven, stačila si ještě pár stehy upravit svůj kostým na purimovou maškarádu a zanechat rozezlený komentář v levičácky naladěné debatě pod článkem na internetu. Její manžel Jean-Marc připomněl purimový zázrak během požehnání nad jídlem, do kterého na začátek připojil poděkování „za všechny ty zázraky“, a pak se hladově vrhl na snídani sestávající z vajec a topinek, na závěr spořádal ještě jeden croissant s máslem a marmeládou a dorazil se kukuřičnými lupínky s mlékem.

„Myslela jsem, že na záchvaty žravosti bych teď měla trpět spíš já,“ poznamenala Neta.

„Od toho včerejšího půstu mám pořád hlad,“ bránil se Jean-Marc.

Synagoga byla plná lidí a vládla tu sváteční nálada. Chilik se ujal role kantora, přednesl děkovné požehnání modlitby Amida, navázal recitací „Za dnů Mordechaje a Ester“, pak přešel ke čtení ze svitku Tóry, které začínalo slovy „Tu přitáhl Amálek“, a nakonec zarecitoval požehnání nad čtením svitku Ester, „Ty, který jsi učinil zázraky našim otcům“ a „Ty, jenž jsi nám dopřál dožít se tohoto dne“, a nakonec byl přečten svitek Ester, nad hlavami věřících se hrčivě zatočily řehtačky a vypráskaly Hamana i jeho deset synů, rty se pohybovaly ve společném rytmu a těla namačkaná jedno na druhé ohřívala mrazivý vzduch, který sem pronikal zvenčí. Nakonec shromáždění věřících zarecitovalo závěrečné požehnání nad četbou svátečního svitku a synagogou zahlaholil radostný zpěv hymnu Jákobova růže.

Otniel si cosi tajného šeptal s Chilikem u východu ze synagogy. V posledních dnech zavládlo ze strany armády neobvyklé ticho. Vždy ostražitého Otniela to znepokojovalo, zatímco pro bytostného optimistu Chilika to bylo dobré znamení. „O Purimu se neodváží nic udělat, rozhodně ne takhle bez varování,“ ujišťoval ho.

„Podívej se na to datum,“ ukázal Otniel na demoliční výměr přilepený ke zdi synagogy. Jako datum definitivní evakuace osady tu byl výslovně uveden čtrnáctý den měsíce adaru, den svátku Purim. „To je dneska. A to ticho po pěšině se mi nechce zdát. Včera jsem se zkoušel dovolat Giorovi, popřát mu veselé svátky a nenápadně oťukat, co se chystá. Doteď se mi neozval. To je u něj divný.“

„Hele, to by si nedovolili,“ prohlásil rezolutně Chilik. „Prostě si nevšimli, že to připadá na Purim, protože jsou idioti, nebylo by to poprvý. A i kdyby si něco chtěli zkusit, tak je přece Purim, den zázraků a zrušených verdiktů.“

„Já ti nevím,“ promnul si Otniel Asis levou rukou vousy a pravou položil na rameno dospívajícího chlapce, který měl na sobě tričko pacifistického hnutí Šalom achšav, na hlavě nasazenou gumovou paruku, na nose lennonky s kovovými obroučkami, k uchu připnutou matčinu náušnici s klipsnou a bafal z indiánské dýmky, kterou svíral mezi zuby v koutku úst. Jeho syn Jakir v přestrojení za levicového aktivistu. V ruce držel jídelní lístek telavivské kavárny, který mu přivezl Moran. V nabídce jídel byly i nekošer pokrmy z krevet a mořských plodů. Děti i dospělí se zajímali, jestli si můžou jídelní lístek prohlédnout, listovali jím s pobaveným nadšením, nevěřícně kroutili hlavami. „Gabrielův srub zbourali, ani nemrkli,“ připomněl Chilikovi Otniel. „Tenkrát jsi přece taky tvrdil, že by si nic takovýho nedovolili, pamatuješ?“ Otniel byl zásadně toho názoru, že nelze spoléhat na status quo ani na zdravý rozum, protože obojí už v minulosti selhalo.

„To bylo něco jinýho. Tam šlo o chráněnou oblast čili to bylo v režii Správy národních rezervací. A krom toho, copak by nám dva dny před evakuací zavedli elektřinu? Jaký by to mělo smysl?“ namítl Chilik. Otniela to nepřesvědčilo. „Povídám ti, že na nás něco ušili.“ Znal státní aparát už dost dlouho na to, aby věděl, že úřadům nelze důvěřovat, člověk se nesmí nechat uchlácholit a polevit v ostražitosti.

Ale pak mu v hlavě začal klíčit nápad. Vzpomněl si na neobvyklý případ, k němuž došlo před pár lety v Samaří. Koutkem oka spatřil Roniho v kudrnaté paruce a kulatých plastových brýlích a zamířil k němu. Bez dlouhých úvodů mu hned svěřil svůj plán. Roni se zasmál, jako by právě slyšel veselý purimový žertík, krom toho byl v rozjařené náladě, poněvadž už měl trochu upito. Otniel prohlásil, že to myslí vážně. Roni si přihnul piva a přemýšlel. Otnielův nápad zněl bláznivě, ale tohle mohla být vítaná příležitost. Dnes je tady poslední den a rád by se se všemi rozloučil v dobrém, tak proč ne i s Músou Ibráhímem? Přece jen měli za sebou pár měsíců spolupráce a sdílených nadějí a rozvinulo se mezi nimi cosi jako přátelství, dá-li se to tak nazvat. Pravda, ze společného byznysu sešlo a jemu zbyly jen oči pro pláč, připadal si podvedený a zrazený, ale nakonec vem to čert, máme Purim, tak co? „Ale nechci tam jít sám,“ řekl Otnielovi.

„Co tvůj bratr?“ navrhl Otniel.

„Nepřipadá v úvahu,“ prohlásil Roni.

Otniel se zamyslel a pak spatřil odpověď přímo před nosem. „Tak vezmi s sebou tady tohohle mladého zapáleného levičáka. To bude ideální!“ A položil ruku na rameno svého syna Jakira.

„Ty tam chceš poslat svýho kluka?“ pozvedl Roni v údivu své harrypotterovské obočí. „To se o něj nebojíš?“

„Všude kolem je to samej voják. Nic se vám nemůže stát. Ale stejně si pro jistotu vezměte s sebou tohle.“ Otniel si vyhrnul cíp košile a odhalil pistoli Desert Eagle VII zastrčenou za kalhoty.

* * *

Rozdílnost mezi přístupem Otnielovým a Chilikovým odrážela rozporuplné pocity, v nichž se zmítal víceméně každý obyvatel osady na pahorku: na jedné straně strach z moci, zaslepenosti, patolízalství či snad zákeřnosti ministra obrany a jeho armády, a na straně druhé víra ve správnost vlastního počínání a spoléhání se na Všemohoucího, že nás v tento svatý den po všech těch půstech, kajícných modlitbách, hymnických zpěvech Avinu malkejnu a Anenu a včerejších charitativních zásilkách darů potřebným zachrání z rukou nenávistníků. A tak pokaždé když se od vjezdu do osady ozval rámus motoru, obrátily se tím směrem desítky párů očí, které plné obav čekaly, až se vozidlo objeví v dohledu a spolu s ním i zvěst, kterou s sebou přiváží.

Jako první přijel se svou dodávkou Herzl Weizmann a neprodleně začal se dvěma pomocníky vyklízet dětské hřiště a chystat ho na nadcházející slavnost: postavili pódium, smontovali stojany na reflektory a na zvukovou techniku, natáhli elektrické kabely, na dobu oslavy odmontovali tu část vybavení dětského hřiště, kterou šlo rozebrat a složit, a jeho středem natáhli dlouhou plachtu oddělující mužskou a ženskou část.

Následovalo nákladní auto vezoucí čtyři rychlonohé dojné kozy, nový přírůstek Otnielovy farmy. Kvůli všem starostem skoro zapomněl, že je dnes mají přivézt, a teď tu najednou byly v celé své kráse, pár desítek kilogramů živé váhy se zacuchanou srstí a vemeny plnými lahodného mléka. A nejen to, protože z kabiny nákladního auta vystoupila překrásná holandská dívka v dřevácích a zářivé blonďaté paruce, se silně nalíčenou tváří, s dlouhými nalepenými řasami a v evropských šatech jako pro panenky. Oči potřebovaly chvíli, aby si přivykly a zaostřily, a mozku taky pár okamžiků trvalo, než si propojil povědomé rysy s připomínkou, že dnes je vlastně Purim, a pak teprve mu to docvaklo – Gitit!

Jonimu při pohledu na oslňující krásu holandské dívky a její hladkou kůži vynechalo pár úderů srdce a současně ho svíralo rostoucí znepokojení. Jednotky rychlého nasazení se tu měly objevit už ráno, Omer nebral telefon, tady se zatím všichni ve slavnostní náladě promenovali v maškarních převlecích a jemu, navzdory zimní vojenské kombinéze, ušance a dvojité vrstvě tílek a podvlékaček, pronikal chlad až do morku kostí. Zdálky se blížilo další burácení motoru, Joni pozvedl zrak a z výšin svých stosedmašedesáti centimetrů sledoval příjezd dodávky jeruzalémské firmy poskytující ozvučení slavností a večírků, z dodávky vystoupili zaměstnanci firmy a jali se spěšně vykládat bedny, rozestavovat reproduktory a pódiové osvětlení a zapojovat elektřinu a ozvučení. Poté dorazili Osadníci, čtyři muzikanti ze sousední osady v různobarevných, avšak navzájem sladěných háčkovaných kipách, levných oblecích a v kravatách s černobílým motivem klavírních kláves, jaké frčely v osmdesátých letech, udělali rychlou zvukovou zkoušku na pódiu a pak sešli dolů, aby si dali něco k pití.

Z reproduktorů umístěných v rozích dětského hřiště začala vyhrávat reprodukovaná hudba, nejprve rozverná písnička Když tu přijde, když tu přijde měsíc adar a pak další šlágry z jakési purimové kompilace. Na obloze se kupila stříbřitá mračna. Omer konečně vzal Jonimu telefon a vysvětlil mu, jak se věci momentálně mají. Čeká se na konečný signál k zahájení akce. V generálním štábu svolali narychlo poradu, kde se o tom vedla diskuse – evakuovat, nebo neevakuovat osadu o náboženském svátku, poslat tam helikoptéru, anebo neposlat. Jako by tu operaci neplánovali do posledního detailu týdny předem. Jako by nevěděli, že ten den připadne na svátek, a jako by tímhle datem nevypršela platnost rozsudku Nejvyššího soudu státu Izrael. Omer ujistil Joniho, že může být bez obav. „To si pište, že jsem bez obav,“ usmál se Joni lehounce drkotajícími zuby. „Zítra se loučím s vojnou, akce neakce.“

„Jaká akce?“ zeptal se Joniho obrovitý tučňák. Byla to Šaulit Rivlinová, která vstoupila do armádního karavanu v doprovodu Pipi Dlouhé punčochy s oranžovými copy a pihatými tvářemi, své dcery Amalie, aby vojákovi nabídla košík pestrobarevných purimových pamlsků.

„Ale nic, mají teď v akci skvělou stereo soupravu, chtěl jsem si ji pořídit jako dárek k ukončení vojny.“ Váhavý úsměv odhalil jeho bělostný chrup.

„Jak to, že nemáš masku?“ zeptala se káravě Amalie a Joni odpověděl: „No… Počkej, za chvíli se přestrojím.“

„A za co půjdeš?“ nedala se odbýt dívenka.

„Amalie, to je přece tajemství!“ napomenul ji tučňák a otvorem pro oči z kožešinové pokrývky hlavy na vojáka mrkl. Nechaly tam košík s cukrovinkami a ruku v ruce se vzdálily k dětskému hřišti, odkud teď zněla dětská purimová písnička Kašpárku můj maličký.

Hřiště se pomaličku zaplňovalo lidmi. Na stole v rohu hřiště stála vedle misek s tyčinkami a slanými krekry řada lahví vína a piva, neboť jak praví v Talmudu amorejský učenec Raba, o Purimu je povinností každého člověka se opít ad-lo-jada, tedy tolik, že nepozná rozdíl mezi počestným Mordechajem a zlotřilým Hamanem.

Na pódium nastoupili Osadníci, vzali nástroje a své vystoupení zahájili písní Jákobova růže. Jedenáctiletý Chananjáš Asis se s vydatnou pomocí spousty kartonu a staniolu proměnil ve špičatou vesmírnou raketu. Ke svému nemalému rozčarování měl zanedlouho se svou maskou dosáhnout pouhého třetího místa v soutěži. Naopak sněžný muž v podání pětiletého Boaze Jisraeliho, zahaleného v prostěradle se dvěma otvory pro oči a s přišitými pruhy vaty, bude se čtvrtým místem plně spokojen. Gabriel Nechuštan tu byl za basketbalistu Kareema Abdula Jabbara, ve sportovních podkolenkách a botaskách, zelených teplákách, s čelenkou proti potu, nátepníky na zápěstích a v podpaží s píchlým basketbalovým míčem, který patříval Šimimu Gottliebovi. Dětem, které se ho ptaly, za koho jde, odpovídal Roni „za Harryho Pottera“ a Eleazar Freud v černém obleku a s černým plnovousem představoval Theodora Herzla – ještě ve dveřích si myslel, že půjde za krále Davida, ale nesehnal vhodné žezlo ani ryšavý plnovous. Jean-Marc Hirschson se přestrojil za důstojníka izraelské armády – vytáhl ze skříně svou záložnickou uniformu a na prsa si připnul bohatou sbírku odznáčků s odřeným lakem, které patřily válečným veteránům, a lišek a orlů na stříbrném pozadí značících příslušnost k elitním bojovým jednotkám.

Ozval se hukot motoru dalšího auta a všichni se otočili tím směrem. Ale bylo to jen staré subaru Nira Rivlina. „Bůh je tak dobrý!“ zašeptala Neta Hirschsonová pokaždé, když se ukázalo, že to nejsou ti nenávidění žoldáci – jenže tentokrát neseděl za volantem vozu Nir Rivlin, nýbrž svalnatý Rambo s tváří posetou krvácejícími šrámy, v cárech šatů a s plastovým samopalem, opásaný náboji. Ozbrojenou posilou mu byli dva tříletí hošíci: Nefeš Freud, který šel za policistu, a kovboj Šuv-El Asis vybavený pistolkou na kapsle, který si do pusy s namalovaným knírem cpal dětské křupky. Do této skupiny by se dal zahrnout i Josh převlečený za arabského teroristu, s palestinským šátkem zakrývajícím většinu jeho rusých vlasů a s obrovitým plastovým knírem přilepeným k hornímu rtu. Kapela Osadníci na pódiu zatím přešla k rozjuchané chabadnické písni a poté k taneční verzi dětské písničky Já jsem Purim, veselý svátek.

Gabi-Kareem-Abdul-Jabbar napjatě zpovzdálí pozoroval setkání Nira-Ramba s tučňákem-Šaulit. Připadal si jako puberťák, který na školní diskotéce sleduje z koutku každý krok dívky, do které je zamilovaný, a nervózně čeká, až začnou hrát ploužák. Co to se mnou je, ptal se v duchu sám sebe. Když prošel tučňák kolem něj anebo na něj vrhl pohled, v němž to zajiskřilo úsměvem, roztřásla se mu kolena.

Ráchel Asisová šla za Sněhurku a Otniel s rebelskou kadeří spuštěnou do tváře, černým kloboukem, který by klidně mohl být rabínský, a v červeném saku se třpytkami představoval Michaela Jacksona. Kromě jejich dcery, holandské dívky, a synů – levicového aktivisty, stříbřité vesmírné rakety a kovboje – měli ještě v rodině čtrnáctiletou archeoložku v khaki oblečení a s lupou, dceru Dvoru, a konečně červenou papričku, navlečenou do speciálního, na míru ušitého gumového kostýmu křiklavě červené barvy, který získal šestileté Emuně druhé místo v soutěži o nejzdařilejší masku.

Joni našel hnědobílou pruhovanou mikinu, ze zamčené skříňky vytáhl pravá pouta, nasadil si je na jedno zápěstí – a byl z něj vězeň. Jehu se převlékl za královnu Ester, se silně nalíčenými tvářemi a tlustými dlouhými pejzy kolem uší místo copánků, zatímco jeho kůň Killer měl na hlavě posazenou červenou zimní čapku Santa Klause, zakoupenou v nedalekém Betlémě. Žeňa Freudová se přestrojila za pokladní v supermarketu, natáhla si bílý plášť, na nos nasadila veliké brýle, vlasy si načesala do staromódního drdolu a na každého se obracela větou: „Slevovou kartičku máte?“ Chilik, Nechama a Šneur Jisraeliovi se společně převlékli za trojici nevěst. Miminka Zevulun Rivlin a Jemima-Meara Jisraeliová dostali maličkaté sluneční brýle na nos a dětské kytary na hraní a byli prohlášeni za rockovou kapelu. Neta Hirschsonová si z domova přinesla vlastní kosmetickou soupravu, aby pomohla dětem s líčením, a pak vystoupila na pódium a celou akci uvedla – uvítala všechny účastníky, utrousila pár nelichotivých poznámek na adresu politických představitelů, poděkovala všem, kdo jí s přípravou oslav pomáhali, a přítomné vyzvala, aby se pustili do jídla a pití. Sama byla převlečená za oranžovou tygřici v huňatém kožíšku a s ostrými drápky.

První místo v soutěži masek získala tříletá Tchelet Rivlinová, přestrojená za kukuřičný klas, jejíž róbu tvořily splývavé řady zrníček, které jedno po druhém trpělivě dlouhé týdny přišívala její maminka Šaulit – světle žluté kukuřičné šaty, vytvořené ze skutečné kukuřice. Nápad vzešel od Tchelet a na kostýmu pracovaly společně, včetně pokrývky hlavy z teplé plsti, ušité ve správných rozměrech a v patřičném tvaru, s otvory pro oči, nos, ústa a uši. Zkrátka dokonalost sama, jak prohlásila Neta Hirschsonová při předávání hlavní ceny, jíž byla Tóra, balíček purimových pamlsků a cukrovinek a dva lístky na ústřední Adlojádu, která se konala téhož večera v Mezinárodním kongresovém centru v Jeruzalémě a kde měli vystoupit dvě chasidské rockové hvězdy, Avraham Fried a Mordechaj Ben David.

Příjezd Omerova džípu naopak unikl všem. Slavnost už byla v plném proudu, předávání cen pro nejlepší masky skončilo a oficiální projevy také, na pódium se vrátila kapela a hudba z reproduktorů vyřvávala na plné pecky. Po straně se vršily další a další dopité lahve, obloha potemněla mračny a lezavý mráz byl skoro zapomenut v hřejivé páře stoupající z těl, která se kupila ve dvou velkých shlucích, na straně žen a na straně mužů. Roni-Harry-Potter vykládal svému bratrovi Gabimu-Kareemovi-Abdulu-Jabbarovi, že se rozhodl z osady odejít, ale Kareemovi víc leželo na srdci, aby pogratuloval Šaulit-tučňákovi k úspěchu její dcerky v soutěži masek, tučňačice poděkovala a pak mu pošeptala, že Nir-Rambo vezme Tchelet-kukuřici dnes večer do Jeruzaléma na koncert v kongresovém centru, nechce se tedy Kareem-Abdul-Jabbar večer u ní zastavit? Poblíž prostěradla oddělujícího mužskou a ženskou část se Jehu-královna-Ester na čemsi potichu domlouval s Joshem-arabským-teroristou, Joni-vězeň upíral dlouhé pohledy ke Gitit-vnadné-holandské-dívce pod zamračeným dohledem Otniela-Michaela-Jacksona a Eleazar-Theodor-Herzl se v ústraní bavil s Jean-Markem-armádním-důstojníkem, pogratuloval mu k tomu, že přivedl svou ženu Netu-tygřici do jiného stavu, a vzal do náruče Nefeše-policistu, který se usedavě rozplakal. Slzy svíraly také hrdlo Chananjáše-Asise-stříbřité-rakety, který si byl do té doby jistý, že získá první místo, a utěšovala ho Ráchel-Sněhurka. Purim, jak má být. A pak se objevili vojáci.

Střelba

Na oblohu se zavěsil vrtulník. Oči vzhlédly k němu, pak shlédly k armádnímu džípu modelu David kapitána Omera Levkoviče a nakonec si vyměnily pohledy plné obav. Otniel vyhledal Roniho a zavelel: „Teď je ta pravá chvíle. Můžete vyrazit.“ Harry Potter vrhl otupělý pohled na Michaela Jacksona, co to po něm chce, v rukou bůhvíkolikátá lahev piva. A pak si vzpomněl: „Jo ahá! No jasně! A myslel jsi to vážně, nebyl to nějakej žertík?“

„Nebyl,“ odpověděl Otniel.

„No ne, protože je Purim a jeden nikdy neví…“

„Myslím to zcela vážně,“ prohlásil Otniel.

Roni našel Jakira v tričku s nápisem Šalom achšav a řekl mu: „Jdeme.“

Jakir, který už měl taky v sobě pár skleniček, odpověděl: „Jalla, jde se na věc.“

Otniel dodal: „A když jsme u toho Alláha, vezměte s sebou i tady toho Araba.“ Ukázal vedle sebe na mladíka se zahalenou tváří a palestinským šátkem na hlavě.

„Joshe?“ zeptal se Jakir.

Trojice vyrazila na cestu.

Za Omerovým vojenským džípem následovaly terénní vozy typu Hummer. Za nimi obrněné transportéry. A buldozery D-9. Hřmotná, těžkopádná kolona. Ozvučení od jeruzalémské agentury pro pořádání pódiových večírků dunělo nástroji Osadníků, v jejichž podání se tradiční purimová píseň trochu nečekaně přelila do skladby populární rockové kapely Mashina.

Michael Jackson se podivil, co to má znamenat. A nevěsta ve svatebních šatech mužným hlasem konstatovala, že to snad není pravda. Tygřice zakřičela, že tohle je policejní stát. A Sněhurka zvolala: „Takhle o svátku? To se nestydíte?“ Michael Jackson vytáhl telefon a zavolal svému příteli, náčelníkovi středoizraelského štábu. Ale nikdo to nebral. Osadníci právě zpívali šlágr „Odjel chlapec do Palestiny na dvouhrbém velbloudu“. Rambo prohlásil: „To je ale blázinec,“ jen nebylo jasné, jestli z něj mluví opilecká rozjařenost, anebo znepokojení nad vývojem událostí, Kareem Abdul Jabbar hledal svého tučňáka, vězeň byl povolán, aby se ihned hlásil u svého velitele, ale taky už měl upito, sakra práce, tohle je jeho poslední den na vojně, snad může trochu slavit? Psi štěkali, kolona se zastavila a vojáci a policisté ze speciálních pořádkových sil s neproniknutelným výrazem ve tváři vyskákali ven z vozidel.

K arabské vesnici se zatím blížil Harry Potter, zrzavý Arab a levicový aktivista, který nesl v rukou košík s pečlivě vyrovnanými cukrovinkami: nechyběl celofánový sáček s gumovými medvídky, směs čtyř druhů ořechů, čokoládové kokosky od Ženi Freudové a další drobné pochutiny pro obyvatele vesnice. Jakir a Josh si potichu povídali o jakémsi novém technologickém výstřelku a Roni šel pár kroků před nimi, mlčky kouřil a přemýšlel o učitelce Rině a o její mateřské školce, kde trávil své telavivské noci. Jeho pohled upoutal pouštní skřivan, který poletoval nad holými vrcholky pahorků – má snad namířeno do teplejších krajin? –, a přitom si vzpomněl na svůj poslední rozhovor s Músou. Zavolal Ronimu, že nějaký žhář podpálil jeho olivový háj a část stromů lehla popelem, Roni měl pocit, že ho Músá podezřívá a že si ho chce proklepnout, ale zastihl ho v Tel Avivu. Roni Músovi slíbil, že zkusí zjistit víc. A opravdu to zkusil, jenže narazil na hradbu mlčení, která mu připomněla kibuc – zdálo se, že všichni vědí, kdo za tím stojí, ale chraňbůh, aby se to dozvěděl kdokoli zvenčí. A Roni se počítal k lidem zvenčí. Dokonce i u Gabiho měl tenhle pocit: nech to spát, nestrkej nos, kam nemáš, tohle je naše věc, to si vyřídíme sami mezi sebou. Roniho by zajímalo, jestli jeho bratr patří k nejužšímu kruhu osadníků a kolik toho vlastně ví. Odhodil nedopalek cigarety na změklou zem a sám pro sebe se trpce pousmál. Není hloupý. Rok tady žil, poznal, kdo jsou hlavní protagonisté. Nebylo těžké si domyslet, kdo z osady asi tak může odvádět tuhle špinavou práci, ať už jedná na vlastní pěst, nebo s posvěcením celé komunity. Ten mlčenlivý hoch v sedle koně jménem Killer. Jehu.

Ale Roni si dovodil jen část pravdy – protože Jehu tam tenkrát nebyl sám.

Ve vesnici Harmíš probíhal právě obyčejný, trochu ospalý zimní den, rušený jen hlasitou hudbou doléhající sem od Židů. Kterási žena vyhlédla z okna kuchyně, spatřila blížící se podivnou trojici a zavolala bratra, který vyhlédl z okna kuchyně a zavolal kamarádovi, a tak se během pár minut navzdory chladnému počasí shromáždila venku skupinka vesničanů, jejichž zájem ta nenadálá návštěva vzbudila, a ti všichni teď hleděli se směsicí zvědavosti, údivu, lehkého pobavení a podrážděnosti na trojici Židů, nebo snad dva Židy a jednoho Araba, kteří jim kráčeli v ústrety.

Na dětském hřišti nesoucím jméno mecenáše Sheldona Mamelsteina v Maale Chermeš III kdosi zvolal: „Páni, podívejte se, co si na nás přinesli!“ Na mysli měl policisty s výstrojí na rozhánění demonstrací – v helmách, s obušky a průhlednými plastovými štíty. Vojáci a policisté, poslušni rozkazů, stanuli před srocením roztodivné směsice postav v maškarních kostýmech. Nefeš Freud v policejní uniformě zatahal otce za rukáv a zeptal se: „Tati, kdo jsou tady ti pánové, co jdou taky za policajty?“ Kapitán Omer vystoupil na pódium a požádal o mikrofon. Teprve tehdy přestala kapela Osadníci hrát další purimový šlágr ve valčíkovém rytmu.

Rozhostilo se ticho, Omer si odkašlal a řekl: „Prosím o pozornost… Dobrý večer všem. Nerad ruším uprostřed purimových oslav, ale vláda státu Izrael rozhodla, že tato ilegální osada musí být neprodleně vyklizena. Demoliční výměry jsou zde rozvěšeny už deset dní, měli jste tedy dostatek času opustit své domovy pokojně a bez potyček. Dnes ráno jsme dostali rozkaz přijet a být nápomocni každému, kdo se dosud nevystěhoval. Žádám všechny, aby spolupracovali s pořádkovými silami a pomohli nám v klidu a důstojně dokončit evakuaci. Pokud spolupracovat odmítnete, přikročíme k nezbytným opatřením. Upozorňuju vás na to už teď, abyste pak neřekli, že jsem vás nevaroval. Jsme silnější, jsme dobře připravení a tuto operaci dovedeme do zdárného konce. Děkuji.“

Ticho trvalo ještě pár vteřin. A pak začaly padat výkřiky. Plivance. Lidé se rozutíkali do všech stran. Prostěradlo oddělující muže od žen bylo strženo a lidé pobíhající všemi směry po něm šlapali. Vyděšené telefonáty. Slzy. A co to má znamenat. A proč zrovna teď. A taková bezohlednost. A taková hnusná provokace. A proč jste si zasedli zrovna na nás, když Arabové staví bez povolení v jednom kuse, jako by se nechumelilo.

Vrtulník zůstával viset na obloze, sledoval situaci. První buldozer se ztěžka, pomalu sunul osadou po mírném svahu dolů, minul dětské hřiště a zamířil k prvnímu karavanu, který se namanul po pravé straně. „Počkat, počkat, pánové! To si nemůžeme nejdřív promluvit?“ Chilik Jisraeli, s růží na tvářích a řasenkou na očích, se konečně vzpamatoval a došlo mu, co se tady děje. Klopýtavě se rozběhl na vysokých podpatcích, zamotaný do svatebních šatů nevěsty a s pugétem v ruce, aby zastavil obrovitý buldozer. Ale buldozer si ho nevšímal. Neta-tygřice a Ráchel-Sněhurka si dlaní zakryly ústa otevřená zděšením a ohromeně hleděly na buldozer D-9, jehož radlice se zabořila do střechy karavanu a se strašlivým, hřmotným rámusem, který rval uši a trhal srdce, ji prorazila.

„Co to má znamenat???“ zaječela tygřice, zděšená do morku kostí. „Odmítněte uposlechnout rozkazy! Zločinci!“ Jehu-královna-Ester na hřbetě koně Killera-Santy-Clause se pokusil o obchvatný manévr, ale buldozer dál nerušeně pokračoval ve svém díle. Kapitán Omer stál s rukama složenýma na prsou a mlčky pozoroval dění.

„To nemáte srdce? Jste Haman!“ vřeštěla na něj žena zpoza své masky. Ne, odpověděl jí v duchu, nemám srdce. Neslituju se nad vámi. Na okamžik se jeho pohled střetl s pohledem řidiče v kabině buldozeru a Omer mu gestem pokynul, ať pokračuje. A buldozer pokračoval ve své práci, až zdemoloval karavan i se vším, co bylo uvnitř. Znělo to jako hlasitý řev raněného slona.

Vězeň popadl holandskou dívku za ruku, silou ji vlekl pryč a ona ho povolně následovala, kolena se jí podlamovala slabostí a hlava se jí točila. Její otec se zoufale snažil dovolat náčelníkovi středoizraelského velitelství, který akci řídil z vrtulníku na obloze, a matka se soustředila na neustálý oční kontakt s jejími mladšími sourozenci. A tak se nechala vést vězněm. Došli až ke strážní věži, vězeň začal stoupat po schodech, držel ji za ruku a ona ho následovala. Nahoře na věži se vězeň otočil, přivinul si ji k sobě, políbil ji na rty a zašeptal: „Myslel jsem, že se bez tebe zblázním, zblázním, zblázním, zblázním.“ Neodpověděla, jen opětovala jeho polibek a útlým prstem mu nakreslila na šíji čáru. Vztáhl dlaň k jejímu kyprému holandskému poprsí. Ztuhla, ale nezastavila ho, nedokázala to. Připadala si jako ve snách. Byla rituálně čistá – ráno ještě na internátu se ponořila do mikve, poté co zkontrolovala, že její prádlo nešpiní stopy menstruační krve. Jen tak, bez zjevného důvodu sestoupila do mikve, alespoň v tu chvíli to nepovažovala za nic podstatného. Dole pod nimi se ozývaly výkřiky, rámus, motory řvaly, laminát a sklo se tříštilo, granáty se slzným plynem vybuchovaly, ale ona byla nádherná holandská dívka plných tvarů, unesená vězněm na vysokou věž. Tiskl svou malou hlavu hustě porostlou černými kučerami mezi její ňadra, rozepnul jí podprsenku a ztěžka vzdychal: „Zblázním se bez tebe, zblázním, zblázním, zblázním,“ a ona ho nezastavila, nezastavila ho.

Hloučku vesničanů, kteří tam stáli a čekali, až budou moct uvítat trojici návštěvníků, si jako první všiml Jakir Asis a hned na to upozornil ostatní. Roni se pokusil naznačit mírumilovný účel návštěvy zdvižením paže do vzduchu a přátelským zamáváním, úsměvem a nakonec i zdvižením druhé paže. Ale když vesničané pod kudrnatou parukou a za výstředními plastovými brýlemi poznali Roniho, vedle něj ještě dalšího Žida přestrojeného za Araba a pak třetího, který také vypadal nějak podivně, začalo to mezi nimi vřít. „Hele, to je Roni,“ ozval se kdosi. „Co si ten sráč o sobě myslí, že si sem takhle přijde? A ještě s sebou vezme dalšího, co se přestrojil za muslima na pouti do Mekky? To si snad dělá srandu.“

Roni Kupper nebyl mezi obyvateli arabské vesnice populární od onoho osudného žhářského útoku na olivové háje. Okamžitě upadl do podezření, protože měl jasný motiv, neúspěšný pokus obchodovat s olivovým olejem. Vyšetřování protidiverzního útvaru Šin Bet skončilo jedinou obchůzkou spálených olivových hájů a krátkým výslechem Músy Ibráhíma a obyvatelé Harmíše neměli důvod podezírat kohokoli jiného. Ano, Músá mu zavolal a zastihl Roniho v Tel Avivu. Jenže co když je to jen alibi? Co když tam odjel jen proto, aby ze sebe setřásl podezření? Co když za sebe poslal někoho jiného, komu zaplatil, aby udělal špinavou práci za něj? Vždyť všichni věděli, jak špatně to nese a že se utápí v depresích.

„Židy tady nepotřebujeme,“ řekl Nimr. Stejně jako mnozí další ve vesnici ani on Ronimu to jeho alibi nezbaštil. Chtěl na útok osadníků reagovat odvetou. Jeho otec Músá, který stál vedle něj, byl toho názoru, že lepší bude nejprve si Roniho vyslechnout, s čím přichází. Vždyť Roni mu sám už dřív slíbil, že zkusí vypátrat, kdo ty olivovníky zapálil. Co když právě přináší odpověď?

„Nechceme tu Židy, co se převlíkaj za muslimy na svatý pouti,“ křikl nějaký výrostek a vrhl kamenem, který opsal dlouhou balistickou křivku, přistál metr za Joshem a při jeho dopadu sebou všichni tři členové izraelské delegace úlekem trhli.

„Klid!“ zavelel Roni, vůdce mírového poselstva. „Nic se neděje. Za chvíli pochopí, že přicházíme s přátelskými úmysly. Jakmile mě poznají, uklidní se. Ukaž jim ty purimové cukrovinky, ukaž jim je pořádně, ať je vidí!“ Zamával rukama. „Múso! Múso!“ zavolal. „To jsem já, Roni! Neházejte kame-“ V tu chvíli přistál dva metry nalevo od nich další kámen. „Ne! Mír! Salam!“

„Mám vytáhnout pistoli?“ zeptal se Jakir. Srdce mu tlouklo jako splašené.

„V žádným případě, zbláznil ses?“ vykřikl Roni. Ale Josh sebral kámen a hodil ho po nich zpátky.

„Vy svině, chcípáte!“ zakřičel jejich směrem. „Taháte do prdele, Arabáci! A pak se divíte, že s vámi vyjebáme my.“

„Joshi, uklidni se. To je jen nějaký nedorozumění, neházej…“ Kolem nich dopadla sprška kamení v odpověď na kámen vržený Joshem a ozvaly se výkřiky, ve kterých Roni rozpoznal arabská slova pro „Táhněte pryč“ a „Židi“. Josh zvedl další kámen a vší silou jím mrštil před sebe. Náhlý poryv větru k nim zanesl zvuk dělové rány, útržek písně Když zavane mrazivý severák a také několik – co to může být? Zbloudilých vloček sněhu?

Jehu mi podává pilu. Polejvá všechno benzínem. Takto se má státi muži tomu. Bože můj, chlape, ty nám teda chystáš zkoušky. Chceš vidět, co vydržíme. Seslal jsi na mě vojáky, aby zbořili dům, co jsem postavil vlastníma rukama. Tumáte, vy hajzlové. My vám ukážeme, s kým máte tu čest. Cítím vůni dřeva, voní stejně jako to, co jsem si z něj postavil srub, než přišli tamti a celý mi to tam rozmlátili… Zavírám oči a řežu pilou. Patří vám to. Jehu se sklání a škrtá plynovým zapalovačem. Josh šel rozbít pár autům přední skla a propíchat jim pneumatiky. Nir hlídkoval, jestli nikdo nejde. Jehu nás dal potají dohromady, sešli jsme se na troskách srubu. Otniel nás tam viděl a určitě věděl, na čem se domlouváme. Takhle to má být a takhle se to stane. Tumáte, vy proradný Arabáši, člověk za váma přijde v dobrým úmyslu a vy mu vrazíte kudlu do zad. Roni vám dal peníze – moje peníze – a vy jste ho vochcali. Všechno jste podupali a zahodili, moje peníze, Roniho, moji cestu do Umaně. Taková sprosťárna, šmejdi zatracený. A pak ještě přijdou a zbořej mi dům? Řežu a řežu se zavřenýma očima, tlačím na pilu. Hořící keř. Jsi svatý a svaté je Tvé jméno. Dotýkám se zpocenýho zátylku, promáčený košile, pilin. Na nás si nikdo nepřijde. Nám nikdo srát na hlavu nebude. Protože nás sis vyvolil a nás jsi vyvýšil. Sahám si na tvář a vdechuju pach spáleniny z hořících stromů.

Kámen, který Josh hodil, zasáhl chlapce na okraji hloučku vesničanů a temné hučení, které se odtamtud ozvalo, nevěstilo nic dobrého. Z domů okolo vyšli další mladíci, vyzbrojení tyčemi. Šutry teď létaly všemi směry. Roni se v údivu ohlédl k osadě na pahorku, odkud sem doléhalo nezřetelné kovové skřípění a občasné exploze. „Doprdele,“ zaklel a sklonil se. Z předání daru, košíku purimových cukrovinek, už nebude nic. „Pojďme se vrátit, než jim úplně rupne v bedně. Joshi, přestaň házet ty kameny!“

Hluk v osadě na pahorku byl tak mohutný, že nikdo nezaznamenal, jaké drama se právě odehrává v blízkosti vesnice Harmíš. Dokonce ani Otniel, který ještě před pár minutami sledoval trojici postav scházet po cestě dolů, byl nyní plně zaměstnán křičením na Omera a na buldozery, tedy ne že by ho kdokoli slyšel. Tentokrát nikdo na radlici buldozeru nevyskočil – Neta Hirschsonová stála opodál zlomená v pase v záchvatu strašlivé nevolnosti, Roni byl vyslán splnit úkol v nepřátelském týle a Músá zůstal dole ve vesnici. Bejlin a Líza vztekle štěkali na vojáky.

Pipi Dlouhá punčocha utíkala jedním směrem, vesmírná raketa druhým a sněžný muž třetím, důstojník izraelské armády se chtěl postavit na odpor, ale přišlo mu hloupé pustit se do křížku s pravými vojáky téže armády a Theodor Herzl jen vrtěl hlavou nad ztraceným snem o židovské národní domovině, rocková kapela složená ze sotva lezoucích batolat spustila sborovou symfonii pláče a opilý Rambo se nedokázal rozhodnout, jestli má raději vyrazit na pomoc vlastní rodině, anebo bránit vojákům vlastním tělem v bourání osady, a tak se mezitím spokojil s kompromisním východiskem, postával u stolů s vínem, dál upíjel z plastových kelímků a pokyvoval hlavou v rytmu rapové písně, kterou se dýdžej rozhodl kdovíproč zařadit. Zafoukal studený vítr, tygřice vstala z pokleku, do kterého ji srazila nevolnost, a zakřičela ochraptělým hlasem: „Ne! Ne! Ne!!! Že vám není hanba! Vy srabi, jste čirý zlo!“ Kareem se zeptal tučňáka, jestli je v pořádku, vězeň myslel, že se zblázní, zblázní, zblázní, a olizoval ňadra holandské dívky na věži a Rambo se zničehonic posadil, hrábl do strun kytary a vydrnkal pár smutných akordů. Vystřelen byl další granát se slzným plynem, vyděsil malé a zadusil hrdla velkých, buldozer dokončil bourání prvního karavanu, srovnal jeho zbytky se zemí, odhrabal nepořádek a chystal se popojet k následujícímu objektu, pomalu se sunul po svých pásech, následován davem lidí. Kukuřičný klas Tchelet Rivlinová uraženě plakala u dětského hřiště, protože rodiče se jí někam ztratili a svitek Tóry, který vyhrála, jí upadl na zem, balíček purimových cukrovinek se rozsypal a nikdo se nezajímal o vítězku soutěžního klání o nejzdařilejší masku.

Strážní věž se otřásla. Snad za to mohl buldozer, který zachvíval zemí okolo, anebo ji zasáhl zbloudilý kámen, každopádně to ale stačilo, aby se holandská dívka probrala ze snění. Ne, tohle nejde. Rozhodně ne s vojákem armády, která vyhání osadníky z jejich domovů, a tím spíš ne ve chvíli, kdy tato armáda zrovna boří židovské domy. Odstrčila vězňovu malou kudrnatou hlavu, zapnula si podprsenku a knoflíčky na blůze a sestoupila z věže, zatímco na svých bradavkách ještě cítila jeho malý hbitý jazyk, vlhkost jeho slin, vzrušení zaplavující celé její tělo, ale to všechno uzamkla do tajné komory, která zůstane zavřená ještě dlouhý čas, a bez jediného ohlédnutí definitivně ukončila příběh jedné lásky, ještě než spadla opona.

Kukuřice Tchelet našla konečně maminku a tatínka. Její maličké dlaně se hřály v jejich rukou a Tchelet se usmála nahoru k nebesům. Na její krásnou tvářičku dopadaly drobné měkké vločky.

Vesničané z Harmíše, rozpálení vzteky doběla, vykročili sebevědomě směrem k nezvaným hostům. Exploze a kouř stoupající z vrcholu pahorku, na němž stála židovská osada, jim zvěstovaly, že se něco děje, a když se něco děje, znamenalo to vždy, že si to Arabové odskáčou, a to i v případě, že si to Židi odskáčou jako první. Přiblížili se k trojici vetřelců. Kdosi vedle Nimra vypálil salvu světlic k zastrašení nepřátel. Sám Nimr vytáhl pistoli a párkrát vystřelil do vzduchu. Proč je sakra jeden z nich nastrojený jako k pouti do Mekky? A proč má ten druhý gumovou pleš a Roni kudrnatou paruku a plastové brýle bez skel? Dělají si z nás legraci? Jsou ožralí?

Ano, opilí skutečně byli. Nohy se jim pletly a podlamovala se jim kolena, když se obrátili na útěk. Měli pořádně nahnáno. Jakir plakal strachy a bezmocným hněvem na otce. Roni se už nepokoušel vesničany přesvědčit, že přichází s mírumilovnými úmysly. Josh dál házel za sebe kameny a chrlil nadávky. Utíkali směrem k osadě. Když Jakir uslyšel střelbu a exploze, zahodil košík purimových cukrovinek, vytáhl pistoli značky Desert Eagle, odjistil kohoutek a vystřelil do vzduchu. Ohlušující rána vylekala Roniho, který sebou trhl a zařval: „Co to děláš, ty pitomče?“ Pronásledovatelé se rozprchli do všech stran, jako se rozkutálely kokosky napečené Žeňou Freudovou z roztrženého sáčku, ale pak se vzpamatovali a dali se opět se znásobenou kuráží do pronásledování. Z Roniho pot jen lil, ale nějak ho nenapadlo sundat si paruku a brýle. Josh byl pod palestinským šátkem také celý splavený a totéž platilo pro Jakira s jeho atributy mladého levičáka – když člověk utíká a jde mu o život, na takové věci nemyslí. Jakir znovu vystřelil do vzduchu a výstřel opět jejich pronásledovatele na pár vteřin vylekal, ale pak se ozvala střelba a exploze také z jejich strany.

„Dost, už nestřílej,“ zasupěl Roni ochraptělým hlasem a lapal po dechu, „už jsme skoro tam,“ a Josh se otočil a hodil hrst kamení. Arabové se semkli, v žilách jim proudil adrenalin a vléval jim novou sílu. Kde se vzaly, tu se vzaly pneumatiky a kdosi je zapálil, vyvalil se z nich černý kouř a zaplnil studený vzduch čpavým pachem. Josh křikl: „Střílej do hlavy!“ a Roni zařval: „Zbláznil ses?“ a Jakir zvedl revolver, vypálil poslední ránu do vzduchu a se srdcem splašeně tlukoucím si pomyslel: tohle mi nestojí za to, přece se nenechám zabít kvůli takovým blbostem.

A v tu chvíli sníh přestal váhat a začalo opravdu chumelit: z nebe se pomalu, hustě snášely veliké, měkké vločky, krásné jako miniaturní umělecká díla.

Vojáci, policisté a osadníci se otočili na jih tím směrem, odkud k nim doléhala střelba, a spatřili dav rozzuřených Palestinců, který se k nim hnal od Harmíše, a kotouče černého dýmu. „Co to doprdele má znamenat?“ zamumlal si pro sebe Omer Levkovič, a zrovna v tom okamžiku vjel buldozer do sloupu elektrického vedení, načež hudba okamžitě utichla, osvětlení pohaslo, ozvalo se zasršení a z elektrických přístrojů odskakovaly spršky jiskřiček, zazněly výkřiky zděšení a polekané volání, lidé se rozběhli do všech stran, křičeli, plakali, a jen sníh se dál zvolna potichu snášel k zemi jako blankytně modré roucho Mordechajovo.

Konec

Sněhová přikrývka spočívala na osadě Maale Chermeš III plné tři dny, všechno pod sebou schovala, konejšila a tišila. Krajinu obestřelo zamrzlé ticho a pomalý klid, pahorky v okolí pomrkávaly svými bělostnými sněhovými čepicemi a mírně zvlněné panoráma pouště na vzdáleném obzoru dokreslovalo náladu svou okrovou barvou, světlejší než obvykle, která se odrážela na obloze, až zbělela sama obloha a oslnila i slunce, když konečně ochable vysvitlo s hlavou pokorně skloněnou v gestu poražence.

A do toho ticha zaznívalo jen pokojné zvonění kladívka, klepajícího v pravidelném rytmu, ťuk-ťuk-ťuk: Gabiho srub povstával z mrtvých. A také výskot dětí, které se na Mamelsteinově hřišti koulovaly a klouzaly na igelitových pytlích po svahu pahorku.

Roni Kupper strávil první noc po purimové slavnosti v karavanu svobodných mládenců Joshe a Jehua, který sloužil jako dočasný příbytek také Gabimu. Hlavu měl plnou vzrušených událostí posledních dnů, city a myšlenky v něm jen vířily a znovu se vracely k telefonickým rozhovorům s Rinou, k bleskové návštěvě Tel Avivu, ke karavanu, který mu byl v posledních měsících domovem, ale teď z něj zbyly jen třísky, k mírovému poselstvu do Harmíše, které skončilo fiaskem a strhla se kolem něj taková mela – nakonec ale, jak dodatečně Roni pochopil, splnilo přesně ten účel, který Otniel od počátku zamýšlel.

I přes všechen ten adrenalin a vír myšlenek běžících mu hlavou usnul okamžitě, jen co složil hlavu na matraci, ráno se probudil do bílého ticha a užasl nad tou jiskřivou nádherou. Zavolala mu Rina a zasněžené dny strávili v jednom dlouhém rozhovoru spřízněných duší, a jakmile sníh na silnici roztál, okamžitě odjel do Tel Avivu. Když se setkali, nemotorně se objali a políbili se váhavě na tvář. U oběda dál rozvíjeli nápad, že by si mohli otevřít noční klub a bar s názvem Školka po zavíračce, který by fungoval v Rinině mateřské škole v ulici Krále Šalamouna. Rina několikrát zdůraznila – jako by se snažila přesvědčit sebe samu –, že vztah mezi nimi je čistě pracovní. Zoufale potřebovala peníze, protože město jí přiškrtilo rozpočet a dětí je pořád méně, ale náklady neklesají, takže zabředla do spirály dluhů, ovšem zavřít školku nechce, tu práci má ráda, dělá ji dobře a nic jiného neumí. Roni si byl jistý, že Školka po zavíračce bude pecka. Hosti se jen pohrnou, největší atrakcí bude zařízení interiéru, které není jen dekorace, ale patří tam. Lidi mají rádi autentičnost. V rohu otevře malý bar a dohlédne na to, aby do rána bylo místo vždycky čisté, žádné vajgly a fleky od piva, pěkně vyvětráno a uklizeno. Dokonce věřil, že se mu s pomocí kontaktů z minulosti podaří získat aspoň polooficiální povolení od městského úřadu. Cítil, jak mu konečky prstů brní vzrušením, protože tohle chtěl. Bylo to přesně něco pro něj. Samozřejmě, ujišťoval Rinu, že vztah mezi nimi zůstane jen pracovní, to se rozumí. Ale při rozloučení se dlouze zadívali jeden druhému do očí a nějakou chvíli se objímali, a když se pak Roni toulal ulicemi Tel Avivu, věděl, že za to vzrušení, které právě prožívá, může nejen rozjezd nového podnikání a návrat domů, ale také, a možná především, teplo jejího těla a její hnědé oči.

Při své příští a tentokrát už poslední návštěvě Maale Chermeš III – až sníh sleze, vítr se utiší a on už bude s konečnou platností rozhodnutý usadit se v Tel Avivu – bude mít s sebou malé černé štěňátko, které přivedla na svět i s celým vrhem dalších fenka Rininy nejlepší kamarádky. Roztomilé, tiché štěňátko, maličké a chlupaté, které bude skvělým kamarádem a parťákem jeho bratra, aspoň Roni o tom bude přesvědčený. Dárek na rozloučenou. Gabi přijme dárek s úsměvem. Podrbe štěně pod bradou a honem před něj postaví dvě misky, jednu s vodou a jednu se sýrem cottage, který psisko hned svým drobným drsným jazýčkem vylíže. Amalie a Tchelet z něj budou nadšením bez sebe, pomyslí si Gabi. Bude mu v tu chvíli jasné, že starší bratr mu chtěl opatřit kamaráda, aby se trochu rozptýlil ve své samotě. Budiž, jen ať si to myslí, když mu to dělá dobře. Pokud stále nepochopil, že s Pánem světa nejsem nikdy sám, nepochopí to nikdy. Ale to štěně je opravdu k sežrání. Bude mu u nás dobře. Musí mu vymyslet jméno, probere to s holkami. Gabi Ronimu řekne, že ta jeho Školka po zavíračce je pro něj jako dělaná. Popřeje mu hodně štěstí. A bratr mu odpoví: „A víš, co si zas myslím já? Že pro tebe je jako dělaná tahle chasidská kipa, i s tím srandovním střapcem nahoře. Tentokrát u toho vydržíš, a ten srub, co bude za chvíli zase stát, vydrží taky. To myslím naprosto vážně, brácho.“ Dlouze se obejmou a Gabi se bude cítit lehký, lehounký jako balonek.

Kromě návštěvy mladšího bratra už Roniho nebude v osadě nic držet. Cestou zpátky se ještě pohledem zastaví u olivových hájů Músy Ibráhíma. Co bylo, už je minulost. Pak pohledem zabloudí k pozůstatkům toho, co býval jeho karavan, karavan rodiny Gottliebových, kteří sem sotva nahlédli a málem z toho přišli o rozum, karavan, který se sem jednoho krásného dne dostal nedopatřením a už tu zůstal, byl znárodněn, opuštěn, znovu obydlen a znovu opuštěn a nakonec ho rozdrtily čelisti mechanizovaného vybavení izraelské obranné armády. Měl to prostě špatně napsané ve hvězdách, tenhle karavan. Možná je dobře, že ho stihla tahle rána z milosti.

Mládenec z distribuční elektrárenské společnosti vysvětlí, že došlo ke zkratu. Zřejmě to začalo v jednom z bouraných domů, kde byla spousta zfušované elektrikařiny. Přivolaný elektrikář nestačí vrtět hlavou, kdo jim tady tu elektriku dělal, každopádně to musel být naprostý diletant, protože se mohlo kdykoli komukoli něco stát, ať jsou rádi, že z toho vyvázli ještě dost lacino. Nainstaluje jim nový kontrolní panel, zbrusu novou rozvodnou skříň a na pahorek vtrhne nový třífázový svět: bez výpadků proudu, bez kolísání napětí a nutnosti dvakrát se rozmyslet, jestli člověk zapne kotel, ohřívadlo vody, klimatizaci nebo elektrickou troubu, aby nepřišel o rozdělanou práci na počítači. „Jenom, prosím vás, tomu chlapíkovi, co bydlel v tom zbouraném karavanu, vyřiďte,“ požádá elektrikář Otniela Asise a Chilika Jisraeliho, kteří ho budou doprovázet, „aby si příště dával pozor na odizolované dráty a zflikované rozvody a taky aby nenechával přímotop pořád běžet.“

„Vyřídíme, to víte, že jo, spolehněte se,“ poklepe Otniel elektrikáři na rameno. Ronimu Kupperovi pochopitelně nic nevyřídí, protože Roni už elektřinu na pahorku potřebovat nebude. Pokud vůbec ještě někdy budu s Ronim mluvit, pomyslí si Otniel, pak mu v prvé řadě z celého srdce nadvakrát poděkuju: jednak za ty holé dráty elektrického vedení, za fušersky nataženou elektřinu a věčně zapnutá elektrická kamínka, díky nimž teď mají v osadě zbrusu nové, odborně instalované elektrorozvody, a pak také za naivní výpravu poselstva s košíkem purimových sladkostí do Harmíše, která vylákala Araby z jejich děr a rozpoutala pekelnou bouři nepokojů se vším, co k tomu patří, kamením, zapálenými pneumatikami a střílením do vzduchu, což přimělo zase armádu, aby obrátila všechny své síly od malé ilegální osady k arabské vesnici, takže se evakuace odložila na neurčito s tím, že nový termín bude stanoven „v průběhu příštího týdne“.

Jenže právě v průběhu onoho příštího týdne padne vláda poté, co středové a levicové opoziční strany vyvolají v Knesetu hlasování o nedůvěře kvůli korupčnímu skandálu. Ministr obrany vloží veškerou svou energii do klání o předsednictví strany a na další vnitrostranické boje (v nichž se jako heslo namířené proti němu vynoří opět ono zlidovělé „Fuj!“). A když mu Malka, jeho poradce pro záležitosti osad, podstrčí jen tak mezi řečí k podpisu povolení pro výstavbu asfaltové silnice mezi osadami Maale Chermeš I a III, která má usnadnit pohyb branných sil v oblasti, ministr ho podepíše, aniž se bude namáhat Malky zeptat, o co se vlastně jedná.

Náčelník středoizraelského velitelství Giora bude v příštím kole střídání vysokých armádních funkcí jmenován na významný post v armádní zpravodajské službě a s sebou si na úřad přivede Omera Levkoviče, který na něj v průběhu dramatických událostí udělal nejlepší dojem, povýší ho do hodnosti majora a své dny budou oba napříště trávit v klidné kanceláři uprostřed pečlivě udržované městské čtvrti kdesi uprostřed Izraele, kde kvete mír, společenský konsenzus a poklidný buržoazní život s klimatizovanými automobily a přátelskou pracovní dobou. Také ve Spojených státech se přiblíží volby, všechny průzkumy budou předpovídat prezidentově straně prohru, a až se volební místnosti uzavřou a výsledky skutečně skončí pro prezidentovu stranu porážkou, zachvěje se v Kalifornii půda mohutným zemětřesením, a než se lidé vysoukají z trosek a oklepou ze sebe prach, nikdo si už nevzpomene na osadu Maale Chermeš III ani na reportáž ve Washington Postu, dokonce i šéfredaktor, který se chystal Jeffa McKinleyho vyslat znovu na místo, aby napsal článek o vývoji kauzy „rok poté“, od myšlenky nakonec upustí vzhledem k úsporným opatřením v zahraniční redakci a pokynu shora věnovat se více domácímu zpravodajství. McKinleymu ostatně zanedlouho poté skončí pobyt ve Svaté zemi, kde působil jako zahraniční dopisovatel, a vydá se na cestu do Barmy, kde se zamiluje do tamní vdané ženy, zaplete se do problémů a o místo v deníku Washington Post přijde.

A nikdo už nebude mít čas zabývat se jednou malou bezvýznamnou osadou v Judsku.

Na šestatřicet bronzových mincí z doby protiřímského povstání, nalezených v jeskyni nad říčkou Chermeš, bude sedat prach v depozitáři úřadu pro ochranu archeologických památek, jen dva vzácné stříbrné šekely čeká lepší osud: první z nich bude věnován Izraelskému muzeu a druhý bude vydražen na newyorské aukci za 42 000 dolarů. Otniel si bude rvát vlasy, jak se jen nechal připravit o tolik peněz, chvála Bohu aspoň za to, že si prozíravě nechal pět mincí u sebe. Inu, pochopitelně, jak jinak? Je to přece jen starý lišák, dost protřelý na to, aby věděl, že nikdy nesmí dát z ruky všechny své trumfy. Když šel do jeskyně s Dvorou, ještě předtím, než tam poprvé vzal Dovida, několik mincí očistil a pár z nich, na kterých viděl židovské symboly a nápisy Jeruzalém je svatý, si schoval. Když začalo být zřejmé, že mu Dovid nebude nic platný, rozhodl se Otniel, že mu o zbylých mincích neřekne. Měl štěstí. Příště zatahá za jiné nitky, tentokrát si ovšem bude počínat obezřetněji, a přes své kontakty se dostane k tomu pravému člověku, obchodníkovi se starožitnostmi, který ví, co a jak. Ukáže se, že tři z těch pěti mincí jsou stříbrné šekely z doby Bar Kochbova povstání: dvě z druhého roku povstání a třetí z posledního. Mnohociferná částka, kterou jejich prodejem utrží, přijde Otnielovi právě vhod.

Sněhová kalamita o Purimu totiž způsobí jeho biofarmě značné škody. Mráz zničí celou úrodu chřestu, žampionů, rukoly a třešňových rajčátek. Navíc se dozví od Morana z terénu a od Jakira z internetu, že stoupá poptávka po bioproduktech z kozího mléka. A jako z udělání se zrovna v té době Gabi rozhodne, že už ho nebaví dělat děvečku pro všechno. Požádá Otniela, aby jasně vymezil jeho pozici, plat a odbornou specializaci.

V závěru schůzky, konané několik týdnů po Purimu, na níž se všichni čtyři zúčastnění sejdou u Otniela doma nad čajem a slanými krekry, padne rozhodnutí soustředit se na vybudování kozí farmy a mlékárny a vznikne pětiletý plán hospodaření, jehož jednotlivé fáze budou financovány z prodeje starožitných mincí, s cílem rozšířit chlév tak, aby pojal dvě stě a více koz. Otniel postupně omezí rostlinnou výrobu, prodá zemědělské pozemky nebo je nechá ležet ladem (třebaže část polí bude obdělávat pro vlastní potřebu, bude na nich dál pěstovat rukolu a cherry rajčata pro Ráchel do jejího čerstvého salátu). Gabi bude vyslán na rekvalifikační kurz na kozí a ovčí farmu, od níž Otniel zakoupí další kůzlata. Jakir omezí internetový prodej a Moran začne rozvážet jejich produkty přímo do obchodů, zejména ve středním Izraeli. Gabi dostane na starost zlatý hřeb – modernizaci mlékárny, pořízení nových strojů a vytvoření série prvotřídních produktů z kozího mléka: sýrů čerstvých, měkkých zrajících a polotvrdých vyzrálých, jogurtu, jogurtového labane, sýrů s bylinkami, s kulturami bakterií a s různými druhy plísní. Bude dohlížet na všechny fáze jejich přípravy – od pasterizace a sýření až po balení. Také plat bude mít výrazně vyšší a získá nové zaměstnanecké výhody, lepší pracovní podmínky a příležitost ke zvyšování kvalifikace ve specializovaných kurzech.

Sýrárna Gitit zažije nevídaný rozkvět zásluhou takzvané „hysterie z listerie“, jíž v průběhu následujícího roku propadne celý Izrael: kvůli nejednoznačnému případu spontánního potratu, který mohl, ale nemusel být vyvolán bakterií typu listeria, provedou úředníci ze státní potravinové inspekce plošnou kontrolu ve velkých i malých mlékárnách po celé zemi a mnohde objeví šokující koncentraci této škodlivé bakterie. Z prodejních pultů budou staženy tuny mléčných výrobků, což zpočátku přivede zákazníky k nakupování sýrů z malých soukromých biofarem, dokud jeden z celostátních deníků neuveřejní investigativní reportáž varující před konzumací nepasterizovaných sýrů z biofarem, jež neprošly dostatečně dlouhým zráním, což zmatené zákazníky ještě více poleká a raději se sýrů zřeknou úplně. Do tohoto vakua vklouzne právě Sýrárna Gitit – malá rodinná mlékárna s bioprodukty, která však pracuje s pasterizovaným mlékem, jak se Otniel rozhodl už na samém počátku, než se vynořili všemožní samozvaní experti, kteří začali prohlašovat, že pasterizace hubí všechny kvalitní enzymy a zabíjí chuť. Podobným znalcům, kteří se tváří, že spolkli všechnu moudrost světa, se Otniel vyhýbal obloukem už od svého sporu o malý díl půdy s arogantním vinařem z Maale Chermeš I – sporu, který v konečném důsledku vedl k založení nové osady. Tak či onak vystřelí brzy nato poptávka po produktech Sýrárny Gitit řádově o tisíce procent a sýry Gitit se stanou v Izraeli vyhledávanou značkou, jejíž obliba neklesne ani poté, co „hysterie z listerie“ vyšumí.

Až bude Gabimu v chlévě a mlékárně příliš těsno a zasteskne se mu po otevřené krajině, vyžene stádo koz na pastvu. Dřív ho pást kozy nudilo, teď si ale každou chvilku s nimi vychutná. Bude milovat ten pocit, že nechává za zády materiální svět připoutanosti k věcem a jde k místům, kde vládne čistý duch, bude se cítit lehounký, jako by ho něco nadnášelo, a volný jako pták, nepřipoutaný otrocky k jedinému místu. Možná pocítí volání dálek. Jako Ábel, jako praotec Abrahám, jako král David, jako náš učitel Mojžíš. Na pastvinách, ve společnosti starých přítelkyň koz i sotva narozených kůzlat a ovčáckého psa, který dosud nebude mít jméno – Amalie navrhne „Černoušek“ a Šaulit „Cosby“, ale Gabimu se bude zdát, že to pořád není úplně ono –, zde nalezne klid, bude cítit přítomnost Toho, jenž zůstává stále při něm, a bude s Ním v osamění rozmlouvat, modlit se a zakoušet radost, neboť „v radosti vejde tvá modlitba až k samotnému Králi“. Bude se Gabi radovat neustále, jak nabádá stará chasidská moudrost? Neustále nejspíš ne, protože stesk nemá konce, ale i trápení je velké dobrodiní, vždyť Boží úmysly s námi jsou vždy dobré. Každý den se bude vydávat na toulky po pahorcích, polích a stráních porostlých křovinami, bude odpočívat ve stínu a žvýkat nasládlé cibulky chlupaté pouštní pumpavy, bude milovat svá zvířata a ona budou milovat jeho, a pozdě večer, dá-li Bůh, obejme svou Šaulit, pes beze jména zavětří svým drobným čenichem a pak se jim stočí k nohám s očima zavřenýma, ona mu bude zpívat svým čarokrásným hlasem a svými rusými vlasy ho bude šimrat pod nosem a jemu se bude srdce v hrudi rozpínat láskou do nekonečna.

* * *

A čas všechno odnese, dny budou plynout jeden za druhým a život půjde dál: děti vyrostou, věřící se dál budou scházet ke společným modlitbám a olivovníky z dob římských přežijí, přinejmenším většina z nich, tak jako přežily dlouhá tisíciletí – byly tu dávno předtím, než se tu na svůj kratičký vymezený čas objevili lidé, a budou tu ještě dlouho po nich. Staří Arabové, jejichž oči už všechno viděly, budou dál každý den začínat dvěma lžičkami včelího medu a třemi lžícemi olivového oleje (jen pohříchu příliš jemného a čirého, přizpůsobeného japonským chuťovým buňkám) a vojáci budou dál přicházet a odcházet, stoupat nahoru a sestupovat dolů, střídat se a vracet, ráno se oči otevřou, slunce vyjde nad pouští a večer zapadne za hory a oči se zavřou, a mezi tím vším práce, modlitba, odpočinek a láska.

Nakonec tedy závěrečný výjev, pomíjivá momentka z kteréhosi dne poté, co slezl sníh: zima dosud neskončila, vzduch je chladný a v osadě na pahorku vládne klid, jen pár dětí se projíždí na kole, Bejlin tu a tam znuděně zaštěká a zpovzdálí se ozývá znovu a znovu tentýž monotónní zvuk: ťuk-ťuk-ťuk, buší kladívko v Gabiho ruce, jak zvolna, beze spěchu zatlouká hřebíky do dřevěných prken, přitlouká je k sobě a staví zeď srubu, který tu stával a teď nestojí a opět bude stát. Buší a buší, s nekonečnou trpělivostí, a na pozadí toho bušení se vynořují myšlenky a vyplouvají vzpomínky, vzpomínky na ty, kteří tu byli a už nejsou, na ty, kteří odešli svou cestou, kteří naplnili svou úlohu; myšlenky na jednoho Boha, který je velký a mocný a svatý a vševidoucí a vševědoucí; na malý pahorek uprostřed ničeho a uprostřed všeho, a na něm pár skalisek, trocha bodláčí a hrstka živých duší.

Obsah

O KNIZE

O AUTOROVI

Prolog

Pole

Tři přišli o polednách

…o čtyři roky později

Konvoj

Ceremonie

Prohlídka

Bratři

Noc

Ráno

Demonstrace

Šabat

Zkrat v hlavě

Brouci

Skokanský můstek

Sokol

Čelist

Motýli

Kráva

Orientační cvičení

Vojna

Budoucnost

Horké dny

Vyhláška

Srub

Olej

Karavan

Buldozery

Porod

Vysvětlení

Podezřelý

Pochybnosti

Nepokoje

Gril

Odezva

Článek

Ostrov

Reklamní kampaň

Výlet

Zasedání

Vedro

Nalezenec

Slovo

Řemeslník

Kůlna

Útok

Japonci

Léčka

Duše

Zvracení

Odcházení

Rozhodnutí

Mrchožrouti

Odlet

Přistání

Fond

Bar

Pijáci

Asistent

Překvapení

Analytik

Večeře

Návrat

Peněženka

Věk

Žebřík

Autobus

Světlo

Pád

Návrat k základům

Ježci

Drátěnka

Průtahy

Shledání

Marranos

Udavač

Reakce

Učitelka

Kipa

Těhotenství

Výpadek

Operace

Svátek

Střelba

Konec