Dorothy 
                      Garlock

            

                  Vysnívaná láska

PROLÓG
Len čo sa tí chlapi vynorili z riečnej hmly a zablokovali mu cestu, bolo mu jasné, že je zle. Vtedy mu ani na um nezišlo, že ho nechceli ozbíjať, ale zabiť. Založil si ruky v bok a s úškrnom na tvári čakal. Ani jeden z nich neprehovoril, nepohol sa k nemu…
Bolo od neho nerozumné, že zostal u priateľa až do polnoci, ale príjemne sa mu s ním rozprávalo. Popíjali legálne víno Vine-Glo – keď sa hroznová šťava odložila na šesťdesiat dní do pivnice, zmenila sa na víno s pätnásťpercentným obsahom alkoholu. Ani si neuvedomil, že uplynulo toľko času.
Cez hmlu sa zahľadel na chlapov stojacich zoči-voči: jeden z nich bol vysoký, druhý nízky, územčistý a tretí bol v podstate ešte chlapec. Všetci sa tvárili ako skúsení bitkári. Čiapky mali nasadené nabok a nohy rozkročené, akoby chceli vzbudiť dojem, že sa nemienia ani pohnúť.
Očividne nešlo o náhodné stretnutie. Čakali naňho; čakali, kým nebude v bezpečnej vzdialenosti od priateľovho domu, v oblasti medzi riekou, skladom a lodiarňami.
„Vôbec ma neprekvapuje, že takí zbabelci ako vy musia prísť v trojici,“ provokoval muž mlčanlivých, zlovestných násilníkov.
Nemienil dať najavo, že si nie je taký istý, ako sa toto stretnutie skončí. Vedel, že jedného, možno aj dvoch by zvládol. Ale biť sa naraz s tromi, to nie je len tak. Keď sa naňho vrhnú, toho  tretieho bude musieť odstaviť hneď na začiatku, aby mal vôbec šancu.
„Otravná banda.“ Znechutene pokrútil hlavou. „Sami by ste si proti mne ne trúfli.“
Ani jeden z nich neprehovoril. Nepočul nič, len špľachot rýb v rieke a šum vetra v boroviciach. Vtom k nemu z diaľky doľahol hukot auta a štekot psa. Noc bola čierna ako smola. M i n la nad riekou zastierala nebo aj zem. Hľadel na mlčiacich chlapov a zrazu naňho doľahol pocit čohosi neskutočného. Celé roky to očakával. Neraz sa pobil v bare, lenže teraz nešlo len o obyčajnú bitku – bola to otázka života a smrti. Títo chlapi boli triezvi a chcú ho dostať. Bolo to vidieť na ich postoji.
Pohľadom spočinul na vysokom mužovi uprostred – mal široké plecia a dlhé ramená. Nevidel mu jasne do tváre, ale pochopil, že je v najlepších rokoch a statný ako dub. Toho bude musieť odstaviť prvého.
„Je niekto z vás ochotný postaviť sa mi ako chlap chlapovi?“
Zrazu sa ho zmocnila netrpezlivosť. Vedel, že ak ho nezabijú, dokaličia ho, takže nebude užitočný sebe ani iným. Mohol použiť mosadzný boxer, to bola jeho jediná nádej. Zovrel ho v ruke. Chabá obrana proti trom chlapom, ale nič iné nemal. Hneval sa, že sa nevyzbrojil lepšie.
„Ktorý zbabelec vás sem poslal? Povedzte aspoň to.“
Mladší muž sa zachechtal, ale druhý ho štuchol lakťom a hneď prestal. Stredný muž k nemu ani neobrátil hlavu.
„Na čo čakáte, vy sviniari? Tak už niečo robte, alebo zmiznite z cesty.“
Nič. Stále nevydali ani hláska.
Hrajú sa so mnou, pomyslel si. No čo, tak s tým skoncuje sám.
Sklonil hlavu a vrhol sa na prostredného chlapa. Päsťou s mosadzným boxerom vrazil do tváre nízkemu chlapovi vedľa a počul, ako zvrieskol. Dostal úder do hlavy a druhou rukou mu zovrel prirodzenie, skrúcal ho a ťahal.
Nevnímal bolesť, ale zrazu v ramenách ani v nohách nemal silu. Cítil, ako padá na zem a obklopuje ho čiernota.
„Annabel,“ zašepkal a cítil, že upadá do bezvedomia. Matne si uvedomoval, ako mu čiesi ruky šmátrajú po tele a vo vreckách.
Annalbel. To bola jeho posledná myšlienka predtým, ako ho zdvihli a hodili do búrlivej vody. Silný prúd mútnej Mississippi schytil jeho telo a unášal ho aj s odpadom.
1.KAPITOLA
Henäerson, Missouri 1925
Nevidela dom vo dne, nasťahovali sa doň v noci. Ale vedela, že je vysoko na kopci a ďaleko od civilizácie ako všetky ostatné domy, v ktorých žili za posledných päť rokov.
„Viem, neteší ťa, že sa znova sťahujeme, dievčatko, ale tentoraz sa tu zdržíme trochu dlhšie.“
„To nič, papa. Som len unavená.“
„Boone a Spinner privezú nábytok a pomôžu ti zariadiť dom.“
„Odchádzate?“
„Zajtra na obed sa vrátim.“ Chytil ju okolo pliec. Ustarostené sa jej zahľadel do tváre. „Nebudeš sa tu báť, však?“
„Nie.“ Unavene si vzdychla. „Nebudem sa báť.“
„Boone a Spinner tu zostanú s tebou. Nerob si starosti. Boone bude dávať pozor.“
„Prečo?“ spýtala sa ostro. „Očakávate niekoho?“
„Nie. Nenechával by som ťa tu, keby ti hrozilo čo len malé nebezpečenstvo. Poobzeraj sa po dome a rozmysli si, kde čo chceš postaviť. Boone ti pripraví posteľ.“
O hodinu už Annabel ležala v posteli, prikrývku mala vytiahnutú až po bradu a počúvala, ako chlapi vykladajú nábytok z dvoch nákladných áut. Robili mlčky, len zrazu začula, ako jeden z nich zahrešil: „Dočerta, táto skriňa je ťažká!“
„Tie škatule so zaváraninami a ten nemožný železný sporák boli oveľa ťažšie.“
„Dofrasa! A táto ľadnička je tiež poriadne hebedo!“
Annabel hľadela cez okno na oblohu posiatu hviezdami ‚i v duchu rátala, koľko ráz od matkinej smrti v roku 1920 sa sťahovali. Vedela, že ich k tomu nútili otcove obchody.
Onedlho budem mať dosť peňazí, aby som kúpil slušný dom a aby si mohla žiť ako veľká pani. Vždy som ho chcel kúpiť tvojej matke, ale nikdy sa mi to nepodarilo. No prisahám, že tebe ho kúpim.
Hlavou jej vírili otcove slová.
Nepotrebujem k šťastiu dom, v ktorom budem môcť žiť ako veľká pani. Len by som chcela niekde žiť tak dlho, aby som mala pocit, že tam patrím.
Ako mu to má vysvetliť tak, aby to pochopil? Bol jedným z desiatich detí chudobných rodičov, ktorým ľudia opovržlivo hovorili „írska spodina“. Tvrdá práca ich priviedla do hrobu. Murphy sa rozhodol, že jemu ani jeho dcére sa to nestane. Vedel, že riskuje. Šerifa by nesmierne potešilo, keby ho dostal do rúk.
Annabel mu najmenej sto ráz povedala, že radšej bude žiť v chudobe s ním ako bohatá bez neho. Čo si počne, ak sa mu niečo stane? Jej otec mal odložené nejaké peniaze pre prípad núdze. Nezostal by jej však na tomto svete nikto, iba ak Boone.
Annabel zaspávala s obavami, čo prinesie ďalší deň, tak ako od svojich šestnástich rokov takmer každý večer.
V dennom svetle vyzeral dom lepšie, hoci bolo vidieť, že by sa ho zišlo vymaľovať. Bola to drevená budova so štyrmi veľkými izbami, podkrovím a verandou vpredu aj vzadu. Z prednej verandy Annabel dovidela nielen na kľukatú cestu do Hendersonu, ale v diaľke nad vrcholcami stromov aj na mohutný tok Mississippi. Za maštaľou a kôlňou sa rozkladal hustý les.
Dve nákladné autá, ktoré previezli ich majetok z Ashtonu na sever od Hendersonu, nebolo nikde vidieť. A po Boonovi a Spinnerovi takisto nebolo ani stopy. Kým spala, uložili nábytok na miesto. Kredenc postavili k stene a škatule s riadom, kuchynskými potrebami a jedlom uložili na veľký štvorcový stôl. Tam čakali, kedy všetko roztriedi a poukladá na miesto. Na lavičke pri dverách stálo vedro s čerstvou vodou. Nepochybovala, že otcova posteľ a písací stôl sú už v druhej spálni.
Keď vstávala z postele, počula odbíjať hodiny. Ten známy zvuk ju potešil. Boone ich určite položil tam, kde vždy stáli – na stôl do knižnice. Podľa všetkého nastavil aj správny čas a rozhýbal kyvadlo.
Annabel si vzdychla. Netešilo ju pomyslenie na prácu, čo ju čaká. Obliekla sa a obula si topánky. Keď šla do kuchyne, vzala zo spálne oválne zrkadlo a zavesila ho nad lavicu s vedrom.
Kriticky sa na seba zahľadela. Videla mladú ženu, ktorá na Vianoce oslávila dvadsaťjeden rokov. Tmavohnedé vlnisté vlasy mala pristrihnuté tesne nad plecia a na jednej strane si ich zachytila striebornou sponkou. Zdalo sa jej, že najkrajšie na nej sú veľké zelené oči lemované hustými mihalnicami. Neuvedomovala si, ako sa mužom páči, keď sa jej plné pery rozliahnu do úsmevu.
Už dávno sa zmierila s tým, že nie je krásavica, ale spomínala si, ako jej matka vždy hovorievala, že krása ženy nespočíva v črtách tváre a stavbe tela, ale v ich výraze a postoji.
Vo veľkej kuchyni už stál sporák a rúra bola zavedená do komína. Boone zakúril a v miestnosti sa vznášala vôňa čerstvo pomletej kávy. Dvierka na prázdnej ľadničke boli otvorené. Annabel sa umyla v studenej vode, učesala sa a naliala si do šálky kávu.
„Dobré ráno, dievča.“
Pozrela k zadným dverám. Muž so strniskom na brade bol jediný človek okrem jej otca, ktorému na nej úprimne záležalo. Vedela, že Spinner ju má tiež rád, ale na rozdiel od Boona si necháva svoje city pre seba.
„Dobré ráno, Boone. Už ste raňajkovali?“
„Čosi sme si so Spinnerom dali pod zub. Keby ste niečo potrebovali, budeme v kôlni.“
„Tuším som za maštaľou videla kone.“
„Áno. Kobyla je veľmi krotká.“
„Možno by som si neskôr zajazdila.“
„Prečo nie…“
„Ako ďaleko je to do Hendersonu?“
„Asi sedem kilometrov. Mám vám odtiaľ niečo priniesť?“
„Teraz nie. Neskôr budem potrebovať nejaké potraviny a ľad.“
Za pár hodín dala v kuchyni všetko do poriadku a bola pripravená variť. Chvíľu jej potrvá, kým si zvykne na novú kuchyňu. Bola oveľa väčšia ako tá, ktorú mali v predchádzajúcom dome, kde žili osem mesiacov. Napoludnie sa vrátil otec a za ním nákladné auto naložené senom. Zastal autom pri dome, vystúpil a naznačil šoférovi nákladiaka, aby zamieril k maštali.
Vošiel do kuchyne, poobzeral sa a usmial sa.
„Ty si úžasná, moja. Už si všetko uložila.“
Murphy Lee Donovan bol príťažlivý muž. Ťahalo mu na päťdesiatku, bol o čosi vyšší ako iní chlapi, pevne stavaný a mal hustú tmavú hrivu. Nepohodlie mu neprekážalo. Najradšej na svete mal svoju dcéru Annabel. Bol rád, keď sa mu podarilo prejsť cez rozum úradom. Bola to preňho hra. Niekedy rozmýšľal, či by ho to tak bavilo, aj keby nešlo o veľa peňazí.
„Čie sú to kone, papa?“
„Naše. Priviezol som pre ne seno. Pomôžem ho vyložiť a potom sa vrátim. Šofér sa ponáhľa.“
Otec jej nemusel nič povedať, Annabel dobre vedela, že pod falošným dnom nákladiaka je whisky, čo prišla po rieke z Kanady. Murphy Donovan bol jeden z piatich mužov na rieke, ktorí skladovali ilegálny alkohol, kým ho nerozpredali do barov a krčiem v štátoch Missouri a Illinois.
Annabel bolo jasné, že kone majú len ako zámienku, aby mohli voziť seno, pod ktorým ukryjú náklad alkoholu.
Murphy bol priveľmi rafinovaný, aby skladoval kontraband na farme. Zopár debničiek nechal vždy v maštali. Keby náhodou prišli šerifovi ľudia, dospeli by k záveru, že Murphy je drobný šmelinár, a keď mu ich zabavia, poberú sa svojou cestou. Väčšinu nákladu uloží v jaskyni alebo pivnici s tajným vchodom.
„Tie kone sú skrotené? Dá sa na nich jazdiť?“ spýtala sa Annabel, keď sa otec obrátil na odchod.
„Pokojne si niektorého vyber, srdiečko. Ale vždy jazdi s Boonom, aby si nezablúdila.“ Murphy ešte trochu zaťahoval po írsky.
Annabel často myslela na to, aké nebezpečné obchody robí otec. Murphy dobre vedel, že šmelinárstvo je nezákonné, ale bol úprimne presvedčený, že na tom nie je nič zlé.
„Dievčatko moje, vláda sa nemá čo starať do toho, čo ľudia môžu alebo nemôžu piť. Prohibícia je hlúposť. Nemôže trvať dlho,“ tvrdil vždy. „Ľudia budú piť tak či onak. Vždy lepšie, ak pijú slušný alkohol, než keby sa nalievali domácou pálenkou z  hnilých zemiakov.“
„Ale porušuješ zákon a bojím sa, že ťa chytia.“
„Tým si nelám tú peknú hlávku, dievčatko. Nikomu neubližujem ani nekradnem. Čo je na tom zlé, ak si vďaka mne nejaký chudák uľaví od bolesti pohárikom alkoholu?“
Annabel počúvala tieto argumenty vždy znova a znova, a teraz už o tom radšej nehovorila. Z času na čas si otec vypil n och u z alkoholu, ktorý predával, ale nikdy ho nevidela naozaj opitého. K mužom, ktorí preňho pracovali a chránili ju, bol štedrý. A dcére by dal všetko, čo by si zažiadala. Ona však dbala na to, aby od neho vždy pýtala iba tie najnevyhnutnejšie veci.
Túžila však po čomsi, čo jej nemohol dať. Bola osamelá ‚i rada by mala aspoň pár priateľov. V Ashtone poznala zopár mladých ľudí, ale musela si od nich zachovávať odstup, lebo sa bála, že by sa mohli priveľmi zaujímať o to, čo robí jej otec.
V duchu to považovala za dočasné obdobie. Čakala, že papa dodrží sľub, a keď bude mať dosť peňazí na slušný dom, skoncuje s obchodmi. Čnelo sa jej za časmi, keď ešte žila mama, bývali v Duluthe v štáte Minnesota a otec pracoval na remorkéroch prevážajúcich náklad cez Horné jazero.
Raz ráno, asi týždeň po presťahovaní do domu na kopci, jej Murphy povedal, že ak chce ísť do mesta, nech je do pol hodiny pripravená. O štvrť hodiny už radostne nasadla do auta pristaveného pred vchod.
„Vieš, čo chceš nakúpiť?“
„Samozrejme. Napísala som si zoznam.“
Od juhu mierne fúkalo. Annabel si pridŕžala striešku klobúčika a tešila sa z chladivého vánku.
„Máme susedov,“ zvolala, keď prechádzali popri krivolakej ceste vedúcej k domu v lese.
„Tých radšej nechci poznať,“ odvetil ostro Murphy. „Keď som kupoval dom, hovorili mi, že tu nikto nebýva.“
„Prečo by som ich nemala chcieť poznať? Bolo by milé zblížiť sa so susedmi.“
„Je to spodina,“ vyhlásil dôrazne a Annabel vedela, že viac sa nemá vypytovať.
Henderson bolo malebné starobylé mestečko na brehu Mississippi s ulicami dláždenými mačacími hlavami so záhradkami ohradenými bielymi latkovými plotmi. Nad mestom sa dovysoka týčila biela kostolná veža. Murphy zaparkoval pred obchodom s rozličným tovarom. Annabel vošla dnu a on zamieril k holičovi. Muž za pultom ju privítal priateľským úsmevom.
„Dobré ráno, madam.“
„Dobré ráno. Mám zoznam vecí, čo by som potrebovala.“ Položila na pult popísaný papier. „Neviete, kde by som kúpila gramofónové ihly a husľové struny?“
„Ihly dostanete u mňa a struny by mohol mať Arnold Potter v drogérii. Je dirigentom našej miestnej kapely a možno sa uňho nejaké nájdu.“
„Ďakujem.“
„Vy hráte na husliach?“
„Len pre vlastné potešenie.“
„Arnold vás určite začne lanáriť.“ Obchodník sa tak rozosmial, až sa mu pod zásterou natriasalo veľké brucho. „Ten žije hudbe.“
„Aj ja mám hudbu rada.“
„Ale… ehm,  nepočul som, že by sa do mesta niekto nasťahoval.“
„Otec kúpil Millerovu farmu sedem kilometrov odtiaľto.“
„Aha… Millerovu farmu. Hmmm… Tam nie je veľa pôdy na obrábanie.“ Muž vystrel pravicu. „Luther Hogg.“
„Annabel Donovanová.“ Podala mu ruku. „Teší ma, že vás poznávam, pán Hogg. Dopíšte na môj zoznam balíček gramofónových ihiel. Teraz idem za pánom Potterom kvôli tým ihlám a hneď sa vrátim.“
Arnold Potter bol bielovlasý muž s bielymi fúzmi. Aj jeho zaujímala neznáma mladá žena. Keď mu Annabel vysvetlila, že sa nasťahovali na farmu, spýtala sa, či nemá husľové struny. Pánu Potterovi sa zaiskrilo v belasých očiach a hneď sa zoširoka rozhovoril o svojej kapele. S úľubou sa zahľadel na štíhle dievča v modrých šatách a klobúčiku s malou strieškou.
„Veľmi rád by som si vás vypočul, moja milá.“
„Nikdy som nehrala v kapele. Hrať ma naučila matka a venujem sa tejto záľube iba pre vlastné potešenie.“
„V nedeľu popoludní máme koncert v mestskom parku,“ oznámil jej a vzal od nej peniaze za struny. Potom dodal: „Nepotrebujete kolofóniu?“
„Nie, ďakujem. Mám dosť.“
„Budem sa tešiť, ak prídete na koncert,“ povedal na rozlúčku.
Annabel sa vrátila do obchodu s rozličným tovarom. Pán Hogg práve vyložil na pult poslednú položku z jej zoznamu a teraz rátal.
„Mal Arnold tie struny?“ spýtal sa.
„Mal. Ďakujem, že ste ma za ním poslali.“
Pan Hogg sa zachechtal. „Stavím sa, že vás lanáril.“
„Áno, pane.“ Usmiala sa. „Obšírne mi porozprával o svojej kapele.“
Zvonec na sieťových dverách zazvonil a dnu vošiel Murphy. Zbadal Annabel a pristúpil k pultu.
„Dostala si všetko, čo si potrebovala?“ starostlivo vyslovoval slová, aby si obchodník nevšimol jeho írsky prízvuk.
Annabel prikývla. „Papa, zoznámte sa s pánom Hoggom, ľane, toto je môj otec Murphy Donovan.“
„Zdravím.“ Keď si chlapi podali ruky, Murphy sa obrátil na Annabel.
„Pozri sa, moja, či nechceš niektorú z tých látok. Ja si zatiaľ podiškurujem s pánom Hoggom.“
Annabel prešla na druhú stranu obchodu a prezerala si baly látok. Našla modro-biely kanafas, z ktorého by mohla ušiť závesy na kuchynské dvere a okná.
Kým si obzerala látku, všimla si, že jej otec pristúpil bližšie k pánu Hoggovi a ticho sa s ním zhovára. Zostala stáť pri stole s galantériou, aby mali čas porozprávať sa, potom vzala do ruky špulku nití. Keď sa priblížila k mužom, Murphy odstúpil.
   „Našla si niečo?“
„Látku na závesy. Koľko stojí, pán Hogg?“
„Dvanásť a pol centa za meter, slečinka. Je mimoriadne kvalitná. Tamto sú látky po päť centov za meter, ale neručím za to, že farby nevyblednú.“
„Budem potrebovať štyri metre. To je pol dolára. Pozriem sa na niečo lacnejšie…“
Murphy jej vzal bal z ruky. „Chce toto.“
„Ale, papa…“
„Nijaké ale, dievčatko.“
Pán Hogg odmeral látku na metri vyznačenom na pulte.
„Trochu vám pridám, slečna Donovanová.“
„Ďakujem.“
„Idem toto naložiť a polom prídem zaplatiť.“ Murphy vzal škatuľu a odniesol ju k autu.
Cestou domov oznámil dcére, že popoludní odchádza na týždeň preč.
„Boone tu zostáva,“ povedal, keď sa k nemu obrátila.
„Boone nie je vy, papa.“
„Dúfam, že toto je posledný rok, moja. Potom si možno kúpime dom v St. Louis.“ Keď na to Annabel nič nepovedala, pokračoval: „V meste budeš môcť žiť ako dáma – chodiť do divadla či na večierky, kde sa zoznámiš s nejakým lekárom alebo právnikom…“ Annabel sa rozosmiala.
„Dobre viete, že by mi celkom stačilo, keby som žila v mestečku ako Henderson. Večierky ani páni doktori, to nie je nič pre mňa.“
„Myslíš, že pre nich nie si dosť dobrá?“ zatiahol podráždene. „Tvoja matka pochádzala z dobrej rodiny…“
„Upokoj sa. Tak som to nemyslela. Chcela som tým len naznačiť, že takýto spoločenský život ma nezaujíma. Stačilo mi, keď som škole videla, ako si dievčatá lovia manželov. To ja nikdy robiť nebudem.“
„Chcem, aby si mala domov a manžela.“
„Netúžim vydať sa za doktora.“ Po kilometri sa znova ozval. „Nebudem tu vždy, dievčatko moje.“
„Trápi ma, že tie vaše obchody sú také nebezpečné.“
„Už dlho nebudú.“
Prešli popri ceste vedúcej k najbližším susedom. Na šnúre viselo oblečenie, po tráve pobehovali sliepky. Na rohu domu sídla žena v zástere a pozorovala ich.
„Rozmýšľam, že ťa ubytujem niekde v penzióne.“
„Papa, zabúdate, že som dospelá žena. Keby ste ma aj ubytovali v penzióne, nezostala by som tam. Chcem byť pri vás.“
Kým auto nezastalo pred zadným vchodom, nepovedali viac ani slovo.
„Prv ako vynesiem nákupy, porozprávam sa s Boonom.“
Po obede Murphy vyniesol kufrík do auta, zamieril k mašlali, tam sa dlhšie rozprával s Boonom a potom sa vrátil na miesto, kde naňho čakala Annabel.
„Boone alebo Spinner tu zostanú. Keby dačo, máš pištoľ.“
„Nič sa mi nestane, nebojte sa.“
Murphy vytiahol kľuku a naštartoval auto. Potom si sadol za volant a chytil jej ruku.
„Zbohom, papa. Dávajte si na seba pozor.“
Annabel prešla okolo domu a dívala sa za autom, kým nezmizlo z dohľadu. Zrazu na ňu ťaživo doľahla samota. Vyšla na prednú verandu a usadila sa na hojdačke. Vždy keď odišiel, bála sa, že sa viac nevráti.
Najprv začula štrngot postroja, až potom sa zozadu vynoril voz, ťahaný dvoma silnými mulicami. Na kozlíku sedel Spinnei. Bol to vysoký chudý muž s tvárou poľovníckeho psa, a aj mal takú povahu – bol milý a tichý, kým ho niečo nerozrušilo.
Spoza domu vyšiel Boone, zastal s rukami v bok a pozoroval, ako voz ide cestou, ktorou pred chvíľou odišlo auto. Potom si vyložil čižmu na okraj verandy.
„Boone, budeme tu dosť dlho na to, aby som obrobila záhradku?“
„Mali by sme byť. Zrýľujem vám to tu?“
„Pôvodní majitelia mali záhradku na južnej strane domu. A rada by som tu chovala nejaké sliepky.“
„To nie je problém. Priveziem sliepky.“
„Nemáme ohradu. Určite by ich zožrala líška.“
„Ani to nie je problém. Pri kôlni natiahnem drôtený plot.“
Annabel odhadovala, že Boone má len o pár rokov menej ako jej otec. Okrem toho bol asi o tri centimetre nižší, mal čierne vlasy, strnisko a čierne oči. Za celé tie roky ho iba raz videla oholeného.
„Papa mi povedal, že keby som niečo chcela, stačí povedať vám. Tak teda…“ Usmiala sa naňho. „Chcem kravu… a pár prasiatok.“ Oči sa jej smiali.
„Môžete sa usmievať, koľko chcete, prasce vám nezoženiem. Zato kravu, tú možno…“
„Lepšie by mi tu bolo, keby som mala sliepky a kravu. Ale keby sme sa znova sťahovali, bolo by mi za nimi smutno.“
„Istotne pre vás nie je ľahké stále meniť bývanie.“
„Bola by som rada, keby to už papa nechal.“
„Rozmýšľa o tom.“
„To mi hovorí vždy, keď sa ho na to spýtam.“
„Tak sa ho pýtajte ďalej. Možno to nakoniec urobí.“
„Boone, viete niečo o tých ľuďoch, čo bývajú tu o kus ďalej?“
„Čo o nich chcete vedieť?“
„Papa hovorí, že je to spodina a vraj by nebolo dobré, keby som sa s nimi zoznámila.“
„Asi má pravdu. V horách majú pálenicu.“
„A kto tam vlastne býva? Na dvore som videla stáť nejakú ženu.“
„Žijú tam traja bratia. Neviem, či tá žena je ich sestra alebo manželka niektorého z nich.“
„Bola by som rada, keby som sa zblížila so susedmi.“
Boone vyšiel na verandu, ruky si založil na hrudi a oprel sa o zárubňu.
„Videl som, že nás pozorujú. Keby sem človek šiel v noci, určite by naňho strieľali.“ Vystrel sa a prešiel k okraju verandy. „Mal by som trochu pohnúť kostrou. Robota čaká.“
„V meste som kúpila sušené broskyne. Urobím broskyňový koláč. Potrebujeme sa trochu potešiť.“ Annabel zoskočila z hojdačky.
Boone zaburácal smiechom a v tmavých očiach sa mu zračil obdiv. „Neviem si predstaviť nič lepšie než zakončiť deň broskyňovým koláčom.“
Boone bol príjemný spoločník a pri večeri ju zabával. A kým umývala riad, rozprával jej zážitky z čias, keď bol drevorubačom v Michigane. Keď bola kuchyňa znova uprataná, prešli do salóna. Annabel vytiahla z puzdra husle a Boone sa usadil do veľkého koženého kresla. Hrala skôr pre seba ako preňho. Celu hodinu sa v miestnosti vznášala hudba. Boone by tam vedel sedieť hoci aj do rána a ľutoval, keď odložila husle znova do puzdra.
Potľapkal ju po pleci a šiel spať do maštale.
Annabel si vzdychla a pobrala sa do svojej izby.
2. KAPITOLA
„Boone, môžem ich vypustiť?“ Annabel hrdo pozorovala zo desať veľkých bielych sliepok a pyšného kohúta v ohrade.
„Podľa mňa áno. Nasypte im dookola zrno, tak nezájdu ďaleko.“
„Ná, pi-pi-pi…“ Annabel otvorila bránku v plote a rozsypala na zem trochu zrna z košíka. Keď videla, ako kohút hrdo vykročil prvý z ohrady a začal zobať jačmeň, radostne sa zasmiala.
„Ďakujem, Boone.“ Milo sa naňho usmiala. „Kedy začnú niesť?“
„Onedlho. Ten človek vravel, že niektoré výborne nesú.“
„Budem ho volať Peter Veľký.“
„A koho vlastne?“
„Kohúta. Peter Veľký bol vysoký takmer dva metre. A bol rovnako arogantný ako ten kohút.“
„V živote som o ňom nepočul.“
„Bol to ruský cár, ktorý vládol v osemnástom storočí.“
Boone si odfrkol.
„Moju učiteľku dejepisu fascinovali ruské dejiny. Sadla si za stôl a rozprávala nám historky o Petrovi Veľkom. Keď bol vo Francúzsku, vraj vyskočil z koča, zdvihol Ľudovíta Šestnásteho – ten v tom čase bol ešte dieťa – na ruky a pobozkal ho. Všetci Francúzi, čo to videli, boli zdesení. Nikto si nikdy nedovolil dotknúť sa malého kráľa, ale arogantnému Petrovi Veľkému to bolo jedno.“
Annabel videla, že Boona tá téma nezaujíma, a tak prešla na inú.
„Čo podľa vás papa povie na tú kravu?“
„Odfrkne si. Privediem vám ju ráno. Budem s ňou musieť ísť veľmi pomaly.“
„Pre tú chuderu to bude poriadna prechádzka.“
„Občas zastanem, aby si oddýchla.“
„Už sa teším, že budeme mať čerstvé mlieko a vajcia.“
„A raz za čas pečené kuriatko.“
„Sliepky si nedám!“ Annabel pozrela na Boona a videla, že šiju len doberá. „Budete ma musieť naučiť dojiť, Boone.“
„Váš otecko nebude chcieť, aby ste ju dojili. Chce, aby ste usporadúvali čajové večierky.“
„Chcem sa naučiť dojiť kravu. Akej je farby?“
„Akej farby? Dočerta! Tuším hnedá.“
Annabel sa radostne rozžiarili oči a Boone si znova pomyslel, že Murphy by mal skončiť so šmelinárstvom a dať dievčaťu domov, aký si zaslúži.
„Poďakovala som sa vám, Boone?“
„Asi desať ráz, ale ak chcete, môžete sa mi poďakovať tak, že mi znova trochu zafidlikáte.“
Keď sa chlapec zobudil na brehu rieky, všetko ho bolelo – chrbát, ruky, nohy… Napokon sa nejako posadil a videl, že pri strome čupí akýsi starec. A videl aj to, že skromný majetok má porozhadzovaný naokolo. Starec vstal a začal veci strkať do kapsy ležiacej neďaleko. Zdvihol zo zeme skrčený papier.
„Kým si spal, nejakí ľudia sa ti prehrabávali vo veciach. Toto je tvoje. Nevedeli to prečítať.“ Vložil papier do kapsy. „Videl som, že tu spíš, chlapče. Len čo budeš môcť, vydaj sa znova na cestu. Tu neradno spať.“
Jack sa ohromene obzeral okolo seba, potom sa predklonil a vracal. Keď sa vystrel, pred očami sa mu zahmlievalo.
„Je mi… zle.“
„Zdá sa, že si chorý, chlapče. Nezostávaj tu. Pober sa a skry sa niekde, kým ti nebude lepšie. Vzali ti jedlo, ale tu máš chlieb a sušenú divinu.“
„Ďakujem,“ zamrmlal a neisto sa postavil. Chytil sa mladého stromčeka a vyčkal, kým mu stromy neprestanú tancovať pred očami.
Ďalších pár dní strávil na poliach južne od Hendersonu, spával v stohu sena a hlad ho nútil v noci kradnúť v záhradách. V Hendersone si chcel nájsť prácu, ale bol slabý a bál sa, že má zlomenú ruku – pri vykladaní nákladu z lode mu spadla na ruku debna. Tak skoro si veru nebude zarábať na živobytie.
Jack ráno odišiel z poľa, celý deň iba sedel na brehu rieky a rozmýšľal, čo si počne. Bol unavený, slabý, ďaleko od domova, do očí mu vhŕkli zúfalé slzy. Potom vytiahol z kapsy list, ktorý mu starec zachránil, a znova si ho prečítal.
Milý Jack,
už dávno si sa nám neozval a nie som si istá, či tento list dostaneš. Mal by si písaf častejšie. Bojím sa, lebo Evan sa zastrája, že Ťa privedie domov.
Už je po žatve. Evan kúpil traktor. Je ako malý chlapec, keď dostane novú hračku. Ak sa nehrá so synom, bavká sa s traktorom. V stredu Jacob oslávil rok. Už začal chodiť. Keby si ho mohol vidieť! Papa hovorí, že vyzerá celkom ako Ty, keď si bol malý, iba vlásky má plavé po svojom otcovi.
Corbin už nie je šéfom polície. Odišiel domov do Springfieldu, ale vravel, že sa vráti.
Joy sa stále vypytuje, kedy prídeš domov. Budúci rok by mala začať chodiť do školy, ak sa mi ju podarí presvedčiť, aby odišla od malého. Myslí si, že bez nej sa bude cítiť opustený.
Mrzí ma, že sa ti nepodarilo dostať do bejzbalového mužstva, ale ešte určite budeš mať šancu. V lete sa začína liga. Príď domov a hraj za mesto.
Všetci sa máme dobre, ale veľmi nám chýbaš, Jack. Bez Teba to nie je ono. Prosím Ťa, vráť sa. Už rok som Ťa nevidela. Papa sa takisto o Teba bojí.
Ale ak ešte nechceš prísť domov, aspoň napíš, že sa máš dobre.
Tvoja milujúca sestra Júlia
Keď dočítal list, poskladal ho a starostlivo vložil do vrecka na košeli.
Mrzí ma, že ti robím starosti, sestrička. Napísal by som, ale nemám ani dva centy na známku.
Jack vedel, že by sa mal pohnúť ďalej, a tak pomaly vstal, hodil si kapsu cez plece a odišiel od rieky. Bolelo ho celé telo a bál sa, že keby ho prepadli, neubránil by sa.
Usiloval sa nevšímať si škvŕkanie v žalúdku, pomaly sa vliekol po prašnej ceste. Chcel sa dostať čo najďalej od Hendersonu a potom znova prenocuje niekde v poli… V plátennej kapse na pleci mal všetok svetský majetok. Teraz bola oveľa ľahšia než pred pár dňami, lebo mu ukradli nielen deku a jedlo, ale aj bejzbalovú loptičku a koženú rukavicu.
Pomaly sa zotmelo. Nad korunami vykukol mesiac. Mesačný svit tlmene prenikal cez dažďové chmáry. Cestu, ktorou sa uberal, z jednej strany lemoval les, z druhej polia. Hneď za lesom tiekla mohutná Mississippi. Vedel, že musí poriadne jesť, spať, piť a držať sa od ľudí, kým si nebude istý, že je dosť silný, aby sa obránil.
Keď zišiel z cesty a zvalil sa pod akési kríky, bol taký unavený, že už nevládal urobiť ani krok. Z domu vysoko na kopci vychádzalo tlmené svetlo a to ho utešovalo. Necítil sa taký osamelý.
Pošmátral v kapse a vytiahol cibuľku, reďkovky a fazuľku, čo v noci ukradol z ktorejsi záhrady a opláchol v potoku. Našiel aj zopár lesných jahôd a trochu si zahnal hlad. Túžobne spomínal na zajaca, ktorého zazrel ráno. Bol v pokušení zabiť ho kameňom, ale potom si uvedomil, že ho nemá ako uvariť. Oprel sa o lakeť a zahľadel sa na dom na kopci. V jednom okne sa svietilo. Gazdiná možno varí večeru. Júlia v tomto čase zrejme tiež varí pre Evana a Joy. Eudora chystá jedlo pre tata, Jasona a Jill. Všetci si sadnú k stolu a budú sa rozprávať
0 lom, čo cez deň zažili. Spomenul si na brata Joea, ktorý sa  vedel tešiť zo všetkého, a zatúžil, aby tam bol s ním.
Jack chrúmal reďkovky a zelenú fazuľku a zapíjal to vodou zo zaváraninového pohára, ktorý nosil v kapse. Zistil, že ak viac pije, nie je až taký hladný.
Vtom sa k nemu doniesli tóny hudby a načisto ho to ohromilo. Tá krása ho doslova vyplašila. Vstal. Melódia zrejme vychádzala z domu na kopci. Podišiel na kraj cesty a počúval. Ktosi hral na husliach známu írsku pieseň, ktorá sa neraz ozývala Evanovho gramofónu. Nepamätal si názov skladby, ale vedci, že ju ktosi hrá s veľkou láskou.
Užasnuto hľadel na kopec. Hudba akoby ho obklopovala. Mal tam ešte aj vtedy, keď začalo mrholiť, a takmer si neuvedomoval bolesti v chrbte a v nohách. Keď hudba napokon t k hla, chvíľu ešte čakal pri ceste, až potom sa vrátil na svoje ležovisko pod kríkmi.
Ľahol si a plátennou kapsou si prikryl hlavu pre dažďom. Zmocnilo sa ho zúfalstvo. Prvý raz od detstva plakal. Mal osemnásť rokov, nesmierne túžil byť znova malým chlapcom a žiť na farme na kraji Fertilu s rodinou, v ktorej ho mali radi. Sestra Júlia by okolo neho obskakovala a hovorila mu, nech  vypije čaj, kým je teplý. Starší brat Joe by mu vravel, aby sa netrápil, on zaňho urobí všetko, čo treba. A malá Joy by sa tešila, že sedí vedľa neho, a držala by ho za ruku.
Jack ležal celú noc schúlený pod kríkmi. Keď sa na východe začalo brieždiť, neovládateľne sa triasol. Uvedomil si, že musí vyhľadať pomoc.
Annabel práve nazrela do rúry, keď ktosi zaklopal. Bola si išla, že je to Boone alebo Spinner, a tak zakričala: „Ďalej.“
O chvíľu sa klopanie ozvalo znova a pomyslela si, že zrejme zahasprovala. Prešla cez izbu a otvorila dvere. Stál tam akýsi mu/ a opieral sa o veraje.“Madam…“
„Prosím?“
„Madam, nerád vás obťažujem, ale…“
Annabel si všimla, že na lícach má jemné chĺpky, a uvedomila si, že je to ešte chlapec. Tvár mal vychudnutú, líca vpadnuté, oči horúčkovito lesklé. Otvorila sieťové dvere a vyšla na verandu.
„Ospravedlňujem sa za to, ako vyzerám…“
„Čo sa ti stalo? Si chorý?“
„Ach… ehm… áno, madam. Niečo som chytil. Ale určite to nie je nákazlivé. Prosím vás, dajte mi niečo jesť, odpracujem to…“ Nedohovoril. Hlava sa mu krútila a bol taký slabý, až sa bál, že sa rozplače.
„Si chorý!“
„Áno, madam, ale vyzdraviem, len čo…“
„Poď sem a sadni si na hojdačku.“
Položil kapsu vedľa dverí a klesol na hojdačku, akoby ho už nohy dlhšie neudržali. Annabel podišla k nemu a priložila mu dlaň na čelo.
„Máš horúčku a si celý premáčaný. V noci si spal vonku?“
„Áno, madam.“
„Seď tu. Hneď sa vrátim.“
Prešla cez dom, zastavila sa v kuchyni, vybrala z rúry plech s koláčmi a cez zadné dvere vybehla von. Keď prechádzala cez dvor, z maštale vyšiel Boone.
„Boone, na verande je chlapec… je chorý.“
„Ako to myslíte?“ Boone pridal do kroku.
„Ako hovorím. Je chorý. Nocoval vonku na daždi. Musíme mu pomôcť.“
Annabel drobčila, aby udržala krok s Boonom. Keď vyšli spoza rohu, videli, že chlapec si opiera hlavu o hojdačku a oči má zavreté. Len čo sa mu Boone dotkol pleca, otvoril oči. Mal ich sklené, horúčkovito lesklé.
„Tato? Som doma?“
„Ach, Boone! On blúzni! Musíme ho dostať dnu.“
„Počkajte, dievča. Pozriem sa, či nemá vyrážky. Mohol by mať osýpky alebo čo.“
Jack si ani neuvedomoval, že ho Boone prezerá.
„Zdá sa mi, že má zlomenú ruku,“ usúdil, keď si všimol opuchnutú ľavú ruku. „Myslím, že nemá nákazlivú chorobu. Nevidel som nijaké fľaky. Vezmem ho do maštale.“
„Je to ešte chlapec. Uložte ho na oteckovu posteľ.“
„Otecko?“ zašepkal Jack cez opuchnuté pery.
„Nemôže zostať tu.“
„Prečo? V maštali preňho nie je miesto a nemôžeme ho poslať preč.“
„Nepatrí sa, aby bol pod jednou strechou s vami.“
„To je hlúposť, Boone. Myslíte, že sa neubránim chorému chlapcovi? Uložte ho na oteckovu posteľ.“ Annabel podržala sieťové dvere.
„Môžeš sa postaviť, chlapče?“ Boone ho podoprel a zdvihol na nohy. Ale chlapcovi sa nohy podlamovali a zavesil sa na Boona.
„Som chorý, tato…“
„Veru si, chlapče.“
Nedalo sa povedať, že by Jack bol veľký. Bol priemerne vysoký, územčistej postavy. Ale Boone mal čo robiť, aby ho dovliekol do domu. Annabel stiahla z otcovej postele prešívanú prikrývku a Boone posadil chlapca na peľasť.
„Nemali by sme zavolať lekára?“ spýtala sa Annabel.
„Uvidíme. Najprv mu treba vyzliecť mokré šaty.“ Boone mu rozviazal šnúrky na topánkach a vyzul ho.
„Prinesiem oteckovu spodnú bielizeň.“
„Potom mu uvarte grog.“
„S whisky?“
„Taký, ako ste uvarili Spinnerovi, keď mal chrípku.“
„Myslíte, že má tiež chrípku?“
„Netuším, čo mu je.“
Annabel uložila spodnú bielizeň konča postele, prešla do kuchyne a vzala z police fľašu whisky, ktorú prilievala do grogu. Naliala z nej do šálky zopár lyžičiek, pridala trošku masla, lyžičku cukru a priliala horúcu vodu z čajníka.
Stála pred spálňou, až kým ju Boone nezavolal dnu. Chlapec už mal oblečenú teplú spodnú bielizeň a jeho mokré oblečenie ležalo na dlážke. Keď Annabel vošla dnu, práve chlapca ukladal do postele.
Prikryl ho až po plecia. „Musí ležať v teple.“
„Mohli by ste mu podložiť hlavu? Budem mu to dávať po lyžičkách.“
Kým Jacka uložili spať, koláče na plechu vychladli. Annabel postavila na sporák hrniec s omáčkou.
„Kto je to, čo myslíte? Bol veľmi zdvorilý, keď si pýtal jesť. Vraj si to odpracuje, ale hneď som vedela, že nebude vstave robiť.“
„Má pevné svaly, no nemá ani groš.“
„Myslíte, že sa z toho dostane?“
„Podľa mňa áno. Po whisky zaspal, a keď sa zobudí, môžete ho nakŕmiť. O deň-dva môže byť znova na ceste.“
„Pôjdete dnes po tú kravu?“
„Keď sa vráti Spinner.“ Boone si polial koláče omáčkou.
„Kam vlastne šiel?“ spýtala sa Annabel chrbtom k nemu.
„Spinner? Vybral sa kúpiť koly do plota.“ Boone hľadel do taniera.
„Boone, vy s ockom si zrejme myslíte, že som hlúpa ako peň,“ vyčítala mu Annabel. „Viem, že šiel po alkohol a náklad pôjde uložiť do vašej skrýše.“
„Tak prečo sa pýtate?“
„Lebo sa mi páči, keď vidím, aký ste z toho nesvoj.“
Boone sa jej zahľadel do očí. „Čím menej viete, tým lepšie pre vás.“
„A keď vás s ockom chytia?“
„Také múdre dievča, čo pozná ruských cárov, by to mohlo pochopiť aj samo.“
„Ach, Boone, stále sa bojím, že ockovi aj vám sa niečo stane. Prečo nerobíte čosi iné?“
„Lebo toto vynáša. Murphy je v tom dobrý a má styky. Keď bude mať dosť peňazí, zavesí to na klinec.“
„Nikto nikdy nemá dosť peňazí. Aj tí najbohatší ľudia na svete chcú stále viac.“ Uprene sa naňho zahľadela veľkými zelenými očami. „Kam šiel Spinner?“ spýtala sa znova. K lodi naložiť náklad a odviezť ho do jaskyne pod útesom.“ Konečne jasná odpoveď. Nebojíte sa, že tú skrýšu objavia šerifovi  ľudia?“
Je tam nálož. Keby sa niekto priblížil k jaskyni, vyhodíme |u do vzduchu. Teraz už jedzte a nestrachujte sa pre to, proti čomu nič nezmôžete.“
3. KAPITOLA
Vyprázdnila mu plátennú kapsu a našla pár ponožiek, celotelový trikot a vysoké športové topánky s kovovými hrotmi. Vedela, že také nosia hráči bejzbalu. Na spodku kapsy bolo niekoľko cibuliek a zvädnuté reďkovky. Nečudo, že chlapec bol taký slabý, keď jedol iba to.
Annabel priložila na oheň a presunula kávovú kanvicu nad plameň. Spinner mal rád horúcu kávu.
Boone pomohol Spinnerovi vypriahnuť mulice.
„Ako bolo?“ spýtal sa, keď niesli postroje do kôlne.
„Ušlo to.“
„Bol niekto na pobrežnej hrádzi, keď ste to nakladali?“
„Zopár negrov. Ale nevšímali si nás.“
„Nevieš náhodou, kedy príde ďalší náklad?“ Boone vedel, že ak chce niečo zo Spinnera dostať, musí sa vypytovať veľmi konkrétne.
„Budúci štvrtok privezie Betty K. náklad dreva.“
Boone len zavrčal a potom povedal: „V dome je chorý chlapec.“
Spinner hneď spozornel. „Čo mu je?“
„Spal vonku v daždi. Pochybujem, že je to nákazlivé.“
„Ako sa sem dostal?“
„Dotackal sa k dverám. Veď poznáš Annabel. Ona by prichýlila aj chorého tchora.“
„Murphymu sa to nebude páčiť.“
„Povedz to Annabel. Pamätáš sa, keď sa ujala toho starého kripľa v Ashtone? Murphymu sa to nepáčilo, ale nič nezmohol. Ten starec jej nabaláchal, že bojoval vo vojne, a kŕmila ho, až kým ho Murphy neposlal svojou cestou.“
„Ale on bojoval vo vojne,“ namietol Spinner tak oduševnene, ako ho Boone už dávno nepočul. „Prišiel o nohu vo Francúzsku. Mal na to papier.“
„Nehovorím, že nebol vo vojne. Ale dobre vieš, že si poriadne uhýbal z Murphyho whisky a že Annabel má mäkké srdce.“
„Sú aj horšie veci na svete.“
„Preboha! Nehovorím, že je to zlé.“Spinner si nevšímal jeho výbuch. „Odkiaľ sú tie sliepky?“
„Od farmára z predmestia. Keď už si tu, idem po kravu.“
„Po kravu? No zbohom, a čo ešte? Ale napokon bude fajn mať tu kravu.“
„Tak ju môžeš dojiť. Ja to teda robiť nemienim.“
Spinner pokrčil plecami a vykročil k domu.
„Pozri sa na toho chlapca. Možno si ho tu niekde videl.“
Boone osedlal koňa a hundral si popod nos. Nerád jazdil na koni. Vzal by si nákladiak, ale keby musel ísť pomaly, aby mu krava stačila, prehrial by motor. Utešoval sa myšlienkou, že na koni aspoň môže ísť skratkou cez les.
Zaviedol koňa k domu a priviazal ho o kôl. Keď vošiel do kuchyne, Spinner sedel za stolom. Annabel stála pri sporáku.
„Okolo poludnia by som sa mal vrátiť.“
„Zájdete do mesta?“ spýtala sa Annabel.
„Neplánoval som. Potrebujete niečo?“
„No… len som si pomyslela, že keby ste šli okolo lekárne pána Pottera, mohli by ste priniesť nejaké lieky.“
„Nestačí mu ten grog?“
„Potrebujem niečo na zníženie teploty.“
„Povedzte Spinnerovi, aby ho hodil do konského trusu. Kedysi sa tak zrážala horúčka.“
„Ach, radšej už choďte po tú kravu.“ Ukázala prstom na dvere, ale zjemnila príkaz úsmevom. „Ak Jackovi do večera neklesne teplota, budete ho musieť vziať k lekárovi.“
„Jackovi?“
„Volá sa Jack a má sestru Júliu.“
„Už sa zobudil?“
„Nie. Vo vrecku na košeli som mu našla list.“
„Dúfajte len, že kým sa vráti váš otec, chlapec odtiaľto vypadne.“
„Keď príde papa, Spinner Jackovi pripraví lôžko v maštali, však, Spinner?“
Boone cestou z kuchyne zahundral: „Keby ste požiadali toho hlupáka, aby sa postavil na hlavu, bez váhania by to urobil.“
Keď Boone priklusal do zalesnenej oblasti, popustil uzdu a kobyla sa vydala po úzkom chodníčku. Boone mal veľmi rád lesy, oveľa radšej ako rieku. Vychutnával si ticho a samotu.
Vtom kobyla nastražila uši a on zbystril pozornosť. Prebehol pohľadom les po oboch stranách a zbadal ženu, nehybne stojacu chrbtom k statnému, košatému dubu. Vlasy aj tvár mala farby agátového medu. Vyblednuté kartúnové šaty jej ledva siahali po kolená; v náručí držala vedierko.
Boone inštinktívne pritiahol opraty a priložil ruku k strieške klobúka.
„Zdravím, madam.“
Žena sa vyplašene rozbehla po chodníčku, akoby sa za ňou hnalo sto čertov.
„Madam…“ zakričal Boone. „Nechcel som vás vystrašiť.“
Asi tridsať metrov od neho sa žena potkla a spadla medzi konáre a lístie na chodníčku. Vedierko jej vyletelo z ruky, maliny sa vysypali. Zostala ležať a bolo vidieť, že na bielych nohách má ťažké čierne topánky.
Boone zoskočil z koňa a rozbehol sa k nej.
„Madam? Madam, ublížili ste si? Mrzí ma, že som vás vystrašil.“
Prevalila sa na bok, náhlivo si zakryla nohy a odvrátila tvár. Vo vlasoch mala konáriky, tvár poškriabanú, pery sa jej chveli. Vydesene naňho hľadela.
„Pomôžem vám pozbierať tie maliny?“ Boone bol dvoma krokmi pri vedierku. Díval sa, ako pomaly vstáva.
Prekvapilo ho, že hoci je drobná, nie je to dievča. Mala oblú postavu ženy trochu staršej ako Annabel. Jantárové oči jej krásne ladili s tvárou a vlasmi. Pootvorila jemné pery a lapala po dychu.
„Všetky maliny sa už nedajú pozbierať,“ povedal, ale nezdvihol pohľad.
Kútikom oka videl otrhaný lem šiat a hrubú podrážku členkových topánok. Keď jej podával vedierko, uvedomil si, že za celý čas nevydala ani hláska, dokonca ani keď padala.
„Som odtiaľto, zneďaleka.“ Ukázal k farme.
Zdvihla pohľad. Oči mala veľké, lemované hustými zlatými mihalnicami. Boone sa na okamih do nich zahľadel, a zrazu sa od nich nevedel odtrhnúť. Náhle obrátila hlavu. Boone sa pozrel tým smerom a videl, že sa k nim náhli muž na mulici. Spoznal starý čierny plstený klobúk suseda, ktorý ich špehoval.
„Čo tu s ním robíš?“ zvrieskol nahnevane, keď sa priblížil. „Už aj sa prac domov.“
Boone takmer cítil jej strach. Chcela okolo neho prebehnúť, ale vedierkom doňho narazila. Zastala, akoby sa chcela ospravedlniť, ale až nadskočila, keď muž na ňu znova zrúkol: „Tessie, hybaj!“
Žena sa rýchlo stratila v kroví pri chodníčku. Boone vyskočil do sedla a uprene hľadel na muža, vlastne ešte chlapca. Bol vycivený, mal úzke plecia, dlhé ramená a zazeral naňho ako divá šelma. Zlostné oči mal posadené blízko seba, obočie mal nad orlím nosom takmer zrastené.
„Čo robíte na našom pozemku?“
„Len tadiaľto prechádzam.“
„Nemáte právo tadiaľto chodiť.“
„Bývam kúsok od vás.“
„Viem, kde bývate.“
„To mi je jasné. Pozorujete nás.“ Boone strácal trpezlivosť. „Prečo ste k nám neprišli, ako sa patrí na slušných susedov?“
„Blbosť!“ zavrčal muž. „Ešte raz vás uvidím v Tessinej blízkosti a strelím vám do kotrby!“ Podišiel na mulici ku kobyle a tá uskočila.
„O čom to hovoríte, dočerta? Tú ženu som videl prvý raz v živote. Vystrašil som ju a…“
„Vedela, že tadiaľto pôjdete, čo?“ Položil ruku na puzdro so zbraňou.
„Odkiaľ to mohla vedieť? Jakživ sme sa nestretli. A teraz mi ustúpte z cesty, dofrasa!“
„Lebo inak?“
„Inak vás stiahnem z mulice a pozametám s vami zem.“
„Máte silácke reči, čo?“
„Viem sa o seba postarať. Nechceme byť s vami v nepriateľstve. Vieme, že máte v horách pálenicu. Nie je to naša starosť, ale iba dovtedy, kým to nezačne byť aj naša starosť.“
Chlapec stuhol. „Odkiaľ to viete? Tessie vám to povedala?“
„Ste najväčší hlupák pod slnkom. Tá žena nepovedala ani slovo, a vy veríte tomu, čomu chcete veriť. Niečo vám poviem – starajte sa o svoje záležitosti a my sa budeme starať o svoje.“ Boone videl, že do istej miery mu vzal vietor z plachiet.
„Budovi ani Marvinovi sa nebude páčiť, že ste nás špehovali a prenasledovali Tessie. Videl som, ako pred vami uteká.“
„Utekala, lebo sa zľakla. A seriem na to, čo si o tom myslíte.“ Boone prešiel na koni okolo chlapca a rozmýšľal, či mu nevpáli guľku do chrbta. Obrátil sa v sedle a videl, že odchádza po chodníčku a kráča hore do kopca. „Mizerný hajzeľ,“ zamrmlal. „Ako sa taká žena mohla zapliesť s tým obmedzencom?“
Len čo sa Boone vrátil aj s kravou, Annabel vybehla na dvor. Tešila sa a hladkala kravu. Natrhala jej trávu a kŕmila ju.
„Pekná moja, pekná.“ Potľapkala ju po hlave. „Len sa jej pozrite na oči, Boone. Vie, že našla domov.“
„Dofrasa, to dúfam. Vycáloval som za ňu sedem dolárov. Môže byť rada, že nevisí u mäsiara na háku.“
Annabel zmraštila tvár a potom sa znova prihovorila krave.
„Stojíš za tie peniaze, však, Mildred?“
„Mildred? To ste kde vzali?“ Boone sa zaklonil na opätkoch a potláčal úškrn.
„Pripomína mi jednu spolužiačku, ktorá sa volala Mildred. Mala veľké hnedé oči a veľké…“ Pozrela na plné kravské vemeno. „No nič. Podojíte ju?“
„Dočerta, ja nie. Spinner ju podojí. Kde je?“
„V dome s Jackom.“
„Ako sa má chlapec?“
„Spí. Keď sa zobudí, dám mu za misku ovsenej kaše s hnedým cukrom a čerstvé mlieko. Spinner nie je veľkým zástancom ovsenej kaše. Vravel, že Jack potrebuje zosilnieť. Som rada, že ste priviedli tú kravu, len ma mrzí, že som vám nepovedala, aby ste sa v meste stavili u mäsiara.“
„Nevrátim sa do mesta, ani keby ste sa na hlavu postavili.“
„Na hlavu sa veru nepostavím.“
„Vy ste toho schopná. Ale musím ísť… niekam. Skúste uhovoriť Spinnera, ale ten odtiaľto nemôže odísť, iba žeby so sebou vzal aj vás.“
„Viem, no ja tu nemôžem nechať Jacka samého. Tak ako sa dostaneme k čerstvému mäsu?“
„Zabijem sliepku.“
„Boone, to by ste predsa neurobili! Len ste žartovali, však?“
„Chcete, aby zomreli na starobu?“
„Sú také milé a dôverčivé. Nedokázala by som niektorú z nich dať na pekáč, a už vôbec nie zjesť. Nemôžete sadnúť do dodávky a zájsť do mesta, prv ako pôjdete strážiť ockov sklad ilegálneho alkoholu?“
Boone sa zamračil. „Pred chlapcom čosi také ani nespomeňte.“
„Nebojte sa, toľko rozumu mám. Za tie roky som sa niečo naučila.“
„Ako dlho o tom viete?“
„Takmer od začiatku. Ale mama o tom nevedela.“
„To som rád.“
„Tak čo? Zájdete k mäsiarovi?“
„Ach, dievča…“
„Dodávkou ste tam za chvíľu. Prosím vás, Boone. Mohla by som ísť s vami a Spinner by zostal pri Jackovi.“
„No dobre, ale vy nechoďte. Nemienim čakať, kým sa vyparádite a kým potom presnoríte všetky obchody. Čo potrebujete od mäsiara?“
Annabel sa vystrela a pobozkala ho na líce. „Ste milý… a takmer taký krásny ako Mildred.“
„A vy ste tvrdohlavá intrigánka,“ zahundral.
Boone pomaly prechádzal autom okolo susedov a díval sa, či nezazrie ženu, ktorú stretol v lese. Stále na ňu myslel. Rád by vedel, či ju potrestali za to, že sa s ním náhodou stretla. Rozmýšľal, že zabočí na hrboľatú cestu k domu, ale bál sa, že ten hlúpy chlap sa na ňu znova rozhnevá.
Prvý raz po dlhých rokoch sa bál o niekoho iného okrem Annabel. Uvažoval, či ten hulvát je jej manžel. Keby to bola manželka niektorého z bratov, nerozprával by sa s ňou tak. Alebo áno? Tessie. To meno jej sedelo. Ten darebák je presne typ chlapa, čo sekíruje drobné stvorenie.
Boone cítil, ako v ňom vrie zlosť. Najradšej by toho sviniara poriadne zmlátil, a ak bude mať príležitosť, veru to aj urobí.
Murphymu po kúpe farmy povedali, že klan Carterovcov žije v tých kopcoch už celé generácie. Rodina drží spolu a vyhýba sa ostatným ľuďom. Tú pálenicu vraj majú od vojny. Ak o nej aj polícia vedela, zrejme tomu nevenovala pozornosť, lebo to považovali za bezvýznamnú záležitosť.
Boone pokračoval v ceste do mesta. Zastavil sa u mäsiara a kúpil päť kíl hovädziny a päť kíl bravčoviny, okrem toho kosti na polievku. Potom zašiel do ľadovne a kúpil dvadsaťpäťkilový kus ľadu. Na spiatočnej ceste pri dome Carterovcov spomalil, ale nikde nevidel ani živú dušu.
Keď sa Jack zobudil, slnko sa už skláňalo na západe. Považoval za vrchol prepychu, že leží v teplej mäkkej posteli. Najprv si pomyslel, že je doma. Potom otvoril oči a videl, že leží v neznámej izbe, v cudzom dome. Vzápätí si spomenul, ako sa tackal hore kopcom k domu a ako mu bolo proti mysli žobrať jedlo.
Nepamätal sa, že by sa bol vyzliekol a natiahol si tento bavlnený trikot. Zrejme ho prezliekla tá žena… Vlastne nie, spomenul si, že pri obliekaní mu pomáhal zarastený muž a žena mu po lyžičkách dávala do úst nejakú horúcu tekutinu. Boli k nemu milí.
Počul, ako mu škvŕka v žalúdku. Bože, ale je hladný!
Vtom ticho vošla dnu tá žena, a keď videla, že je hore, usmiala sa naňho. Priložila mu dlaň na čelo.
„Už ti horúčka klesla. Stavím sa, že si hladný.“ Bola pekná a mala príjemný spevavý hlas. Pripomínala mu jeho sestru Júliu, ibaže mala krátke hnedé vlasy, a Júlia mala vlasy dlhé, svetlé.
„Áno, madam.“ Po dlhom spánku sa mu v hlave vyjasnilo. Teraz ho bolela akurát zlomená ruka. A bol hladný.
„Prinesiem ti za misku ovsenej kaše. Spinner šiel podojiť kravu. Len čo príde, dostaneš pohár čerstvého mlieka.“
„Ďakujem, madam. Keď budem schopný vstať, odpracujem si to u vás.“
„Tým si teraz nelám hlavu, Jack.“ Videla, že sa zatváril zmätene. „Vybrala som ti z vrecka list adresovaný Jackovi a dala som ho vysušiť. Ty si ten Jack, však?“
„Áno, madam, som Jack Jones. Moja rodina žije vo Fertile v štáte Missouri.“
„Je to blízko?“
„Nie, madam. Je to v severozápadnom cípe štátu neďaleko St. Josepha.“
„Veľmi sa v zemepise nevyznám. Netuším, kde je St. Joseph.“
„Mrzí ma, že som vám na ťarchu. A ďakujem, že ste ma prichýlili.“
„Veľmi rada, Jack.“
„Madam, žiaľ, nemôžem vám zaplatiť za jedlo. Nemal som veľa peňazí, ale kým som bol chorý a spal som, ktosi mi aj to málo vzal.“
„Peniaze nech ťa netrápia. Ak si dlhší čas poriadne nejedol, mal by si si dať ovsenú kašu. To ti žalúdok ľahšie strávi.“
„Ovsená kaša, to sú pre mňa hotové hody, madam.“
„Varím aj hovädzinu. Neskôr ti prinesiem vývar.“ Usmiala sa a Jack si bol istý, že v živote nevidel taký milý úsmev.
„Keby som mal svoje šaty…“
„Vyvesila som ich, aby sa vysušili. Prinesiem ti tú kašu a potom po ne pôjdem.“
„Madam, nemôžete ma takto obskakovať. Keby som mal šaty, mohol by som zájsť k stolu… alebo na verandu.“
„O tom nechcem ani počuť. Do zajtra rána zostaneš v posteli.“
„Ale… táto posteľ istotne niekomu patrí…“
„Patrí môjmu otcovi a ten je práve preč.“
„To bol ten muž, čo mi pomáhal?“
„Nie, to bol Boone. Ani on tu teraz nie je, zato je tu Spinner. Tí dvaja pracujú pre môjho otca.“ Annabel sa veselo zasmiala.
„Neboj sa, vždy je tu niekto, keby si sa náhodou rozhodol, že nás vyrabuješ.“
„Mám pocit, že som vám na ťarchu.“
„Nie si. Prinesiem ti tú kašu.“ Zvrtla sa na odchod.
„Madam,“ zakričal Jack. „Kto tu včera hral na husliach?“
Annabel sa obrátila. „Ty si to počul?“
„Áno, madam. Stál som dolu na ceste. Bola to priam nebeská hudba. V živote som nič krajšie nepočul.“
Annabel sa žiarivo usmiala. „Ďakujem, Jack. Rada hrávam po večeroch na husliach. Ak chceš, aj dnes ti zahrám.“
Zmizla mu z dohľadu a on ďakoval Bohu, že ho sem priviedol.
4. KAPITOLA
Corbin očakával ďalšiu guľku, ale neprišla. Prvá ho zasiahla do stehna a druhá do pleca. Odtackal sa za auto, aby sa ukryl, no pošmykol sa a tvrdo dopadol na zem. Zatmelo sa mu pred očami a stratil vedomie.
Keď sa prebral, zdvihol ruku k hlave a pokúšal sa oprieť o lakeť. Zachvátila ho bolesť a znova klesol na zem. Videl, že je v miestnosti s drevenými stenami, železnou pecou a štvorcovým stolom; pri stole sedel muž s vlasmi čiernymi ako noc. Oči mal ešte černejšie. Corbin si nebol istý, či sa mu to len nezdá, ale vtom muž prehovoril.
„Len pokojne.“ Muž vstal a pritlačil ho na lôžko z ihličia. Znova si ľahol a zatvoril oči. Hoci ihličie bolo prikryté dekou, cítil jeho vôňu a počul, ako na strechu narážajú konáre stromu.
„Prebrali ste sa. Zrejme nebudem musieť vykopať jamu a pochovať vás.“
Corbin Appleby znova otvoril oči a pokúšal sa ujasniť si myšlienky. Po chvíli sa spýtal: „Kto ste?“
Muž sa zachechtal. „Ak to neviete, nepoviem vám to.“
„To vy ste ma postrehli?“
„Keby som do vás strieľal, dávno by ste boli mŕtvy.“
„Volám sa Corbin Appleby.“
„Takže vy si pamätáte svoje meno, čo? To je dobré znamenie. Myslel som, že ste možno mali otras mozgu. Boli ste dlho v bezvedomí. Nechcete trochu vody?“
„Žiada sa mi.“ Corbin zatvoril oči a nevidel, ako muž zamieril k vedru s vodou. Znova upadal do mrákot, keď pocítil 11a pleci dotyk ruky.
„Už neomdlievajte. Je to otrava, keď sa musím rozprávať sám so sebou.“
Podložil mu pod hlavu ruku a priložil hrnček k perám. Voda bola studená, lahodná. Kĺzala mu dolu hrdlom ako najdrahšie víno.
„Na začiatok to stačí. Nechce sa mi utierať grcanicu.“
„Som vážne zranený?“ Corbin unavene položil hlavu na deku.
„Boli ste v bezvedomí takmer celý deň.“
„Treští mi v hlave.“
„Ani sa nečudujem. Máte hrču veľkú ako konské lajno. Pri páde ste narazili na skalu.“
„A čo nohy?“
„Nohy máte.“
„Zasiahla tá guľka kosť?“
„Pochybujem. Keď som vám ju vytiahol, hýbali ste ňou, ale valčík tak skoro tancovať nebudete.“
„A plece?“
„Guľka vyletela von. Len vám štrajchla lopatku.“
„Kto na mňa strieľal?“
Muž pokrčil plecami. „Ktosi, kto nechcel, aby ste strkali nos do jeho záležitostí.“
„Dočerta! Nehľadal som pálenicu.“
Bradatý muž sa znova zachechtal.
Corbin zablúdil rukou na brucho. Bol nahý.
„Kde mám bričesky?“
„Chystáte sa odísť?“
„Dofrasa, som holý!“
„Len sa nevzrušujte, už som videl nahého chlapa aj predtým.“
„Musím ísť na potrebu.“
„Keby ste sa pokúsili vstať, zrútite sa ako podťatý strom. Pri lôžku je plechovka od kompótu. Vymočte sa do nej.“
„Nemôžem sa vymočiť poležiačky.“
Muž sa opäť zachechtal. „Nepatrím k tým, čo radi obchytkávajú mužský vercajg.“ Podal mu plechovku. „Budete to musieť zvládnuť sám.“
Corbin sa načiahol za plechovkou a zastonal od bolesti. Položil ľavú ruku a načiahol sa pravou. Zmraštil tvár, nepáčilo sa mu, že je taký bezmocný. Rozmýšľal, kto naňho asi strieľal a ako sa sem dostal.
Od námahy, ktorú musel vynaložiť, aby sa posadil, sa mu rozbúšilo srdce. Pravé stehno mal obviazané. Zmocnil sa ho strach. Medzi jeho koníčky patril beh na dlhé trate. Behával od študentských čias. Budem ešte niekedy behať? preletelo mu mysľou.
„Musím vás postaviť na nohy. Ešte som neklesol tak nízko, aby som strieľal do ležiaceho chlapa.“
„Prečo do mňa chcete strieľať?“
„Prečo nie? Už dávno som si nezastrieľal.“
„Neobsmŕdal som tu. Zastavil som len preto, aby som si vybavil potrebu.“
„A čo ste vlastne robili v týchto končinách?“
„Obdivoval som krajinu. Kde mám auto?“
„Dolu v lese. Sem by ste sa autom dostali, iba keby malo krídla. Vyniesol som vás sem preveseného cez chrbát koňa.“
„Hm.“
„Nie ste hladný?“
„Som taký hladný, že by som zjedol aj klince.“
Muž sa zachechtal, čo zrejme robieval často. „Mám tu pre vás niečo lepšie.“
„Ako sa voláte? Ja som Corbin Appleby.“
„To ste mi už povedali. Môžete mi hovoriť Boone, ak vám nenapadne nič lepšie.“
Keď sa Boone vzdialil, Corbin si priložil ruku na brucho, aby potlačil škvŕkanie. Muž sa vrátil s pečeným pstruhom na plechovom tanieri.
„Radšej ho zjedzte posediačky. Nechcem, aby ste sa zadrhli kosťou.“
„Chápem, chcete, aby som vstal, nech ma môžete zastreliť.“ Corbin sa oprel o lakeť.
Keď dojedol rybu, napil sa vody, čo mu Boone priniesol, ľahol si a zaspal.
Trvalo dva dni, kým si Corbin mohol sadnúť na stoličku pred /rubom bez obavy, že mu roztrhne hlavu od bolesti. Bol to príjemný pocit vyhrievať sa na slnku, sledovať poletujúce vtáky a oblaky valiace sa ako príboj. Cítil, že sily sa mu pomaly vracajú.
Jednoizbový zrub stál vysoko v kopcoch, kus od bystriny, čo stekala do Mississippi. Naokolo bol hustý les a na čistinke obďaleč sa pásol kôň.
O mužovi, ktorý mu zachránil život, stále nevedel nič, len toľko, že sa volá Boone. A netušil, prečo ho chcel Boone zastreliť, iba ak by šmelil s alkoholom, a podľa pušky, ktorú mal Corbin so sebou, usúdil, že je federálny agent.
V to ráno sa už Corbin dokázal trochu pohybovať o barle z okresaného tenkého konára. Boone odišiel zo zrubu po svitaní. Večer sa vrátil, a hoci Corbin nepočul výstrel, Boone priniesol bažanta. Rýchlo ho očistil a vložil do rúry.
Keď Boone na druhý deň odišiel, Corbin nabral odvahu, vyzliekol sa a ošpliechal sa v bystrine. Voda bola ľadová, ale dobre mu padlo, že si po dlhom čase umyl celé telo. Potom hodnú chvíľu sedel na slnku a sušil sa. Neskôr odkrivkal do zrubu, pohľadal britvu a oholil sa. Pomyslel si, že nič tak nezdvihne mužovi sebadôveru ako kúpeľ a oholená tvár.
Neskôr v ten deň prišiel Boone so srnčom prehodeným cez plece. Zamieril k potoku a hodil stokilové zviera na zem.
„Priniesol som vám čosi na zahryznutie, prv ako pôjdete spať.“
„To je od vás milé. Zrejme chcete, aby som to zviera stiahol z kože.“
„Ak ho nechcete zjesť aj s kožou. Vypitvite ho pri potoku, potom ho zviažem a zavesím, aby ste ho mohli odrať.“
„Dni zaháľania sa zrejme skončili.“
„Presne tak. Nemienim kŕmiť lenivcov. Dáte si predtým malú rybku?“
Boone si vyrobil z konára kopiju, vošiel do bystriny a kľakol si na skalu. Zakrátko ulovil pstruha.
Neskôr Corbin obdivoval svojho spoločníka, ako pripravil ražeň, na ktorom sa chystal opekať srnčie mäso. Keď pozoroval, ako mu to ide od ruky, uvažoval, ako dlho už Boone žije v kopcoch pri rieke.
„Čo urobíte s toľkým mäsom?“ spýtal sa Corbin.
„To nie je vaša starosť.“
Na štvrtý deň už Corbin cítil, že sa mu vracia energia, ale noha ho ešte vždy bolela a rukou nemohol hýbať. A tak len jedol a spal, zotavoval sa.
Corbin býval v zrube celé hodiny sám. Keď boli muži spolu, nežiadalo sa im veľa hovoriť. Corbin sa nepoďakoval Boonovi, že mu zachránil život, ani sa ho nespýtal, prečo ho chcel zastreliť.
Keď bol Boone v zrube, vždy niečo majstroval. Mazal škáry v stenách hlinou, rúbal drevo a ukladal ho za dom.
Raz popoludní si vyčistil dve pušky aj zbraň, ktorú vzal z Corbinovho auta. Rozobral ich, naolejoval a znovu zložil. Corbinovi sa zdalo, že by to vedel urobiť aj poslepiačky.
„Očakávate, že sa tu ukáže náčelník Apačov Geronimo a zaútočí na nás?“ spýtal sa Corbin bezstarostne.
„Skôr nejaký zvedavý muž zákona.“ Boone ani nezdvihol pohľad.
„Skrývate niečo?“
„Každý niečo skrýva.“
„Nie som muž zákona.“
„Ale čo?“
„Preto ma chcete zastreliť? Myslíte si, že som federálny agent?“
„Ešte som sa nerozhodol.“
„Počuli ste o chlapcovi menom Jack Jones?“
„Ako vyzerá?“
„Pieskové vlasy, modré oči, pomerne silný na to, že je taký mladý. Veľmi túži stať sa bejzbalovým hráčom.“
„Naozaj neviem, či som ho videl.“
„Jeho rodina ma požiadala, aby som ho našiel. Posledný list im poslal zo St. Louis.“
„To je veľké mesto.“
„Ale našiel som človeka, ktorý mi povedal, že chcel, aby ho prijal do svojho mužstva. Chlapec vraj bol dobrý, ale nie až taký dobrý, aby ho vzal, a tak mu povedal, nech sa vráti o rok-dva. Podľa neho sa pobral na sever.“
„No…“
„Jack nešiel domov. To bolo pred štyrmi mesiacmi.“
„Možno nechcel ísť domov.“
„Jeho rodina chce vedieť, či sa mu niečo nestalo.“
„Podľa mňa by muži zákona nemali hľadať chlapcov, ktorí sa nechcú vrátiť domov.“
„Teraz už nie som muž zákona, ale rodinný priateľ. Bol som v Springfielde navštíviť príbuzných a cestou na sever som sa vybral tadiaľto.“
„Nie ste federálny agent?“
„Nie. Ani policajt. Niekoľko rokov som pracoval ako šéf polície v meste hore na severozápade. Bojíte sa federálnych agentov?“
„Kto sa ich nebojí?“
„Ja nie.“
Boone sa mu zahľadel do očí. „Ste schopný vyraziť na cestu?“
„Nezastrelíte ma?“
„To som nepovedal.“
„Kto na mňa strieľal?“
„Podľa mňa jeden z horalov, čo majú v kopcoch pálenicu.“
„Prečo mi neukradli auto?“
„Lebo by som ich bol odbachol.“
„Nechcete ho vy?“
„Dočerta, keby som ho chcel, bol by som ho vzal a nechal vás vykrvácať.“
„Aha, jasné. Cením si, že ste sa o mňa postarali.“
„Prečo ste odišli od polície?“
„Nikdy som neplánoval urobiť kariéru ako muž zákona. Prijal som to miesto len preto, aby som dolapil chlapa, ktorý zabil dievča. Dievča, s ktorým som sa mal oženiť.“
„Dolapili ste ho?“
„Vlastne áno. Je mŕtvy.“
„Možno poznám chlapca, ktorého hľadáte.“
„Dočerta! Naozaj? A prečo ste to nepovedali hneď? Kde je?“
„To vám nepoviem. Keď budete pripravený odísť, choďte do Hendersonu a ja vám ho privediem.“
„Je v poriadku?“
„Zatiaľ.“
„Ako to myslíte? Dostal sa do problémov?“
„Ešte nie. Vychutnáva si pozornosť peknej mladej ženy.“
„Dofrasa, Boone. Povedzte rovno, je v bordeli?“
„Viem si predstaviť, že by to mohlo byť aj horšie.“ Boonovi sa zračilo v tmavých očiach pobavenie.
„Ten chlapec nevie nič o živote, preboha!“ Corbin sa vôbec netváril pobavene.
„Áno, je to milý chalan. Mal by byť doma s rodinou.“ Boone vstal a vystrel sa. „Ráno vás odvediem na koni k autu. Ale previažem vám oči páskou, aby ste sem neskôr netrafili. Máte námietky?“
„Nie. Vždy lepšie, ako keby ste ma zastrelili.“
Jazda na koni so zaviazanými očami nebola vôbec príjemná. Keď zišli dolu, Corbin mal pocit, akoby mu niekto do ľavej nohy vopchal žeravý kutáč. A sedla sa mohol držať iba jednou rukou, lebo do druhej mu vystreľovala bolesť z pleca.
Konečne zastali.
Keď mu Boone odviazal pásku z očí, Corbin zažmúril do jasného svetla. Chlap mu opatrne pomohol zliezť z koňa.
„Zostaňte tu. Idem sa pozrieť, či niekto neobsmŕda okolo áut.“
O pár minút prišiel Boone peši a zaviedol ho k osobnému autu, ukrytému vedľa dodávky medzi hustým krovím.
„Kde máte koňa?“
„Priviazal som ho o strom. Ak ho nenájdu tí prekliati Carterovci, mal by tam byť.“
„Carterovci?“
„Sú rozlezení po celých horách.“
„Zázrak, že som nevykrvácal, keď ste ma viezli hore na koni,“ zahundral Corbin.
„Vedel som, že nezomriete, inak by som si nedal tú námahu.“
Corbin dokrivkal k autu a vďačne klesol na sedadlo. Bolo horúco a okolo hlavy mu poletoval hmyz. Načiahol sa za klobúkom na sedadle a dal si ho na hlavu.
„Budete môcť šoférovať?“
„To sa naozaj pýtate v pravú chvíľu.“
„Vycúvam vám auto a nasmerujem ho do Hendersonu. Je tam zopár penziónov, hotel a skvelý bordel. Ja som tam ešte nebol, ale vždy lepšie, keď je v meste bordel, než keby tam nebol.“
Corbin si už zvykol na Boonovo vtipkovanie. Vždy sa usiloval tváriť vážne, ale v očiach sa mu zaiskrilo. Corbin veľmi dobre vedel, že mu je dlžníkom. Ten šmelinár mu zachránil život. Vôbec nepochyboval, že Boone stráži sklad ilegálneho alkoholu, ktorý dopravujú po rieke, a z času na čas časť z neho odvezie v dodávke.
Keď Boone zastavil auto, Corbin vystúpil, prešiel na druhú stranu a podal mu ruku.
„Ďakujem, Boone. Ak pre vás niekedy budem môcť niečo urobiť, dajte mi vedieť. Nájdem si v Hendersone ubytovanie, vyhľadám lekára a budem na vás čakať. Povedzte chlapcovi, že sa s ním chce stretnúť Corbin Appleby z Fertilu.“
„Doprajte mi deň-dva. Veľa šťastia, Appleby.“
„Aj vám, Boone. Podľa mňa vám hrozí väčšie nebezpečenstvo od tých mamľasov, čo majú pálenicu, než od úradov.“
Boone sa uškrnul. „Možno máte pravdu.“ Priložil si ruku k šiltu a rýchlo sa vrátil k dodávke.
Jack sedel za stolom a usiloval sa nejesť rýchlo omeletu a chlieb. Kŕmili ho dobrým jedlom, spával v mäkkej posteli
a vďaka tomu sa pozviechal. Teraz musí nabrať sily. Stále bol vycivený a pod očami mal tmavé kruhy.
„Madam, musím niečo robiť, aby som sa vám nejako odplatil za jedlo.“
„Porozprávaj mi o svojej rodine, Jack.“
„Nemám o nej veľmi čo povedať. Žijeme na farme na kraji mesta. Nikdy som nebýval inde, kým som neodišiel z domu. Najprv som šiel do Chicaga. Musel som sa pozrieť na štadión Wrigley. Aby som si odrobil lístok a mohol vidieť zápas, pomáhal som upratovať. Dokonca som videl aj Rogersa Hornsbyho.“
„Hráš bejzbal?“ Annabel si oprela lakte o stôl a dívala sa, ako chlapec je. Keď hovoril o bejzbale, tvár sa mu rozžiarila.
„Vždy som túžil hrať za nejaké mužstvo, ale teraz už viem, že iba zopár hráčov je natoľko dobrých, aby si tým mohli zarábať na živobytie.“
„Chicago je odtiaľto poriadne ďaleko.“
„To máte pravdu. Z domu som tam šiel vlakom, ale keď som sa odtiaľ vybral do St. Louis, buď som šiel peši, alebo som sa zviezol nákladným vlakom. Myslel som, že v St. Louis budem mať väčšie šance.“
„A bolo to tak?“
„Nie. Robil som akúkoľvek prácu, aby som mal na jedlo a aby som si nasporil na cestu domov. Ale dostal som sa na zlé miesto, kde ma obrali o peniaze, a musel som začať odznova.“
„A čo sa stalo potom?“
„Bol som slabý a rozhodol som sa ísť cez les k rieke, kde som chcel prespať. A kým som spal, niekto mi prehrabal kapsu.“
„A ukradol ti peniaze,“ dokončila zaňho, keď položila na stôl bochník čerstvého chleba, odkrojila krajec, natrela ho maslom a položila mu ho na tanier.
„A nielen to, ukradli mi košeľu, deku, bejzbalovú loptičku aj rukavicu. Ak niekedy uvidím tú rukavicu, hneď budem vedieť, že je moja, a vezmem si ju.“ Zahľadel sa na ňu.
„Sadil si niekedy v záhrade, Jack?“
„Robil som takmer všetko, čo sa na farme robí, madam. Mňa aj všetkých mojich súrodencov otec viedol k tomu, aby sme pomáhali, prv ako sme dorástli do výšky stola. Ja a Joe – je odo mňa o pár rokov starší – sme už ako dvanásťroční vedeli porobiť všetko čo otec.“
„Nedávno sme sa sem nasťahovali. Je neskoro sadiť v polovici júna?“
„Nie, madam. Predpokladám, že u vás úroda dozrieva asi rovnako dlho ako u nás.“
„Zaplatím ti, Jack.“
„Nie, madam, v nijakom prípade. Už aj tak som vaším dlžníkom. Tato by sa za mňa hanbil, keby vedel, do akej kaše som sa dostal a že som musel žobrať jedlo.“
„O tom sa porozprávame neskôr. Papa sa o pár dní vráti. Potom budeš musieť spávať inde. Spinner ti zhlobí pričňu v maštali, kde spáva spolu s Boonom.“
„Počul som jedného z nich hovoriť, že sa nepatrí, aby som s vami spal pod jednou strechou. Súhlasím, madam. Teraz už môžem spať v maštali, ak mi dovolíte zostať.“
Annabel vstala od stola a vyzrela cez dvere. Vtom začula dodávku.
„Už je tu Boone.“ Vyšla na zadnú verandu a Jack ju nasledoval.
Keď Boone vystúpil z auta, prebehol pohľadom dvor. Vo dverách do maštale sa zjavil Spinner a zdvihol ruku, čo bolo znamenie, že všetko je v poriadku.
„Priniesol som vám údenáča a kus srňaciny,“ zakričal na Annabel. Potom sa prihovoril Jackovi: „Tuším si sa už pozviechal.“
„Áno, pane. Cítim sa oveľa lepšie.“
„Jack mi pomôže sadiť. Keď som bola s ockom v meste, kúpila som planty.“
„Hovoril som vám, že tu zrýľujem kus pôdy.“
„Spinner už pooral a dnes mi chcel pomáhať, ale vravel, že musí čosi opraviť na dodávke. Raňajkovali ste?“
„Trochu, ale teplé lievance si rád dám.“
Dal Annabel balíček s rybou a potom vzal z dodávky väčší balík. Jack ho od neho prevzal. Boone si všimol, že keď dvíhal ľavú ruku, zmraštil tvár.
„Čo mám robiť s tým srnčím mäsom?“ spýtala sa Annabel, keď jej Jack niesol mäso do kuchyne.
„Uvariť ho.“
„Neviem variť divinu.“
„Chlapec vie, keď vyrástol na farme, však, chlapče?“ Jack medzitým vyšiel na verandu.
„Áno, pane. Madam, môžem vám povedať, ako ho varila moja sestra Júlia.“
„Výborne. Tak teda ako?“
„Papa odrezal kus mäsa na varenie, zvyšok odložil do udiarne. Júlia nechala surové mäso cez noc v slanej vode a ráno ho preložila do iného hrnca, naliala naň čerstvú vodu, pridala pár zrniek čierneho korenia a varila ho, kým nezmäklo. Potom ho vybrala z vody, uložila na pekáč, strčila do rúry a dlho piekla. Vždy sme sa v jeseni tešili, kedy tato zastrelí jeleňa.“
„Nemáme čierne korenie.“
„Ale máte šalviu, nie?“ spýtal sa Boone. „Aj tú tam môžete dať.“
„Tak to skúsim.“ Annabel sa vďačne usmiala na Boona. „A teraz už poďte dnu.“
„Najprv musím naliať vodu do chladiča. O pár hodín sa musím vrátiť.“
„Ja to urobím.“ Jack zišiel z verandy, vzal vedro a zamieril k nádrži s vodou. Boone za ním chvíľu hľadel a potom vošiel za Annabel do kuchyne, kde rozváňal čerstvý chlieb.
„Je to milý chlapec,“ poznamenala Annabel, len čo si Boone umyl ruky a usadil sa za stôl. „Požiadala som ho, aby u nás zostal a pomohol mi so záhradou.“
„Nemyslíte, že by ste sa o tom mali poradiť s otcom?“
„On iste nebude namietať. Jack nie je nijaký výberca daní.“
„Pozor na reči, slečinka.“
„Kedy konečne prídele najdlhšie?“
„Koncom týždňa. Potom ma vystrieda Spinner. Bol tu niekto?“
„Dvaja muži prišli po alkohol, ktorý Spinner minule priviezol na voze.“
Boone na ňu ostro pozrel. „Začínate byť priveľmi múdra. Na vlastnú škodu… Okrem toho ten chlapec nie je hlúpy. Nepotrebujeme, aby tu obsmŕdal.“
„Keby aj niečo zistil, čo by mohol urobiť? Zavolať na políciu?“
„Môže to rozchýriť po okolí. A to by veru nebolo dobré, slečinka.“
„Robí mi spoločnosť, pomôže mi so záhradou a bude sa starať o kravu aj o kurence. Chcem, aby tu aspoň začas zostal.“
„Stretol som človeka, ktorý po ňom pátra.“
„A to už ako? Prečo po ňom pátra?“
„Hovoril, že rodina sa oňho bojí.“
„Už som Jackovi povedala, aby napísal domov, a sľúbila som mu, že ten list pošlem.“
„Tuším vám nejako prirástol k srdcu, čo?“
Annabel takmer zagánila na muža za stolom.
„Boone, niekedy z vás aj z ocka idem zošalieť. Necháte ma trčať na vidieku a očakávate, že budem len sedieť na zadku medzi štyrmi stenami. Vždy som odkázaná na niekoho, keď chcem ísť kúpiť potraviny, do kostola… a vôbec, keď chcem urobiť čokoľvek. Nechcete, aby som mala spoločnosť. Chystám sa povedať oteckovi, že chcem auto, nech ma naučí šoférovať.“
„Fíha! Ponúkal som sa vám, že vás naučím jazdiť na bicykli.“ Uškrnul sa a to ju rozzúrilo.
Zvrtla sa k peci a nevidela, že úškrn rýchlo vystriedal zamračený výraz. Boone vyšiel na dvor a zamieril k Jackovi, ktorý práve niesol vedro s vodou.
„Mali by sme si na to vziať kus handry,“ zakričal Boone. „Kryt chladiča bude horúcejší ako rozvášnená kurva.“
„Tak to bude poriadne horúci.“
„A to už ako vieš?“
„Ach, z počutia,“ vysvetlil Jack.
„A čo ešte vieš z počutia?“
„Za posledný rok som sa naučil, že všetci ľudia nie sú zlí. Väčšina ľudí je milých… ako slečna Annabel.“
„Len si nenamýšľaj, mladý,“ varoval ho Boone.
„Ako to myslíte? Akože aby som sa do nej nezaľúbil, alebo čo?“
„Presne tak,“ odsekol Boone rovno. Zdvihol kryt, vzal vedro a vylial vodu do chladiča.
„Je ku mne milá a mám ju rád… ale nie tak, ako myslíte.“ Jack sa naježil.
„Nebuď hneď nasrdený. Len som ťa chcel varovať.“„Už sa stalo.“ Jack zdvihol vedro a odniesol ho k nádrži.
5. KAPITOLA
Tess Carterová si už zvykla na to, že sa hanbí za svoju rodinu, za seba a za miesto, kde býva. Nikdy tú polorozpadnutú chatrč nepovažovala za svoj domov, lebo ním ani nebol. Bol to domov jej bratov, ktorí jej dovolili, aby tam bývala a obsluhovala ich. Ale hlboko v duši to miesto nenávidela.
Teraz sa na seba hnevala, že ju tak zaskočilo, keď stretla toho jazdca, a správala sa ako hlupaňa. Najprv sa hanbila iba za roztrhané šaty, čo mala na sebe, a baganče, ktoré si obula, lebo sa bála hadov. Dúfala, že prejde okolo a nevšimne si ju. Keď ju zbadal, myslela iba na to, ako sa mu čím skôr stratiť z dohľadu. V ťažkých bagančiach sa však potkla a spadla dolu tvárou do lístia. V tej chvíli by sa bola najradšej prepadla pod zem.
Na obed sa Leroy vrátil a znova ju ponižoval. Veľmi sa usiloval tváriť pred bratmi ako dospelý chlap. Budovi a Marvinovi povedal, že tam úmyselne čakala na toho človeka. Už jej chcel plesnúť zaucho, ale Marvin ho zastavil.
„Len pokoj. Nič sa predsa nestalo. Dával si pozor, čo sa tam deje, Leroy?“
„Áno. Chlap, ktorý odišiel v tom veľkom voze, sa ešte nevrátil. Zato došiel iný chlap s vozom plným sena pre kone. Ten človek v dodávke prichádza každú chvíľu. Majú tam veľkú fešandu, Marvin. Má parádne cecky, biele nohy a pri chôdzi vrtí kostnatou riťou. A vždy je upravená.“
„Chystajú sa tam farmárčiť?“
„Voľajaký chlap pooral pôdu za maštaľou.“
„Teraz je neskoro orať. Strážil si našu kukuricu?“
„Áno. Ešte je priskoro, aby ju negri kradli.“ Leroy uprel oči na sestru, ktorá bola o osem rokov staršia. „Čo urobíme s Tessie? Mali by sme jej nasoliť na holú riť, že sa stretáva s tým chlapom.“
„Len to skús, Leroy,“ ozvala sa Tess. „Ak sa ma čo len dotkneš, v noci ťa kutáčom ovalím po hlave.“
„Už s tým prestaňte, vy dvaja.“ Marvin pozrel z Tess na najmladšieho brata. „Ja som hlava rodiny. Keby bolo treba Tessie potrestať, urobím to ja.“
Tess vstala od stola. Spomenula si na bitku, ktorá sa jej v minulosti ušla od otca. Srdce jej vyplašene búšilo a pevne verila, že tí traja to nevedia. Nebola si istá, či to bola odvaha alebo hlúposť, čo ju viedla k tomu, že pozrela najstaršiemu bratovi do očí a vzbúrila sa.
„Už viac nedovolím, aby ma niekto z vás mlátil ako žito.“
„A ako sa tomu chceš ubrániť?“ vysmieval sa jej Bud.
„Zastrelím vás,“ vyhlásila Tess pokojne.
Bratia sa len zasmiali. Leroy sa tak rehotal, až musel vyjsť k dverám, aby si odpľul.
„Vedel sem, že to bola chyba. Aj tatko to vedel. Bol proti tomu, aby si šla na výchovu k tete Core. To len dokazuje, čo sa stane, keď ženská pričuchne k vzdelaniu. Ale poslúchol Maw. Škoda, že nevidí, čo z teba vyrástlo,“ vyhlásil Marvin protivné.
„Áno, je to veľká škoda,“ súhlasila Tess. „Zodrala sa na smrť, lebo musela obskakovať okolo piatich lenivých chalanov a otca.“
„Pred Calvinom také voľačo radšej nehovor. Mal veľmi rád Maw.“ Bud ďalej jedol. Nikdy nedopustil, aby mu niečo pokazilo chuť do jedla. Už bol taký tučný, že nevedel vysadnúť na mulicu. „Podľa Calvina bolo šťastie, že Maw sa nedožila toho, keď si sa vrátila s bruchom jak melón,“ povedal Bud s plnými ústami.
„Willard ma znásilnil. Všetci ste to vedeli a nič ste proti tomu neurobili.“
„To si tvrdila ty. On tvrdil voľačo iné.“ Marvin sa mračil ako hrom do duba. Vždy sa tak tváril, keď prišla na pretras táto téma. „Vraj si ho o to prosila, ale bola si úplne nemožná.“
Tess od zlosti stuhla. Zdvihla hlavu a zaťala päste. Neverili ani jej, ani tete Core. Verili tomu smradľavému naničhodníkovi, veľkohubému Willardovi Carterovi, lebo na tom bol finančne lepšie ako ostatní Carterovci.
„Keby ste mali čo len štipku rozumu,“ vyhŕkla Tess opovržlivo, „vedeli by ste, že nijaká žena by nechcela mať nič spoločné s takým tučným, smradľavým obmedzencom, ako je Willard!“
„Ale má silné semeno.“ Budovi stekala po brade omáčka. „Vzklíčilo na prvý pokus.“
„Zato otec ma tak zmlátil, že to zlé semeno zo mňa vyšlo. Vďakabohu!“
„Počuj, tak nevyprávaj. To sa na kresťanku nepatrí.“
Tess znechutene pozrela na tučného brata. „Veď ty by si kresťanku nespoznal, ani keby ťa uhryzla do zadku.“
„Začína byť hubatá, Marvin,“ sťažoval sa Bud. „Od otcovej smrti nedostala poriadnu bitku. Tatko vždy hovoril, že babe treba zmastiť riť aspoň raz do týždňa.“
Tess vzala do ruky mäsiarsky nôž.
„Áno, je voľajaká výbojná.“ Leroy sa k nej chcel priblížiť, ale cúvla.
„Nechaj ju, Leroy. Radšej choď do pálenice a dones za krčah trúnku. Musím si voľačo premyslieť.“
„Ty ju nijako nepotrestáš za to, čo urobila?“
„Mám ťa ovaliť drúkom po kotrbe? Urob, čo som ti kázal. Tess neni tvoja starosť. Ak si sa už nadlávil,  Buď, choď s ním.“
„Ale, Marvin… ešte sem nedojedol.“
„Ten musí vymiesť poslednú omrvinku zo stola,“ vyhlásila Tess a Bud by jej bol najradšej vyťal, ale pred Marvinom sa neodvážil.
„Zapriahni do voza, Leroy. A nalož doň debnu s fľašami. Toto je dobrá várka. Naplň ju do fliaš a pošli ich späť po Budovi. Ty vystriedaj Arneyho.“
Okrem Calvina, ktorý žil na farme štyri kilometre na západ a vládol rodine ešte tvrdšou rukou, Marvin bol najmúdrejší a najkrajší z bratov Carterovcov. Ďalší brat zmizol, keď sa Marvin stal hlavou rodiny. Tí dvaja spolu nikdy nevychádzali.
Marvin nebol ženatý, hoci z času na čas chodil s nejakou ženou. Tess ho už dobre poznala a vedela, že urobí alebo povie čosi, o čom nebudú jej bratia vedieť. A tak pevne zovrela nôž a bola odhodlaná, že ho použije, keby ju chcel Marvin vyšľahať, hoci jej bolo jasné, že on je schopný ju aj zabiť.
Bože, keby tak mala kam ísť a mohla by si zarábať na živobytie nejako ináč, nie v posteli. Keby aj odišla, musela by utiecť poriadne ďaleko, aby ju nijaký Carter nikdy nenašiel. Ktorýkoľvek z nich by ju veľmi rád privliekol nazad k Marvinovi.
„Voľačo ti chcem povedať. Obráť sa,“ vyhlásil Marvin prísne.
„Hneď som si myslela.“ Obrátila sa mu tvárou.
„Zaslúžila by si si vyplieskať, ale zatiaľ ťa ušetrím.“
„Nikdy viac ma nevyplieskaš, Marvin. Už som ti povedala. Ak budem môcť, ublížim ti, a ak nie, obesím sa. Kto ti potom bude prať a variť?“
Marvin sa zaškeril, akoby sa dobre zabával, odhrnul si vlasy z čela a oprel sa na stoličke.
„Bratanec Judd mi sem voľakoho pošle. Možno tú malú ryšaňu.“
„Jean? Veď má iba štrnásť alebo pätnásť. Judd vie, že vo dne by drela ako mulica a v noci by si ju obrábal. To by sa mu nepáčilo.“
„Si voľajaká múdra.“ Úškrn mu zmizol z tváre.
„Chceš hovoriť o tom, aká som múdra?“
„Nie. Chcem vedieť voľačo o tom chlapovi, ktorého si stretla v lese.“
„Prosím ťa, veď som ho ani poriadne nevidela. Hovorila som ti, že iba prechádzal okolo mňa.“
„Čo ti povedal? Obchytkával ťa? Leroy tvrdil, že ťa zdvihol zo zeme.“
„Leroy klame… ako vždy. Ani sa ma nedotkol.“
„Došľaka! A nechcel ťa ani náhodu obchytkávať?“ Marvin teraz už burácal.
„Ako to mám vedieť? Nedívala som sa naňho.“
„Doriti! Leroy vyhlásil, že si mala šaty vyhrnuté až po riť. Ten chlap sa určite díval.“
„A čo ak sa díval? Nikdy viac ho neuvidím. Tadiaľto si už cestu určite neskráti. Leroy sa o to postaral/’
„Škoda. Leroy je bulo. Má v hlave slamu.“
Tess s ním súhlasila, ale radšej mlčala a čakala, čo Marvin vymyslí. Nemusela čakať dlho.
„Chcem vedieť, čo sa tam deje.“
„Tvoj špiceľ ti nepovie dosť?“
„Chcem, aby si sa motala na kraji lesa. Ten chlap sa možno znova ukáže v nádeji, že mu dáš.“
„Možno by som ho sem aj prilákala, keby som sa vyzliekla donaha a na krk si zavesila ceduľu: Poďte k nám.“ Tess sa pobavene uškrnula.
Marvin si ju chladne premeral. „Ty si zo mňa robíš posmech?“
„Prečo si to myslíš?“ Marvin vstal a Tess zaspätkovala.
„Už ma unavujú tie tvoje reči. Chcem, aby si sa s tými ľuďmi spriatelila. Zavolaj sem tú ženskú… len tak, ako sa na susedu patrí. Zisti, čo tu vlastne robia. Leroy hovorí, že tam žije voľajaký vysoký kostlivec a ten čiernovlasý chlap, s ktorým si sa stretla. Zblíž sa s voľaktorým, mne je jedno s ktorým.“
„Nebudem tebe ani nikomu inému robiť kurvu!“
„Prečo nie? S Willardom si sa mohla kurviť,“ zvrieskol. „Chcem vedieť, či nemajú voľačo spoločné s fízlami. Určite si neni taká hlúpa, aby si nevidela, že bývajú iba tri kilometre od pálenice, ktorá živí celú našu famíliu!“
„Keď tam žili Millerovci, nemal si z toho strach.“
„Ten starý by nám nebol uškodil. Vydesil sem ho na smrť. Aj sa nakoniec odsťahovali, nie?“
„A nepatrili im aj tie pozemky?“
„Pozemky vlastnil bankár zo St. Louis. A kúpil ich voľajaký Donovan. Tak tipujem, že tu nejaký čas budú zasmrádať.“
„Nemôžem tam len tak zájsť na kus reči.“
„Teta Cora ťa nenaučila slušnosti?“ zaškeril sa Marvin.
„Ak ma aj naučila, všetko som zabudla, lebo už šesť rokov tu trčím zavretá a do mesta idem raz do roka.“
„Tak si rozmysli, jak to navlečieš, ale ak nás budeš ohovárať, zderiem z teba kožu.“
S tými slovami Marvin odišiel.
Teraz sa Tess skláňala nad korytom na dvore, a kým prala, rozmýšľala o mužovi, ktorého stretla. Nechcel sa jej zmocniť ani ju ponižovať. Podľa všetkého ho úprimne mrzelo, že ju vyplašil. Keby nemal to strnisko, bol by to fešák. Jej bratia sa neholili, a preto zarastených chlapov nenávidela.
Zaprela sa bosými nohami do zeme, vytiahla z vody ťažké montérky, strčila ich do žmýkačky pri koryte a oboma rukami krútila kľukou. Potom zavesila montérky na šnúru a zahľadela sa na sever, kde bývali široko-ďaleko jediní susedia, ktorí sa nevolali Carterovci.
Ani za svet nemienila dať pred Marvinom najavo, že sa teší na rozhovor s novou susedou. Bude si musieť premyslieť, čo si oblečie a pod akou zámienkou sa vyberie na návštevu. Spomenula si, že teta Cora vždy išla na návštevu s nejakým darčekom. Čo by tak mohla oceniť taká žena z mesta?
Vtom jej čosi zišlo na um: Nijaká žena neodmietne čerstvé maliny. A ona presne vedela, kde ich nazbiera.
Marvin určil, v ktorý deň má Tess navštíviť susedov. Deň predtým sa Tess poponáhľala s umývaním riadu a šla do lesa na maliny. Potom sa okúpala, umyla si vlasy a vyžehlila si jediné slušné šaty. Tešila sa na tú návštevu, ale zároveň sa obávala.
Okolo desiatej predpoludním prišla na kraj lesa a chvíľu postála v tieni. Naberala odvahu. Pozrela na kartúnové šaty, naškrobené a vyžehlené. Vyzerali celkom dobre, zato za obdraté topánky sa dosť hanbila. Dúfala, že tá pani usúdi, že si ich obula preto, lebo šla cez les.
Zhlboka sa nadýchla, v duchu si opakovala, čo povie, a vykročila cez čistinu k domu.
Za tých päť rokov, odkedy sa vrátila od tety Cory, sa neocitla takto blízko nejakých susedov. Na prvý pohľad videla, že dom aj okolie je dobre udržiavané. Nikde sa nepovaľovali odpadky ako u nich. Narúbané drevo nebolo nahádzané na kope, ale poukladané do stôsov pri zadných dverách.
Srdce jej divo búšilo. Čo ak sa k nej tá žena bude správať
urážlivo? Čo ak odmietne maliny? Čo ak jej zaplesne dvere pred nosom?
Bože dobrý, prečo sa len na to dala?
Tess však vedela, že Marvin ju zobďaleč pozoruje, a tak sa donútila kráčať ďalej. Keď sa priblížila k domu, videla, že na čerstvo zrýľovanej pôde pracujú žena a muž. Muž hĺbil lopatkou jamky. Sadia záhradu. Žena so starým slameným klobúkom na hlave sa vystrela, chytila sa za kríže a zakričala na muža.
„Myslíš, že dva rady fazule stačia, Jack?“
Prikývol a potom ukázal na Tess. Žena sa obrátila, a keď ju uvidela stáť na dvore, vykročila k nej a zložila si slamený klobúk. Nakrátko pristrihnuté hnedé vlasy sa jej na slnku zaligotali.
Keď sa priblížila, Tess videla, že je mladá, pekná… a usmieva sa.
„Zdravím,“ zakričala Annabel, prv ako prišla až k Tess. „Vy budete naša suseda z južnej strany.“
„Som Tess.“ Konečne sa zmohla na slovo. „Tess Carterová.“
„Annabel Donovanová.“
Tess stisla podávanú ruku, ale nemohla odtrhnúť oči z jej usmiatej tváre.
„Túžila som sa zoznámiť so susedmi.“
„N-naozaj?“ jachtala Tess. Spadol jej kameň zo srdca. „Ja… totiž… priniesla som vám maliny.“ Ukázala na vedierko.
„Bože dobrý, zbožňujem maliny. Máte ich v záhrade?“
„Nazbierala som ich v lese.“
„Vy ste ich nazbierali pre mňa? To je od vás naozaj milé. Veľmi pekne ďakujem. Môžem vás pozvať dnu, Tess?“
„Možno na chvíľu vojdem.“
Annabel kývla na Jacka a zaviedla Tess do domu. Tá žena sa očividne triasla. Annabel mala podozrenie, že je veľmi ostýchavá. Chcela, aby sa uvoľnila, a tak rozprávala ďalej o malinách.
„Muselo vám trvať poriadne dlho, kým ste nazbierali plné vedierko. Bože dobrý! Dal by sa s nimi upiecť aj koláč.“
Tess vykročila za Annabel, ale bála sa, že povie alebo urobí niečo nevhodné a dievča, ktoré sa doteraz správalo tak priateľsky, ju vyhodí z domu.
„Len poďte.“ Annabel jej podržala dvere. „Som rada, že k nám niekto prišiel na návštevu, a ešte k tomu žena!“ Annabel si zavesila klobúk na operadlo stoličky. „Sadnite si, Tess. Môžem vám priniesť za pohár studenej vody? Od vás je to určite najmenej pol druha kilometra.“
„Ďakujem, madam.“
„Ale, prosím vás, hovorte mi Annabel. Jack priniesol vedro s čerstvou vodou, prv ako sme šli robiť do záhrady.“ Annabel nabrala žufankou vodu do pohára a postavila ho na stôl. „Buďme trochu sebecké a doprajme si za misku malín. Umyte ich, prosím vás, a ja zatiaľ prinesiem cukor a smotanu. Dnes ráno som ju odobrala z mlieka.“
Annabel položila na stôl dve misky a dve lyžičky, ale kým sa obrátila po cukor, všimla si, že Tess sa upracované ruky trasú.
Keď sa usadili za stôl naproti sebe, Annabel sa na ňu usmiala a vložila si do úst za lyžičku malín.
„Bože, tie sú dobré. To je od vás naozaj pekné, že ste priniesli maliny.“
„Nemohla som prísť s prázdnymi rukami.“
„Prečo nie?“ Annabel sa zasmiala. „Ale lepšie s plnými. Rastú maliny ďaleko odtiaľto?“
„Nie veľmi. Kúsok za naším domom.“
„Teším sa, že ste prišli. Dúfam, že budeme priateľky.“
„Aj ja dúfam, madam.“
„Annabel. Hovorte mi Annabel, prosím vás. Sme takmer rovesníčky, nemôžete mi hovoriť madam.“
„Ach nie, ja som už stará, madam… ehm… Annabel.“
„Nemôžete byť oveľa staršia odo mňa. Na Vianoce som mala dvadsaťjeden.“
„Ja budem mať na Vianoce dvadsaťosem.“ Tess sa prvý raz usmiala a Annabel si uvedomila, že je celkom pekná.
„Papa mi hovorieval, že ma priniesol Santa Claus, a ja som vždy rozmýšľala, ako sa so mnou dostal dolu komínom, keď z pece išla do komína iba úzka rúra.“ Annabel sa zvonivo zasmiala a Tess na ňu obdivne hľadela.
„Máme narodeniny v ten istý deň, Tess. Môžeme si usporiadať spoločnú oslavu… ak tu ešte vtedy budeme.“
„Vy sa chystáte sťahovať… tak skoro?“ Tess nevedela odtrhnúť oči od Annabelinej tváre. Radosť sa na ňu dívať. Stále sa usmievala.
„To nikdy neviem. Môj otec je… obchodný cestujúci. A niekedy sa náhle rozhodne presťahovať.“
„Dúfam, že tak skoro to nebude.“
Tess sa vo veľkých jantárových očiach zračilo zdesenie. Annabel si to všimla, ale postrehla aj to, že má nádhernú zlatistú pleť, ktorá jej ladí s vlasmi a očami. Bola drobná a štíhla, sedela vzpriamená, akoby načúvala. Iba občas odtrhla pohľad od Annabel a prebehla zrakom po kuchyni.
„Poznali ste Millerovcov, čo tu bývali pred nami?“ spýtala sa Annabel.
Tess pokrútila hlavou. „Ešte nikdy som tu nebola. Marvin nemá rád, keď… niekam chodím.“
„To je váš manžel?“
Tess znova pokrútila hlavou, tentoraz rozhodnejšie a akoby znechutene.
„Môj brat.“
„Nie ste vydatá?“
Opäť pokrútila hlavou. „Nie. Nikdy sa nevydám!“
„Ja by som sa raz chcela vydať a mať deti… celý rákoš detí. Ja som bola jedináčik a cítila som sa v detstve veľmi osamelo.“
„Tí muži, čo tu bývajú, sú vaši bratia?“
„Preboha, nie. Pracujú pre môjho otca… teda, okrem Jacka. To je len chlapec… pomáha mi v záhrade.“ Annabel naklonila hlavu a započúvala sa. „Zdá sa, že prichádza Boone na dodávke. Ten tiež pracuje pre otca.“
„Radšej už pôjdem.“ Tess vyskočila na nohy.
„Nechoďte, Tess. Boone zrejme zájde do maštale a porozpráva sa so Spinnerom. To je ten druhý muž, čo u nás robí.“
„Radšej predsa len pôjdem. Marvin…“ Tess zamierila ku dverám a Annabel za ňou.
Práve sa otvorili dvere, keď na verandu vystúpil Boone. Pri pohľade na Tess sa zarazil.
„Vitajte. Nevedela som, že sa vrátite ešte dnes,“ povedala Annabel.
„Bol som v meste, tak som vám kúpil kus ľadu.“ Boone to hovoril Annabel, ale pohľad upieral na Tess. Strhol si z hlavy  šiltovku. „Zdravím, madam.“
„Toto je Tess Carterová, Boone. Býva v tom dome na juh od našej farmy. Tess, toto je pán Boone. V skutočnosti je celkom milý, hoci niekedy sa tvári ako medveď.“
„Vtedy keď som šiel po kravu, som sa stretol s pani Carterovou. Mrzí ma to nedorozumenie s vaším manželom.“
Tess ho neopravila, zato Annabel mala pocit, že by to mala vysvetliť.
„Nespomínali ste, že ste stretli Tess. Mimochodom, nie je vydatá. Žije s bratom.“
„S tromi bratmi,“ povedala Tess tak ticho, až ju Boone ledva počul.
„Ten muž na mulici bol váš brat?“ spýtal sa jej, akoby tam Annabel ani nebola.
„Leroy.“
Boone sa uškrnul. „Poviem vám, mal som sto chutí vraziť mu do nosa.“ Fascinovane hľadel, ako sa Tess rozžiarili oči a vykrivili kútiky úst, ale neusmiala sa.
„Predstavte si, že máme s Tess narodeniny v ten istý deň,“ oznámila Annabel. „Ak tu ešte budeme bývať, urobíme si spoločnú oslavu.“
„To bude skvelé,“ Boone stále hľadel na Tess.
„Už musím ísť.“ Tess bola taká nervózna, až jej zvieralo žalúdok.
„Nedajte sa mnou odstrašiť. Toto dievča potrebuje z času na čas dámsku spoločnosť. Ako stojíte s ľadom?“ Pozrel na Annabel.
„Ešte mám kúsok.“ Obrátila sa na mladú ženu, ktorá akoby sa chcela rozbehnúť. „Navštívite ma ešte niekedy, Tess?“
„Neviem, či môžem.“
„Príďte kedykoľvek. Kúpila som látku na kuchynské závesy, ale nie som si istá, ako ich mám ušiť, pomohlo by mi, keby ste mi poradili.“
„Neviem šiť závesy.“ Zablúdila pohľadom k okraju lesa, odkiaľ ju bezpochyby pozoruje Marvin. Potom pozrela na vysokého muža s čiernym strniskom. Hľadel na ňu tak uprene, až mala pocit, že jej vidí do duše. „Už naozaj musím ísť. Dovidenia.“
Zoskočila z verandy a rýchlo vykročila cez dvor k lesu.
„Dovidenia,“ zakričala za ňou Annabel. „A ďakujem za maliny.“
Tess sa obrátila a zakývala. Najradšej by sa bola rozbehla, ale donútila sa pomaly kráčať, až kým neprišla do tieňa lesa. Potom sa rozbehla, akoby ju prenasledovali všetci čerti.
Ani nie po päťdesiatich metroch sa jej do cesty postavil Marvin. V ruke mal ďalekohľad. Mala pravdu – špehoval ju.
„Čo si zistila?“
„Vlastne nič. Ale sú to milí ľudia.“
„Čo hovorila tá ženská?“
„Jej otec je vraj obchodný cestujúci a často odchádza z domu.“
„Je voľaktorý z tých dvoch chlapov jej muž?“
„Nie je vydatá. Tí muži pracujú pre jej otca.“
„Čo predáva?“
„Nepovedala. Myslím, že katalógový tovar.“
„Myslíš? Neposlal som ťa tam, aby si si myslela.“ Schmatol ju za rameno. „Vzala si tie maliny?“
„Vzala. Bola ku mne milá.“ Tess sa pokúšala vyslobodiť, ale pevne ju držal.
„Vráť sa tam a ponúkni sa, že jej ukážeš, kde si ich nazbierala. Alebo že jej pomôžeš upiecť koláč.“
„To nemôžem.“
„Môžeš, ak ti to ja prikážem.“ Pevnejšie jej stisol rameno. „Videl som ju zblízka.“ Ukázal na ďalekohľad. „Fešanda, čo? Leroy mal pravdu. Cecky jej pekne stoja.“
Tess musela uznať, že keď sa jej brat usmeje, je celkom pekný, ale to nestačilo. Annabel by sa určite nepáčili jeho surové spôsoby.
„Áno, a je milá. Nechaj ju na pokoji, Marvin.“
„Ty mi chceš rozkazovať, čo mám robiť? Radšej rob, čo ti hovorím. Doveď ju do lesa, aby som sa s ňou mohol povyprávať.“
„A to mám ako urobiť?“
„Keby si mala štipku rozumu, navrhla by si jej, že jej ukážeš, kde rastie malinčie.“
„Čo keby si sa šiel porozprávať s tými chlapmi? Tak by si mohol prehodiť pár slov aj s ňou.“
„Ty hlupaňa, tí chlapi nechcú mať s Carterovcami nič spoločné. Vedia, že máme v horách pálenicu.“
„Možno by chceli od vás čosi kúpiť…“
„Dúfam, že si o tom ani necekla!“
„Nie. Hanbila by som sa!“ zvrieskla.
„Kedy tam znova pôjdeš?“
„Zajtra… alebo pozajtra,“ sľúbila Tess, len aby ju už pustil. „S takou ženou musíš opatrne, Marvin. Je dobre vychovaná.“
„A ja som neni?“ Znova ju zovrel.
„To som nepovedala.“
„Nikdy si ma nevidela, jak slušne sa viem chovať. Milými rečičkami viem dostať ženskú aj do postele. Teraz už bež domov a najedz sa. Ja mám robotu.“
Tess sa rozbehla po chodníčku k domu. Annabel nebude chcieť mať s Marvinom nič spoločné. V porovnaní s takým Boonom je Marvin obyčajná spodina. Je Boone ženatý? Je zaľúbený do Annabel? Ani by sa nečudovala, keby bol. Je to najkrajšia a najmilšia žena, akú kedy stretla.
Nedopustím, aby jej Marvin zničil povesť. Radšej mu odseknem gule.
6. KAPITOLA
Jack priviedol kravu do maštale a začal sa chystať na dojenie.
„Spinner neukázal Annabel, ako sa dojí?“ spýtal sa Boone.
„Neukázal a myslím, že v tom ešte nemá prax. Kým som tu, môžem dojiť ja. Ale pôjde mi to pomaly – môžem ťahať iba jednou rukou.“
„A čo – druhá ti neslúži?“
Jack zdvihol ruku. „Spadla mi na ňu debna. Dúfam, že ju nemám zlomenú.“ Ruka bola opuchnutá a samá modrina, prsty vyzerali ako párky.
„Ak aj je niektorá kosť zlomená, pochybujem, že sa s tým dá niečo robiť. Skús šiju močiť v horúcej vode.“
„Slečna Annabel mi to už kázala.“
„Poznáš nejakého človeka menom Corbin Appleby?“ Boone naňho nečakane vyrukoval s tým menom a bol zvedavý, ako sa chlapec zatvári. Prekvapil sa, ale aj potešil.
„Corbin Appleby? Pravdaže. Býva v našom meste. Odkiaľ ho poznáte?“
„Náhodou sme sa stretli. Hľadá ťa. Tvoja rodina ho požiadala, aby ťa našiel.“
„Ako vedel, že ma treba hľadať práve tu?“
„Musíš sa ho na to spýtať sám. Chcel vedieť, či som nestretol nejakého Jacka Jonesa. Tak som mu povedal, že stretol. Ubytoval sa v Hendersone. Sľúbil som mu, že ťa za ním privediem.“
„Zatkne ma?“
Boone prižmúril oči. „Tvrdil mi, že už nerobí na polícii.“
„Asi nie. Sestra mi v liste písala, že odtiaľ odišiel a vybral sa do Springfieldu navštíviť príbuzných.“
„Čo o ňom vieš?“
„Nie veľa, ale Corbina má každý rád. Je čestný a úprimný.“
„No, tak ťa teda o deň-dva zaveziem do Hendersonu. Chce, aby si sa s ním vrátil domov.“
„Môže si chcieť čokoľvek. Ja odtiaľto neodídem, kým slečne Annabel nesplatím, čo som dlžný. Sľúbil som jej, že jej pomôžem v záhrade, a aj to urobím.“
„Ako chceš. Ale keď sa vráti jej otec, možno ti priviaže na chvost plechovku.“
„A kedy príde?“
„Ktovie. Murphy prichádza a odchádza, ako sa mu zachce.“
Keď Boone odišiel, Jack sa usadil na debničku a začal dojiť kravu. Už pred pár dňami sa rozhodol, že odíde, až keď vypátra tých ničomníkov, čo mu vzali bejzbalovú loptičku a rukavicu. Robil celé leto, aby si ich mohol kúpiť, a nedopustí, aby mu ich uchmatol nejaký tchor.
Nevráti sa domov so stiahnutým chvostom. Tatko aj Joe si myslia, že je len zakríknutý chlapec, ale on nedovolí, aby si mysleli, že sa o seba nevie postarať.
O pár dní Boone pri večeri oznámil Annabel, že vezme Jacka do mesta za jeho známym a ona bude musieť ísť s nimi, lebo samu ju doma nenechá. Stručne jej vysvetlil, ako sa s tým človekom stretol, a ona ho zahrnula prívalom otázok.
„Pre boha živého! Prečo mi to hovoríte až teraz? Kto je to? Ako to, že sa vás vypytoval na Jacka? Prečo ste ho nepriviedli sem? Ste rovnaký ako papa. Nikdy mi nič neprezradíte.“
Boone pozrel na Jacka s nadvihnutým obočím. „Poznáš ženu, ktorá by kládla toľko otázok?“
„Moja sestra Jill je tiež dosť zvedavá. Ale ona je aj strašne urečnená.“
Boone trpezlivo, aj keď veľmi neurčito odpovedal na každú Annabelinu otázku a potom ju požiadal, aby mu po večeri zafidlikala.
Prešli do salóna, Boone zažal lampu a zvalil sa do Murphyho koženého kresla. Jack si sadol na dlážku, lebo mal špinavé nohavice.
Annabel sa na Boona nahnevala, že hovoril jej hraniu fidlikanie, a zahrala mu pieseň Yankee Doodle. „To bolo fidlikanie,“ zagánila naňho. „A teraz vám ukážem, ako sa hrá na husliach.“
V malej miestnosti zazneli tóny valčíka Na krásnom modrom Dunaji. Boone ani Jack nepoznali názov tej skladby, ale nesmierne sa im páčila a obaja videli, ako si ju Annabel vychutnáva. Potom zahrala pár skladieb od Brahmsa, vrátane jeho Uspávanky. Na záver pridala Beethovenovu Sonátu mesačného svitu.
Boonovi sa od radosti rozžiarili oči, Jack na ňu len obdivne hľadel, ani sa nepohol.
„Hráte naozaj krásne, slečna Annabel,“ povedal Jack, kým si utierala husle jemnou handričkou. Potom uložila nástroj do puzdra.
„Ďakujem, Jack. Keď pôjdeme do mesta, pozriem sa, či je v nedeľu popoludní koncert. Rada by som naň išla.“
„Ja nemienim vysedávať na nijakom koncerte.“ Boone vstal a vystrel sa.
„Ani nemusíte,“ odvrkla podráždene. „Môžete ísť k rieke a chytať ryby.“
Boone na ňu zagánil, vyšiel zo salóna a zamieril k vedru s vodou.
Tí traja nevedeli, že spoza okna ktosi pozoroval a počúval štíhle dievča s dlhými bosými nohami a oblými prsami. Keď dohrala, pozorovateľ videl, ako Boone vstal, a usúdil, že možno vyjde von, preto ticho prešiel na kraj lesa a učupil sa pod kríkom, odkiaľ mohol pozorovať dom.
Dostanem tú ženskú, myslel si. Doteraz sem dostal každú, čo som chcel, a aj táto bude moja. Len si to žiada trochu času. Zajtra zavčas ráno musím zájsť na koni do mesta a navštíviť holiča.
Corbin Appleby kývol na pozdrav okresnému šéfovi polície Sanfordovi, ktorý v jedálni prechádzal okolo jeho stola. Dojedol raňajky a vrátil sa do svojej izby. O päť minút sa ozvalo klopanie na dvere, presne ako očakával.
„Teším sa, že vás vidím, Appleby.“ Podali si ruky. „Už som ani neveril, že sa ešte stretneme.“
„Sadnite si. Mrzí ma, že som zmeškal to piatkové stretnutie. Niekto si ma pomýlil s výbercom daní a postrelil ma. Istý čas som musel ležať.“
„Postrehli vás? A už sa cítite dobre?“
„Áno. Ešte chvíľu budem krívať, ale lekár hovorí, že sa z toho dostanem.“
„Mrzí ma, že vás postrelili, ale aspoň budete mať dôvod zdržať sa tu trochu dlhšie.“
„Myslel som na to.“
„A teraz prejdime k tomu, o čo som vás chcel požiadať, Corbin. Potrebujem človeka, ktorý by tu čosi vypátral. Ľudia sú tu veľkí tajnostkári, a ak zistia, že ste robili na polícii, nikdy sa nič nedozviete.“
„Keď sme sa predtým spolu rozprávali, povedal som vám, že
Idem do týchto končín hľadať Jacka Jonesa. Potuloval sa tu ‚i rodina sa už oňho bojí. Našiel som ho čisto náhodou. Mám o dôvod viac, aby som sa tu zdržal.“
„Chalan rozchýri, že vo Fertile ste boli šéfom polície.“
„Ak by sa to naozaj rozchýrilo, budem tvrdiť, že ma vyhodili achcem sa pomstiť. Možno zvalím vinu na vás.“
Sanford sa na chvíľu zamyslel, potom prikývol.
„To by mohlo vyjsť.“ Z vnútorného vrecka na saku vybral balíček papierov. „Pozrite sa na toto a noste to so sebou. Hoteloví zriadenci sú veľmi zvedaví.“
„Čo ak sa budem potrebovať s vami spojiť?“
„Napíšte mi list na adresu: Pani Ned Wickerová, PO BOX 6, Jeferson City. Hovorte ľuďom, že je to vaša sestra. Keby to bolo súrne, pošlite mi kábelogram a napíšte, že teta Maude ochorela. Podpíšte sa J. Jones. Ozvem sa vám. Plánujete zostať v hoteli?“
„Ubytovanie tu nestojí oveľa viac ako v penzióne. A tam sú domáce ešte zvedavejšie. Túžia sa dozvedieť klebety. Tu mám väčšie súkromie, a pritom som v centre diania.“
Sanford zamieril k dverám. Corbin ho nasledoval a otvoril ich. Pozrel sa na obe strany chodby a prikývol.
„Veľa šťastia, Corbin. Podľa mňa ste ako stvorený na túto prácu.“
„Dovidenia, Sanford. Urobím, čo bude v mojich silách.“
„Nič viac od vás nechcem.“ Okresný šéf polície prešiel rýchlo po chodbe do susednej izby.
Corbin si sadol do kresla pri okne a niekoľko ráz si prečítal dokumenty, pričom si fakty ukladal do pamäti. Keď vstal, rozhalil si košeľu a zastrčil papiere za pás bričesiek. Vyšiel z izby a zostúpil po schodoch na terasu; chcel si posedieť a pouvažovať nad tým, čo sa práve dozvedel.
Annabel sa viezla do mesta v dodávke medzi Boonom a Jackom.
„Viete, kde nájdete toho muža, s ktorým sa má Jack stretnúť?“ spýtala sa, keď sa blížili k mestu.
„Nie, ale nájdem ho. Najprv vyložím vás, aby ste mohli ísť utrácať Murphyho peniaze.“
„Pôjdem s vami a s Jackom,“ vyhlásila rozhodne a hľadela rovno pred seba, lebo vedela, že Boone po nej zamračene pokukuje. „Pred návratom domov sa môžeme zastaviť v potravinách. Kúpim plechovku broskýň a upečiem vám koláč.“ Milo sa naňho usmiala a stisla mu rameno.
„Tak vidíš, Jack,“ povedal Boone vážne a zamieril dodávkou k hotelu, „priprav sa na to, že žena, či už je pekná alebo nie, vždy bude tvrdohlavá ako mulica a potom si ťa bude chcieť udobriť úsmevom a maškrtou, ktorú máš rád.“
„A väčšinou to aj zaberie, Jack,“ dodala Annabel rovnako vážne.
Jack mlčal. Už si zvykol, že tí dvaja sa večne doberali. Tešil sa na stretnutie s Corbinom a na správy z domova.
„Tamto je jeho auto.“ Boone zastavil pred hotelom. „Máme šťastie. Sedí na terase.“
Annabel videla len toľko, že muž, ktorý sedel v prútenom hojdacom kresle na hotelovej terase, má bielu košeľu a panamský klobúk. Nohy mal vyložené na zábradlí, topánky sa mu ligotali.
Len čo auto zastalo, Jack zoskočil na zem. Muž vstal a zamieril ku schodom, aby sa s ním zvítal. Podali si ruky.
„Teší ma, že ťa vidím, Jack.“
„Aj ja som rád, že vás vidím, pán Appleby. Čo nové doma?“
„Keď som asi pred mesiacom odchádzal, všetko bolo v poriadku. Len Júlia bola veľmi ustarostená, lebo si sa im dávno neozval. Mal som cestu do týchto končín, tak som sa ponúkol, že sa po tebe trochu poobzerám.“
„No, už som bol na ceste domov, ale mal som menšie problémy. Poďte k autu, prosím vás, rád by som vás zoznámil so slečnou Annabel. Ujala sa ma a zrejme mi zachránila život. Boona už asi poznáte.“
Corbin zišiel po schodoch, opierajúc sa o paličku, a zamieril k nákladiaku, kde čakala Annabel. Pozrel cez kabínku a kývol Boonovi, potom zložil klobúk. Slnko mu ožiarilo husté tmavé blond vlasy.
„Annabel, toto je šéf polície Appleby… vlastne pán Appleby.
ľan Appleby, dovoľte, aby som vám predstavil Annabel Lee Donovanovú. Som jej nesmierne zaviazaný.“
„Teší ma, že vás poznávam, pán Appleby.“ Annabel mu poliala ruku. Keď sa usmiala, odhalila drobné belostné zuby. Hľadela naňho spod striešky klobúka prizdobeného širokou modrou stuhou. Oči mala zvláštne zelené. Corbin od nej nedokázal odtrhnúť pohľad. Mal dojem, akoby žiarila.
„Aj mňa teší, madam.“ Stisol jej ruku a pustil ju. „Jackovi rodičia vám určite budú veľmi vďační za všetko, čo ste urobili pre ich syna. Z neznámych dôvodov ho majú radi.“ Corbin pozrela na usmiateho chlapca.
„Ani sa im nečudujem. Aj mne už prirástol k srdcu.“ S úsmevom vrhla pohľad na Jacka, potom znova na vysokého muža.
„Popoludní sa vrátim, slečna Annabel. Rád by som pripravil pôdu, aby som zajtra mohol zasiať tekvicu.“
„Zajtra je nedeľa, Jack. Nemusíš pracovať aj v nedeľu.“
„Páni, celkom som zabudol, aký je deň.“
„Asi o hodinu budú v jedálni podávať obed,“ nadhodil Corbin. „Rád by som vás pozval. Ak dovtedy nemáte čo robiť, poseďte si na terase a ja Jackovi porozprávam, čo nové doma.“
„Nie.“ Boone sa zahniezdil. Sňal si čiapku a potom šiju znova pričapil na hlavu. „Mali by sme sa vrátiť.“
„No tak, Boone,“ prehováral ho Corbin. „Som vaším veľkým dlžníkom a vy to dobre viete.“ Zahľadel sa mu do očí.
Annabel prebehla pohľadom z jedného na druhého. Videla, že Boone by už bol najradšej preč, zato Corbinovi sa zračilo v očiach pobavenie.
Poznajú sa lepšie, než mi Boone prezradil.
„Možno inokedy. Poďme, Annabel.“
„Keby ste radšej zostali, madam,“ ponúkol sa Corbin, keď videl, ako váha, „po obede vás s Jackom môžem zaviezť domov.“
„Môžete jazdiť aj s tým zranením?“ zatiahol Boone sarkasticky.
„Zvládnem to.“
„Nemusíte.“ Vystúpil z dodávky a obrátil sa na Annabel. „Chcete zostať?“
„Rada by som zostala, Boone. V hoteli som nejedia, odkedy sme odišli z Ashtonu.“
„Dobre, ale kým sa tí dvaja porozprávajú, pôjdeme nakúpiť, aby sme po večeri mohli vyraziť rovno domov. Vrátime sa, Appleby. Nastúpte, Annabel.“ Sadol si za volant a počkal, kým Annabel nasadne.
„Madam, budeme vás s Jackom čakať na terase. Som rád, že sa ešte uvidíme.“ Otvoril dvere a pomohol jej nastúpiť do auta.
„Ďakujem, pán Appleby. Aj ja sa teším.“
Corbin odstúpil nabok a Boone zacúval. „Mal som toho sviniara nechať vykrvácať,“ zavrčal.
„Čo ste to povedali, Boone?“
„Zrejme ešte vždy robí na polícii a mali by sme mu ukázať chrbát.“
„Mám rada dobre vychovaných mužov. Prečo je vaším dlžníkom? Neprezradili ste mi všetko, však?“
„Nemusíte vedieť o každom mojom pohybe, slečinka.“
Boone bol očividne nervózny.
„Poznali ste ho predtým, ako sme sa sem nasťahovali?“
„Nie. Prečo sa ma pýtate na to, na čo sa svojho otecka nikdy neopýtate?“
„Neviem. Ale s vami trávim viac času ako s ockom. V poslednom čase mám pocit, že vás poznám lepšie ako jeho.“ Začala hovoriť nahlas, ale ku koncu takmer šepkala.
„Tento chlap bol kedysi fízel. A možno ešte vždy je fízlom. Nechcem, aby sa tu potuloval.“
„Ak nie je federálny agent, nebude ho zaujímať, čo s ockom robíte. Jeden spoločný obed nám neublíži. Teším sa na to, Boone. Niekedy mám pocit, akoby som celý život nerobila nič iné, len varila, upratovala, prala a čakala, kedy sa vám alebo ockovi niečo stane.“
Boone na ňu pozrel, ale nič nepovedal.
„Rada by som sa z času na čas najedia v hoteli, zašla do kina a možno si aj zatancovať.“
„Murphy chcel, aby ste bývali v penzióne – tam by ste sa mohli stretávať s mladými ľuďmi a zabávať sa s nimi.“
„O tom radšej nehovorme. Už som povedala vám aj ockovi, že nechcem trčať zavretá v penzióne.“
Boone zastal pred obchodom s rozličným tovarom.
„Nevytárajte v obchode, že Apppleby bol šéfom polície a že o ňom niečo vieme.“
„Boone, niekedy ma viete naozaj nahnevať. Nechápem, prečo by som mala o ňom niečo hovoriť. Preboha!“
Boone vystúpil z auta a počkal, kým Annabel príde k nemu.
„Idem k šustrovi po topánky, čo som si dal podraziť. Máte čas. Do obeda nám zostáva celá hodina.“
„Nemusíte sa tváriť, akoby som vám trhala zuby,“ podotkla zachmúrene. „Mohli ste sa vrátiť na farmu. Ponúkol sa predsa, že nás s Jackom odvezie domov.“
„Jasné. To by sa mu páčilo.“ Boone odišiel, prv ako sa zmohla na odpoveď.
Annabel vstúpila do obchodu a pán Hogg ju srdečne privítal.
„Dobrý deň, slečna Donovanová.“
„Dobrý deň.“
„Ako vám môžem poslúžiť?“
„Potrebujem pol kila sušených jabĺk, broskyňový kompót, škoricu a muškátový oriešok.“ Pohľadom behala po tovare vystavenom na policiach. „A ešte pracie mydlo Gold Dust.“
Kým majiteľ obchodu kládol tovar na pult, Annabel zamierila k stolu s metrážou. Roztiahla svetlomodrú pavučinkovú kvetovanú látku a primerala šiju. Ale kvety sa jej zdali priveľké, a tak ju znova zbalila a položila na miesto.
„To by vám išlo.“
Annabel sa prudko obrátila. Netušila, že je niekto nablízku. O stôl sa opieral akýsi muž a hľadel na ňu jasnomodrými očami. Usmieval sa, a keď sa im pohľady stretli, žmurkol na ňu. Najradšej by sa bola zasmiala, ale zachovala vážnu tvár a zamierila k pultu, kde pán Hogg pripravoval účet. Muž sa jej však postavil do cesty.
„Slečna Annabel, ja som Marvin Carter a som váš najbližší sused. Tessie hovorila, že ste fešanda. Často nemá pravdu, ale v tomto sa nemýlila.“
Annabel hneď udrelo do očí, že bol u holiča a vlnisté blond vlasy má ostrihané, ulízané dozadu a štedro pokropené vlasovou vodou. Doslova z neho razila. Modrú košeľu mal úplne novú, ešte bolo vidieť, ako bola zložená.
„Teší ma, že vás poznávam, pán Carter. Pozdravujte Tess.“
„Vybavím. Bol som práve u holiča, keď ste prechádzali okolo, tak som vám došiel povedať, že vás večer vezmem do parku Riverside. Buďte nachystaná.“
Annabel sa zasmiala. „To asi sotva,“ pomaly pokrútila hlavou.
„Prečo nie?“ Zrazu pôsobil drsne. „Máte voľajakú robotu?“
„Áno, mám.“ Pokúsila sa obísť okolo neho. Znova sa jej postavil do cesty. „Nechajte ma prejsť, prosím vás.“
„Nenechám, kým nepoviete, že so mnou večer pôjdete.“ Zrazu sa jeho výraz zmenil. Znova na ňu žmurkol a usmial sa. „Dobre sa spolu zabavíme.“
„Nepoznám vás, pán Carter,“ odsekla ostro. „Nepôjdem s vami ani dnes, ani inokedy. Pustite ma.“
„Myslíte si, že ste lepšia jak ja? V tom je ten problém? Tak teda…“
„Slečna Donovanová,“ zrazu sa vedľa nej zjavil pán Hogg, „chceli ste pol kila broskýň alebo sušených jabĺk?“
„Jablká, a ešte pol kila hrozienok, prosím vás.“
Annabel cítila, ako ju pán Hogg chytil mäsitou rukou za lakeť a viedol od otravného muža k hlavnému pultu. Vzápätí počula buchnúť sieťové dvere. Pán Hogg vyzrel cez okno a videl, že Marvin Carter odchádza po chodníku.
„Obťažoval vás?“
„Tak trochu. Ale nič sa nestalo.“
„Ten chlap robí len problémy, ako všetci Carterovci.“
„Jeho sestra je milá. Minule ma navštívila a priniesla mi za vedierko malín.“
„Ona do mesta veľmi nechodí. Bratia ju držia zavretú doma.“
„Zdalo sa mi, že Marvina sa bojí.“
„Váš otecko si to s Marvinom Carterom istotne vybaví. Niekam odcestoval? Dávno som ho tu nevidel.“
„Papa je teraz mimo mesta, ale o pár dní sa má vrátiť. Koľko som dlžná, pán Hogg?“
„Môžem to pripísať na účet a pán Donovan to neskôr zaplatí.“
„Radšej zaplatím hneď.“
„Osemdesiatsedem centov. Vždy keď niečo objednám, zrazu zistím, že ceny išli hore. Najmä hrozienka veľmi zdraželi.“
Annabel sa rozlúčila a zamierila k dverám.
„Slečna Donovanová, Carterovcom by som sa radšej vyhýbal širokým oblúkom. Sú to darebáci rozlezení po celom okrese. Ak urazíte jedného Cartera, akoby ste urazili všetkých. Sú ako blchy v kožuchu.“
„Ďakujem za radu, pán Hogg.“
„Odkážte oteckovi, aby sa zastavil, keby niečo potreboval.“
Keď Annabel odchádzala, chystal sa vojsť dnu lekárnik Potter. Zastal však na chodníku, aby sa s ňou porozprával.
„Zdravím, slečna Donovanová. Dúfal som, že vás čoskoro uvidím.“ Biele vlasy mal v strede rozdelené cestičkou, vzorne učesané. Belostná košeľa až tak žiarila a pod bradou sa mu vynímal motýlik.
„Zdravím.“ Annabel sa usmiala na nízkeho tučnučkého pánka.
„Chcel som vás požiadať, či by ste na našom nedeľnom koncerte nevystúpili ako sólistka.“
Annabel sa zvonivo zasmiala. „Preboha, len to nie! Tak dobre zas nehrám, ale ďakujem za ponuku.“
„Naše koncerty sa nekonajú v Carnegie Hall, moja milá, ale v lete bývajú každú nedeľu popoludní na hlavnom námestí. A nie všetci členovia môjho orchestra sú vynikajúci hudobníci.“
„Viem, pán Potter. Ale nikdy som nehrala pre nikoho iného, iba pre moju rodinu.“
„Budeme hrať Beethovena a Brahmsa. Keď sme sa spolu rozprávali prvý raz, hovorili ste, že tých máte najradšej. Mohli by ste zahrať pár skladieb podľa vlastného výberu,“ prehováral ju a v očiach mu veselo zaiskrilo.“Naozaj ich mám najradšej. Zbožňujem ich hudbu.“
„To som hneď videl. Nemohli by ste niekedy zahrať aspoň pre mňa?“
„Pán Potter, uvádzate ma do rozpakov.“
„Tak teda dobre, moja milá. Ale varujem vás, ja sa len tak ľahko nevzdávam.“
„No rada by som prišla na nedeľný koncert.“
„Dúfam, že sa vám to podarí. Budem sa na vás tešiť.“
Corbin z hotelovej terasy pozoroval, ako dodávka zaparkovala pred obchodom s rozličným tovarom, slečna Donovanová vošla dnu a Boone zamieril do opravy obuvi.
Corbin a Jack sedeli v prútených kreslách a Corbin porozprával chlapcovi o jeho rodine všetko, na čo si spomenul. Na záver mu oznámil, že Jill zmaturovala.
„Bola najlepšia z ročníka. Celá rodina je na ňu pyšná.“
„Vždy bola veľmi múdra.“
„A teraz mi povedz, ako si sa zoznámil so slečnou Donovanovou a Boonom.“
Jack mu vysvetlil, ako raz nocoval pri rieke a zlodeji mu ukradli peniaze, bejzbalovú loptičku a koženú rukavicu. Porozprával mu, že bol chorý a vybral sa hore kopcom k ich domu požiadať o pomoc.
„Padlo mi veľmi zaťažko povedať niekomu, že som hladný, a pýtať si jedlo. Ale slečna Donovanová je nesmierne milá, Corbin. Myslím, že som na verande zamdlel, a keď som sa prebral, už som na sebe nemal mokré šaty a ležal som v teplej posteli. V to ráno tam bol aj Boone. Ale nikto mi nedal najavo, že som im na ťarchu.“
„Aký je medzi nimi vzťah? Správa sa k nej celkom otcovsky.“
„Pracuje pre jej otca. Pán Donovan je teraz odcestovaný, ale každú chvíľu sa má vrátiť. Boone aj Spinner nad ňou držia ochrannú ruku. Má ich veľmi rada a oni ju takisto. Takmer akoby mala dvoch otcov navyše.“
„Nevieš náhodou, čo robí jej otec okrem toho, že má farmu?“
„Tuším niečo predáva. Nefarmárči. Na tej farme sa už roky nič podobné nerobilo. Ale slečna Annabel chce, aby z toho bola ozajstná farma. Boone jej priviezol sliepky a kravu. Nemá ich dlho, ešte ani nevie poriadne dojiť.“
„Najala si ťa na poľnohospodárske práce?“
„Nie, pomáham jej založiť záhradu. Chcem sa jej nejako odplatiť za to, že sa o mňa tak starala, a okrem toho chcem nájsť zlodejov, čo mi ukradli bejzbalku a rukavicu. Neodídem odtiaľto, kým tie veci nedostanem.“
„Ja sa tu chystám istý čas zdržať. Lekár mi neodporúčal, aby som sa vydal na dlhú cestu do Fertilu, kým sa mi noha a plece nezahoja.“
„Čo máte s nohou?“
Corbin znova vyrozprával, ako vystúpil z auta, aby si uľavil, a ktosi naňho strieľal. Vysvetlil, ako sa zobudil v zrube v horách a dozvedel sa, že Boone zahnal útočníkov, ošetril mu zranenia a o pár dní mu pomohol dostať sa k autu, aby mohol ísť do mesta.
„Vôbec nepochybujem, že keby nebol zasiahol, boli by ma zabili a vzali si moje auto. Keby ma tam Boone bol nechal, vykrvácam. Som jeho veľkým dlžníkom. Je to zásadový človek, aj keď nechce, aby o tom niekto vedel.“
„Bol asi týždeň preč. Annabel hovorila, že rád chodí do hôr a poľuje. Jedného dňa prišiel s kusom diviny a nejakými údenými rybami. Musel som ju naučiť, čo má uvariť zo srňaciny. Teraz zas Spinner šiel na rybačku. To je druhý muž, čo u nich pracuje. Zdalo sa mi čudné, že Boone je tak dlho na poľovačke.“
„Možno niečo skrývajú, Jack. Radšej sa ich na nič nepýtaj a nehovor, že som kedysi bol šéfom polície.“
„Prečo? Som na vás hrdý.“
„Ľudia by si mohli vytvoriť mylný názor na to, prečo som tu. Okrem toho nechcem, aby vedeli, čo som robil.“
„Ani slečna Annabel to nesmie vedieť?“
„Boone to vie a zrejme jej to povedal. Ale ak sa o tom nezmienia, nemusíš to sám spomínať.“
Corbin sa díval, ako Annabel vyšla z obchodu a dala sa do
reči s nízkym tučným lekárnikom. Bola štíhla a dosť mu pripomínala Júliu Jonesovú-Johnsonovú.
Prvý raz po dlhom čase ho zaujala nejaká žena. Už sa tešil na obed.
7. KAPITOLA
Keď Annabel s Boonom prišli ku schodom na hotelovú terasu, Jack aj Corbin vstali. Annabel si odložila klobúčik a vyzerala ešte mladšia a krajšia ako predtým, na perách úsmev, v zelených očiach jas. Corbin na ňu očarene hľadel. Keď od nej konečne odtrhol pohľad, videl, že Boone ho zamračene pozoruje. On však nemienil dovoliť, aby mu pokazil radosť zo spoločnosti tohto nádherného dievčaťa, a tak si preložil paličku do druhej ruky a nastavil Annabel rameno.
„Ideme dnu?“
„Corbin…“ ozval sa Jack váhavo, keď Annabel chytila muža pod pazuchu. „Nie som vhodne oblečený, aby som vstúpil do takého parádneho hotela.“
„Si dobre oblečený. Nie je to nijaký prepychový hotel.“
Corbin si zavesil klobúk na vešiak pri dverách a potom ich zaviedol k stolíku s bielym obrusom. Odtiahol stoličku pre Annabel. Boone si hodil čiapku na dlážku.
„Podľa vystaveného jedálneho lístka,“ povedal Corbin ešte vždy postojačky, „podávajú sumca s kukuričným chlebom a slaný koláč s kuracím mäsom. Čomu dáte prednosť, slečna Donovanová?“
„Dala by som si ten koláč s kuracím mäsom.“ Corbin pozrel na Boona a Jacka. Obaja prikývli.
„Ospravedlňte ma. Idem objednať ten koláč.“
Annabel sa za ním dívala, ako krivká. Bol vysoký a štíhly, pritom mal vyšportované telo a široké plecia. Pôsobil sebaisto, zrejme sa vedel dostať z každej situácie.
„Čo má s nohou?“
Boone pokrčil plecami. „Spýtajte sa jeho.“
„Budete sa odúvať, lebo ja som sem chcela ísť, a vy nie?“
„Nie, nebudem sa odúvať. Zjem ten koláč do poslednej omrvinky, keď už to zaplatí.“
„Je naozaj milý, Boone,“ ozval sa Jack. „U nás doma ho máme všetci radi. S bratom sme si mysleli, že sa zaujíma o našu sestru Júliu. Ale keď videl, ako zbožne hľadí na Evana, nechal ju na pokoji.“
„Netvrdím, že nie je milý.“ Pozrel priamo na Annabel. „Len o ňom nič nevieme.“
Annabel prižmúrila oči a opätovala Boonovi pohľad. Videla, že Corbin sa vracia k stolu.
„Správajte sa slušne,“ zašepkala.
Pri jedle Jack spomenul, že Corbin rád beháva.
„Niektorých susedov vydesilo, keď videli pána Applebyho bežať po ceste. Mysleli si, že prišiel o rozum. Ľudia vo Fertile bežia iba vtedy, keď horí. Vlastne ani vtedy neutekajú, len rýchlo kráčajú.“ Jack sa uškrnul na Corbina.
„Ten si teraz tak skoro nezabehá,“ poznamenal Boone sucho.
„Máte pravdu. Nejaký čas ešte budem sedávať na terase a čakať, kým sa mi nezahojí noha aj plece.“
„Vy sa venujete behu pretekársky?“ zaujímala sa Annabel.
„Vôbec nie. Začal som behať ešte ako študent, potom som v tom pokračoval, aj keď som bol počas vojny vo Francúzsku. Je to moja záľuba.“
„A čo sa vám stalo s nohou a plecom? Nehoda?“ vyzvedala Annabel.
„Dá sa to tak povedať. Niekto si ma pomýlil s jeleňom.“ Usmial sa na ňu. Bol opálený dobronzova, určite sa zdržiaval na slnku. Okolo očí mal vejáriky vrások. Rozmýšľala, ako prišiel k jazve na líci.
„Je to pravda alebo ste si to len vymysleli? Boonovi niekedy nemôžem veriť, rád si vymýšľa.“
„Je to pravda. Boone ma našiel a… postaral sa o mňa.“ Prenikavo sa na ňu zahľadel.
Usilovala sa, aby na nej nebolo vidieť, aká je rozrušená.
Obrátila sa na Boona, ktorý pokojne jedol. „Nikdy ste mi o tom nepovedali.“
„Nezdalo sa mi to dôležité. Podajte mi maslo, prosím vás.“
„Dnes predpoludním som toho zažila tak veľa. Ešte je len čas obeda, a už mám za sebou vzrušujúci deň.“ Zdvihla vidličku k ústam a vtom si uvedomila, že muži čakajú na vysvetlenie.
„Čo také ste zažili?“ spýtal sa napokon Boone.
„Pán Potter ma požiadal, aby som vystupovala ako sólistka na nedeľnom koncerte.“
„Fíha! A budete hrať?“
„Nie, ani náhodou!“
„Hrá na husliach,“ vysvetlil Jack, keď si uvedomil, že Corbin netuší, o čom hovoria.
„Áno, hrám na husliach, ale nie som školená huslistka.“ Cítila, ako sa červená. Už ľutovala, že s tým začala. Teraz si o nej pomyslí, že je chvastúnka.
„Rád by som vás počul hrať. Za vojny nám hrával jeden náš spolubojovník a vždy, keď to bolo možné, nás trochu zabával. Všetci sme tie husle chránili ako oko v hlave. Chodievate na koncerty do miestneho parku?“
„Ešte som tam na koncerte nebola, ale rada by som raz išla. Možno sa mi niekedy podarí prehovoriť Boona, aby ma tam vzal.“
„Mohol by som po vás prísť. Krátke vzdialenosti ešte zvládnem.“
„Priveziem ju, ak tam tak veľmi chce ísť,“ zahundral Boone a ani nezdvihol pohľad od taniera.
Annabel si pomyslela, že radšej zmení tému, a tak povedala: „Ale stretnutie s pánom Potterom nebol jediný vzrušujúci zážitok. Jeden z našich susedov ma pozval na schôdzku. Vlastne ma ani nepozval, len mi oznámil, aby som bola podvečer pripravená. Nie je to vrchol bezočivosti?“
„Kto?“ Boone doslova vypľul to slovo.
„Jeden z Carterovcov.“ Annabel to vyslovila akoby nič a dala si na koláč s kuracinou maslo. „Tuším ten najstarší. Má blond vlasy… a nevyzerá zle. Práve bol u holiča a razila z neho vlasová voda.“
Boone položil vidličku vedľa taniera. „Dúfam, že ste ne…?“
„Čo som ne…? Nerozprávala sa s ním? Tomu som nemohla zabrániť.“
„To som nemal na mysli. Nikam nejdete a bašta.“
„Len pokoj, Boone. Nepovedala som, že s ním pôjdem. Zdalo sa mi smiešne, ako mi oznámil, že mám byť podvečer pripravená.“
„Tchor jeden smradľavý! Veď ja mu ukážem!“
„Prečo sa tak vzrušujete? Dobre viete, že s ním by som nikam nešla.“ Zasmiala sa. „Ale keď odchádzal, zúril.“
Corbin videl, ako si Annabel vychutnáva, že Boona naťahuje. Ten sa správal celkom ako medvedica, keď chráni mladé.
„Carterovci sú spodina a vy to viete.“
„Zato Tess ste očividne nepovažovali za spodinu. Keď prišla na návštevu, išli ste si oči vyočiť.“ Na očiach jej bolo vidieť, že si ho doberá a potláča úsmev.
„Ona je iná. Jej bratia sú naničhodníci. Prečo ste sa s ním vôbec rozprávali?“
„Prišiel do obchodu, keď som nakupovala.“
„Zrejme vás sledoval, čo?“
„Neviem. Ale už s tým prestaňte. Pán Appleby si bude myslieť, že ste môj opatrovateľ.“
„Veď aj som.“ Boone pozrel priamo na Corbina. „Keď nie je doma jej otec, musím na ňu dávať pozor ja.“
„Jej otec vám zrejme bezmedzne dôveruje.“
„To teda áno. Už nad ňou bdiem deväť-desať rokov.“
„Osem.“ Annabel sa uškrnula.
„Desať,“ trval Boone na svojom.
„Osem rokov, pán Appleby. S oteckom sa pozná desať, ale tie prvé dva roky som ho ani nevidela. Boone, ste ako môj druhý otec, ale niekedy to s tou ochranou preháňate.“
Corbin behal pohľadom z jedného na druhého a uvedomil si, že sa tak doberajú preto, lebo sa majú radi.
„A vy ste tvrdohlavá ako váš otec.“
„Ďakujem, Boone. Aj ja vás mám rada,“ povedala milo. Potom sa obrátila na Corbina. „Dnešný obed sa mi veľmi páčil. Musím vás niekedy pozvať na obed k nám, aby som sa vám revanšovala.“
Corbin si všimol, ako Boone rýchlo vrhol pohľad na dievča, a zmeravel.
„To naozaj nemusíte. Nechcete na ten koláč hrozienkový krém?“
Corbin z hotelovej terasy pozoroval, ako dodávka odchádza. Bolo mu jasné, že Boone nechce, aby sa priveľmi zblížil so slečnou Donovanovou. Čoho sa bojí? Chce ju mať len pre seba? Corbin pochyboval. Nezdalo sa, že by túžil po romantickom vzťahu, len ju ochraňoval. Ale pred čím?
Opierajúc sa o paličku, čo si požičal v hoteli, vykročil po chodníku k holičovi. Podľa neho sa tam človek dozvie viac ako z novín.
Corbin otvoril dvere na holičstve a vošiel dnu. Boli tam len dve stoličky, a aj tie boli obsadené. Na stene za stoličkami bolo zrkadlo. Pred zrkadlom bola zavesená polička s holiacimi mydlami. Tégliky boli označené menami.
„Zdravím. Odložte si klobúk a posaďte sa u nás,“ privítal ho jeden z holičov. Práve zastrihoval bokombrady tmavovlasému mužovi. Ale na chvíľu podržal nožnice a dôkladne si obzrel nového zákazníka.
Corbin si zavesil klobúk na vešiak a klesol do dreveného kresla. Neďaleko ležali noviny. Corbin ich vzal do ruky a začal listovať. Nastražil uši a započúval sa do rozhovoru medzi holičom a zákazníkom.
„Správal sa výnimočne slušne. Chcel, aby som ho oholil a ostrihal.“
„Nechcel sa aj okúpať?“
„Áno. Upozornil som ho, že mydlový kúpeľ stojí tridsať centov, ale ani brvou nepohol. Len položil na pult mincu a šiel dozadu.“ Holič ukázal hlavou na záves.
„Stavím sa, že tento rok sa kúpal prvý raz.“
„Keď vyšiel z kúpeľa, oholil som ho a ostrihal.“ Holič bol nižší chlapík, mal biely plášť, pod ním tmavé nohavice. Vlasy mal riedke, zato fúzy poriadne husté.
„Páni moji, Bob, čo to doňho vošlo?“
„Má zálusk na nejakú ženu. Vždy viem, kedy má chlap zálusk na ženu.“ Vtedy mu poriadne namydlil bokombrady a vzal do ruky nebezpečne vyzerajúcu britvu.
„Hovoríte o Marvinovi Carterovi?“ spýtal sa muž, len čo bokombrady zmizli.
„Áno. Poznáte ho?“ Holič si vylial do dlaní korenistú tekutinu, chvíľu si ich trel a potom nimi poplieskal mužovi líca.
„Poznám všetkých tých prekliatych Carterovcov. Sú to najväčší zurvalci pod slnkom. Hlúpi a protivní. A pekelne spolu držia. Mlátia svoje ženy a robia im decká. Marvinov brat Calvin, ktorý žije kúsok na západ, ich už má tuším osem, a pritom sám nemá viac ako dvadsaťpäť rokov.“
„Musel začať mladý.“
„To teda áno. Carterovci myslia len na chľast a na súloženie, či už s vlastnými alebo cudzími ženami.“ Muž vstal a načiahol sa za sakom. Vtom sa uprene zahľadel na Corbina. „Nepoznám vás náhodou?“
„Možno.“
„Nestretli sme sa v St. Louis?“
„Tadiaľ som iba prechádzal.“
„Boli ste na vojne?“
„Na západnom fronte. Druhá divízia, veliteľ Omar Bundy.“
„Dofrasa!“ Muž mu podal ruku. „Vedel som, že som vás niekde videl. Aj ja som bol v tej pekelnej diere. Bojovali ste pri Bois-Belleau? Aj ja. Som seržant Craig Travis.“
„Poručík Corbin Appleby.“ Corbin pomaly vstal a srdečne sa usmial na druhého muža.
„Teší ma, že vás vidím, pán poručík.“
„Teraz som už len Corbin alebo Appleby, Travis. Vojenskú hodnosť som hodil za hlavu.“
„Aj ja. Mal som šťastie, že som to prežil. Za tri týždne sme vyčistili les, ale padlo pri tom tisícosemsto mužov a sedemtisíc bolo zranených.“
„Vojna je peklo. Ten, kto to povedal, zrejme vedel, o čom hovorí.“
„Ja som z bojov vyšiel len so škrabancami. Vidím, že vy ste nemali to šťastie.“ Travis ukázal na paličku, ktorú Corbin zavesil na kreslo.
„Toto je vojnové zranenie.“ Corbin si prešiel prstom po jazve na líci. „Ale toto,“ potľapkal si po nohe, „je čosi iné. Keď som pred pár dňami zastal na ceste, niekto si ma pomýlil s jeleňom.“
„Dočerta! Postrelil vás? Skutočne myslíte, že vás považoval za jeleňa?“
„Nie som si istý.“ Corbin si všimol, že obaja holiči aj zákazník na stoličke hltajú každé ich slovo. „Možno chceli moje auto. Ale vtedy sa ktosi zjavil a vyplašil ich. Teraz tu musím sedieť na zadku, kým mi lekár nedovolí, aby som šoféroval pár stoviek kilometrov.“
„Miestny lekár je naslovovzatý odborník.“
„Už som zistil.“
„Tešilo ma, že som sa s vami stretol, Appleby… A kde bývate?“
„V hoteli Riverfront.“
„Ja tu mám mäsiarstvo. Zastavte sa niekedy. Bol by som rád, keby ste pred odchodom prišli k nám a zoznámili sa s mojou ženou. Upečie vám dobrý rostbíf s mrkvou a zemiakmi. Je najlepšia kuchárka v meste.“
„Ďakujem, zastavím sa.“
Corbin zostal stáť a díval sa za odchádzajúcim Travisom. Pozrel na holiča stojaceho pri voľnej stoličke a usadil sa do pohodlného kresla.
Holič mu na chrbte uviazal bielu plachtu. Vtom sa dvere otvorili a vošiel muž v hnedom klobúku narazenom na hustých sivých vlasoch. Nohavice mu držali červené traky. Ústa mu lemovali sivé fúzy a z kútika vytŕčalo špáradlo. Na košeli mal veľkú plechovú hviezdu.
„Zdravím, Stoney.“ Holič pozdravil mužov odraz v zrkadle. „Dnes tu mám Post-Dispatch.“
„Myslel som si.“ Stoney si sadol, klobúk položil na vedľajšie sedadlo a vzal do ruky saintlouiské noviny. Pohľadom prebehol titulky. „Odkedy Harding zomrel, vo Washingtone sa nič nedeje.“
„Zdá sa, že je pokoj.“
„Ten hlupák Coolidge drichme pri telefóne. Vraj si niekedy pospí aj štyri hodiny. Drichme,“ znechutene si odfrkol, „a gangstri majú raj na zemi.“
„Sme v Hendersone, Stoney. Nie v Chicagu alebo v St. Louis. Nijakého gangstra som dnes predpoludním nevidel.“ Holič žmurkol na Corbina.
„To ešte neznamená, že tu nijakí nie sú. Myslíte, že si na chrbát zavesia ceduľu s nápisom gangster? Môžu to byť kazatelia, lekári, ktokoľvek. Tí univerzitní študenti, ktorí zabili toho chlapca v Chicagu, chodili v pekných oblekoch a kravatách. Mali prachatých tatkov, ktorí im zohnali drahého fiškála a ten ich z toho vysekal.“
„Neviem o tom, že by ten Clarence Darrow bol taký bohatý.“ Holič znova žmurkol na Corbina.
„Chlap, čo sa rozváža na takom aute, musí byť prachatý. Dnes si človek nikým nemôže byť istý. Coolidge by mal čosi robiť proti zločinnosti v okrese, a nie drichmať a nechať ľudí, nech sa starajú o seba sami.“
„Čo má podľa vás robiť, Stoney?“
„Mal by mať všetko pod palcom. Nie rozvaľovať sa ako kopa hnoja.“
„Prežil ťažké časy. Prišiel o syna pre otravu krvi. Nie je to ľahké.“
„Nehovorím, že je to ľahké. Len nechápem, prečo platíme chlapa, čo prespí štyri hodiny v práci. Mali by mu to strhnúť. Naša vláda je na posmech sveta.“
„Will Rogers sleduje, čo robí vláda, a referuje o tom.“ Holič čakal, čo na to Stoney povie. Sklamalo ho, keď si len znechutene odfrkol.
Corbin počúval rozhovor a rozmýšľal, či je Stoney jediný muž zákona v Hendersone. Ak áno, už mu bolo jasné, prečo okresný šéf polície Sanford chcel, aby tu zostal a zistil, čo sa dá.
Corbin zablúdil v myšlienkach k Annabel Lee Donovanovej a uvažoval, či dostala meno podľa dievčaťa z Poeovej básne. Spomenul si, ako sa ju museli učiť v škole.
Ja som bol dieťa a ona tiež
v prímorskom kráľovstve hmly
a naša láska lásku prerástla,
i nás dvoch s Annabel Lee.
„Odkiaľ ste, pane?“ vytrhol ho z myšlienok holič.
„Od Springfieldu.“
„Tak ďaleko na západe som nikdy nebol. Odjakživa žijem pri rieke.“
Corbin nepokračoval v rozhovore. Díval sa, ako muž zo susedného kresla vstal, nasadil si klobúk a odišiel.
„V poslednom čase sem chodí ako na hodiny klavíra,“ poznamenal Stoney, keď sa dvere zatvorili.
„To je jeho vec, Stoney,“ odbil ho holič. Vytriasol plachtu, vzal metlu a zmietol ostrižky do kúta.
„Hm, a teraz pôjde celý navoňaný za tou ženskou na Cedar Street.“
„Za akou ženskou?“ Holič nastražil uši. „Neviem o tom, že by na Cedar Street bola nejaká slobodná žena.“
„Alex Lenox už znova spí s vydatou ženou, Stoney?“ spýtal sa Bob a postavil metlu do kúta. „Ten blázon už jednu rodinu rozbil.“
„A čo jeho rodina?“ zvolal druhý holič. „Má milú manželku a dve deti. Jeho žena nemôže byť taká hlúpa, aby nevedela, čo sa deje.“
Stoney si ich nevšímal a ďalej čítal noviny.
8. KAPITOLA
„Nemal som vás tam vziať. Mal som povedať chlapcovi, nech si vezme dodávku a odvezie sa tam sám.“ Sedeli pri večeri.
„Prečo by ste ma nemali vziať? Uviedla som vás do rozpakov?“
„Nie.“ Zagánil na ňu. „Murphymu sa nebude páčiť, že vás v meste videli v tej rachotine.“
Po návrate z mesta sa Boone vyhýbal domu a na večeru prišiel, až keď Annabel vstúpila do maštale a povedala mu, aby sa šiel najesť.
„O čom to hovoríte, preboha?“
„Vzal vás niekedy do mesta v dodávke?“
„Dobre viete, že nie. Vždy ma tam vzal svojím autom.“
„Vidíte? O tom hovorím. On chce, aby si ľudia mysleli, že ste veľká dáma, a ak vás videli v tej starej rachotine, určite si to nebudú myslieť.“
„Takú hlúposť som ešte nepočula. Boone, neblúznite náhodou?“
„Len počkajte, čo povie, keď sa to dozvie. Znosí nás pod čiernu zem.“
Jack nevedel, čo si má myslieť o tom rozhovore. Zrazu sa začal báť návratu pána Donovana. Skutočne je taký nóbl a bude sa hnevať, že Annabel sa odviezla do mesta v dodávke?
„Rozhodla som sa, že v nedeľu popoludní pôjdem na ten koncert. Ak ma nevezmete v dodávke, pôjdem peši alebo na koni.“ Annabel naložila na taniere broskyňový koláč a priniesla na stôl krčah so smotanou. Potom si sadla a ponad Boonovu hlavu žmurkla na Jacka. „Jack, povedz mi niečo o pánu Appleby m. Je dobrým priateľom tvojej rodiny?“
„Dá sa to tak povedať.“
Annabel pozrela na chlapca, potom na Boona. Jack mal sklonenú hlavu.
„Ako dlho?“
„Pokojne jej to môžeš povedať, chlapče.“ Boone sa načiahol za lyžičkou. „Bude do teba domŕzať, kým jej neprezradíš, čo chce vedieť.“
„Čo chcete vy dvaja predo mnou utajiť?“ spýtala sa Annabel.
„Appleby pracoval vo Fertile na polícii. Možno tam stále pracuje,“ dodal Boone hundravo. „Je veľmi výrečný a má oči ako jastrab.“
„Bol v našom meste šéfom polície,“ začal spomínať Jack. „Ale keď dostal chlapa, čo zabil jeho nastávajúcu, dal výpoveď. Celé mesto bolo zdesené, keď vysvitlo, že vrahom bol jeden z jeho obyvateľov. Ten chlap obalamutil každého, ešte aj mňa. Vedel byť veľmi milý, ale v skutočnosti napáchal veľa zla.“
„Ďakujem, Jack. Toľko informácií by som nevypáčila z Boona ani za mesiac.“ Annabel sa na Boona cynicky usmiala, potom naklonila hlavu, akoby počúvala.
„Nezdá sa vám, že prichádza auto?“
Boone vyskočil a rozbehol sa k dverám. Annabel tesne za ním. Boone stál vo dverách, až kým veľké čierne auto neobišlo dom a nezastalo pred zadnou verandou.
„To je Murphy,“ oznámil Boone a ustúpil z cesty.
„Papa!“ Annabel vybehla na verandu a čakala, kým vysoký tmavovlasý muž vystúpi z auta.
„Ahoj, srdiečko! Máš čosi pod zub pre svojho otecka?“ Vyšiel po schodíkoch a objal dcéru. Na tvári mal strnisko, oblek pokrčený.
„Som rada, že už ste doma, papa.“
„Aj ja som rád.“
„Dlho ste boli preč.“
„Viem, moja.“ Pozrel za ňu a zbadal Jacka. Annabel cítila, ako mu stuhlo rameno.
„Papa, toto je Jack Jones. Pomáha mi sadiť v záhrade.“
„Nehovor! V záhrade?“
„Teší ma, že vás poznávam.“ Jack nevedel, čo robiť. Mal pocit, akoby ho mužove čierne oči priklincovali k zemi. Konečne odvrátil pohľad a uprel ho na Boona.
„Všetko v poriadku?“ Otázka sa očividne vzťahovala na Jackovu prítomnosť.
„Áno.“
„Idem vohnať sliepky do kurína.“ Jack chcel obísť okolo mužov.
„Sliepky…?“ Murphy znova pozrel na Boona.
„A krava,“ zvestovala Annabel radostne.
„Krava…?“ zopakoval Murphy a rozosmial sa. „Ona ťa uhovorila, aby si jej kúpil kravu?“ Rukou stále objímal dcéru okolo pliec.
Boone uhol z cesty, aby Jack mohol prejsť, a neodpovedal, kým chlapec nezmizol v maštali.
„Áno, kravu. Rád by som videl, ako sa vzopriete proti vôli svojej dcéry, keď si vezme niečo do hlavy.“
„Podľa mňa je to skvelý nápad. Sliepky, krava a kone! Vyzeráme ako ozajstní farmári.“ Veľkou rukou zovrel dcére plece. „Som hladný ako vlk, srdiečko. Od rána som nejedol, tak som sa ponáhľal domov.“
„Hneď to bude.“ Annabel nechala otca s Boonom.
Murphy sa zahľadel Boonovi do očí. „Tak čo ten chlapec?“
„Bez problémov. Annabel len prospelo, že tu bol. Keď sa najete, porozprávam vám. Choďte sa trochu venovať Annabel. Bála sa o vás.“
„Chce, aby som odišiel?“ spýtal sa ustarostene Jack, keď si k nemu prisadol na debničku pri maštaľných vrátach. Boone mal dlhý rozhovor s Murphym. Prezradil mu, ako našiel Applebyho pri aute, aj to, že je bývalý policajt, ktorý pátral po chlapcovi. Povedal mu, že Jack bol chorý a prišiel k nim. Keď mu Boone oznámil, že odišli dva náklady whisky a Spinner očakáva, že dnes večer príde loďou z Kanady ďalšia, Murphy sa vrátil dnu.
„Nič také nepovedal,“ ubezpečil Boone Jacka. „Podľa mňa tu ešte môžeš chvíľu zostať a pomôcť Annabel so sadením. To dievča znamená preňho všetko. A ak ona chce záhradu, postará sa, aby ju mala, aj keby čo bolo.“
„Keď vysadíme, potom dlho nebudem mať čo robiť. Pôjdem do mesta a nájdem si prácu. Nevrátim sa do Fertilu, kým opäť nezískam svoju bejzbalku a rukavicu.“
„Ako to chceš urobiť?“
„Taká rukavica je len jedna. Keď ju uvidím, spoznám ju na prvý pohľad. Corbin hovoril, že v Hendersone majú bejzbalové mužstvo. Možno ju niektorý z hráčov používa a chváli sa ňou.“
„Mohol ti ju ukradnúť niekto z horného povodia rieky.“
„Alebo z dolného povodia.“
„Tam žijú iba zálesáci, a tí bejzbal nehrajú.“
„Mohli ju niekomu predať. To je jedno, dostanem ju.“
„Ty si teda tvrdohlavec, čo?“ Boone posledných pár minút
upieral pohľad na svetlú škvrnu na kraji lesa. Niekto odtiaľ pozoroval dom. „Zostaň tu, chlapče. Prejdem cez maštaľ a vyjdem zadom. Niekto špehuje náš dom. Dúfam, že je to ten mamľas, ktorého som stretol v lese, keď som šiel po kravu. Už som čakal na príležitosť rozbiť mu hubu.“
„Môžem vám nejako pomôcť?“
„Nie. Len tu seď, akoby si čakal, že sa každú chvíľu vrátim.“
Boone pomaly vošiel do maštale a zmizol vnútri. Náhlivo zamieril k zadnému východu a vyzrel von, či ho pozorovateľ môže vidieť. Keď si bol celkom istý, že nie, sklonený sa rozbehol ku kroviu pri plote, ktorým bola ohradená pastvina. Postupoval až k lesu – chcel sa k pozorovateľovi dostať odzadu.
Pohyboval sa čo najtichšie a každé šuchnutie mu zadunelo v ušiach. Priblížil sa ku kraju lesa a zbadal bielu šmuhu. Vtom pochopil, že je to ženská sukňa, ktorú rozvieva vánok. Očakával, že to bude niekto z Carterovcov, ale nie Tess Carte – rová. Zmocnil sa ho hnev a vzápätí vzrušenie. Často na ňu myslel. Teraz uvažoval, ako sa k nej priblížiť, aby ju nevydesil na smrť.
Začal si ticho pohvizdovať a videl, že prešla na druhú stranu stromu. Bál sa, že od ľaku utečie, a tak zakričal: „Slečna Tess, to som ja, Boone. Môžem sa s vami porozprávať?“ Neodpovedala. Chvíľu počkal a potom pokračoval: „Neprídem bližšie, ak nechcete.“
Keď stále nič nepovedala, širokým oblúkom obišiel strom a približoval sa k nemu spredu, aby ho videla. Zastal päť metrov od nej.
„Dobrý deň, madam. Mrzí ma, ak som vás vyplašil. Videl som tu niekoho stáť a nevedel som, kto to je.“
„Len som sa… dívala.“
„Viem.“ Boone sa zasmial. „Môžete k nám kedykoľvek prísť, ak chcete.“ Bože dobrý, je nervózny ako školák na prvom rande.
„Nemôžem.“
„Annabel by sa potešila.“
„Nemôžem,“ zopakovala.
„Hľadali by vás bratia?“
„Niekam odišli.“
„Nebojíte sa byť sama v lese?“
„Čoho sa mám báť?“
„Mohol by vás tu nájsť nejaký ničomník.“
„Tadiaľto nechodí nikdy nikto okrem Carterovcov – a vás.“
„Nás sa nemusíte báť. Annabel ste sa páčili. Dúfa, že sa znova ukážete. Cíti sa veľmi osamelo.“
„Je pekná… a milá.“
„Áno, je.“
„Oženíte sa s ňou?“
„Či sa ožením s Annabel?“ Znova sa zasmial. „Mohol by som jej byť otcom.“
„Niektorým mužom to neprekáža.“
„Zdalo by sa jej smiešne, že vám to vôbec napadlo.“ Na dlhú chvíľu zavládlo ticho, potom Tess povedala: „Nechcela som… aby to bolo smiešne.“
„Chcel som povedať zvláštne. Poznám ju od čias, keď mi siahala potiaľto.“ Ukázal rukou na pás. „Máte ju rád.“
„Áno, mám ju rád ako vlastné dieťa. Dúfam, že jedného dňa si nájde dobrého muža, vydá sa a bude mať deti.“
„Ak ten muž nebude dobrý, čo urobíte?“ Boone podišiel k stromu, o ktorý sa opierala. „Vymlátil by som z neho dušu… ak by mu ešte zostala po tom, čo by si to s ním vybavil jej otec.“
„Má šťastie,“ zašepkala Tess. „Máte milého?“
„Nie.“ pokrútila hlavou. „Prečo nie? Ste pekné dievča.“
„Nie som!“ zamračila sa. „Som stará.“
„Stará? Máte päťdesiat?“ Takmer sa usmiala. „Dvadsaťsedem.“
„Ja mám presne o desať rokov viac. Myslíte, že som starý?“
„Na muža nie.“
„Dobre sa mi s vami rozpráva.“ Boone bol natoľko blízko, že jej videl do tváre. Blúdil po nej očami.
Dýchala trhavo, ani sa nepohla a dlhú chvíľu nič nepovedala. Napokon sa ozvala takmer šeptom. „Nemám veľmi o čom rozprávať.“
„Povedzte mi niečo o sebe. Ako dlho tu žijete s bratmi?“ Pokrútila hlavou a vzdychla si: „Veľmi dlho.“
„Žijete tu odjakživa?“ Znova pokrútila hlavou.
„Istý čas som býval na severe v Minnesotte,“ povedal, len aby reč nestála. „Viem, kde to je.“
„Tam býva poriadna zima.“
„Je to pri Kanade.“
„Moja sestra stále žije v Minnesotte.“
„Ja nemám sestru, len bratov.“
„Tess, chodievate niekedy do mesta?“ Pokrútila hlavou. „Marvin mi nedovolí.“
„Prečo?“
„No… totiž…“ Zahanbene odvrátila pohľad. „Môžeme sa tu ešte niekedy stretnúť, aby sme sa porozprávali?“
„Iba porozprávali?“ Naklonila hlavu a pozrela mu do očí. „Iba porozprávali. Nebojte sa, že od vás budem chcieť niečo násilím, Tess. Prisahám, že nie.“
„Aj Marvin často prisahá, a nikdy to nedodrží.“
„Ja nie som Marvin,“ vyhlásil Boone rozhodne. „Stojím si za slovom.“
„Čo to znamená?“
„Že ak raz niečo sľúbim, vždy to dodržím.“
„Dobre.“
„Stretneme sa ešte niekedy?“
„Neviem, kedy znova odídu z domu.“
„Čo by sa stalo, keby som vás prišiel navštíviť domov?“
„Len to nie!“ zvolala zdesene. „Zistili by to a veľmi by sa hnevali.“
„Ublížili by vám?“
„Veľmi by sa hnevali,“ zopakovala a skryla sa za strom. „Tess, neskrývajte sa. Neurobím nič, čo by vám mohlo spôsobiť problémy.“ Boone nechápal city, ktoré ním lomcovali.
Zúfalo túžil znova sa s ňou stretnúť, porozprávať sa s ňou. Úporné rozmýšľal, ako to urobiť. „Môžete mi dať signál, keď sem prídete. Budem tu ešte päť dní, potom na dlhší čas odídem. Oblečte si niečo biele a postavte sa k stromu.“
„Marvin sem niekedy chodieva.“
„Špehovať dom?“
„Páči sa mu Annabel. Rád sa na ňu díva a počúva, ako hrá na husliach.“
Boone si odfrkol. „Annabel sa s ním stretla v obchode.“
„Páči sa mu,“ zopakovala. „Keď sa vrátil z mesta, zúril ako besný. Prisahal, že raz ju dostane. Zvyčajne dostane ženy, ktoré chce. Povedzte jej, že dievčatám… zničí povesť.“
„Annabel povesť nezničí. Radšej ho zabijem. Odkážte mu to…“
„Nemôžem mu povedať, že som sa s vami rozprávala. Určite by… niečo urobil.“
„Čo by urobil?“
„Musím ísť. Bud sa vráti z… z…“
„Viem, že majú pálenicu, Tess. Pre mňa za mňa môžu mať aj desať pálenie.“
„Zbohom.“
„Tess?“ Boone jej položil ruku na rameno. Neodtiahla sa. „Keby vám bolo ťažko, príďte k nám. Ak tu nebudem ja, bude tu Annabel a môj kamarát Spinner. Ten vám určite pomôže a spojí sa so mnou. Prídem, Tess. Rátajte s tým.“
„Kto bol ten muž vo veľkom čiernom aute?“
„Annabelin otec. Ten vie majstrovsky strieľať. Keby ste mali problémy, takisto vám pomôže.“
Uprene sa naňho zahľadela jantárovými očami a zašepkala: „Zbohom.“
Boone sa za ňou díval, ako ľahko beží po chodníčku, až kým mu nezmizla z dohľadu. Nevedel, či naňho tak zapôsobila jej nežnosť, úprimnosť alebo zvláštny smútok v očiach, ale priťahovala ho od prvej chvíle, čo ju videl v lese. Aj keď ju zazrel v kuchyni s Annabel, srdce sa mu divo rozbúšilo. Aj dnes sa mu tak rozbúšilo, keď si uvedomil, že pri strome stojí Tess.
Bože dobrý? Čo mu lo chodí po rozume? A čo asi chodí po rozume jej? Prešiel si dlaňou po strnisku na tvári. Nevyzerá o nič lepšie ako nejaký mamľas, čo sa potuluje po týchto horách. Tušil, že Tess je trochu staršia ako Annabel… ale nie o toľko. Nevyzerá na svoje roky. Jedným si však bol istý – je pristará, aby jej bratia diktovali, čo má a čo nemá robiť.
Bojí sa ich! Bijú ju? Nech ich Boh chráni, ak sa dozvie, že áno. Vymláti z nich dušu.
Boone sa pomaly vrátil do maštale, kde naňho čakal Jack. Bude musieť upozorniť Jacka aj Spinnera, aby dávali pozor na Marvina Cartera a nenechávali Annabel samu doma. Ten sviniar tu bol aj vtedy večer a počúval hudbu. Raz ho prichytí a potom sa bude mesiac spamätávať z bitky.
Boone rozmýšľal, či má Murphymu povedať, že Marvinovi sa zapáčila Annabel, ale nakoniec sa rozhodol, že to pred ním radšej nespomenie. Murphy sa vedel rozzúriť ako divá šelma, ak niečo ohrozovalo Annabel. Bol by schopný vpochodovať rovno ku Carterovcom, vyvliecť Marvina pred dom a vymlátiť z neho dušu. Murphy je tvrdohlavý a výbušný ako sopka, mohlo by to dopadnúť veľmi zle.
Boone zamyslene pokrútil hlavou. Keby došlo k otvorenému boju s Carterovcami, mohlo by to mať pre Tess nepríjemné následky, a jemu sa zdalo, že ona má už aj tak dosť ťažký život.
9. KAPITOLA
Corbin obedoval v hotelovej jedálni a pritom sa rozprával s obchodným cestujúcim, ktorý predával dámsku spodnú bielizeň a rád o tom hovoril.
„Teraz sa chystám do St. Louis a ďalej do Chicaga. Obávam sa, že v tomto zapadákove nebudem mať veľa objednávok na tovar, aký predávam.“ Smilne sa uškrnul. „Moje vecičky sú pre moderné slečny, ak viete, ako to myslím. V mestách ide najlepšie na odbyt čipka a priesvitné nohavičky, v rozkroku takéto uzučké,“ dodal dôverne a naznačil prstami asi dva centimetre. „A keď teraz dievčatá nosia také krátke sukne, šťastlivca, ktorého vyvolená nosí spodnú bielizeň značky R. L. Daniels, čakajú sladké časy. Teda ak viete, ako to myslím.“ Muž sa znova smilne zaškeril a Corbina to už začínalo dráždiť.
Viem, ako to myslíš, ty zvrhlík. Corbin ďalej jedol a usiloval sa púšťať tie reči jedným uchom dnu, druhým von, ale márne.
„Vlani mali naše plavky oblečené dievčatá súťažiace v Atlantic City o titul Miss America. Vyhrala slečna Malcolmsonová a poviem vám, to teda bola naozaj fešanda. Pás mala takýto.“ Rukami naznačil jeho rozmery. „Podaktorí si mysleli, že si ho stiahla šnurovačkou, ale pochybujem. Cecky jej nevyliezali. Stáli jej rovno, ako sa patrí.“
„Vy ste ju videli?“ Corbina už tie táraniny otravovali, a keďže nebolo jeho povinnosťou ďalej ho počúvať, položil obrúsok na stôl.
„Ja nie, ale môj známy. Bol na pol metra od nej a…“
„Ospravedlňte ma.“ Corbin si vzal paličku a odkrivkal k pultu, aby podpísal účet. Potom vyšiel na verandu.
Koncom mesiaca tu bude horúco a dusno, ale teraz bol krásny a teplý slnečný deň. Corbin zišiel na nábrežie – rieka ho fascinovala. Chvíľu pozoroval vodu valiacu sa do mora. Ako milovník histórie dobre vedel, akú významnú úlohu zohrala táto mocná rieka pri rozvoji krajiny.
Z jej brehov sa Lewis a Clark vydali na prieskum Tichého oceánu a Zebulona Pika zas vyslali na juhozápad, aby preskúmal Arkansas a Červené rieky a prebádal španielske územie. Francúzsky moreplavec LaSalle vyhlásil celú oblasť v povodí rieky a jej prítokov za francúzske územie a dal jej meno Louisiana. Neskôr ju Spojené štáty odkúpili za necelé tri centy za aker. To bol obchod!
Corbin sa prebral z rozjímania a naposledy sa zahľadel na rieku hučiacu okolo neho do diaľav, potom sa obrátil a zamieril znova do mesta. Cestou stretol bosého chlapca s rybárskou udicou. Corbin zastal a díval sa, ako napichuje na háčik mrviaceho sa červíka. Počkal, kým chlapec nehodil udicu a na hladinu nevyplával štupeľ.
„Čo by si rád ulovil?“
„Čokoľvek.“
„A tu sa dobre loví?“
„Áno, pane. Včera som tu chytil štyri sumce.“ Chlapec k nemu obrátil tvár husto posiatu pehami a v úsmeve odhalil zuby s veľkými medzerami.
„Tak teda veľa šťastia.“ Corbin ho potľapkal po hlave a vykročil ďalej.
Zrazu sa mu život zdal prázdny. Už dlhší čas túžil po manželke a deťoch: pehavom synovi, s ktorým by šiel na ryby, rozkošnej dcérke, ktorá by sa k nemu rozbehla, keď by sa vrátil domov, voňavej manželke, ktorú by v noci mohol zovrieť v náručí.
Nemal však nikoho, kto by sa naňho spoliehal, ani nikoho, na koho by sa mohol spoľahnúť on. Mal rád svoje sestry, čo žili v Springfielde, a vedel, že aj ony majú rady jeho. Ale každá mala svoju rodinu a on bol len na okraji ich záujmu. Pomyslel si na rodinu Jonesovcov vo Fertile a na to, s akou láskou sa Júlia Jonesová stará o svojich bratov a sestry. Túžil stať sa súčasťou takej rodiny.
„Zdravíčko, pane,“ pozdravil ho veselo lekárnik. Corbin už vedel, že je hendersonským kapelníkom. V ruke niesol veľké puzdro s akýmsi hudobným nástrojom. „Teší ma, že si tak precvičujete nohu.“
„Nemienim ju zanedbávať.“
„Príďte dnes popoludní na náš koncert. Zahráme vám do skoku.“
Corbin sa zasmial. „Ešte nie som celkom pripravený poskakovať, ale rád prídem.“
Vykročil ulicou a nazeral do výkladov. Postál pred jedným, kde visel plagát s nápisom: v utorok, stredu a vo štvrtok
hráme predstavenie s gloriou swansonovou v „zlatej klietke“. Corbin videl to predstavenie vlani vo Fertile.
Keď prechádzal okolo holičstva, rolety boli stiahnuté. Prešiel bočnou uličkou k honosnej budove banky. Na rohu bolo vo výške pol metra čiernou farbou poznačené, pokiaľ siahala voda počas povodne pred desiatimi rokmi, keď rozbahnená rieka zaliala celé mesto.
Corbin sa v duchu vrátil k úlohe, ktorou ho poveril okresný šéf polície Sanford. Kto je v tomto meste zodpovedný za činy nájomných vrahov? Kto je vlastníkom nevestincov a ópiových dier? Medzi tých kriminálnikov môže pokojne patriť aj veselý kapelník. Vrahovia môžu mať akýkoľvek vek, postavu a výšku a môžu patriť ku ktorejkoľvek vrstve obyvateľstva. Bola to skľučujúca myšlienka.
Má pred sebou ešte celý deň.
Corbin netúžil vrátiť sa do hotela – mohol by znova natrafiť na obchodného cestujúceho so spodnou bielizňou, a tak zamieril do mestského parku. Námestie vystavali ešte v roku 1850. Na čestnom mieste v rohu sa vynímal kanón z čias vojny Juh proti Severu. Vedľa kanóna bola úhľadná kopa gúľ. Uprostred parku stáli rady zelených lavičiek a piknikových stolov.
Neďaleko parkovalo zopár áut. Zo päť rodín práve dojedalo nedeľný obed. Ženy balili zvyšky do košíkov a muži odnášali košíky k autám. Deti sa hrali na naháňačku.
Bol to nesmierne pokojný výjav – rodiny si užívali deň v parku. Smiech detí a hlasy žien vytvárali veselé pozadie, v Corbinovi však vyvolávali pocit osamelosti. Pozoroval ich, kým doňho nevrazil malý chlapček. Zachytil ho, aby nespadol.
„Čo máš povedať, Jimmy?“ zakričala matka.
„Prepáčte,“ zamrmlal strapatý chlapček a rozbehol sa za kamarátom.
Matka rozhodila rukami. „Teraz nemyslí na nič iné, len na naháňačku.“
„Závidím mu,“ odvetil Corbin a nadvihol klobúk.
Pobral sa k lavičke pod košatým dubom, klesol na ňu a zhlboka sa nadýchol. Chýbal mu pravidelný ranný beh. Dal by čokoľvek za to, aby mohol vyraziť po ceste a bežať, a bežať.
Od študentských čias si pri behu odbúraval napätie, behával aj na vojne, dokonca aj keď bol šéfom polície vo Fertile. Rozčuľovalo ho, že musí čakať, kým sa mu zahojí noha. Ale aj keď už bude môcť behávať, nezačne, lebo keby to ľudia videli, nemal by zámienku, aby tu mohol zostať dlhšie.
Corbin zacítil na tele tenký kožený obal zastrčený pod košeľu. Mal v ňom poznámky o každom človeku, ktorého doteraz stretol. Zapísal si dojmy o oboch holičoch a šerifovi. Hotelových zamestnancov vylúčil. Ich práca bola priveľmi podradná na človeka, ktorého hľadal. Chcel zistiť viac o seržantovi Craigovi Travisovi, ktorý bojoval vo Francúzsku v jeho divízii. Chystal sa ho navštíviť budúci týždeň, a ak ho znova zavolá na obed, prijme pozvanie. Okrem toho sa chcel dozvedieť čosi o Alexovi Lemoxovi. V holičstve sa o ňom dopočul, že spáva s vydatou ženou.
Corbin si bol takmer istý, že Boone nie je jeho muž. Ani nikto z klanu Carterovcov, ktorí žili rozlezení po celých horách. Z toho, čo sa o nich doteraz dozvedel, mu bolo jasné, že nie sú natoľko rafinovaní, aby hrali veľkú hru so chicagskými chlapcami.
Kým Corbin premýšľal, čas ubiehal a lavičky sa zapĺňali. Uvažoval, či Annabel príde na koncert. Ani si neuvedomoval, že pri spomienke na ňu mu na perách pohráva úsmev a že jej tvár má uloženú v hlbinách mysle a vynára sa mu, aby ho potešila.
… a naša láska lásku prerástla,
i nás dvoch s Annabel Lee.
Nevedel, prečo mu stále chodia po rozume tie verše. Nemal by myslieť na tú ženu. Nemal by myslieť na nič, len na úlohu, ktorou ho poverili, a potom odtiaľto zmiznúť.
Ale práve keď na ňu myslel, zrazu ju zbadal prichádzať po chodníku. Držala pod pazuchu muža v čiernom obleku s hnedým plsteným klobúkom posunutým rozšafné do čela. Corbina rozladilo, že ju vidí s takým elegánom.
Oblečené mala ľahučké modré šaty – pri chôdzi sa jej vlnili okolo členkov. Vo vlasoch mala stuhu rovnakej farby, navrchu zviazanú do mašle. Kráčala ľahko, s hlavou hrdo vztýčenou, ale pri každom mužovom kroku musela dva razy zadrobčiť.
Keď sa k nemu priblížili, Corbin videl, že sa usmieva a čosi svojmu spoločníkovi vzrušene hovorí. Vyzerala šťastná ako dievčatko na Vianoce.
Muž šiju majetnícky tisol k telu. Hlavu nakláňal k nej a pozorne ju počúval.
Vtom Corbin uvidel, že ho zbadala. Zakývala mu. Nadvihol klobúk. Annabel poťahala muža za rukáv a viedla ho k lavičke, na ktorej sedel Corbin. Vstal a úctivo sňal klobúk.
„Dobrý deň, pán Appleby.“
„Teší ma, že vás znova vidím, slečna Donovanová.“
„Práve som hovorila otcovi, aké bolo od vás milé, že ste nás pozvali na obed.“
Aha, takže je to jej otec. Corbin vystrel plecia, aby nevidela, ako mu odľahlo.
„To nie je nič v porovnaní s tým, čo ste urobili pre Jacka.“
„Toto je môj otec, Murphy Donovan. Papa, toto je Jackov priateľ pán Appleby.“
„Teší ma,“ povedali muži naraz a podali si ruky.
Corbin sa mužovi bližšie prizrel a videl, že je to statný, drsný chlap a očividne je hrdý na svoju dcéru. Ani sa nečudoval. Priateľská a urastená Annabel s krásnou tvárou bola ženou, s akou by sa rád oženil nejeden chlap. Všimol si, že sa naňho usmieva, akoby ju úprimne tešilo, že sa stretli.
„Prišli ste na koncert?“ spýtal sa, lebo usúdil, že by mal niečo povedať, hoci najradšej by sa na ňu iba nemo díval.
Annabel sa zasmiala. „Veru prišli. Chudák papa, chcel mi urobiť radosť, ale určite by bol radšej niekde inde.“
„Srdiečko, to vôbec nie je pravda.“
„Zostanete na koncert?“ zaujímala sa Annabel.
„Pomyslel som si, že by som mohol.“
„Pochybujem, že v Hendersone sa v nedeľu popoludní dá robiť niečo iné,“ poznamenal Murphy.
„Je v meste bejzbalové mužstvo?“ spýtal sa Corbin.
„Neviem, ale väčšina takýchto väčších miest má vlastné mužstvo. Váš mladý priateľ si vraj o sebe namýšľa, že je veľký hráč.“
„Tak by som to nepovedal,“ bránil ho Corbin. „Rád hráva bejzbal, a hrá celkom dobre. Ak už u vás nebude vítaný, dajte mi vedieť a prídem poňho.“
Murphy sa zaklonil na opätkoch a prezeral si vysokého muža s paličkou. Tento chlap môže mať okolo tridsiatky a už toho v živote veľa preskákal. Vie sa o seba postarať.
Podľa Boona Appleby bol šéfom polície v mestečku v severozápadnom kúte štátu. Že by bol teraz okresným šéfom polície? Nasadil chalana do ich domu, aby vyzvedel, čo sa dá, a potom naňho pošle svojich ľudí? Ak je federálny agent, bude sa musieť poponáhľať, pomyslel si Murphy. Ak všetko pôjde podľa plánov, takto o týždeň skoncuje so šmelinárstvom a bude mať dosť peňazí, aby Annabel kúpil pekný moderný dom v meste a otvoril si vlastný legálny obchod.
„Boone hovoril, že ktosi na vás strieľal. Netušíte, kto to bol?“ spýtal sa Murphy po chvíli ticha.
„Nikoho som nevidel.“
„Boone súdi, že niekto zatúžil po vašom aute.“
„Mohli si ho odo mňa vyžiadať, nemuseli hneď strieľať. Na mieste by som zomrel, keby mi Boone nepomohol. Som jeho veľkým dlžníkom.“ Corbin pozrel priamo do skúmavých očí Murphyho Donovana.
„Ako dlho tu chcete zostať?“
„Kým sa mi nezahojí noha a plece.“
„Aké máte povolanie?“
„Momentálne nijaké. Študoval som novinárstvo, ale vypukla vojna.“
Corbin sa oprel o paličku. Pohľadom znova zablúdil k Annabel. Nevedel sa na ňu vynadívať a bolo mu jedno, či sa to Murphymu páči alebo nie.
„V ktorej divízii ste bojovali?“
„Patril som k vojenskej polícii pridelenej k divízii generála Bundyho.“ Corbin preniesol pohľad na Murphyho. Jeho výraz sa nezmenil.
Bože dobrý, dúfam, že Annabelin otec nie je ten chlap, ktorého hľadám. Ale zatiaľ mi najlepšie zapadá do obrazu.
„Vyrozumel som, že ste sa práve prisťahovali na farmu. Plánujete chovať dobytok alebo pestovať obilie?“
„Na pestovanie obilia nemám dosť pôdy. Ale rozmýšľam, že dokúpim priľahlé pozemky.“
Podľa toho, ako Annabel pozrela na otca, Corbin pochopil, že je to pre ňu novina. Otvorila ústa, že niečo povie, ale znova ich zatvorila a uprela pohľad na pána Pottera, ktorý prichádzal s trombónom v ruke.
„Dobrý deň, pán Potter.“
„Slečna Donovanová,“ zvolal. „Smiem dúfať, že ste si to rozmysleli a rozhodli ste sa s nami hrať?“
„Nie, pane, nerozmyslela som si to, ale je pre mňa veľká česť, že ste mi ponúkli tú možnosť.“
„Neutečte mi po koncerte. Rád by som vás predstavil hudobníkom.“
Annabel mu zakývala a hľadela za ním, ako kolísavo kráča k pódiu.
„Papa, poďme si sadnúť.“
„Choď nám obsadiť miesta, srdiečko. Ja ešte musím čosi vybaviť.“
„Teším sa, že sme sa znova stretli, pán Appleby.“
„Potešenie bolo na mojej strane, madam.“ Corbin nadvihol klobúk a díval sa, ako odchádza. Murphy však zostal.
„Ste ženatý, Appleby?“
„Nie. Prečo sa pýtate?“
„Videl som, ako sa pozeráte na moju dcéru. Aj ja som sa svojho času tak díval na ženy.“ Murphy vytiahol z vrecka cigaru, odhryzol konček a škrtol zápalkou o podrážku na topánke.
„Dívať sa nieje zakázané,“ vyhlásil Murphy upäto. „Som si istý, že veľa mužov sa na ňu tak díva. Je to krásne dievča.“
„Veru, je krásna, múdra… a slušne vychovaná. Muž, ktorému dovolím, aby jej dvoril, bude musieť mať prostriedky na to, aby si mohla zachovať doterajší životný štýl.“
„Inými slovami, nie je to nič pre mňa. To ste mi chceli naznačiť?“
„Čosi také.“
„Nebojte sa, nemám v úmysle dvoriť jej. Nebudem tu tak dlho.“
„To rád počujem.“
„Ale niečo vám poviem, Donovan. Keby som sa rozhodol, že presne po takejto žene túžim, bolo by mi jedno, či súhlasíte alebo nesúhlasíte, aby som jej dvoril.“
Murphy prikývol. „Keď sme si to vyjasnili, želám vám príjemný deň.“ S cigarou medzi zubami vykročil do obchodnej štvrte mesta.
Murphyho trápili obavy v súvislosti s Corbinom Applebym. Vyjadril sa, že slúžil u vojenskej polície. Mnohých mužov, ktorí tam pôsobili, po vojne naverbovala fbi. Patrí medzi nich?
Murphyho však najväčšmi trápilo, že Appleby očividne prejavuje záujem o Annabel. Je taký rafinovaný a pomúti jej hlavu, len aby ho dostal? Pokiaľ ide o mužov, je naivná ako dieťa. Muž ako Appleby môže jeho dcéru priťahovať. Keby jej zlomil srdce, Murphy by ho zabil. Je to jednoduché.
V Murphyho svete boli ľudia presvedčení, že federálni agenti sa nezastavia pred ničím, aby dostali to, po čom idú.
To isté platilo aj o chlapoch, čo zásobovali whisky krčmy, nevestince a brlohy s hazardnými hrami. Prohibícia sa ešte ani poriadne neujala a gangstri už na nej zarábali. Murphy sa nikdy nepovažoval za jedného z nich. Iba sa chopil príležitosti.
Murphy nenáhlivo kráčal a dvíhal klobúk na pozdrav ľuďom, ktorí sa uberali na koncert. Vošiel na poštu, chvíľu zostal v malej miestnosti, akoby hľadal svoju schránku, a potom vyšiel zadným vchodom. Poobzeral sa po tmavej uličke a zaklopal na drevené dvere. Okamžite mu otvorili.
Murphy chvíľu postál, aby si privykol na prítmie. Muž, ktorý otvoril dvere, ich rýchlo zatvoril a zahasproval.
„Nebol som si istý, či prídete.“ Sadol si na preliačenú pohovku.
„Povedal som, že prídem.“
„Sadnite si. Nemám rád, keď sa musím pozerať dohora. Preboha, zahaste tú cigaru. Všetko mi tu napáchne.“
„Určite vonia lepšie ako spotené nohy,“ zahundral Murphy, hodil cigaru na dlážku, konček zahasil špicom na topánke a znova si ju vložil do vrecka. „Nemám veľa času. Čo ste sa dozvedeli od šéfa?“
„Prezreli sme si váš zoznam kontaktov. Zatiaľ to vyzerá dobre. Ak prevezmeme váš biznis, chceme, aby ste odtiaľto zmizli… Pronto.“
„Mám to v úmysle. A čo peniaze?“
„Päťdesiat tisíc a viac ani cent.“
„Viem. Súhlasil som s tou sumou. Kedy a kde ju dostanem? Už ste si urobili inventár mojich zásob v horách.“
„Ako si môžeme byť istí, že odvtedy ste z nich nič nedistribuovali?“
„Nemôžete. A ako si ja môžem byť istý, že mi dáte tie peniaze?“
„Naučte sa to naspamäť a spáľte to.“ Muž vytiahol z vrecka na košeli kus papiera a strčil to spolu s kľúčom do ruky Murphymu. Ten naňho znechutene pozrel.
„Robím v tejto brandži už sedem rokov, poznám pravidlá.“ Starostlivo si prečítal text na papieri: L jún. Memphis, United States Bank of Tennessee. Predstavte sa ako T. C. Brown a pýtajte sa na Thurmona Ricea. V lom čase budú peniaze prevedené.
Murphy škrtol zápalkou a priložil ju k papieru, ktorý vzbĺkol. Keď už horiaci papier nemohol udržať, pustil ho na dlážku, díval sa, ako horí, a prišliapol ho.
„Pošlem do jaskyne niekoľkých mužov, aby prevzali tovar.“
„Nie, nie. Až keď budem mať v rukách peniaze.“
„To bude o týždeň. Musím sa držať príkazov.“
„Smola. Až keď budem mať v rukách peniaze,“ vyhlásil Murphy dôrazne.
Muž nahnevane prižmúril oči. „Nebuďte priveľmi múdry, Donovan. Ste iba kvapka v mori.“
„Aj vy. Ani sa nedotknite mojich zásob, kým sa nevrátim domov s peniazmi.“ Murphy prebodol muža tmavými očami a obrátil sa k dverám.
„Nepoštvite si nás proti sebe,“ varoval ho muž.
„Mám oveľa lepšiu povesť ako vy.“ S tými slovami sa Murphy zvrtol a pobral sa k dverám.
Poobzeral sa po uličke, a keď zistil, že vzduch je čistý, vyšiel von. Počul, ako sa dvere za ním ticho zatvorili.
1 0. KAPITOLA
Annabel bola celá rozrušená, že sa znova stretla s Corbinom Applebym. Cítila, ako ju sleduje pohľadom, keď kráčala k lavičkám obráteným k pódiu.
Otec sa pri tom stretnutí správal ostražito a váhala, či ich má nechať samých. Boone mu bezpochyby povedal, že Corbin bol kedysi šéfom polície, čo automaticky znamenalo, že otcovi sa zdal podozrivý.
Annabel našla voľnú lavičku pri uličke a usadila sa. Hudobníci si ladili nástroje a ona ich so záujmom pozorovala. Zatiaľ nevidela nijakého huslistu a odhadovala, že kapela pána Pottera hrá pochodovú, a nie koncertnú hudbu. Bola rada, že nevystupuje sólo. Takto si môže koncert v pokoji vychutnávať.
Kapela práve spustila rezký pochod, keď Annabelinu pozornosť upútal pohyb na lavičke. Pozrela na muža, zamračila sa a posunula, aby mu uvoľnila miesto.
Marvin Carter s vlasmi ulízanými dozadu a v čerstvo vyžehlenej košeli si založil ruky na hrudi, vystrel nohy a prekrížil si ich v členkoch.
„Ten kostlivec tak fučí do toho rohu, že mu roztrhne pajšle,“ povedal, akoby pokračoval v rozhovore. Vydul líca a nahlas povedal: „Bum, bum, bum.“
Annabel sa zhrozila a nevšímala si ho.
„Dnes vyzeráte moc pekne, maličká.“ Naklonil sa k nej, až na líci zacítila jeho dych. „Aj dobre voniate.“
Annabel sa posunula až na kraj lavičky a poobzerala sa, či si ľudia všimli toho nevychovanca, čo ju obťažuje.
„Seďte na riti, zlato. Mrvíte sa jak kurva v kostole. Neublížim vám. Len chcem byť pri vás. Som z vás celý tvrdý, ak viete, jak to myslím.“
Obrátila hlavu. „Ste nechutný,“ odsekla. „Nechajte ma na pokoji.“
„To hádam nie. Ja som váš nový frajer.“
„Netárajte hlúposti. Nemáte šancu.“
Sebavedome sa uškrnul. „To kto tvrdí?“
„Ja. A teraz mi už dajte pokoj.“
„Vy sa len hráte na netýkavku. Ale ja vám to nemám za zlé. Keď s vami budem sám a ukážem vám, jak vás ľúbim, budete dychčať jak kotná kobyla.“
„Vôbec sa mi nepáčite, pán Carter. Nechajte ma na pokoji.“
„Tessie tvrdila, že sa vám ľúbim.“
„Neverím. Vôbec sme o vás nehovorili.“
Zachechtal sa. „V sobotu večer so mnou pôjdete na predstavenie. Potom sa vám určite budem ľúbiť. Viem potešiť ženskú.“
Keď sa prisunul bližšie a položil si ruku na operadlo za jej chrbtom, Annabel vyskočila na nohy. Kým sa dostala na chodník, bol pri nej a pevne jej zovrel plece. Kráčala čo najrýchlejšie, ale on s ňou držal krok.
„Pomaličky, zlato. Hádam nechcete, aby si ľudia mysleli, že máme mileneckú hádku?“
„Dajte mi pokoj., vy… vy hlúpy grobian.“ Pokúšala sa mu vytrhnúť zo zovretia.
„Choďte pokojne. Ľudia sa kukajú.“
„Nech sa len pozerajú. Už aj ma pustite, lebo budem tak kričať, že to zobudí aj mŕtveho.“
„Mám rád ženské, čo majú guráž. Hodíme sa k sebe.“
„Radšej by som mala štrkáča ako vás,“ odsekla.
Zrazu sa pred nimi na chodníku vynoril Corbin Appleby s paličkou v ruke.
„Mrzí ma, že meškám, miláčik,“ povedal akoby nič a nastavil Annabel rameno. Rýchlo sa ho chytila. Jemne si ju chcel pritiahnuť.
Marvin ju však nemienil pustiť. Pokúšal sa odtrhnúť ju od Corbina. Ten sa však postavil pred nich.
„Odpáľte, je tu so mnou,“ zavrčal Marvin.
„Nie som.“
„Táto dáma hovorí, že tu nie je s vami. Pustite ju.“
„Practe sa mi z cesty. Je to moja ženská.“
„Nie som,“ zvolala Annabel znova.
„Pustite ju, inak vám prerazím hlavu touto paličkou.“
„Ste kripeľ! Chcete si to so mnou rozdať?“ vyceril zuby Marvin.
„Ak to inak nepôjde.“
Corbin rýchlo pozrel na Annabel. Mraštila tvár. Ten sviniar jej ubližuje. Zmocnila sa ho nepochopiteľná zúrivosť. Bleskurýchlo zdvihol paličku a udrel Marvina po kolene. Jeho úder bol taký silný a nečakaný, že Marvinovi sa podlomila noha a spadol na zem. Annabel takmer stiahol so sebou, ale Corbin ju rýchlo zachytil.
„Auuuu!“ zavýjal Marvin. „Ty skurvysyn!“ Chvíľu sa váľal po zemi, držiac si koleno, potom sa pozviechal na nohy. Bol taký nazúrený, že nevedel zaostriť pohľad. Vyceril zuby a rozohnal sa päsťou.
„Neodporúčam vám, aby ste si so mnou začínali.“ Corbin strčil Annabel za seba. „Za vojny som slúžil pri vojenskej polícii a zložím vás, ani okom nemihnete. A vedel by som vám poriadne ublížiť na mieste, ktoré si asi dosť ceníte.“
„Ty hajzeľ zasratý! Zabijem ťa!“
„Pozor na ústa, lebo prídete o zuby!“ varoval ho Corbin. „Zmiznite, inak vám zlomím nohu.“
Marvin sa poobzeral a videl, že zopár ľudí sa pristavilo a zíza na nich.
„Čo čumíte?“ zavrčal. Krívajúc odchádzal, ale ešte sa nenávistné obzeral. „Toto ti nikdy nezabudnem,“ povedal Corbinovi. „Ja mám na ňu nárok a dostanem ju.“
„Iba ak vás bude chcieť.“
Corbin s Annabel sa za ním dívali, ako kríva po ulici a mizne za rohom.
„Hnusník jeden!“ hnevala sa Annabel.
„To je ten, čo vás obťažoval v obchode?“
„Áno. Je to náš najbližší sused, býva so sestrou a s bratmi. Nechápem, ako Tess môže mať takého neznesiteľného brata.“
„Nesmiete sa s ním stretnúť osamote.“
„Zvyčajne bývajú v dome buď Boone, alebo Spinner. A teraz mám doma aj Jacka. Predtým som sa nikdy nebála.“
„Váš otecko veľa cestuje?“
„Takmer každý týždeň odchádza na pár dní. Tentoraz bol preč ešte dlhšie.“ Nervózne sa zasmiala. „Až sa mi podlamujú kolená.“
„Poďme si sadnúť. Zostanem s vami, kým sa nevráti váš otecko.“
„Ďakujem, že ste ma zachránili. Nevedela som, ako sa ho mám striasť,“ povedala Annabel, keď sa usadili na lavičke.
„Bolo by bývalo lepšie, keby ste zostali medzi ľuďmi.“
„Hanbila som sa a dúfala som, že nájdem ocka. Ale možno aj tak dobre, že to nevidel. Neviem, čo by bol urobil. Je veľmi horkokrvný.“
„Možno mal Carter tentoraz šťastie. Bol som naňho iba ja.“
Annabel sa k nemu obrátila. Najprv sa len usmiala, potom vybuchla do smiechu. Corbin ju obdivne pozoroval. Bola krásna a rozžiarená ako jarné ráno. V očiach sa jej zračil smiech. V tej chvíli sa do nej bezhlavo zaľúbil… a ani to sám nevedel.
„Iba vy?! Zvládli ste tú situáciu bravúrne na to, že ste… kripeľ.“ Rozosmiala sa. „Poriadne ste ho prekvapili.“
„Áno, využil som moment prekvapenia. A neškodilo, že som mal poruke paličku.“
„Dávajte si naňho pozor. Je schopný urobiť niečo… protivné. Teraz sa budem báť, že kvôli mne vám ublíži.“
Keď odišla, Corbin ešte dlho sedel na lavičke. Murphy Donovan zastal na chodníku a čakal na dcéru. Chvíľu sa rozprávali, potom sa Annabel obrátila a zakývala Corbinovi. Prv ako nastúpili do auta, Murphy mu kývol hlavou.
Corbin auto pozoroval, kým mu nezmizlo z dohľadu, a usiloval sa nerobiť si ťažkú hlavu z toho, čo mu Murphy povedal, prv ako odišiel za svojimi povinnosťami. Ten človek ľúbil svoju dcéru a chcel si byť istý, že muž, ktorý sa s ňou ožení, sa o ňu bude vedieť postarať. Keby som mal takú krásnu a milú dcéru, pomyslel si Corbin, možno by som mal rovnaké pocity.
Cítil, ako ho pichlo pri srdci, a v duchu zahrešil.
„Prečo si mi nepovedala, že ťa Carter urazil?“
„Predpokladám, že vám Boone povedal o tom stretnutí v obchode.“
„To je jeho povinnosť.“
„Pán Carter ma neurazil, len bol protivný a flirtoval so mnou. Ale dnes ma pevne držal za rameno a pustil ma, až keď ho pán Appleby udrel paličkou.“ Annabel sa zasmiala. „Mali ste ho vidieť, papa. Bol rozzúrený ako býk.“
Murphy zahrešil.
„Ale už je po tom. Viac ma nebude otravovať.“
„O to sa postarám,“ vyhlásil Murphy nahnevane.
„Ale Tess Carterovú mám naozaj rada. No bratia sú k nej zlí. Keď mi priniesla tie maliny, bola vystrašená a správala sa, akoby čakala, že jej zabuchnem dvere pred nosom.“
„Carterovci žijú v týchto horách celé generácie. Každý, s kým som sa rozprával, vravel, že spolu držia, sú to grobiani a surovci. Upozorňovali ma na to pri kúpe domu, ale myslel som si, že sa budú držať na svojej strane plota.“
„Tess je iná ako oni. Páči sa mi.“
„Ver mi, srdiečko, jablko nikdy nepadne ďaleko od stromu. Určite je ako oni. Pokiaľ viem, dlhší čas bola mimo a vrátila sa s veľkým bruchom. Nikto nevie, čo sa stalo s tým dieťaťom. Zrejme sa ho nejakým spôsobom zbavila. Je to spodina a nechcem, aby si sa s ňou stýkala.“
Annabel mlčala. Málokedy sa ich názory odlišovali, ale teraz bola presvedčená, že otec sa mýli.
Keď vychádzali autom z mesta, spýtala sa: „Ako si sa vlastne dozvedel, že Tess bola tehotná?“
Murphy pokrčil plecami. „Spomínal to ktosi v Hendersone.“
„Kto?“
Jej neodbytnosť ho prekvapila. Pozrel na ňu, ale dívala sa rovno pred seba.
„Prečo si taká tvrdohlavá? Vyrastala si so slušnými dievčatami, aj do školy si chodila so slušnými dievčatami, mala by si poznať ten rozdiel.“ Murphy sa pozabudol a zaťahoval po írsky.
„Mne sa zdá nespravodlivé tvrdiť, že Tess je spodina. Nemôže za to, že jej bratia majú… takú zlú povesť.“
Murphy spomalil, lebo auto pred ním šlo veľmi pomaly stredom cesty. Vodič auta, starého Modelu T Ford, neodbočil ku krajnici, ale úmyselne nedovolil Murphymu, aby ho predbehol.
„To je on,“ vyhŕkla Annabel a naklonila sa dopredu, aby lepšie videla.
„To je ten sviniar, čo ťa obťažoval?“ Murphy nečakal na odpoveď a nahlas zahrešil.
„Nechajte ho, papa! Nič nerobte!“
„Drž sa pevne, srdiečko.“ Murphymu zovrela krv v žilách. Úplne stratil rozum.
Dupol na plyn a vrazil do zadného nárazníka ľahšieho Modelu T. Annabel videla, ako Marvinovi Carterovi myklo hlavou dozadu, a ju hodilo dopredu. Murphy pevne zvieral volant, surovo nadával a vytrvalo tlačil auto.
„Papa! Prestaňte!“
„Ja naučím toho skurvysyna obchytkávať moju dcéru!“
Murphy dupol na brzdu a nechal Marvinovo auto kúsok prejsť, potom znova pridal plyn a vrazil doň.
„Nerobte to… Papa!“ zvolala Annabel prenikavo. Jednou rukou sa držala dverí a druhou prístrojovej dosky.
„Hajzeľ! Špinavec jeden!“ vrieskal Murphy.
Pri druhom náraze Model T zišiel z cesty, preletel cez krovie a vrazil do statného stromu. Marvin vyskočil vo chvíli, keď praskol chladič a vystrekla horúca voda. Murphy zastavil auto a vystúpil.
„Papa, nie! Papa!“
Murphy zastal pri sedane a pozrel na úzkostlivú dcérinu tvár. Po lícach jej stekali slzy. Obzrel sa na Marvina Cartera, ktorý práve vytiahol z havarovaného auta ťažký zdvihák na výmenu pneumatík.
„Zabijem ťa!“ Marvin sa k nim rozbehol ako besný a oháňal sa tyčou.
Murphy si uvedomil, aké nebezpečenstvo hrozí jemu i dcére, skočil do auta, zabuchol dvere a dupol na plyn. Prefrnkli okolo rozzúreného muža, no stačil po nich hodiť zdvihák. Hlasno zadunel na kapote.
Annabel vydesene vykríkla.
„Už je dobre, srdiečko. Neublíži ti.“
„Ja sa nebojím o seba, dofrasa, ale o vás!“
„Neboj sa. O pár týždňov odtiaľto odídeme. Chystám sa kúpiť dom v St. Louis. Čo ty na to?“
„A budete tam aj pracovať?“
„Áno.“ Odbočil na cestičku k domu. „Rozmýšľam, že kúpim hotel.“
„Chcete prestať… s obchodovaním?“
„Predám obchod.“ Na tvári sa mu rozhostil široký úsmev.
„Papa, modlila som sa, aby ste to urobili. Nemusíte kúpiť dom. Ak budete mať hotel, môžeme bývať v niektorom apartmáne.“
„Nie. Chcem, aby si bývala v parádnom dome, kde by si mohla usporadúvať večierky a čajové posedenia ako miestna smotánka. Postarám sa, aby si mala aj služobníctvo. Čo si o tom myslíš?“
Annabel hľadela na jeho rozžiarenú tvár a do očí, v ktorých sa zračila bezhraničná láska. Celé tie roky riskoval život a slobodu, aby jej mohol dopriať prepych. Nemala srdce povedať mu, že život vo veľkom dome v St. Louis a usporadúvanie čajových posedení by ju vôbec nebavilo. A tak len zamrmlala: „To bude pekné, papa.“
„Sľubujem, srdiečko, že už nikdy nebudeš žiť v dome bez elektriny, toalety a podobných vymožeností.“ Zastavil pri zadnej verande. „O pár dní odídem, aby som to dotiahol do konca.“
„Ako dlho budete preč?“
„Iba pár dní… nanajvýš týždeň. Potom sa spolu vyberieme do St. Louis a pohľadáme nejaký pekný dom. Kým budem preč, celý čas bude pri tebe Boone. Poviem mu, aby toho hnusného tchora zastrelil, ak sa priblíži k domu.“
„Ak sa bojíte nechať ma tu samu, prečo nemôžem ísť s vami?“ spýtala sa Annabel a vykročila po schodoch na verandu.
„Nie, nie, srdiečko. Budem mať veľa roboty. Bude lepšie, ak tu zostaneš s Boonom. Choď naliať ockovi pohár čaju, ja sa s ním zatiaľ porozprávam.“
Boone sedel na debničke pri vrátach do maštale.
„Čo to máte s kapotou?“
„To je na dlhšiu reč. Kde je chlapec?“
„Šiel si zajazdiť na koni. Ale upozornil som ho, aby sa vyhýbal carterovským pozemkom.“
Murphy si odfrkol. „Ak ten skurvysyn čo len vkročí na náš pozemok, zastrel‘ ho.“
„Jack? Čo urobil?“
„Carter! Ten vysoký blondiak. Obťažoval Annabel, obchytkával ju.“ Murphy bol ešte vždy taký rozzúrený, až sa mu chvela sánka. Začal chodiť hore-dolu a vyrozprával Boonovi, čo sa stalo. „Annabel hovorí, že ju zachránil Appleby, ten fízel, čo si ho našiel postreleného. Donútil Cartera, aby ju pustil, a poslal ho svojou cestou.“
„Tak by sme sa mu mali poďakovať.“
„Nedôverujem mu.“
„Nemusíte. Nezdrží sa tu dlho.“
„Nie som si istý. Vyvaľoval oči na Annabel.“
„Hm, a čudujete sa mu?“
„Ona nie je preňho. Aj som mu to povedal.“
„Dofrasa, Murphy, prečo ste to urobili? Možno vám zatúži urobiť naprotiveň a príde jej sem dvoriť.“
„Ak sa tu ukáže, pošli ho kadeľahšie. Drž ho od nej čo najďalej, kým budem preč.“
„Stavím sa, že je to slušný človek. Nepôjde niekam, kde nie je vítaný.“
„Je to predsa chlap, nie? Ak sa do nej zaľúbil, nedá jej pokoj. Dočerta, ty predsa musíš vedieť, aké to je, keď chlap zatúži po ženskej,“ zvolal Murphy rozhorlene.
„Môže sa vybúriť inde, nemusí hneď obťažovať slušné dievča.“ Boone pozrel k lesu, ktorý ich oddeľoval od Carterovcov. Neveril, že by sa Appleby pokúšal dvoriť Annabel, keby ho nechcela.
„Nepáči sa mi, že o ňu prejavuje záujem.“
„S tým nič nenarobíte. A on takisto. Kedy odchádzate?“
„Onedlho. Čím skôr odídem, tým skôr sa vrátim.“
„A to bude kedy?“
„O nejakých päť-šesť dní. Annabel môže začať baliť. Kým budeme hľadať dom, môžeme bývať v hoteli.“
„To sa jej nebude páčiť. Myslela si, že tu začas zostaneme.“
Boone vstal a hľadal vo vrecku fajku. „Tú kravu si tak obľúbila, že jej dala i meno. Mildred.“
„Mildred? To jej ako napadlo? Len čo uvidí dom, ktorý kúpim v St. Louis, hneď zabudne na kravu.“
„A čo urobíte s touto farmou?“
„Ak sa bude dať, predám ju.“
„Ja nerád bývam v hoteli, Murphy. Kúpim to tu od vás za toľko, čo ste zaplatili.“
Murphy pomaly obrátil hlavu k priateľovi a ohromene otvoril ústa.
„Chceš kúpiť túto mizernú farmu? Ty tu chceš žiť? Dobre vieš, prečo som ju kúpil.“
„Viem. Len preto, lebo Spinner poznal tú jaskyňu v horách.“
„A preto, lebo tu som mal väčšiu šancu predať biznis. Aj to Spinner vedel.“
„To je medzi vami dvoma. Mňa už unavuje večné sťahovanie, tak ako Annabel. Odkladal som si peniaze na bývanie a tu sa mi páči. Henderson je príjemné mestečko. Kúpim pár kráv a pri troche šťastia sa tu uživím.“
„Myslel som, že nenávidíš kravy.“
„Veď ich nenávidím. Ale zato ich ešte môžem vypustiť na pašu a podojiť.“
„Keď som ti povedal, že pôjdeme do mesta, nehovoril si, že nepôjdeš so mnou.“
„Ale nepovedal som ani to, že pôjdem.“
„Ešte si to poriadne premysli. Ťaháme to spolu už dosť dlho.“
„To je pravda. Ale vy chcete žiť nóbl. Je načase, aby som si našiel vlastnú strechu nad hlavou. Nemladnem.“
„Si mladší ako ja.“
„Veď ani vy nie ste taký starý,“ usmial sa Boone a potľapkal Murphyho po pleci.
Murphy zahvízdal cez zuby a oči sa mu pobavene rozžiarili.
„No, som iba o päť rokov starší, ale rozumu mám veru oveľa viac.“
„To pochybujem,“ Boone napodobnil jeho írsky prízvuk.
„Kedy sa vráti Spinner?“
Mal by prísť v sobotu. Už týždeň som ho nevidel.“.Radšej býva tam ako tu.“
.A prečo nie? Sám ten zrub vybudoval. Je to jeho domov.“
11. KAPITOLA
„Zbohom, papa. Všetko nachystám.“
„Tak sa mi to páči, dievčatko moje. Toto je posledné sťahovanie. Sľubujem.“
„Nesľubujte nič, čo nemôžete splniť,“ doberala si ho Annabel jemne.
„Posledných pár rokov si to mala ťažké, srdiečko, ale koniec je na dohľad. Ani nie o týždeň budem nazad a potom spolu pôjdeme do St. Louis. Ešte som ten hotel nekúpil. Chcem, aby si ho najprv videla ty. Ale zatiaľ sa tam môžeme ubytovať.“
„Ste si istý, že to naozaj chcete, papa?“
„Rozhodne, moja.“ Murphy vložil kufor do auta. „Boone tu bude celý čas s tebou. Neodchádzaj z domu. Ak pôjdeš do maštale, tak iba vtedy, ak tam bude on alebo chlapec.“
„Ach, papa…“
„Drž sa mojej rady, srdiečko. Carter je schopný potajomky sa sem prikradnúť a počkať si na teba v maštali. Ublížil by ti. Boone dá pozor, aby sa to nestalo. Verím, že sa o teba dobre postará, inak by som ťa tu nenechával.“
„Nebojte sa, papa. Nič sa mi nestane. A vráťte sa čím skôr.“
Murphy pobozkal dcéru na čelo, nastúpil do auta a naštartoval. Veselo zakýval, na dvore za domom sa obrátil a zamieril na cestičku.
Annabel sa postavila na prednú verandu a dívala sa za autom, kým jej nezmizlo z dohľadu. Zmocnil sa jej pocit osamelosti, akoby jej srdce zovreli mrazivé prsty. Otca z celého srdca ľúbila, ale niekedy mu nerozumela.
Tu sa cítila ako doma a netúžila sa odsťahovať na ďalšie neznáme miesto. Dom by sa dal zrenovovať za oveľa menej peňazí, než bude stáť nový dom v St. Louis. Ľutovala, že otcovi nenavrhla, aby kúpili hotel v Hendersone alebo nejaký iný podnik.
Sťažka si vzdychla. Teraz jej už nezostávalo iné, iba všetko pobaliť a nachystať, kým sa vráti.
Už sa stmievalo, keď sa spoza domu vynoril Jack. Annabel sedela na verande a pohojdávala sa jednou nohou. Druhú mala skrčenú pod sebou.
„Slečna Annabel, je mi ľúto, že sa budete sťahovať. Viem, ako sa vám tu páči.“
„Teraz už nebudem potrebovať tú vysadenú záhradu a musím sa rozlúčiť aj s Mildred. A bude mi smutno aj za pyšným kohútom. Obľúbila som si ho.“ Hovorila tak skleslo, až sa na ňu Jack v prítmí pozorne zahľadel, či neplače.
„Boone povedal, že by tu rád zostal a vraj zajtra môžem vysadiť zemiaky. Mesiac bude v nove. Vtedy je najvhodnejší čas na sadenie zemiakov.“
„Čo s tým má spoločné mesiac?“ Annabel si končekom zástery utrela oči.
„Ak sa zemiaky sadia za novu, bude lepšia úroda. Tak sme to robievali doma. Zato plodiny, čo rastú nad zemou, sa majú vysádzať za splnu.“
„To som jakživ nepočula. Kedy ti Boone povedal, že tu chce zostať?“ Annabel sa prestala hojdať. „Vždy sa sťahuje s nami.“
„Pred chvíľou. Keď som mu povedal, aká škoda, že musíte ísť, keď sme práve vysadili záhradu.“
„Myslela som, že tu zostaneme dlhšie. Kde je Boone?“
„Vyšiel zadným vchodom. Kázal mi zostať pri vás. Nemám vás pustiť z očí, a vraj keby sme ho potrebovali, máme vystreliť z pištole, čo je v kuchyni. Tak tu budete musieť vydržať so mnou.“
„S tým nemám problém. Boone aj papa sa boja, že sem príde jeden z Carterovcov.“
„Pán Donovan bol veľmi nahnevaný, keď hovoril Boonovi, ako vás ten Carter obťažoval v meste. Vraj sa mu pomstil a vytlačil ho autom z cesty.“
„Marvin Carter sa nazlostil, lebo Corbin Appleby ho udrel paličkou. Ale keď ho papa vytlačil z cesty, bol nepríčetný a hodil nám do auta zdvihák na pneumatiky. Obávam sa, že Tess Carterová k nám už nikdy nepríde.“
„Boone ma požiadal, aby som tu zostal, kým sa pán Donovan nevráti. Zrejme očakáva, že Carterovci budú robiť problémy.“
„Neprekáža ti to?“
„Preboha, nie! Aj tak tu chcem zostať, kým nenájdem svoju rukavicu.“
„Aj pán Appleby tu dovtedy zostane?“
„Povedal, že sa nikam neponáhľa a môžeme spolu ísť na všetky bejzbalové zápasy, o ktorých sa dozvieme. Vraj tam tú rukavicu možno nájdeme. Je tak trochu zvláštna. Spoznal by som ju medzi stovkami iných.“
Annabel vstala z hojdačky a zahľadela sa k lesu.
„Ktovie, prečo Boone neprišiel na večeru.“
Boone ani sám nevedel, prečo povedal Murphymu, že sa s nimi nepresťahuje do St. Louis. Už dávnejšie sa s ním chystal rozísť. Nebyť Annabel, dávno by to bol urobil. Drobné šmelinárstvo, ktorému sa venoval Murphy na začiatku, sa zmenilo na veľký biznis, s ktorým nechcel mať nič spoločné.
Bol pristarý, aby klamal sám sebe. Jeho rozhodnutie zostať na farme do značnej miery súviselo s Tess Carterovou. Páčila sa mu. Pri nej cítil čosi, čo už dávno nepoznal. Akoby ju mal ochraňovať. Bola to žena, a predsa ešte dievča. V ženách sa veľmi nevyznal, zato v mužoch áno, a bratia Carterovci boli na samom spodku rebríčka.
Už bolo tma, keď Boone vstúpil na pozemok Carterovcov. Vedel, že sú nevypočítateľní, preto postupoval k domu pomaly a opatrne. Riskoval len preto, aby sa uistil, že Tess sa nič nestalo. Bál sa, že Marvin si po stretnutí s Murphym vybije zlosť na nej.
Našiel miesto, odkiaľ dovidel na zadnú časť domu, a držal sa v úzadí. Neodvážil sa prísť bližšie, kým sa neuistí, že nemajú psy. Teraz ľutoval, že sa na to nespýtal Tess. Za oknom sa svietilo a videl, že ktosi sa tam pohybuje.
Prebehol pohľadom okolie biednej chatrče. Drevo bolo rozhádzané, plot zvalený a v burine pri stodole ležali zhrdzavené stroje. Vyzeralo to tam presne tak, ako očakával po stretnutí s jedným z bratov v lese. Poobzeral sa a všimol si, že latrína je nebezpečne naklonená ku kurínu. Možno tam Tess zájde, prv ako pôjde spať.
Na zadnú verandu vyšiel jeden z bratov. Zastal na kraji a Boone počul, že si uľavuje. Tomu neotesancovi sa lenilo urobiť pár krokov na záchod.
„Došľaka! Ani sa nedivím, že to tu páchne šťankou!“ ozvalo sa odo dverí. Na verandu vyšiel ďalší muž a štuchol do chlapa mocujúceho sa s montérkami, až ho odsotil dolu.
„Kukni, čo si urobil! Stúpil som rovno do šťanice!“
„Ak ťa ešte raz načapám, že štíš pri dome, strčím ti do toho nos. Teraz choď ošírovať kone, došľaka. Pôjdeme ku Calvinovi.“
„A nemôžeme ísť autom, Marvin?“
„Nie, ty zadubenec. Nemôžeme ísť autom, lebo chladič je v riti. Prečo som ho podľa teba musel dať odtiahnuť?“
„Povedz Budovi, aby išiel s tebou. Chcem tu zostať.“
„Rob, čo ti kážem. Zastavíme sa v pálenici načapovať trochu chľastu pre Calvina. Zvolá všetkých Carterovcov. Prisámbohu, ten Donovan čochvíľa zistí, s kým si začal.“
„A čo tá ženská? Ak zabiješ jej tatka…“
„Doriti! Nemáš ani toľko rozumu jak ten osol. Hybaj ošírovať kone.“ Marvin strčil hlavu do dverí. „Bud, daj pozor na Tessie. Ak bude papuľnatá, môžeš jej trochu nasoliť. Ale nie veľmi. Počuješ? Zajtra sa perie. V poslednom čase je voľajaká hubatá. Asi sa dneska nevrátim, ale Leroy dôjde.“ Tresol dverami, potom ich znova otvoril. „Chovaj sa slušne, Tessie. Poslúchaj Budda, lebo nabudúce ti narobím na tej kostnatej riti klobásy.“
Boona sa zmocnila zlosť. Ten ničomník sa vyzúril na tej chuderke. Ale ovládol sa a ani sa nepohol. Rozmýšľal, čo urobí Marvinovi Carterovi, keď sa s ním stretne osamote.
Marvinovi a jeho bratovi trvalo celú večnosť, kým vysadli na kone a vyrazili na západ do hôr. Boone ešte chvíľu počkal a potom pomaly vykročil k domu. Po pár metroch však prudko zastal. Tess vyšla von, zaváhala, obzrela sa do kuchyne a zoskočila z verandy. Bežala od domu, akoby ju naháňalo sto
čertov. Boone sa rozbehol za ňou. Ale neodvážil sa na ňu zakričať, kým neboli ďaleko od domu.
„Tess,“ zavolal ticho. Videl, že zaváhala, ale potom bežala ďalej. „Tess, stojte. To som ja, Boone.“
Spomalila, zastala, ale akoby bola pripravená znova sa rozbehnúť. Keď ju Boone dobehol, bol celý zadychčaný.
„Páni moji, dievča. Bežíte ani srna.“
„Pán Boone! Čo tu robíte?“
„Čakal som pri vašom dome v nádeji, že vás uvidím. Dúfal som, že vyjdete. Šli ste na kraj lesa?“
„Nemali by ste byť tu. Marvin…“
„Videl som ho odchádzať. A čo ten brat, čo zostal doma? Nepôjde vás hľadať?“
„Dala som mu bochník čerstvého chleba a pohár malinového džemu. Chvíľu mu potrvá, kým to zje. Ale nemali by ste sem chodiť,“ varovala ho ustarostene. „V živote som nevidela Marvina takého rozzúreného. Nebude mať pokoj, kým sa nepomstí pánu Donovanovi, že doňho tak vrazil, až vletel autom do stromu, a tomu pánovi v meste, ktorý ho udrel do kolena.“
„Keby som tam bol ja, rozbil by som mu fasádu.“
„Chce zastihnúť Annabel osamote a… zničiť jej povesť. Nespustite z nej oči,“ prosila ho Tess.
„Ak to urobí, zabijem ho. To vám hovorím rovno.“
„Zaslúžil by si to, aj keď je to môj brat. Určite niekoho zabije, pán Boone, a nechcem, aby ste to boli vy.“
„Ublížil vám, Tess?“
„Ach nie. Nič mi nie je.“
„Počul som, ako niekomu hovorí, že váš môže zbiť,“ zavrčal nahnevane.
„Bud je taký šuchtavý ťarbák, že by ma nikdy nechytil.“
„Dofrasa! Keby bol bežal za vami, ovalil by som ho bakuľou po hlave.“
„To by ste naozaj urobili?“
„Veru áno. Tess…“ Vyslovil jej meno iba preto, lebo sa mu páčilo. Položil jej ruky na plecia, aby si ju mohol obrátiť k sebe. Stále sa od neho odvracala, aby jej nevidel modriny a slzy na tvári. Nikdy nedúfala, že sa jej niekto bude prihovárať takým nežným starostlivým hlasom, a chcela, aby to trvalo večne.
„Pozrite sa na mňa, Tess.“
„Nenúťte ma. Nechcem, aby ste ma videli,“ zašepkala zlomeným hlasom.
„Ukážte, čo vám vyviedol.“ Nežne ju chytil za brázdu a podržal jej tvár vo svetle mesiaca, aby si ju mohol prezrieť. Peru mala rozbitú a opuchnutú. Po lícach jej stekali velikánske slzy.
Hrubo zanadával. Od hnevu sa mu srdce rozbúšilo ako zvon. Nedokázal sa ubrániť citom, objal ju a ona mu oprela tvár o hruď a spustila ruky.
„Tess moja sladká, dievčatko moje malé,“ prihováral sa jej.
Jeho mocné hrejivé telo jej pripadalo ako bezpečný prístav v búrke. Neobchytkával jej prsia, neštípal ju do zadku, nepokúšal sa ju pobozkať. Objímal ju nežne ako verným ochranca a neubránila sa slzám. Ani jej na um nezišlo, aby sa odtiahla.
„Dievčatko moje, čo môžem pre vás urobiť?“ zašepkal jej do ucha.
Privinula sa k nemu. „Nič nemôžete urobiť.“
„Rozmlátim mu ksicht na kašu za to, že vám toto urobil.“ Boone vytiahol vreckovku, trochu ju odtisol a osušil jej oči.
„Prosím, nezbite ho. Už som na to zvyknutá.“
„Netúžite žiť lepšie, dievča?“
„Chvíľu som túžila. Teraz sa už neodvážim ani snívať o lepšom živote.“ Sama nevedela, prečo sa s ním rozpráva tak otvorene, prečo sa nebojí byť s ním sama v tmavom lese. Uprene sa mu zahľadela do tváre. „Pán Boone, vy ste si oholil} bokombrady aj fúzy.“
Uškrnul sa a prešiel si dlaňou po tvári. „Áno, cítili Sa ako nahý. Už som si zvykol, že mi zakrývajú tú škaredú tvár.“
„Vy nie ste škaredý,“ namietla rýchlo a pohladila ho prstami po líci.
Chytil jej ruku a podržal jej ju. „Bol by som najradšej, keby ste sa tam už nevrátili. Budem sa o vás báť.“
„Nič sa mi nestane. Kým budem Buda kŕmiť, neublíži mi. Jedlo, to je preňho všetko.“ Prebleslo jej mysľou, že do konca života si bude pamätať pocit, ktorý v nej vyvolával dotyk prstov na Boonovej tvári. „Ale ďakujem, že vám na mne záleží. Nikdy predtým sa o mňa nikto nebál. Iba moja mama a teta.“
„Ešte sa niekedy stretneme?“
„Rada, ale neviem kedy.“
„Donovanovci sa chystajú odsťahovať.“
„Ach!“
„Ale ja tu zostanem.“
„Prečo?“ spýtala sa so zatajeným dychom. Spustila dlane nižšie a nevedomky mu pohládzala ramená.
„Chcel som sa niekde usadiť… a tu sa mi páči.“
„Som rada… že zostanete. Len si proti sebe nepoštvite Carterovcov. Je ich strašne veľa a držia spolu.“
„Nebojím sa ich.“
„Nikdy nekonajú otvorene. Prikradnú sa od chrbta a zaútočia. Neviete si predstaviť, akí sú zákerní,“ dodala zvýšeným hlasom a zovrela mu ramená.
„Nebojte sa. Možno mi Donovan nakoniec farmu ani nepredá.“
„A čo potom urobíte?“
„Nájdem si nejaké iné bývanie.“
„Dajte si pozor. Bola by som radšej, keby ste odišli, môžu vám ublížiť.“
„Tess, ani si nespomínam, kedy si o mňa robil obavy niekto iný okrem Annabel.“
„Páči sa mi. Je veľmi milá.“
„Je to dobré dievča. Mám ju veľmi rád.“
„Zostane tu… s vami?“
„Nie. Odíde s otcom.“
„Asi ju už nikdy neuvidím.“ Tess zaklonila hlavu a on cítil na brade jej hrejivý dych. „Radšej už pôjdem,“ zašepkala.
„Tess… môžem vás pobozkať? Ak nechcete, stačí povedať. Nebudem sa vám vnucovať.“
„Viem. Doteraz som sa veľmi nebozkávala.“
„Ani ja, takže sme si kvit. Túžim vás pobozkať, odkedy sme sa minule stretli,“ povedal zastretým hlasom. Okamžite videl, že sa jej v očiach zračí strach. „Nepobozkám vás, ak nechcete,“ povedal znova.
„Ale ja… chcem.“
Privinul si ju bližšie, zdvihol jej tvár a pomaly sa k nej sklonil. Dotkol sa jej perami zľahka ako vánok a dych sa im dôverne zmiešal. Znova a znova ju jemnučko pohládzal perami, aby ju rana nebolela.
Uvedomil si, že sa celý chveje a srdce mu pomaly búši ako zvon. V živote neprežíval takéto pocity. Bytostne si uvedomoval jej štíhle, zraniteľné telo, sladké ústa. Pred pár dňami ani nevedel, že toto nežné stvorenie existuje. Teraz sa mu mäkkými prsami pritláčala na rozrušenú hruď.
Po niekoľkých nežných bozkoch konečne zacítil, že pohla perami. Pozrel jej do tváre, ale nevedel pomenovať svoje pocity. Bolo mu jasné len to, že mu na nej nesmierne záleží.
„Tess, nemusíte trčať v tom dome, len aby ste mali strechu nad hlavou. Keby bolo zle, príďte ku mne.“ Trochu ju od seba odtisol, aby jej videl do tváre. „Sľubujete?“
„Sľubujem.“
„Zajtra večer sem znova prídem.“
„Pokúsim sa dostať von.“ Vyslobodila si ruku. „Ale neviem… Marvin…“
„My dvaja s Annabel vám pomôžeme. Ukryjeme vás pred ním.“
„Neviem…“ povedala znova.
Boone sa za ňou díval, ako beží k domu. Keď vyšla na verandu, zvrtla sa a zakývala mu, potom vkĺzla dnu.
V pondelok ráno, sťažka sa opierajúc o paličku, Corbin prišiel na poštu. V skutočnosti už paličku nepotreboval, cítil sa oveľa lepšie, ale chcel, aby si ľudia mysleli, že ešte nemôže odísť zo zdravotných dôvodov. Pošta sídlila v malej budove natretej nabielo, pred ňou hrdo viala americká zástava.
„Dobrý deň, pán Appleby.“
„Dobrý deň, pán Brighton.“
Poštmajster v bielej košeli a čiernom motýliku sedel za mrežami, ktoré oddeľovali jeho kanceláriu od haly. Bol to chudý muž so zhrbenými plecami a dlhými ramenami. Tak vytrvalo sa usmieval, až Corbin dospel k záveru, že mu nemožno dôverovať.
„Dnes je naozaj pekne, však? A čo noha?“
„Lieči sa… ale pomaly. Mohli by ste mi dať známku, prosím vás?“ Corbin vytiahol z vrecka na košeli list adresovaný pani Ned Wickerovej z Jefferson City. „Pomyslel som si, že radšej dám sestre vedieť, že som živý a zdravý.“ Položil na pult dve mince. Poštmajster vzal list, pozrel na adresu a s úsmevom sa zahľadel na Corbina.
„Býva v Jefferson City? Nepoznáte tam náhodou Greenfieldovcov?“
„Nie, ja som tam nikdy nežil. Sestra sa tam presťahovala, keď sa vydala.“
„Hm, Greenfieldovci sú príbuzní mojej manželky z druhého kolena. Ktovie, či poznajú Wickersovcov.“
„Je to možné. Jefferson City nie je Chicago.“
„Zdržíte sa u nás ešte chvíľu?“
„Áno, len neviem dokedy.“
„Musí byť príjemné len tak sa prechádzať a nič nerobiť.“
„Áno, to je. Majte sa pekne.“ Corbin nadvihol klobúk a odišiel z pošty. Nezabudol, že sa má opierať o paličku.
Chvíľu postál na chodníku. Poštmajstrov priveľmi priateľský úsmev a zvedavé otázky ho trápili. Obával sa, že ten muž je schopný nad parou otvoriť jeho list okresnému šéfovi polície Sanfordovi. Vďakabohu, že písal len o tom, ako sa mu hojí noha a že sa čoskoro ozve. Nech sa z toho Brighton vysomári.
12. KAPITOLA
Corbin sa vybral k mäsiarstvu. Najvyšší čas, aby navštívil spolubojovníka, aj keď si nebol istý, že Craig Travis naozaj bol jeho spolubojovníkom. Nepamätal sa, že by ho niekedy videl.
V tej pekelnej diere všetci vojaci, či už živí alebo mŕtvi, vyzerali rovnako.
Keď Corbin vošiel do mäsiarstva, nebolo tam nikoho. Na dlhom mäsiarskom pulte ležala polka brava, štvrtka kravy a kus údeniny. Z hákov nad pultom viseli kusy mäsa a na dlážke bola tenká vrstva pilín. Nad mäsom na stene boli priklincované cedule s nápismi:
kosti do polievky na objednávku po dvadsať centov.
kosti pre psy budú v sobotu.
vypitvané kurence za príplatok 5 centov.
Corbin počul od zadného vchodu mužský a ženský hlas a vzrušené kotkodákame pestrofarebných sliepok v debne.
„Túto,“ povedal ženský hlas.
„Áno, madam. Tá je parádna.“
Travis schytil kotkodákajúcu sliepku za nohy a priniesol do obchodu. Za ním vošla žena s veľkým poprsím a malou hlavou pokrytou čiernym slameným klobúkom. Keď Travis zbadal Corbina, zoširoka sa usmial.
„Poručík Appleby. Teší ma, že vás vidím. O chvíľu som pri vás.“ Mäsiar odvážil sliepku. „Dve kilá, pani Schulerová.“ Nečakal na odpoveď a zmizol v susednej miestnosti. Vzápätí sa ozvalo seknutie a stíchlo kotkodákame. Travis sa vrátil so sliepkou v novinovom papieri.
„Priložili ste tam aj hlavu?“
„Pravdaže, pani Schulerová.“
„Filmore by bol sklamaný, keby nemal hlavu. Rád ju obhrýza. Samozrejme, musím ju ošklbať. Pripíšte nám to na účet, pán Travis. Manžel to koncom mesiaca vyrovná.“
„Áno, madam.“
Žena vykročila ku dverám, cestou si podozrievavo obzerala Corbina. Keď sa za ňou zabuchli dvere, spýtavo nadvihol obočie.
„Kto je Filmore?“
„Jej pes.“
„Myslel som, že manžel.“
Travis zaburácal smiechom. „Takmer by som prisahal, že Filmore má viac rozumu ako Schuler. Aspoň nie je pod papučou. Ten chlap niekedy ani sám nevie, čo vlastne robí. A čo noha?“
„Hojí sa… ale pomaly.“
„Ponáhľate sa niekam?“
„Ani nie. Do Hendersonu som prišiel vyzdvihnúť syna svojich známych. Chlapec teraz pomáha na farme severne od mesta a ešte nechce odísť.“
„Na ktorej farme? Poznám tu každého.“
„Na Donovanovej farme. Ten muž sa sem len nedávno prisťahoval. Je to kúsok od domu Carterovcov.“
„Poznám to tam. Nechápal som, ako si mestský človek mohol kúpiť tú farmu. Ľudia už nevedia, čo s peniazmi.“
„Jack tam trochu pomáha v záhrade. Ale pomaly sa poberieme domov.“
Travis zavesil štvrtku kravy vedľa širokej lopatky a na to bolo treba veľkú silu. Corbin si uvedomil, že posekať denne toľko mäsa musí byť namáhavé.
„Ako dlho tu žijete, Travis?“
„Budú to tri roky. Tento obchod patril manželkinmu strýkovi. Zaučil ma.“
„Našli ste si svoje hniezdo. Mnohí veteráni nemali také šťastie.“
„Každý deň ďakujem Bohu, že som sa vrátil k svojmu dievčaťu. Môjho bratanca poslali do plynu pri Verdune; strýko je pochovaný vo Flámsku. Som vďačný za každú sekundu, čo môžem byť s manželkou a synom. Chceli by sme, aby ste k nám prišli na obed. Vyhovuje vám to zajtra napoludnie? od dvanástej do jednej mám obednú prestávku.“
„Výborne. Počujte, poznáte poštmajstra Brightona? Pripadá mi povedomý, ale neviem si ho zaradiť.“
„Prišiel sem pred pár rokmi, keď sa starý poštmajster pošmykol na rozbahnenom brehu, spadol do rieky a utopil sa. Bol to milý starký. Škoda ho. Bol vášnivý rybár.“
„Ako to, že nový poštmajster nie je miestny?“
„Dofrasa, to naozaj netuším. Veď viete, ako je to so štátnymi úradníkmi. Brighton bol predtým zástupcom poštmajstra v Hannibale.“
„Hm, tadiaľ som zopár ráz prechádzal. Možno som ho videl tam.“
„Je veľmi ambiciózny. Uchádzal sa o miesto starostu, ale prehral v súboji s Edom Lewisom, ktorý vlastní zmrzlináreň. Jeho hlavným bodom programu bolo dostať do mesta poriadneho šerifa. Je na nože so Stoneym Bakerom, podľa neho si svoju prácu nerobí dobre.“
„Ale Bakera ste si zvolili, nie?“
„Áno, nemal protikandidáta.“
„A na čej strane je starosta?“
„Na strane Stoneyho.“
„Zopár ráz som počul spomínať Alexa Lemona. On je členom rady?“ spýtal sa Corbin, hoci dobre vedel, že nie je.
„Bol sa dať v holičstve navoňať, aby mohol navštíviť pani Zeadowovú. Jej manžel je železničiar a v noci často nebýva doma.“
„Bože dobrý! V tomto meste tuším všetci vedia o každom všetko.“
Travis sa zasmial. „Samozrejme. Už len čakáme, kedy sa Eldon Zeadow v noci nečakane vráti domov, pristihne ho a buď ho zabije, alebo z neho vymláti dušu.“
„Holič spomínal, že Lemon musí živiť manželku a deti.“
„Jeho to zrejme netrápi. Počul som, že rozbil dve ďalšie manželstvá. Pani Lemonová je milá pani. Nechápem, prečo mu to trpí.“ Travis začal brúsiť nôž a pozdravil ženu, ktorá otvorila sieťové dvere a vošla do obchodu.
„Vitajte, pani Zeadowová.“
„Dobrý deň. Prosím si tri bravčové kotlety.“
Keď sa žena naklonila, aby si obzrela údené mäso, Travis žmurkol na Corbina.
Corbin sa skúmavo zahľadel na ženu, ktorá mala pomer s Alexom Lemonom. Bola drobná, ale oblých tvarov, mala husté hnedé vlasy a ružové líca. Správala sa ostýchavo, bola skromne oblečená a vôbec nezodpovedala jeho predstave cudzoložnice. Ale z vlastnej skúsenosti vedel, že podľa výzoru sa nedá odhadnúť, čo drieme v človeku.
„Ešte niečo? Čo tak kúsok údenej slaninky na ochutenie fazuľovej polievky?“
„No…“ Zaváhala. „Asi takýto kúsok.“ Naznačila prstami asi centimeter.
Travis jedným švihom odsekol slaninu. „A nemáte záujem o čerstvú sliepočku?“
„Dnes nie.“
„To je pätnásť centov za kotlety a päť za slaninku, pani Zeadowová.“ Travis vzal mäso z váhy a zabalil ho spolu so slaninou do bieleho papiera. Zviazal balíček špagátom z klbka visiaceho nad pultom. „Nech sa páči, madam. A dobrú chuť.“
„Ďakujem,“ zamrmlala, položila mince na pult a náhlivo odišla.
„Neuveriteľné,“ Travis pokrútil hlavou. „Lemonova manželka je takmer verná kópia tejto ženy. Rovnako stará, vysoká, trochu ostýchavá, ešte aj vlasy majú rovnaké. Ja toho chlapa nechápem… alebo skôr tú ženu.“
„No, ľudia sú už takí. Vždy chcú to, čo nemajú. A čo vlastne robí Lemon?“
„Má fotoateliér vedľa klobučníctva pani Freemanovej. Je dobrý, dali sme si uňho urobiť rodinnú fotografiu.“
„Žije tu dlho?“
„Neviem. Už tu býval, keď som sem prišiel.“
„Každé mesto má svojho donchuana.“
„Donchuana? Kto je to?“
„Zvodca žien.“
Travis sa zasmial. „To máte teda pravdu, je to ozajstný zvodca žien.“
„Radšej už pôjdem. Tak teda dovidenia zajtra napoludnie. A ešte raz vďaka za pozvanie.“
Corbin si prevesil paličku cez ruku a vyšiel von. Craig Travis sa za ním uškrnul.
Lišiak jeden, vôbec tú paličku nepotrebuje. Rád by som vedel, čo má za lubom.
Obed s Craigom Travisom a jeho rodinou bol veľmi príjemný. Pani Travisová nebola práve krásna, ale milá. Na čerstvo vyžehlených šatách mala pripnutú vyšívanú zásterku, tmavé vlasy si zviazala stužkou. Manžela pri príchode pobozkala, hosťa srdečne privítala. Travis pyšne stál obďaleč.
„Vitajte u nás, pán Appleby.“ Vzala mu z ruky klobúk a zavesila ho na vešiak pri dverách.
„Ďakujem za pozvanie, madam.“
Travis mal útulný domov, milujúcu manželku a syna, na ktorého bol hrdý. Na obed bola šunka, kapusta a čerstvo upečený chlieb – pre Corbina to bola príjemná zmena oproti hotelovému jedlu. Rozhovor sa krútil okolo nadchádzajúcich udalostí v ich mestečku: bálov, koncertov a výročného trhu.
Po obede sa Corbin vrátil s Travisom do jeho obchodu.
„Máte naozaj krásny domov, Travis. Závidím vám.“
„Viem, aké mám šťastie. Ďakujem Bohu, že som prežil vojnu a mal dosť rozumu, aby som prestal vyvádzať a usadil sa. Maxine a Kevin sú pre mňa všetko.“
„Všetci sme v mladosti trochu vyvádzali. Iba hlupák sa k tomu neprizná.“
„Ja som vyvádzal väčšmi ako trochu. Po odchode z armády som bol na dne a dal som sa dokopy s niekoľkými mocnými ľuďmi, ktorí neboli práve na strane zákona. Pevne verím, že som sa ich navždy striasol.“
Zastali pred mäsiarstvom. Travis odomkol dvere a šibalsky pozrel na Corbina.
„Mimochodom, Appleby, ak chcete, aby si ľudia mysleli, že potrebujete paličku, mali by ste ju aj používať.“
Corbin naňho chvíľu nemo hľadel, potom sa rozosmial. „Tuším máte pravdu. Nie som dobrý herec.“
„Len som si pomyslel, že vám to pripomeniem, keby to náhodou bolo dôležité.“
„Ďakujem. Ako ďaleko je to k Donovanovej farme? Možno tam zájdem pozrieť svojho mladého priateľa.“
„Asi sedem kilometrov. Prvý dom vľavo hlboko v lese patrí Carterovcom. Druhý dom je Millerova farma, ktorú nedávno kúpil Donovan. Vedie k nej dlhá cestička.“
„Ešte raz ďakujem. Do skorého videnia, Craig.“
„To dúfam.“ Potom mäsiar pozdravil potenciálnu zákazníčku, ktorá sa blížila k obchodu. „Dobrý deň, pani Fallonová. Len poďte.“
Corbin sa pomaly viezol autom a v duchu rozmýšľal nad informáciou, ktorú mu práve poskytol Travis, že kedysi sa spriahol s mocnými mužmi, ktorí neboli na strane zákona. Corbin si bol istý, že keby s nimi ešte bol v spojení, nehovoril by o tom len tak medzi rečou. Ale predsa sa nad tým treba zamyslieť.
Corbin usúdil, že ak Travis odhalil, že len simuluje, zistia to aj iní, najmä lekár. Palička poslúžila svojmu účelu a teraz odpočívala v hoteli. Uškrnul sa pri spomienke na výraz Marvina Cartera, keď ho ňou udrel do kolena. Počas vojny používal obušok. To bolo pred šiestimi rokmi. Bol hrdý, že ešte nevyšiel z cviku.
Pomaly prechádzal ulicami Hendersonu. Chcel nasávať atmosféru mesta. Prešiel okolo blokov úhľadných domčekov ohradených bielymi latkovými plotmi. V záhradách kvitli kvety a jablone, na šnúrach povievala bielizeň. Potom nasledovali nenatreté domčeky. Každú chvíľu zakýval deťom – hrali sa na ulici a dívali sa za ním.
Na západnom kraji mesta za tehlovou budovou školy bolo bejzbalové ihrisko. V sobotu večer sem príde s Jackom a bude s ním sledovať zápas medzi mužstvami, ktoré sponzorovala miestna výrobňa ľadu a browerská mliekáreň. Vedel, aký bol chlapec hrdý na svoju rukavicu. A dúfal, že sa im ju podarí nájsť.
Keď obišiel celé mesto, zamieril po ceste popri rieke. Dobre mu padlo, že na chvíľu odišiel z hotela. Na čerstvom vzduchu sa ho zmocnila túžba zabehať si. Bolo to jeho najväčšie potešenie. Spomínal si, ako obyvatelia Fertilu krútili hlavami, keď videli šéfa polície utekať po ceste, akoby horelo.
Bol v pokušení odstaviť auto a vyskúšať si, či dokáže bežať, ale rozmyslel si to. Nemá zmysel robiť hlúposti len preto, že jeho telo túži po pohybe.
V posledných dňoch zamestnával hlavne myseľ. Znova a znova si v duchu premietal udalosti nedeľného popoludnia. Murphy Donovan si ho zvedavo obzeral. Bezpochyby preto, lebo Boone mu povedal, že kedysi pracoval na polícii. Podľa Corbina to znamenalo, že ten človek niečo skrýva. Zvláštne, že Donovan sa mu ani nepoďakoval, že zabránil Carterovi, aby odišiel s jeho dcérou.
Posledných pár nocí Corbin ležal v posteli, hľadel na strop tlmene osvetlený pouličnou lampou pred hotelom a predstavoval si tvár toho štíhleho, hnedovlasého dievčaťa s čarovným úsmevom.
Nerozumel sám sebe. Má dvadsaťsedem rokov a zaujíma sa o dievča, ktoré nemôže mať oveľa viac ako dvadsať. Nebol pripravený priznať si, že je do nej zaľúbený. Lenže ak ju neľúbim, pýtal sa sám seba, prečo sa mi stále vynárajú v pamäti verše Edgara Allana Poea?… a naša láska lásku prerástla, i nás dvoch s Annabel Lee.
Zistí, či ju naozaj ľúbi, iba ak ju znova uvidí. Dúfal, že zo seba neurobí blázna. Murphymu Donovanovi hádam nebude prekážať, ak navštívi Jacka, a keď už bude tam, možno lepšie pochopí Annabelinho otca.
Minul dom Carterovcov. Nejaká žena vešala na dvore bielizeň a pozorovala, ako prechádza okolo. Asi o pol kilometra ďalej úzka cestička viedla k štvorcovému bielemu domu s verandou. Corbin šiel pomaly, aby nerozvíril prach, a uvažoval, ako ho asi privíta Murphy Donovan.
Boone vyšiel na verandu a čakal, kedy zastane, potom zbehol po schodoch, a prv ako Corbin stihol vystúpiť, naklor\il sa do okienka.
„Čo si želáte?“ spýtal sa Boone neveľmi priateľsky.
„Aj ja vám želám príjemné popoludnie.“ Corbin si všimol, že Boone vyzerá bez fúzov a bokombrád oveľa mladšie.
„Predpokladám, že keď môžete jazdiť, čoskoro odídete.“
„Po všetkom, čo sme spolu prežili, sa ma teraz chcete rýchlo zbaviť, Boone?“
„To bola najväčšia chyba, akú som kedy urobil. Mal som vás nechať vykrvácať,“ zavrčal.
„To nemyslíte vážne. Len chcete byť nevrlý ako zvyčajne.
Som vaším dlžníkom, Boone  povedal Corbin prívetivo. „Rozmýšľal som, ako sa vám odplatím. Čo by ste povedali, keby som sa k vám nasťahoval a pomohol vám obrábať túto veľkú farmu?“
„Ako to myslíte?“
„Ako som už povedal, som vaším dlžníkom. Vždy platím dlžoby.“
„Hovno! Chcete vidieť Jacka alebo čo?“
„Chcem vystúpiť a vystrieť si nohy.“
„A ja vám v tom nebodaj bránim?“
„Mám dojem, že sa o to môžete pokúsiť. Vždy keď vás vidím, tvárite sa, akoby vám uleteli včely. Správate sa vôbec niekedy normálne?“ Corbin vystúpil z auta, práve keď Annabel vyšla na verandu.
„Dobrý deň, pán Appleby.“
„Zdravím, madam.“
„Keď skončíte s pánom Boonom, príďte na pohár čaju.“
„Veľmi rád – pravda, ak ma dovtedy Boone nezastreli tou zbraňou, čo má pod košeľou.“
„Boone! Prečo nosíte zbraň?“ zvolala Annabel a ostražito sa naňho zahľadela.
„Možno sa mi do cesty pripletie had a budem ho musieť zastreliť,“ odvrkol bojovne.
„Preboha! Poďte dnu, pán Appleby. Aj vy, Boone. Dám vám do čaju viac cukru, aby ste boli sladší. Odkedy papa odišiel, ste ako mačka na horúcej streche.“
Takže Donovan tu nie je. Má Šťastie.
Corbin sa za Annabeliným chrbtom uškrnul na zamračeného Boona, potom šiel dnu do pekne, ale striedmo zariadeného domu.
„Sadnite si za stôl, pán Appleby,“ povedala Annabel v kuchyni. „Zavolám Jacka. Určite sa s vami bude chcieť porozprávať.“
„Vy uvarte čaj,“ ohlásil sa Boone spoza neho. „Ja zavolám chlapca.“
Corbin si sadol za stôl pokrytý bielym obrusom s čipkovým lemom. V jednoduchej kuchyni s pecou na drevo pôsobil ten stôl zvláštne, rovnako ako pekná vázička s konvalinkami uprostred.
Boone prenikavým hvizdom privolal Jacka a hneď sa vrátil do kuchyne.
„Mám vám nasekať ľad?“
„Nie, sadnite si. Mám akurátny kúsok do krčaha.“
Corbin pozoroval Annabel, Boone pozoroval Corbina. Vtom do kuchyne vbehol Jack a obaja upreli pohľad naňho.
„Ach, myslel som, že sa čosi… Dobrý deň, Corbin.“
„Ahoj, Jack.“
Jack pozrel na svoju holú hruď. „Páni! Prepáčte, slečna Annabel. Zabudol som si vziať košeľu. Idem si po ňu.“
„Nemusíš. Dám ti Spinnerovu.“ Annabel mu podala košeľu z kôpky úhľadne vyžehleného oblečenia uloženého na žehliacej doske vzadu v kuchyni. Uvedomovala si, že Corbin Appleby na ňu uprene hľadí, a znervózňovalo ju to.
Bože dobrý! Dúfam, že nevidí, aká som nervózna. Ruky sa mi trasú a jazyk mám celkom zdrevenený.
Corbin to však nevnímal. Jednoducho od nej nevedel odtrhnúť pohľad. Fascinovala ho – pôsobila krehkejšie, ako si pamätal. Bol zmätený, a nielen z nej, ale aj z toho, ako na ňu reaguje.
13. KAPITOLA
„Sladíte si čaj, pán Appleby?“
„Nie, madam.“
„Ani ja. Zato Boone si dáva k cukru aj trochu čaju.“ Pozrela na zazerajúceho muža a potom sa pobavene zasmiala.
„Ako dlho tu chcete trčať?“ spýtal sa Boone na rovinu.
„Ani sám neviem. Páči sa mi tu. Zdá sa mi, že tu by sa dobre darilo koreňovej zelenine.“ Corbin ukradomky pozrel na Annabel a videl, že vie, že si Boona len doberá. Nechápal, ako môže mať také zelené oči.
„Dočerta!“ odfrkol si Boone. „To povedzte tomu chlapovi!“
„Slečna Annabel s oteckom sa sťahujú do St. Louis,“ oznámil Jack do ticha, ktoré nastalo.
„Odchádzate už čoskoro?“ Corbin sa sklamane zahľadel na Annabel.
„Papa to už šiel zariadiť.“ Pri tých slovách sklopila oči.
Keď znova pozrela naňho, pocítil silu jej pohľadu. Zračil sa v ňom smútok a bolo mu jasné, že zo sťahovania nemá radosť.
„Boli ste niekedy v St. Louis, pán Appleby?“
„Len som tadiaľ prechádzal. Nemám rád veľkomestá. Ten čaj je skvelý.“ Odpil si z vysokého pohára a pozrel na Jacka. „Zostaneš tu, kým sa neodsťahujú?“
„Zostanem dovtedy, dokedy bude slečna Annabel chcieť. Boone sa nesťahuje. Možno tu zostanem aj dlhšie, ak mu bude treba pomôcť. Neodídem z týchto končín, kým nenájdem svoju rukavicu.“
Corbin zablúdil pohľadom k mužovi sediacemu za stolom na konci. „Chcete tu farmárčiť, Boone?“
„Možno. Nejaké námietky?“
„Nie. Budete si rozumieť s mulicami. Ste rovnako tvrdohlavý.“
„Choďte dočerta!“
Annabel si zúfalo vzdychla. Hnevalo ju, že Boone sa správa tak nespôsobne.
Corbin sa obrátil na Jacka. „V sobotu večer aj v nedeľu po koncerte sa v Hendersone hrávajú bejzbalové zápasy. Možno budeme mať šťastie a zazrieme tvoju rukavicu.“
„Vymlátim dušu z toho ničomníka, čo mi ju vzal,“ zvolal Jack rozhorčene.
„Zrejme ju nepoužíva ten, čo ti ju vzal,“ podotkol Corbin rozumne.
„Nemal kúpiť kradnutý majetok.“
„Nemusel o tom vedieť.“
„Ako zistíš, že je to tvoja rukavica?“ chcel vedieť Boone.
„Spoznám ju na prvý pohľad. Okrem toho som si z vnútornej strany vypálil do kože svoje iniciálky.“
„To by mal byť dostatočný dôkaz.“
Vonku sa ozvalo hučanie motora a Boone priskočil k oknu.
„Spinner.“
„Povedzte mu, aby prišiel dnu,“ zakričala Annabel na Boona, ktorý sa pobral k dverám. „Spinner u nás pracuje… pre môjho otca,“ vysvetlila Corbinovi.
Len čo Boone odišiel, Corbin pozval Annabel, aby šla s ním a Jackom v sobotu večer na zápas. Nevedel, či ešte bude mať príležitosť pozvať ju tak, aby na nich nestriehol Boone.
Annabel zrumeneli líca. Corbin sa zľakol, že to bolo trúfalé, ale nakoniec ho jej odpoveď potešila.
„Rada s vami pôjdem.“ Pery sa jej triasli a prsty sa jej pohrávali s čipkou na vrecku šiat.
„Výborne.“ Corbin sa usmial a pri okrajoch úst sa mu zjavili vrásky. „Ak tam budeme dvaja, možno sa nám podarí udržať tohto divocha na uzde, keď zbadá svoju rukavicu.“
Annabel sa páčila Corbinova tvár, vyrovnaný pohľad a to, ako sa mu občas mihol na perách úsmev, ani čo by si spomenul na niečo príjemné. Zovrelo jej hrdlo a pomyslela si, aké bolo od nej pochabé myslieť si, že by o ňu mohol mať záujem. Pozval ju na zápas iba preto, lebo príde po Jacka a patrilo sa zavolať aj ju.
Tak dlho mlčal, až sa jej takmer zmocnila panika. Vari ju pozval impulzívne a teraz ho mrzí, že jeho ponuku prijala? Aby zakryla zmätok, vstala a vyzrela cez okno. Spinner a Boone stáli pri dodávke.
„Mali by ste počuť, ako slečna Annabel hrá na husliach,“ ozval sa Jack.
„Jack, prestaň!“ Annabel sa vrátila k stolu. „Ty si taký malý táraj.“ Usmiala sa, aby sa ho to nedotklo. Keď Corbin videl, ako láskavo sa správa ku chlapcovi, zaplavil ho hrejivý pocit.
Nemýlil som sa.
„Nie je to predsa nijaké tajomstvo,“ bránil sa Jack. „Corbin počul, ako ste hovorili, že nejaký kapelník chcel, aby ste hrali v jeho kapele.“ Uškrnul sa na Corbina. „Po večeri mne a Boonovi občas zahrá. Možno zahrá aj vám.“
„A možno nie,“ pohodila hlavou, aby zakryla zmätok.
Dodávka znova naštartovala. Annabel podišla k oknu a videla, že Spinner odchádza autom k maštali. Bolo jej jasné, že budú nakladať čosi, čo Corbin Appleby nemá vidieť. Čo je to
tentoraz? Hoci jej na chrbte naskočili zimomriavky, s úsmevom sa znova obrátila k mužom za stolom.
„Jack, máme dosť ľadu, aby som mohla urobiť zmrzlinu?“
„Neviem.“ Jack vstal a zdvihol veko na ľadničke. „Tento kus som tam vložil včera. Zrejme ho spotrebujeme celý.“
„To nič. Zajtra môžeme ešte kúpiť. Vajcia aj mlieko máme. Vyšľahám ich a ty prilož do pece, aby som mohla variť.“
„Čo je?“ spýtal sa Boone, len čo prišiel k Spinnerovej dodávke.
„Nejakí chlapíci z mesta snoria po horách.“
„Hľadajú náš sklad?“
„Určite nie dubáky.“
„Murphy šiel vyzdvihnúť prachy.“
„Zastavil sa za mnou a oznámil mi to. Potrebujem trochu dynamitu zo stodoly. Nálož pri jaskyni je pripravená. Ak sa priblížia, vyhodím ju do vzduchu. Ale potrebujem pár šúľkov, keby snorili okolo zrubu.“
„Koľko ich je?“
„Tých chlapov? Štyria. Aspoň zatiaľ.“
„Preboha, nezabi nikoho, ak to nebude nevyhnutné. Našli mulice?“
„Nie. Mám ich pri zrube. Ak im ublížia, strčím im dynamit do riti.“
„Šiel by som ti pomôcť, ale Murphy sa posekal s jedným Carterom a neodvážim sa nechať tu Annabel bez dozoru.“
„Hovoril mi. Kto je tu?“
„Appleby, ten chlap, ktorého postrehli pri tvojom zrube.“
„Nie je náhodou fízel?“
„Kedysi bol. Ale k Annabel je milý. No to mu nepomôže. Murphy s ňou odchádza do St. Louis.“
„Chúďa dievča. Murphy ju vláči z miesta na miesto.“
„Hovorí, že toto je naposledy.“ Boone zablúdil pohľadom k lesu. Včera Tess neprišla, a tak si o ňu robil obavy.
„Neverím, doriti. Murphyho vzrušuje pomyslenie, že prejde federálom cez rozum.“
„Skúsim farmu od neho kúpiť.“
„Vážne?“
„Chce ju predať. Toľko, čo za ňu dal, nejako naškrabem.“
Spinner si sňal z hlavy starý plstený klobúk, oprášil si ho plesnutím o stehno a znova si ho založil na hlavu.
„Povedal som mu, že končím. Začína to byť priveľmi horúce na môj vkus. Ale nikdy som si nemyslel, že ty ho necháš v štichu.“
„Dočerta, nenechám ho v štichu. No chcem sa konečne usadiť bez obáv, že mi niekto vystrelí mozog.“
„Prečo práve tu?“
„Prečo nie? Nemám rád mesto.“
„Ani ja. Choď po tie šúľky, nech už môžem vypadnúť.“
„Prečo Spinner neprišiel dnu?“ spýtala sa Annabel, len čo sa zjavil Boone.
„Musel sa vrátiť.“
„Nemali by ste tam ísť teraz vy?“
„Nie, zostanem tu.“ Boone vrhol pohľad na Corbina a videl, že počúva čosi, čo mu hovorí Jack. „Poďme na verandu,“ povedal ticho a vzal vedro s vodou.
Annabel vyšla za ním. „Preboha, Boone, nepatrí sa nechať hosťa osamote.“
„Nie je to hosť. Je to fízel,“ zavrčal Boone. „Buďte opatrná a nesprávajte sa k nemu tak priateľsky, inak tu zostane do rána.“
„Čo by tak asi mohol urobiť?“
„Mohol by dať echo federálom.“
„A čo by im tak asi povedal, Boone? Ani ja neviem, čo by som mohla povedať federálom. Pozvala som ho na večeru. Robíme s Jackom zmrzlinu,“ vyhlásila vzdorne. „A správajte sa slušne.“
„Dofrasa! Prečo to robíte? Murphymu sa to nebude páčiť.“
„Papa tu nie je a pozvala som ho preto, lebo som chcela.“
„Ak sa vráti váš otecko a nájde ho tu, dávajte si pozor. Kládol mi na srdce, aby som ho od vás držal čo najďalej.“
„Prečo, Boone? Prečo?“ Do veľkých zelených očí jej vhŕkli slzy. „Vy dvaja sa ku mne správate, akoby som nemala štipku rozumu. Už ma to otravuje! Otravuje ma sedieť na zadku, kde mi kážete. Otravuje ma, že nemám nijakých priateľov.“
„Viem, že to máte ťažké, dievča. Robím len to, čo mi kázal váš otecko. Čoskoro bude po všetkom.“
„Naozaj?“
„Bože, dúfam. Priznám sa vám, aj mňa to už unavuje,“ povedal. Ale ona sa už zvrtla a odchádzala dnu.
Kým Annabel varila vaječný krém na zmrzlinu, Boone zatvoril sliepky do kurína. Jack s Corbinom vyniesli veľký kváder ľadu na zadnú verandu a nasekali ho.
„Boone ma nemá veľmi v láske,“ poznamenal Corbin, len čo s Jackom osameli.
„Nič mi nepovedal.“ Jack naňho zmätene pozrel.
„Zaujíma sa… o slečnu Donovanovú?“
„To akože… či je k nej milý?“
„Čosi také.“
„Stráži ju ako kvočka kurence, ale skôr sa k nej správa ako strýko alebo čo. On a Spinner ju strážia, keď tu nie je jej otec.“
„Často býva preč?“
„Odkedy som tu, ukázal sa iba raz. Boone si robí obavy pre Carterovcov. Bojí sa, že jeden z nich sa sem prikradne… a ublíži Annabel.“
„Ublíži jej?“
Jack mu porozprával, ako Murphy vrazil do Marvinovho auta, až vletelo do stromu a rozbil sa mu predok.
„Zničil sa mu chladič, čo?“
„V posledných dňoch Boone vždy večer zmizol. Myslím, že pozoruje Carterovcov – zisťuje, čo majú za lubom. Kázal mi stále byť nablízku Annabel. Sedávame v dome potme.“
„Čo si o tom myslí ona?“
Prv ako Jack stihol odpovedať, Annabel vyšla na verandu. „Je ľadnička pripravená? Vaječný krém o chvíľu vychladne, takže môžete začať krútiť kľukou.“
Po chvíli naliala krém do bubna a pridala mlieko, aby hmota siahala takmer po vrch. Jack šiel podojiť kravu a Corbin krútil kľukou. Annabel pridala do ľadu štipku soli a zakryla ľadničku dekou.
„Je mi ľúto, že sa sťahujeme do St. Louis/’ vzdychla si, keď sa usadila na kraji verandy.
„Prečo tam idete?“
„Papa chce kúpiť hotel.“
„Počul som, že hotelierstvo teraz vynáša. Veľa ľudí cestuje po krajine.“
„Aj vy často cestujete?“
„Celý život som žil v Springfielde, až neskôr som študoval v Jeffersone a potom som narukoval. Keď som sa vrátil z Francúzska, rok som žil doma v Springfielde a potom som nastúpil ako šéf polície vo Fertile. Pred pár mesiacmi som dal výpoveď.“
„Jack hovorí, že ľudia vo Fertile vás majú veľmi radi.“
„Pochybujem, že by s ním súhlasili aj opilci v putikách pri rieke.“ Naklonil ľadničku a vylial vodu z topiaceho sa ľadu.
„Vrátite sa k práci na polícii?“
„Ešte som sa nerozhodol. Udržiavanie pokoja v malom meste ma napĺňalo dobrým pocitom. Ale taká práca človeka dosť obmedzuje, pokiaľ mesto nie je natoľko veľké, aby človek mohol mať asistenta.“
„Vy ste vo Fertile nemali asistenta?“
„Nie, a keď som vyčistil mesto, už som tú prácu nepovažoval za dostatočne inšpirujúcu.“
„Aha, takže vám sa páčilo, keď ste mohli kriminálne živly posadiť za mreže.“
„Skôr ma to uspokojovalo, ako vzrušovalo.“ Príjemne sa mu s ňou zhováralo. „Odídete, len čo sa vráti váš otecko? Jack vravel, že už ste začali baliť.“
„Zrejme.“ Sťažka preglgla a usilovala sa nedať najavo, aká je z toho zronená.
„Ale v sobotu večer tu ešte budete a pôjdete s nami na ten zápas, však?“ Zrazu sa ho zmocnila úzkosť.
„Áno… iba žeby papa prišiel domov skôr a bude chcieť, aby sme odišli okamžite.“
„Dúfam, že to sa nestane. Teším sa, že spolu pôjdeme na zápas.“
Nastalo ticho. Iba jej oči a rumenec prezrádzali, že srdce jej trepoce ako splašené vtáča. Dúfala, že jej hosť nevidí, ako na ňu zapôsobil. Pozrela mu do prenikavých očí. Vedel nimi človeka doslova prevŕtať. Nesmie naňho toľko myslieť a nahovárať si, že ho možno, iba možno, priťahuje, inak bude mať po odchode do St. Louis zlomené srdce.
„Tessie!“
Tess počula, ako sa kuchynské dvere zabuchli a k jej kutici sa s dupotom blíži brat.
„Kde si, došľaka?“
Dvere sa prudko otvorili. Tess vyskočila z postele. Sedela a spomínala na bozkávanie s Boonom. Vedela, že v ten večer znova nebude môcť ísť na kraj lesa.
„Čo chceš? Večeru som ti nechala na stole.“
„Chcem, aby si šla na farmu a zistila, čo sa deje. Ten niktoš, čo ma tresol tou bakuľou, cukruje s mojím dievčaťom.“ Marvin mal na tvári strnisko a vlasy strapaté, akoby mu ich rozvial víchor.
„K Donovanovcom?“
„K Donovanovcom?“ napodobil ju posmešne. „Hlupaňa! Kam inam?“
„Nemôžem tam ísť… keď majú návštevu.“
„Urobíš, jak ti poviem, došľaka!“
„To sa nepatrí, Marvin, vyrušovať, keď majú návštevu.“
„Seriem ti na to, čo sa patrí. Pohni tou kostnatou riťou a zisti, čo sa deje.“ Pevne jej zovrel rameno.
„Prečo tam nepošleš Leroya?“
„Leroy nemá dôvod tam ísť. Pôjdeš ty. Hoď na seba čisté šaty a učeš sa. Nechcem, aby si myslela, že moja rodina spáva s prascami.“
„Prosím ťa, Marvin. Čo ak zistia, že si im vzal kone?“
„Čo o tom vieš?“
„Iba to, čo som sa dopočula od Leroya a Buda. Tuším ich vzal Calvin, však?“
„No a čo? Donovan bude pykať za to, že mi zničil voz. Do týždňa pochopí, že si neradno začínať s Carterovcami.“ Marvin vyzeral ešte hroznejšie než zvyčajne. Nozdry sa mu rozšírili,
zúrivo škrípal zubami. „Bratanec Willard sa oňho postará. Už ti viac nebudem opakovať, aby si sa zrichtovala.“
„Tak choď von, nech sa môžem prezliecť.“ Tess sa pokúšala vyslobodiť, ale pritiahol si ju k sebe a naklonil sa celkom k jej tvári. Dych mu tak páchol, až jej prišlo nevoľno.
„Nerob mi hanbu, počuješ? A pozor na to, čo povieš. Ak cekneš o tom, čo sa u nás deje, dozviem sa to a potom ti narobím z riti krvavničky.“
„Prečo šiju okradol? Nebola to jej vina…“
„Neokradol sem ju, ty hlupaňa. Zobral som kone jej tatkovi. Ja ju raz dostanem a tak ju pojebem, až dôjde o rozum. Viac ma od seba nepustí.“
„Ona nie je ako tie ženy, čo si mal doteraz, Marvin. Nemôžeš si nájsť inú?“
„Myslíš, že som pre ňu neni dosť dobrý? Há?“ Vykrútil jej rameno, až zjojkla, a potom ju pustil. „Hybaj! Zisti mi, čo tam ten skurvysyn chce.“
V lese vládla tma. Ale Tess sa väčšmi bála brata, ktorý kráčal vedľa nej, než tmy. S Marvinom sa stalo čosi zlovestné, odkedy ho odmietla Annabel Donovanová, udrel jej zranený priateľ a vrazilo doňho auto jej otca. Na Leroyovo a Budovo veľké potešenie znova a znova vykladal, čo všetko urobí slečne Donovanovej.
Dva dni pil whisky, akoby to bola voda, a dnes večer si so sebou niesol fľašu.
Calvin vyhlásil, že Carterovci spôsobia taký harmatanec, že Donovanovci sa zbalia a odídu, takže nebude treba nikoho zabiť. Ak neodídu, Carterovci si naplánujú niečo nové. Posledného majiteľa farmy sa im podarilo vyštvať. Dnes popoludní Marvinovi príbuzní ukradli kone, ktoré sa pásli na vzdialenom okraji pasienka. A to je len začiatok.
Leroy zreferoval, čo povedal Calvin. „Oko za oko. Za to, čo zarobíme na koňoch, dáme opraviť auto, a Marvin môže byť spokojný, že sa pomstil chlapovi, ktorý doňho vrazil.“
Calvin nepovedal nič múdre o Marvinovom dvorení Annabel, inak by to Tess bola počula. Carterovci si ženy vôbec nevážili. Považovali ich len za slúžky a zdroj telesného potešenia. Calvin rád hovoril, že v noci je každá krava čierna.
Tess rozmýšľala, čo by Marvin urobil, keby sa dozvedel, že Donovanovci sa už rozhodli odsťahovať. Ponáhľaj sa, Annabel, uteč odtiaľto čím skôr! Ak sa dostaneš do rúk môjmu bratovi, poznačí ťa na celý život.
Na kraji lesa Marvin zovrel Tess rameno. „Ani sa odtiaľ nepohni, kým nezistíš, odkiaľ vietor fúka. Tvár sa, jak by si len bola na prechádzke a videla svietiť. Neurob nijakú hlúposť. Budem tu čakať.“ Oprel sa o strom a poriadne si logol z fľaše.
Keď Tess vykročila spomedzi stromov, zvieralo jej žalúdok. Kuchynské svetlo dopadalo na niekoľkých ľudí, čo sedeli na kraji verandy. Počula mrmot mužských hlasov a Annabelin dievčenský smiech. Tess kráčala pomaly a úpenlivo rozmýšľala, čo povie.
Keď si uvedomila, že na verande stojí pán Boone a hľadí priamo na ňu, úzkosť sa zmenila na strach. Nevedela, prečo jej hneď bolo jasné, že je to on. Bola priďaleko, takže videla iba jeho siluetu. Vtom jej vykročil naproti a modlila sa, aby ju neoslovil menom.
Priložila si prst na pery a náhlila sa k nemu.
„Psst,“ zasyčala. „Pozoruje ma.“ Tess búšilo srdce ako o ratu.
Boone prikývol, že chápe. „Madam, stalo sa niečo?“ spýtal sa hlasnejšie, než hovoril bežne.
„Ach nie.“ Tess sa silene zasmiala. „Len… som sa chcela… niečo spýtať slečny Donovanovej.“
„Poďte. Sedí na verande.“ Vykročil vedľa nej a usiloval sa zachovávať úctivý odstup. Až keď boli takmer pri dome, úzkostlivo zašepkal: „Stalo sa niečo? Ublížil vám?“
„Nie. On ma sem poslal, aby som zistila, čo sa deje.“ Rozpačito ho upozornila: „Nezastávajte! Pozoruje nás.“
„Ako dlho tu môžete zostať?“
„Kým nezistím, čo tu ten muž robí.“
Keď sa priblížili k verande, Annabel zišla dolu.
„Vitajte, Tess. Prišli ste ako na zavolanie. Všetci sme už mali jednu porciu zmrzliny a teraz si s vami dáme druhú.“
„Ach nie. Neprišla som…“
„Poďte hore. Jack, mohol by si priniesť ešte jednu stoličku?“ Annabel sa znova obrátila k nej. „Jacka aj Boona už poznáte. Toto je pán Appleby. Corbin, Tess Carterová je naša suseda.“
„Teší ma, že vás poznávam, madam.“ Corbin sa zahľadel na drobnú ženu s krehkými črtami a nemohol uveriť, že je to sestra toho hulváta, čo Annabel obťažoval v parku.
„Aj mňa,“ dostala zo seba napokon Tess.
Annabel ju zaviedla k stoličke, ktorú Jack postavil vedľa jej.
„Priniesol som ešte jednu misku, slečna Annabel.“
„Tak teda nalož zmrzlinu, kým sa neroztopí. Míňa sa nám ľad,“ vysvetlila.
Tess bola rada, že je tma. Triasla sa ako osika. Keď si vložila do úst lyžičku so zmrzlinou, zuby jej zadrkotali o kov. Iba Boone vedel, prečo prišla. Marvin by vyvádzal ako nepríčetný, keby sa dozvedel, že na kraji lesa sa stretáva s Boonom a bozkávajú sa. Uprene sa naňho zahľadela, zatiaľ čo okolo nej sa ozývali hlasy.
„My sme doma nádobu vždy vyniesli von,“ hovoril Jack. „Deti sa išli pobiť, ktoré z nich vylíže zmrzlinu.“
„Tu si jediné dieťa. Dovolíme ju vylízať tebe.“ Boone chcel podať nádobu Jackovi, ale ten odmietol. Všetci sa smiali a doberali sa, čo Tess nikdy nezažila. Carterovci by sa boli o nádobu pobili.
„Som rada, že ste prišli. Túžila som vás znova vidieť.“
Tess si uvedomila, že Annabel sa prihovára jej, a odtrhla pohľad od Boona.
„Ne… nevedela som, že máte návštevu.“
„Pán Appleby nie je celkom návšteva. Prišiel za Jackom a rozhodli sme sa, že si urobíme zmrzlinu.“
„Je dobrá.“
„Dala som do nej smotanu. Naša krava dobre dojí.“
„Nemali by ste ju… púšťať ďaleko… lebo… lebo sú tu kojoty… a vlky.“
„Vlky? Bože dobrý, nezniesla by som, keby sa Mildred niečo stalo. Spýtam sa Boona, či tu videl kojoty alebo vlky.“
Tess pozrela Annabel do tváre, potom jej kútiky smutne ovisli a uprela jantárové oči na Boona. V tme mu nevidela jasne do tváre, ale vedela, že sa na ňu díva… a chce ju chrániť, pomáhať jej. Najradšej by sa ho spýtala, čo má robiť.
„Ak všetci dojedli, zanesiem misky dnu a Corbin môže umyť nádobu pri pumpe.“
Keď Annabel vstala, Jack pristúpil k nej. „Ja odnesiem misky, vy, chlapi, umyte nádobu.“
Jack nechcel pustiť misky z rúk. „Až keď sľúbite, že nám zahráte.“
„Jack Jones! Zo dňa na deň sa väčšmi podobáš na Boona.“
1 4. KAPITOLA
Annabel nechcela, aby sa spoločnosť rozišla, a ak ju mohla udržať tým, že ju zabaví hraním na husliach, bola ochotná sa obetovať.
Ani Corbinovi sa ešte nechcelo odísť. Rád by sa s ňou porozprával osamote, ale nebol si istý, ako to zaonačí. Kým neprišla Tess Carterová, Boone naňho striehol ani jastrab. Teraz však venoval pozornosť iba jej a nevnímal, čo sa hovorí. Takmer vždy, keď naňho pozrel, upieral pohľad na tú drobnú ženu. A keď sa Tess nerozprávala s Annabel, hľadela naňho.
Tu sa deje niečo zaujímavé, pomyslel si. Človek nemusel byť mudrc, aby pochopil, že tí dvaja sa poznajú lepšie, ako dávajú najavo.
„Radšej už pôjdem,“ povedala Tess, keď Jack podržal dvere dámam, aby vošli dnu.
„Ach nie!“ zvolala Annabel. „Zostaňte ešte chvíľu. Boone vás odprevadí domov. Však, Boone?“
„Pravdaže. Keď už ste tu, pokojne môžete zostať dlhšie.“ Položil jej ruku na chrbát, akoby ju chcel vtlačiť dnu.
Annabel s lampášom v ruke zaviedla spoločnosť do salónu. Tess pustila dnu Jacka s Corbinom, ktorí niesli kuchynské stoličky.
„Nemôžem dovoliť, aby ste ma odprevadili,“ zašepkala Boonovi. „Marvin ma čaká na kraji lesa.“
„Čo vlastne chce vedieť?“
„Či pán Appleby dvorí Annabel. Marvin hovorí, že je jeho dievča.“
„Dofrasa! Na to vás sem poslal?“
„Mala by som ísť.“
„Nič sa nestane, ak zostanete ešte trochu dlhšie.“
„Je opitý… a správa sa hrozne.“
„Nebojte sa. Ja už niečo vymyslím.“
Boone si uvedomoval, že Corbin sa obzerá ponad plece a vidí, ako si s Tess šepkajú. Boone ju zaviedol k stoličke. Vrhol pohľad na Corbina a odľahlo mu, keď videl, že zbožne hľadí na dievča, ktoré vyťahuje z puzdra svoje milované husle.
Marvin Carter mal pravdu. Corbin Appleby prišiel dvoriť Annabel. Dofrasa, nie je to zlý chlap. Len sa občas dostal Boonovi pod kožu.
„Hrá naozaj krásne. Na husliach zafidliká čokoľvek: valčík, pohrebnú pieseň…“
„Pohrebnú pieseň?! Jack Jones, v živote som nehrala pohrebnú pieseň, a navyše – ja nefidlikám.“ Annabel ho klepla sláčikom po hlave, potom priložila slák k strunám a zahrala jednoduchú ľudovú pieseň.
Jack začal spievať a tlieskal do rytmu. O chvíľu sa pripojil aj Corbin a Annabel si pri hre klopkala nohou do rytmu. Keď skončila, spustila husle dolu.
„To bolo milé!“ Zelené oči sa jej jagali. Corbina doslova fascinovala. „Teraz zahrám niečo pokojnejšie a potom Jackovu obľúbenú skladbu.“
„Ktorá to je?“ spýtal sa Corbin.
„Uvidíte.“
Zahrala dve írske melódie a pohojdávala sa pri tom. Bola to nádherná hudba. Poslucháči sedeli so zatajeným dychom.
„Tieto dve pesničky má otec najradšej. Prirodzene, veď je Ír.“ Zasmiala sa. „Boone zas má rád západniarske balady.“ A spustila Červenú rieku.
Čarovná hudba sa niesla do noci. Marvin Carter ju počúval učupený pod oknom. Zúril, že on trčí vonku, kým ten ničomník, čo ho udrel, sedí na parádnej stoličke. Hlavou mu vírili plány na pomstu.
Annabel zatvorila oči a hrala pieseň za piesňou. Corbin nevychádzal z údivu, nielen preto, že hrala tak krásne, ale že nevidel pred ňou noty. Všetko hrala spamäti. Je to naozaj nevšedná žena, pomyslel si.
Keď dohrala a otvorila oči, uprela ich na Corbina, niekoľko ráz sa zhlboka nadýchla.
„Akú hudbu máte najradšej?“
„Akúkoľvek.“
„A čo poviete na toto?“
Spustila Uvidím ťa v snoch, a keďže si bola istá, že nikto z prítomných nepozná slová, vložila do hudby celé svoje srdce. Keď skončila, bola červená ako ruža.
„Máte nejakú obľúbenú skladbu, Tess?“
Tess sa prebrala z očarenia a pokrútila hlavou. Keď chodila do školy, občas bola aj na muzikáli, ale neverila, že ešte niekedy bude počuť takú hudbu. Bolo jej do plaču. Najradšej by zaliezla pod posteľ a zostala tam.
„Zahrám vám Indiánsku pieseň lásky a potom Jackovu obľúbenú.“
Corbin bol očarený. Hrala už takmer hodinu. Keď sa mu z času na čas podarilo odtrhnúť pohľad od Annabel, pozrel na Boona. Ten muž však zrejme myslel na čosi iné, nie na hudbu. Odkedy prišla Tess Carterová, neutrúsil jedinú nepríjemnú poznámku.
Keď Annabel dohrala, znova spustila unavenú ruku dolu a prihovorila sa Jackovi: „Zahrám úvodné takty a ty sa pridaj.“ Po prvých tónoch všetci tú pieseň spoznali. Na Corbinovo ohromenie sa Jack postavil vedľa Annabel a prekvapujúco dobre spieval. Vyzeral uvoľnene a očividne si to vychutnával. Annabel pohládzala struny sláčikom a klopkala si nohou do rytmu. Corbin pochopil, že to nerobia prvý raz, a bol rád, že chlapec natrafil na túto farmu, keď bol chorý a potreboval pomoc.
Keď sa pieseň skončila, Corbin zatlieskal. „Vy dvaja by ste mali verejne vystupovať.“
Jack sa s úsmevom hlboko uklonil. „Nehovoril som vám, že vie hrať? Keď som tu vtedy ležal chorý a počul som ju, najprv
som si myslel, že som zomrel a dostal som sa do neba.“ Jackovi sa pri tej spomienke zachvel hlas.
Annabel sa zasmiala. „Mohli by sme sa postaviť na roh, Jack, a ty by si mohol držať klobúk.“ Starostlivo utrela husle mäkkou handričkou a uložila ich do puzdra.
„Musím ísť. Ďakujem.“ Tess zamierila k zadnému vchodu. Annabel vykročila za ňou.
„Som rada, že ste prišli. Onedlho sa sťahujeme.“
Tess zablúdila pohľadom k Boonovi. „Asi… vás už neuvidím,“ povedala.
„Môžete ešte niekedy prísť… alebo by som mohla pred odchodom zájsť k vám.“
„Ach nie! Niekedy nebývam doma. Bolo mi tu dobre. Zbohom.“ Vybehla von.
Boone ju pridržal. „Annabel,“ prehodil ponad plece, „zostaňte sa pri Jackovi a Applebym, kým sa nevrátim.“
„Pán Boone!“ zašepkala Tess naliehavo, keď sa ocitli sami na verande. „Pustite ma. Marvin môže byť za rohom… možno počúval.“
„Hneď sa vrátim,“ zakričal Boone, aby ho prípadne počul aj Marvin. „Odprevadím slečnu Carterovú na kúsok cesty.“
„Čo mu mám povedať?“ zašepkala Tess.
„Že Appleby prišiel za mnou a za Jackom.“
„Kedy slečna Annabel odchádza? Bola by som najradšej, keby odišla hneď zajtra.“
„A to už prečo?“
„Lebo… Marvin nebude mať pokoj… kým ju nezničí.“
„Sviniar,“ precedil Boone cez zuby.
Keď sa blížili k lesu, zmlkli. Tess pátrala pohľadom po bratovi, ale nikde ho nevidela.
„Mal ma tu čakať.“
„Kde?“
„Tamto.“
Boone pozrel smerom, ktorým ukazovala prstom. Mal mimoriadne dobrý zrak. „Nie je tam, Tess.“ Chytil ju za ruku a pritiahol si ju.
Vyslobodila sa mu. „Je niekde tu,“ zašepkala.
„Odprevadím vás domov,“ prehodil. „Annabel je doma sama. Nemal by som sa zdržať dlho.“
„Ach…“
Stisol jej ruku a odtiahol ju do krovia. Odtiaľ budú mať dobrý výhľad na priestranstvo medzi domom a lesom.
„Ak je tu,“ zašepkal jej do ucha, „možno pobeží k domu. Počkáme a uvidíme.“
„Keby vás počul, šiel by tam a pobil by sa s pánom Applebym.“
„Appleby sa o seba postará. A ani ja sa nedám zahanbiť.“ Boone si ju oprel chrbtom o hruď a objal ju. „A teraz povedzte – správajú sa k vám slušne?“
„Nič sa mi nestalo.“
„Posledné dva večery som vás čakal.“
„Nemohla som prísť. Marvin zúri ako sto čertov. Stále hovorí, že sa musí pomstiť tomu chlapovi, čo doňho vrazil, aj tomu druhému, čo ho udrel. Leroyovi a Budovi vykladá, čo urobí Annabel. Je to hrozné. Odveďte ju odtiaľto,“ prosila ho Tess.
„Nebojte sa. Annabel s otcom čoskoro odídu. A dovtedy ju budem sledovať na každom kroku.“
„Marvin si nájde spôsob. Pomáhajú mu všetci Carterovci.“
„Oni nám ukradli kone, čo?“
„Ako ste to vedeli?“
„Plot bol prestrihnutý. Kone si pletivo neprestrihnú.“
„Hovoril, aby som vám to nepovedala.“
„Veď ste mi to nepovedali. Zajtra zistím, že zmizli, a o deň-dva to ohlásim na polícii.“
„Dávajte pozor na tú kravu. Je na rade.“
„Tess…“ Obrátil si ju k sebe. Ochotne sa mu podvolila a položila mu hlavu na hruď. „Nebudem tu môcť zostať, ani keby mi Donovan chcel predať farmu. Vždy by som mal problémy s Carterovcami.“
„Nedôverujú nikomu, kto nie je z rodiny.“
„A vy by ste mi dôverovali? Stretli sme sa iba pár ráz a nikdy nie na verejnosti. Odídete odtiaľto so mnou?“ zašepkal jej do ucha.
Tess zmeravela a odtiahla sa od neho. Ako by s ním mohla odísť? Muž ako on nikdy nebude ani uvažovať o tom, že by sa s ňou oženil. Len chce, aby s ním odišla. Neznásilní ju ako Willard, ale predsa len ju zneužije.
„Nič o mne neviete. Po čase by ste sa za mňa hanbili.“ Potláčala vzlykot. „A oni… by si po mňa prišli. Musím tu zostať a platiť…“
„Platiť? Za čo?“
Tess si uvedomila, že povedala viac, ako chcela, zaborila mu tvár do hrude a hľadala prijateľnú odpoveď.
„Za čo máte platiť, Tess?“
„Za to, že mám strechu nad hlavou a že ma živia,“ zaklamala a dúfala, že jej uverí.
„Ach, dievčatko moje.“ Boone v živote necítil také silné emócie. Pevne ju zovrel v náručí a pobozkal navrch hlavy. V duchu sa zaprisahal, že ak toto nádherné dievča odíde s ním, bude ho ľúbiť a chrániť do konca života.
Láska, prebleslo mu hlavou. Nikdy predtým mu to slovo ani nezišlo na um. Bolo to preňho čosi nové. Ale, prisámbohu, miluje ju!
„Chcem sa o vás postarať. Odídeme niekam, kde vás nenájdu. Tess, pozrite na mňa.“ Chytil ju za bradu a zdvihol jej tvár. „Vy sa o mňa nebudete musieť starať, ale verte mi, že ja sa o vás postarám.“ Nežne sa jej dotkol perami úst a pobozkal ju. „Chcem vás mať pri sebe. Už dlho žijem sám.“
„Máte Annabel.“
„Annabel nie je moja. Jedného dňa sa vydá a bude mať rodinu. Budem pre ňu čosi ako… strýko. Appleby je do nej zaľúbený. Dnes večer od nej nevedel odtrhnúť pohľad. Nebola by to pre ňu zlá partia, ale jej otec by s tým nesúhlasil.“
„Takže naozaj jej dvorí.“
„Zdá sa. Poviete to bratovi?“
„Nie. Bojím sa, že by ho vystriehol a ublížil by mu.“
„No, Appleby mu už raz ukázal, čo vie.“
„Áno, on mu udrel do kolena.“
„Marvin sa zosypal na zem ako vrece zemiakov.“ Zaboril jej tvár do vlasov. „Marvin sa nezmohol na odpor. Môžete ešte chvíľu zostať?“
„Ale iba chvíľu. No Annabel…“
„Aspoň má Appleby zámienku zostať s ňou. Chcem vás objímať a bozkávať, moja drahá. Strašne som sa o vás bál, keď ste včera neprišli.“
Jack priniesol na kuchynský stôl petrolejku a teraz sedel obkročmo na stoličke.
„Zvláštne, že sem prišla za tmy.“ Annabel sa zmätene odvrátila odo dverí. Uprela pohľad na Corbina, ktorý stál vedľa nej.
„Možno ju sem poslali jej bratia v nádeji, že ju odprevadí cez les a tam sa naňho vrhnú.“
„Tiež som na to myslela.“
„Budete sa cítiť lepšie, ak vyjdem von a poobzerám sa dookola?“
„Pôjdem ja. Lepšie to tu poznám,“ ponúkol sa Jack a vstal. „Vezmem si zbraň, vyjdem z maštale zadným vchodom a preskúmam les. Keby boli nejaké problémy, dva razy rýchlo za sebou vystrelím.“
Annabel šla ku kredencu a z hornej poličky vzala malú pištoľ. Pozrela, či je nabitá, a podala ju Jackovi.
„Buď opatrný, Jack.“
Chlapec si strčil zbraň za pás. „Zostaňte stále pri nej, Corbin,“ povedal vážne. „Boone mi vždy hovoril, že ju nemám pustiť samu ani do susednej izby. Bojí sa Carterovcov.“
Corbin odvrátil pohľad od Jacka a uprel ho na Annabel.
„Ver mi, Jack, bude to najpríjemnejšia povinnosť, akú som kedy mal.“
„Preboha!“ vyhŕkla Annabel, až očervenela. „Dávaj si pozor a nepostreľ sa,“ varovala chlapca, keď vychádzal z dverí. Chvíľu hľadela do tmy a rozmýšľala, čo povie, keď sa obráti.
Corbin ju predbehol. „Sfúkneme petrolejku?“ spýtal sa s úsmevom.
„Až tak ďaleko nemusíme zachádzať. Asi ste sa neplánovali zdržať tak dlho, keď ste prišli za Jackom. Mrzí ma… že ste tu uviazli… so mnou.“
„Mám z pekla šťastie. Už som rozmýšľal, ako vás dostanem spod Boonovho dohľadu, aby sme sa mohli lepšie spoznať. A teraz mi príležitosť spadla rovno do lona.“
„Ach bože.“ Nevedela, čo iné povedať.
„Sadnime si na hojdačku na verande. Ak po mne niekto pôjde, chcem ho vidieť.“
Annabel zhasla lampu a zamierila na verandu.
„Nebude vám zima? V noci je pri rieke veľmi chladno.“
„Nebude mi zima.“
Sadla si na kraj hojdačky. Keď sa usadil, zdalo sa jej zvláštne, že je s ním tak blízko potme, hoci sa nedotýkali. Zmocnilo sa jej zvláštne vzrušenie.
Corbin bo rozhodnutý využiť chvíľu, keď sú sami. Vkradla sa mu do srdca a do mysle a stále na ňu myslel. Uvažoval, čo povedať, aby sa uvoľnila.
„Ako dlho hráte na husliach?“
„Asi od desiatich rokov. Mama na nich hrávala a naučila ma hrať z nôt.“
„Dnes večer ste hrali takmer hodinu spamäti. Boli ste jednoducho úžasná.“
Zasmiala sa. „Nie je na tom nič úžasné, ak má človek hudobný sluch.“
„Ja mám sluch, ale iba na počúvanie.“
„Aspoň si to viete vychutnať.“ Jej hlas sa ticho niesol tmou.
Corbin sa rozhodol, že musí konať, kým sa nevráti Jack alebo Boone. Buď sa jej páči alebo nie. Musí to zistiť.
Annabel zamrelo srdce, keď sa k nej prisunul bližšie a chytil ju za ruku. Pevne ju zovrel v dlaniach.
„Keď som bol mladý chlapec a začal som si všímať dievčatá, prvé pravidlo bolo chytiť dievča na hojdačke za ruku.“
„Aké to bolo pravidlo? Jakživ som o ňom nepočula.“
„Vy ste nečítali Applebyho príručku dvorenia? Tú knihu napísal v roku 1870 môj dedo.“
„Corbin Appleby! Vy si nehanebne vymýšľate!“ Jej dievčenský smiech ho potešil. „A aké bolo druhé pravidlo, čo ste sa naučili?“
„Ak si vytrhne ruku a dá ti zaucho, krič dlho a hlasno. Poľutuje ťa a možno ti dovolí, aby si ju objal okolo pliec.“
Znova sa ticho zasmiala. „Vyskúšali ste niekedy to druhé pravidlo?“
„Ešte nie, ale nikde nie je neskoro.“
„Obávam sa, že ste veľký lichotník, pán Appleby.“
„Už ste ma dnes pár raz nazvali Corbinom.“
„Naozaj? To je nespôsobné.“
„Myslíte, že ma ešte nepoznáte tak dobre? Ja na vás vždy myslím ako na Annabel Lee.“
„Ako ste vedeli, že druhým menom som Lee?“
„Prezradil mi to môj priateľ Edgar Allan Poe.“
„Ten básnik?“
„Dobre ho poznám.“ Zacitoval: „Ja som bol dieťa a ona tiež…“
„… v prímorskom kráľovstve hmly,“ pokračovala šeptom.
„A naša láska lásku prerástla,“ Corbin sa odmlčal.
„I nás dvoch s Annabel Lee.“
„A tak nám začali závidieť nebeskí anjeli mdlí,“ dokončil a zmĺkol. Do ticha sa ozývalo iba škrípanie reťazí, na ktorých visela hojdačka. Pohládzal jej palcom hánky, dlaň, končeky prstov.
„Naozaj sa druhým menom voláte Lee?“ spýtal sa.
„Áno. Mama zbožňovala tú báseň. Volala sa Annalee.“
„Annabel Lee aj Annalee sú krásne mená.“
„Keď mi mama čítala tú báseň, vždy som rozmýšľala, akí sú tí mdlí anjeli.“ Hlas jej znel vyrovnane, ale vnútri sa chvela. „Keď som začala chodiť do školy, pozrela som si to v slovníku.“
„Budem hádať. Asi sú po opici.“
Zvonivo sa zasmiala. „To sotva, anjeli nepijú. Nie som si istá, ale možno to znamená unavení. Budem sa musieť pozrieť znova.“
Zahľadel sa na jej profil a túžil jej povedať, že keď na ňu niekedy myslí, je celý rozochvený, a inokedy sa prekvapí, aký príval šťastia ho zaplaví. Ale bál sa, že keby jej to povedal, odplašil by ju.
„Myslím, že je najvyšší čas preveriť si tretie pravidlo,“ pokračoval v ľahkom tóne. „Je vám zima. Cítil som, ako sa chvejete.“ Objal ju okolo pliec a privinul si ju. „V knihe sa píše, že ak vám budem držať ruky dosť pevne, nedáte mi zaucho.“
„V živote som nikomu nedala zaucho.“
„Dobre vedieť. Pomyslel som si, že to skúsim, prv ako príde Boone a vrazí mi do nosa.“
Jeho hlas znel v teplej noci tak upokojujúco, že sa uvoľnila a oprela sa oňho.
„To je príjemné,“ zašepkal. „Túžil som po tom od prvej chvíle, už keď sme sa stretli pred hotelom. Odvtedy na vás stále myslím.“
„Ďalšie lichôtky, pán Appleby?“
Priložil jej prsty na pery a umlčal ju. „Nemal som to povedať tak skoro. Pokazil som si to u vás?“ V zastretom hlase mu znela prosba.
„Nie,“ odvetila so zatajeným dychom.
To ho povzbudilo, aby pokračoval. „Chcete počuť pravdu? Sníval som o dievčati s očami farby mora, milým úsmevom a krásnymi tmavohnedými vlasmi, ktorého otec by ma najradšej rozplesol ako palacinku.“
„Mrzí ma…“
„Nemusí vás nič mrzieť. Keby som ja mal takú krásnu a milú dcéru, strážil by som ju ako oko v hlave. Nepozná ma. Mohol by som byť podvodník.“
„A ste podvodník?“ Annabel búšilo srdce tak prudko, až si bola istá, že ho musí počuť.
„Keď sa vráti, vyrozprávam mu svoj životný príbeh, ukážem mu vojenské záznamy a privediem hordu kazateľov, aby sa za mňa zaručili, poviem mu, koľko starých dám som previedol cez cestu, a možno mi dovolí, aby som vám dvoril, keď sa presťahujete do St. Louis.“
„Vy by ste za mnou chodili až do St. Louis?“
„Aj Napoleon sa stále vracal domov, aby mohol byť so svojou Jozefínou. A George Washington prešiel cez ľadový Potomac, aby mohol byť so svojou Marthou. A galantný sir Walter
Raleigh hodil redingot cez mláku, aby ochránil nôžky kráľovnej Alžbety.“
Cítil, ako sa celá chveje od smiechu. Smiech jej znel aj v hlase, keď prehovorila. Corbin bol unesený.
„To je čistý výmysel, že sir Walter Raleigh obetoval pre kráľovnú svoj redingot. A som rada, že to neurobil, lebo o pár rokov mu dala sťať hlavu.“
„Potvora jedna nevďačná.“ Objal ju mocnejšie. „Z toho plynie ponaučenie, že nikdy netreba pre dámu obetovať kus oblečenia.“
„Najmä nie pre kráľovnú.“
Corbin už dávno nebol taký šťastný. Jemne nohou rozhojdal hojdačku. Silno si ju túlil k telu a páčil sa mu ten dotyk. V toto ani náhodou nedúfal, keď odchádzal z mesta. Teraz si už bol istý, že nemá námietky proti jeho prejavom pozornosti. Jedinou prekážkou, ktorú musí ešte prekonať, je jej otec.
Annabel sedela plecom opretá o jeho plece, bokom o bok, stehnom o stehno a nemyslela na nič iné, iba naňho. Bola priam bláznivo šťastná. Nepovedal otvorene, že ju príde navštíviť do St. Louis, ale naznačil to. Vtedy sa už jej otec nebude venovať šmelinárstvu a nebude sa báť bývalého šéfa polície. A keď lepšie spozná Corbina, obľúbi si ho. Aspoň v to dúfala.
Pozrela naňho a zistila, že on sa díva na ňu. Skláňal sa tak tesne nad ňou, až cítila jeho dych a bola si istá, že ju chce pobozkať. Vtom do tmy zaburácal Boonov hlas.
15. KAPITOLA
„Tristo hrmených! Vedel som, že sa mám ponáhľať.“ Corbin v duchu zahrešil, ale ďalej objímal Annabel okolo pliec.
„Boone, ja vám raz vrazím do brady. Verte mi.“
„Áno?“ Boone vystúpil na verandu. „A kto vám bude pomáhať? Kde je Jack?“
„Niekde tu.“
„Tuším ste sa ho zbavili, čo?“
Annabel náhle vstala. „Dobrú noc, Corbin,“ povedala dôrazne. „Ďakujem, že ste na mňa dohliadli, kým bol môj strážca preč.“
„S radosťou, Annabel. Ďakujem za večeru, za zmrzlinu aj za koncert. V sobotu prídem po vás a po Jacka a pôjdeme spolu na bejzbal.“
„To čo má byť?“ dožadoval sa vysvetlenia Boone.
Corbin si ho nevšímal a uklonil sa Annabel: „Dobrú noc.“ A zišiel z verandy.
Boone šiel za ním k autu. „Koledujete si o problémy, Appleby. Annabelin otec mi kázal držať ju od vás čo najďalej.“
„Áno? Prečo mi to nepovedal sám?“
„Povie vám to. O tom nepochybujte.“
Corbin sa oprel o auto a zapálil si cigaretu. Počkal, kým sa v dome nerozsvietilo, až potom prehovoril.
„Boone, podľa mňa je prohibícia hlúpy zákon, ale predsa len je to zákon. Neviem, v akom rozsahu sa s Donovanom venujete šmelinárstvu, ale čosi vám poviem. Pozor na veľké ryby v Chicagu. Sú to tvrdí chlapi. Ak sa im drobné rybky pletú do cesty, zhltnú ich ako červíčka.“
„Ste tajný, čo?“
„Nie som tajný. Už som vám to povedal. O Donovana sa zaujímam iba ako o Annabelinho otca. Ak si myslí, že môže konkurovať pokútnym veľkopodnikateľom zo Chicaga a St. Louis, nech si radšej dáva pozor. Mohli by vás všetkých pozabíjať.“
„Chystá sa šmelinu zavesiť na klinec.“
„To rád počujem.“
„Čo tu vlastne robíte?“
„Dvorím Annabel, alebo sa o to aspoň usilujem.“
„To mi je jasné. Nie som slepý. Ale zaujíma ma, prečo sa motáte po Hendersone.“
„Čakám, kedy bude Jack pripravený vrátiť sa domov.“
„Hovno! Tých tupcov v Hendersone oblafnete, ale mňa nie.“
„Ani sa o to nepokúšam. Čo je medzi vami a tou malou Carterovou? Je to pekná žena, hoci sa správa ako zahriaknuté šteňa. Tajne sa s ňou stretávate? Ani sa vám nečudujem.“
„Do toho vás nič, doriti!“ Nahnevane zvýšil hlas.
„Tak prestaňte pchať nos do mojich záležitostí.“ Corbin hodil cigaretu na zem a pristúpil ju. „Radšej sa už vrátim do mesta.“
„Dobrý nápad. Dajte si bacha na Cartera. Poslal Tess, aby vysnorila, čo tu robíte. Má zálusk na Annabel a nechce, aby ste sa mu plietli do cesty.“
Corbin prudko zdvihol hlavu. „Ak si ďalej bude robiť na ňu zálusk, draho za to zaplatí. Ak mu v tom nezabráni jej otec, potom ja určite.“
„Tess hovorí, že je do nej blázon a chce si na vás niekde počkať a pomstiť sa vám za to, čo ste mu urobili v sobotu.“
„To vám povedala? Zrejme je medzi vami bližší vzťah, než som si myslel.“
„Ak prezradíte, že vás varovala, odnesie si to ona. Je schopný ju aj zabiť. Potom sa s vami porátam.“
„Odkážte slečne Carterovej, že jej ďakujem za varovanie.“ Corbin nasadol do auta, siahol pod sedadlo a vedľa seba si položil revolver. „Majte rozum, človeče. Priveďte Annabel do mesta. Môže počkať na otca tam.“
„To by sa vám páčilo, čo?“
„Nerobte sa hlúpejší, než ste, Boone. Keby ste tu mali problémy a potrebovali by ste ma, pošlite za mnou Jacka.“
Naštartoval a zamieril na cestu. Prv ako odbočil, na chvíľu zastal a rozmýšľal, či sa nedostane do mesta aj inou cestou. Ale nepočul o nijakej okľuke a netúžil blúdiť celú noc po krajine. Odbočil na juh smerom do mesta.
Reflektory osvetľovali nerovnosti, ktorým sa treba vyhýbať, ale nedosiahli až na kríky pri ceste. Prešiel malým stúpaním a miernou zákrutou a dostal sa na úroveň domu Carterovcov. Pridal plyn a trochu ďalej znova ubral. Celý čas hľadel do tmy za kužeľmi svetla reflektorov. Vďaka tomu, že dobre videl aj v tme, zbadal prekážku vo chvíli, keď svetlo dopadlo na kopu kríkov a konárov. Pri ceste zazrel postavu na mulici.
Dupol na plyn a auto poskočilo dopredu. Corbin bez váhania skrútol volant a auto vletelo do krovia pri ceste. V poslednej chvíli zazrel ďalšiu mulicu, ale bolo prineskoro, aby sa jej vyhol. Nárazníkom jej zasiahol zadné nohy. Jazdec zletel dolu a s hlasným zadunením dopadol na auto.
Corbin ďakoval Bohu, že má taký silný motor a auto dokáže preraziť aj cez krovie. Napokon sa vrátil znova na cestu.
Tí sviniari si naňho počkali!
Spomalil a zdvihol revolver, ktorý spadol zo sedadla, keď sa auto rútilo cez krovie. Bolo mu ľúto, že vrazil do mulice, ale pevne veril, že jazdec si poriadne tresol hlavu. Ten sviniar si zaslúžil dolámať väzy.
Keď sa Corbin viezol po hlavnej ulici v Hendersone, na dohľad nebolo nijaké auto. V telegrafnom úrade sa svietilo, takisto v biliardovej herni a vo fotografickom ateliéri Alexa Lemona.
Zaparkoval pred hotelom, chvíľu sedel v aute, potom si strčil zbraň pod košeľu a vystúpil. Na prednom nárazníku mal preliačinu a takisto na dverách spolujazdca. Nebol si istý, ale mohlo tam byť aj pár kvapiek krvi.
Cestou do mesta sa rozhodol, že ráno incident nahlási šerifovi. Bol si takmer istý, že Carterovci nenahlásia zranenie mulice, možno iba jazdca, keby utrpel vážne zranenie.
Keď Tess začula hrubé nadávky na verande, bolo jej jasné, že sa niečo stalo. Len čo jeden z jej bratov zahulákal jej meno, vyskočila z postele a natiahla si šaty na košieľku.
„Tess, zdvihni tú kostnatú riť, zažni a podrž dvere otvorené.“
„Už idem.“ Rozhrnula záves a priskočila k stolu. Na stole stála lampa a pri nej ležali zápalky.
Len čo upravila cylinder na petrolejke a miestnosť zalialo svetlo, zamierila k dverám. Na verande stáli Bud a Marvin a na doske niesli Leroya. Podržala im sieťové dvere a ustúpila.
„Čo sa stalo?“ Leroy mal tvár aj hlavu celé zakrvavené. Nevšímali si ju, len ho odniesli na pričňu v kuchyni, kde spával od detstva.
„Je mŕtvy?“ Tess nakukla ponad Marvinovo plece na zakrvavené telo mladšieho brata.
„Nie je,“ zvrieskol Marvin, akoby bola na dvore, a nie vedľa neho. „Prines vodu a umy ho.“
„Mali by sme ho vziať k lekárovi.“
„Auto je rozbité, nemôžeme ho zaviezť k lekárovi. Umy ho. Hovoril som tomu somárovi, aby sa tam nemotal. Tak mu treba, ak neplní rozkazy.“ Marvin zamieril k vedru s vodou, nalial si za žufanku do pohára, trochu si odpil a zvyšok vylial bratovi na tvár. Leroy sa ani nepohol. „On sa necíti. Umy ho, než sa preberie. Bude jačať, jak by ho na vidly brali.“
„Marvin, neviem, či to dokážem. Nemám na to žalúdok.“
„Rob, čo ti kážem, a nepindaj. Si predsa ženská, nie? Ženské také veci robia.“
„Je ranený aj niekde inde?“
„Kosti nemá zlomené… aspoň myslím. Ten skurvysyn vrazil autom rovno do mulice. Mulica má zlomené obidve zadné. Musel som ju zastreliť.“
„Čo s ňou urobíme, Marvin?“ Buda to načisto vzalo.
„Odvleč ju k rieke.“ Marvin sa prechádzal hore-dolu. „Musím sa povyprávať s Calvinom. Voľačo neni s kostolným poriadkom.“
„Jak to myslíš?“ Tess bola rada, že Bud mu položil tú otázku. Marvin upriamil svoj hnev naňho.
„Ty brav jeden zadubený! Ten chlap, čo zrazil Leroya, neni hocikto. Ten jeho voz stál majland. A vie na ňom aj karovať.“
„Nikdy sem nehovoril, že je to hocikto, Marvin.“
„Lud a Arney tvrdili, že je. Boli by mu zobrali ten voz, ale ten bradatý chlap na nich začal strieľať.“
„Chceli ho zabiť a zobrať mu voz?“
„A čo myslíš, ty béčka sadla? Zastavil v horách, aby sa vyšťal, a Arney ho videl. Dva razy po ňom strelili, ale potom sa do toho zamiešal ten chlap. Taký voz sa dá rozobrať na súčiastky a dobre streliť.“
„Mne sa neľúbi zastreliť voľakoho kvôli jeho vozu.“ Bud to vyhlásil tak dôrazne, ako ho Tess ešte nepočula hovoriť.
„Ani to od teba nikto nežiada. Si obyčajný posero.“
Tess položila hrniec s teplou vodou na dlážku pri prični, na ktorej ležal Leroy. Namočila handričku a priložila mu ju na zakrvavenú tvár. Ucho mal natrhnuté. Sťažka preglgla, aby sa nepovracala.
„Nechápem, prečo sa ešte neprebral. Možno je zranený vážnejšie, ako si myslíme.“
„Nič mu neni. Kotrbu má tvrdú jak skala.“ Vtom si na čosi spomenul, chytil Tess za plecia a obrátil ju k sebe. „Bola si tam dlho. Čo si zistila o tom chlapovi?“
„Prišiel za pánom Boonom.“
„Kukal som skrze okno. Podľa mňa došiel kurizovať.“
„Naozaj neviem, či prišiel dvoriť. Rozprával sa s ňou rovnako ako s ostatnými. Myslím, že tam prišiel za pánom Boonom a za Jackom, ktorý u nich pracuje, a tak ho pozvali na zmrzlinu.“
„Tak ty si myslíš! Ty nič nevieš o svete. Hovorili voľačo o koňoch?“
„Nie.“ Tess namočila handričku do vody a hlavu mala stále sklonenú.
„Zatiaľ nezistili, že im zmizli. Hlupáci.“ Marvin šiel do izby, do ktorej sa nasťahoval po otcovej smrti. Tess počula, ako zavŕzgali perá, keď sa hodil na posteľ.
„Myslíš, že je vážne ranený?“ Bud sa prišiel pozrieť na Leroya. Hovoril tak ustarostené, až Tess zdvihla pohľad.
„Neviem. Už sa mal prebrať.“ Odtiahla mu handričku z tváre. „Mali by sme ho vziať k lekárovi, aby mu zašil ucho.“
„Nechceš, aby som ti priniesol čerstvú vodu?“
„Túto vylej a naber čerstvú.“ Prekvapila sa, že Bud jej ponúkol pomoc.
Vrátil sa s hrncom teplej vody, postavil ho na dlážku a pritiahol si stoličku.
„Ako to, že Leroy bol tak neskoro v noci pri ceste?“ zamrmlala Tess.
„Marvin nám kázal pomôcť mu zablokovať cestu, aby dostal toho chlapa, čo bol u Donovanovcov.“ Bud šepkal a pokukoval k dverám do izby, kde spal jeho brat. „Chceli sme ho lapiť do pasce, ale obišiel prekážku a vrazil do mulice, na ktorej sedel Leroy.“
„Zastal?“
„Nie, dofrasa. Šinul sa ďalej. Marvin zúril jak besný pes.“
„Pozri na Leroyovu tvár. Už nikdy nebude ako predtým.“
Tess si smutne vzdychla. „Ani prv nebol krásavec. Bud, myslíš, že by si mu vedel narovnať nos?“
Tess odvrátila hlavu a Bud tučnými prstami chytil bratovi nos.
„Tuším je už v poriadku. Leroy neni zlý chlapec. Len veľmi chce byť jak Marvin.“
Bud si utrel ruky do mokrej handričky. Vyzeral ustarostené. Leroyovi viselo rameno z prične. Bud mu zdvihol ovesenú ruku.
„Prečo ty aj Leroy chcete byť ako Marvin?“
„Neviem. Ľudia si ho považujú.“
„Ale nie slušní ľudia. Tí si myslia, že je spodina.“ Tess zaznela v hlase trpkosť.
„Jak to vieš? Všetci Carterovci si ho považujú.“
„Netúžiš poznať aj niekoho iného okrem Carterovcov?“
„Neni sú takí zlí. A pozor, aby ťa nepočul Marvin. Carterovci sú rodina a rodina drží pokope.“
Tess si uvedomila, že možno povedala priveľa. Bud aj Leroy prežili celý život pod vládou Carterovcov. Chcela by nemožné, keby sa teraz mali dívať na všetko ináč.
Leroy sa zahniezdil a vykríkol. Otvoril oči a pozrel na Tess, ktorá sa nad ním skláňala.
„Ses… trička… bolí…“
Tess v duchu Marvina preklínala. Leroy je hlúpy chlapec – usiluje sa žiť tak, ako sa od neho očakáva, a pre Marvina na to takmer doplatil životom.
Annabel zostala v posteli, keď počula Boona a Jacka pripravovať v kuchyni raňajky. Nebola si istá, či ešte s Boonom v živote prehovorí. Pokazil jej najkrajší deň v živote… Zastrájala sa, že mu to nikdy neodpustí.
Tak ako väčšina dievčat, aj ona túžila stretnúť muža, s ktorým bude prežívať radosti i strasti, muža, ktorý ju bude ľúbiť a aj ona ho bude milovať z celého srdca. Corbin ju od prvého stretnutia priťahoval. A povedal, že ona jeho takisto. Verila mu. Musela si priznať, že o mužoch toho veľa nevie, ale nezdalo sa jej, že by Corbin patril medzi tých, ktorí nemyslia vážne to, čo hovoria.
Stačilo jej zatvoriť oči a videl pred sebou jeho tvár: vysoko posadené lícne kosti, hranatá sánka, modré oči, husté tmavé mihalnice a plavé vlasy. Oči mal priezračné ako horské plesá. Tenučká jazva, ktorá sa mu ťahala od vlasov cez obočie, pôsobila hrozivo, ale iba kým sa neusmial. Ľutovala, že sa ho na ňu nespýtala. Možno jedného dňa bude mať znova príležitosť.
Annabel si v hlave premietala chvíle, ktoré spolu strávili na hojdačke, spomínala si na každé jeho slovo, každý dotyk. Bola šťastná a cítila sa bezpečne, keď sedeli vedľa seba a on ju objímal okolo pliec. Najradšej by tak zostala naveky.
Včera večer bola v siedmom nebi. Corbin nielenže dobre vyzeral, ale bol aj vtipný. Už-už ju chcel pobozkať, keď sa vtom vrátil Boone a všetko pokazil. Keby nebol prišiel v takú nevhodnú chvíľu, mohla v St. Louis spomínať na nádherný bozk.
Keď počula buchnúť zadné dvere, vyšla z izby. Myslela si, že to vyšiel Boone, ale na svoje prekvapenie ho našla sedieť za kuchynským stolom.
„Už som si myslel, že budete spať do večera,“ doberal šiju.
„Dúfali ste, čo?“ zamrmlala. „Mohli ste strážiť dvere na izbe a Jack okno. Ušetrilo by vám to robotu.“ Naliala si kávu a obrátila sa, že vyjde na verandu.
Ale prv ako prišla k dverám, postavil sa jej Boone do cesty. „Sadnite si, fešanda. Máme problém s Carterovcami.“
„To mi je novina,“ zahundrala zatrpknuto a zaspätkovala. „Fešandu by ste nemali zaťažovať rodinnými problémami. Nemá na to dosť rozumu. Musí len sedieť na polici – tam ju občas utriete od prachu.“
„Prestaňte vtipkovať. Ten problém sa týka vás a ja robím len to, čo mi káže váš tatko.“
„Dočerta! Len čo sa vráti, musí sa to zmeniť. Preboha, mám predsa dvadsaťjeden rokov! Budem si žiť vlastným životom, a ak sa to vám alebo ockovi nebude páčiť… dajte sa vypchať.“
„Radšej si dajte pozor, aby nepočul, že nadávate ako opitý námorník.“ Boone jej vzal šálku z ruky a postavil ju na stôl. „Ešte nie ste taká stará, aby vám nemohol nasoliť na holú riť.“
„Veď práve o to ide. Vy aj papa si myslíte, že som ešte decko, že nemám vlastný rozum. Ale je to aj moja chyba, že som to doteraz trpela.
„Veľmi dobre viem, že chce, aby ste dosiahli viac ako on. Aj to je jeden z dôvodov, prečo riskuje.“
„O čom sa chcete porozprávať?“ spýtala sa rovno. „Mám povinnosti.“
„Aké?“
„Napríklad musím pobaliť veci, aby sme sa mohli odsťahovať. Konečne sme na mieste, ktoré sa mi páči, a znova musíme odísť. Celý život nerobím nič iné, len sa sťahujem.“
„Chceli ste, aby s tým Murphy praštil.“
„Áno. Už dávno som chcela, aby prestal so šmelinárstvom, a som rada, že to chce konečne urobiť. Ale prečo nemôžeme zostať tu?“
„Chcete tu zostať kvôli Applebymu? Toho neberte veľmi vážne. Aj on odtiaľto odíde. Ten chlap má túlavé topánky.“
„Ako to myslíte?“
„No… pochodil už kus sveta… a robil všetko možné.“
„Aj ja som pochodila kus sveta, ale neurobila som nič.“ Zdvihla šálku a priložila si ju k perám.
„Marvin sem včera poslal Tess, aby zistila, čo tu Appleby robí. Marvin je vraj do vás blázon a chce vás dostať. A nepáčilo sa mu, ako ho Appleby v meste uzemnil.“
„Je to… domýšľavý somár! Nechcela by som ho, ani keby bol zo zlata!“
„Vie byť… veľmi zákerný. Tess sa ho niekedy na smrť bojí.“
„Prečo neodíde?“
„To sa ľahko povie, ale ťažko urobí. Keď si zmyslia, mlátia ju ako žito.“ Boonovi sršal z očí hnev. Hovoril bojovnejšie ako inokedy.
Annabel zrazu svitlo, že práve kvôli Tess sa Boone začal holiť, a keď k nim včera večer prišla, správal sa tak priateľsky. Zaľúbil sa do Tess Carterovej! Preto chce odkúpiť túto farmu. Chce sa tu usadiť a založiť si rodinu. Kým sa pokúšala privyknúť si na predstavu, že Boone je zaľúbený, vytrhol ju z myšlienok jeho hlas.
„Ukradli nám kone.“
„Čože?“ Annabel vyskočila na nohy. „Carterovci nám ukradli kone?“
„A vraj je na rade krava.“
„Mildred im nedám! Nech sa len o to pokúsia! Bez váhania ich zastrelím!“
„Sadnite si! Chcem, aby ste ešte dnes predpoludním šli s Jackom do mesta a nahlásili šerifovi, že nám ktosi ukradol kone. Poslal by som chlapca aj samého, ale neviem, či by to zvládol. Okrem toho sa aspoň trochu odpútate od myšlienok na Applebyho.“
„Prečo nejdete vy?“
„Lebo sa bojím, že tí sviniari sem prídu a podpália dom.“
„Skutočne si myslíte, že by toho boli schopní?“
„To by veru boli. Je to nebezpečná banda.“
„Všetci okrem Tess.“ Annabel pozorovala priateľa a videla, ako prižmúril oči a zovrel pery.
„Jack vás tam môže vziať dodávkou. Len čo budete v meste, choďte rovno za šerifom. Povedzte mu, že ktosi prestrihol plot a odviedol kone cez les. Sledoval som stopy a videl som, že sa spojili s inými stopami a zamierili na západ.“
„Mám mu povedať, že to boli Carterovci?“
„Len to, že som sledoval stopy cez les Carterovcov. Keby ste v meste videli nejakého z nich, zostaňte u šerifa a pošlite Jacka, aby privolal Applebyho.“
„Myslela som, že ho nemáte rád.“
„To som nepovedal. Jednoducho váš otecko mi kázal…“
„… aby ste ho držali odo mňa čo najďalej. To už som počula. Ale vy veríte, že ma ochráni pred Marvinom, je to tak?“
„Presne tak.“ Boone vstal.
16. KAPITOLA
Corbin na dennom svetle preskúmal škody na aute a vybral sa k malej štvorcovej budove, kde sídlila polícia a okresná väznica.
Keď vošiel, šerif Stoney Baker, naklonený dozadu na stoličke, nohy vyložené na stole, naňho pozrel ponad okraj novín.
„Dobré ráno, šerif.“
„Dobré ráno.“ Šerif Baker ešte chvíľu čítal, až potom prehovoril. „Čo by ste rád?“
„Chcem nahlásiť nehodu. Včera večer som na ceste pri rieke narazil do mulice.“
„Ale čo? Chudera! Mala smolu. Čo si myslíte o tom, že nejaký chlap učí deti v Tennessee, že človek pochádza z opice?“ Baker si znechutene odfrkol a obrátil stránku. „Deckám chodí po rozume dosť bláznovstiev a ešte si majú predstavovať, že ich dedovia viseli na stromoch zavesení za chvost. Dúfam, že toho chlapa stiahnu z kože a kožu priklincujú na maštaľné vráta. Ak mu prejde toto, nabudúce bude deti učiť, že Boh je černoch a prasce vedia lietať.“
„Súd sa o to určite postará. Šerif, na tej mulici, čo som zrazil, sedel človek. Môže byť zranený.“
„Ak je zranený, prihlási sa.“ Šerif vystrel noviny a potom znova prehovoril spoza nich. „Myslel som, že Clarence Darrow má viac rozumu a nedá sa na obhajobu toho bláznivého učiteľa. Kam ten svet speje? On aj ten druhý právnik, William Jennings Bryan, sú obyčajní starí trtkovia. Mali by sedieť v hojdacom kresle alebo loviť ryby. Keby som mal ich peniaze, veru by som nič iné nerobil.“
Keď Stoney nič viac nepovedal, Corbin si sadol na stoličku a zapálil si cigaretu. Poobzeral sa po popolníku, potom odklepol popol na dlážku posiatu popolom, ohorkami a zhúžvanými papiermi.
Prešlo dvadsať minút. Corbin trpezlivo čakal, že ho šerif znova vezme na vedomie. Stoney Baker však pomaly obracal novinové stránky a čítal. Z času na čas zahundral, ale Corbinovi nebolo jasné, či súhlasne alebo nesúhlasne.
Konečne zložil nohy zo stola a starostlivo poskladal noviny.
„Vy ste ešte tu?“
„Pokiaľ viem, áno.“
„Hm, a čo vlastne chcete?“
„Chcem nahlásiť, že včera večer som na ceste severne od
mesta narazil na hŕbu konárov. Bola nimi zahradená cesta,“ povedal Corbin pomaly. „Chcel som ich obísť, a tak som prešiel cez priekopu a vrazil som do mulice. Jazdec spadol a narazil mi do auta zboku. Neviem, či sa mu stalo niečo vážne. Zato mulici určite.“
„A čo chcete? Čo mám urobiť?“
„Chcem, aby ste to vyšetrili. Nevyšetrujete, keď sa stane nehoda?“
„Nie. Nepobehujem po krajine len preto, lebo nejaký somár nechal na ceste mulicu.“
„No na mulici bol ten somár, ktorý mi zatarasil cestu, lebo ma chcel zastaviť. Ale nezastal som.“
„Prečo?“
„Z jediného dôvodu – nechcel som, aby ma ovalili po hlave.“
„To je vážny dôvod.“ Stoney vstal a natiahol si ramená nad hlavu. „Musím zájsť do holičstva. Už im určite prišiel Post-Dispatch.“
Corbin sa postavil. „Šerif, nemyslíte, že by ste sa mali porozprávať s Marvinom Carterom?“
„Chcete mi rozkazovať, čo mám robiť?“
„Nie. Len vám navrhujem, aby ste sa porozprávali s Carterovcami a upozornili ich, že ak mi ešte niekedy postavia do cesty prekážku, vystúpim z auta a všetkých postrieľam.“
„Hmmm… Ako viete, že to boli Carterovci? Videli ste ich?“
„Nie, ale v nedeľu som mal v parku menšiu nezhodu s Marvinom Carterom a som si takmer istý, že tú cestu zablokoval on s bratmi.“
„Počul som o tej nezhode. Tuším ste sa pobili kvôli žene, čo?“
„Nútil tú dámu, aby šla s ním. Zasiahol som,“ zavrčal Corbin.
„Čo vlastne robíte v Hendersone?“
„Čakám na priateľa.“
„Nemáme tu radi tulákov. Máte zamestnanie?“
„V súčasnosti nie.“
„Žobranie je v našom meste zakázané. Mohol by som vás zavrieť do väzenia.“
„Nežobrem.“
Corbin sa ledva udržal, aby nevybuchol, a už chcel povedať šerifovi, čo si o ňom myslí, keď vtom cez špinavé okno videl, že pred policajnou stanicou zastala dodávka a vystúpila z nej Annabel. Vykročila k dverám s Jackom v pätách. Ten však zostal vonku, dnu vošla iba ona. Pohľad jej padol rovno na Corbina.
„Ach… dobré ráno, pán Appleby.“
„Madam.“ Corbin sňal z hlavy klobúk.
Annabel sa obrátila k druhému mužovi. „Vy ste tu šerif?“
„Šerif Stoney Baker.“
„Teší ma. Ja som Annabel Donovanová.“ Podala mu ruku. „Bývame s otcom severne od mesta na bývalej Millerovej farme. Niekedy v priebehu včerajšieho dňa alebo v noci nám ktosi ukradol dva kone.“
Stoney si založil ruky na hrudi. „Zrejme sa len zatúlali. Od vojny sme tu nemali zlodejov koni.“
„Nezatúlali sa. Plot bol prestrihnutý a pán Boone, ktorý pracuje pre môjho otca, sledoval stopy až na susedný pozemok Carterovcov. Tam sa stopy spojili s ďalšími a zamierili na západ.“
„Tí sú už dávno preč. Ak vám môžem poradiť, zmierte sa s tou stratou a zabudnite na to.“ Vykročil k dverám a ešte sa zvrtol. „Nabudúce si dávajte pozor na svoj statok, mladá dáma, ak oň nechcete prísť.“ Otvoril im dvere, počkal, kým vyšli, zamkol, kľúč si strčil do vrecka a odišiel.
„Ten chlap nemieni nič robiť. Chápete to?“ Annabel stála s rukami v bok a hľadela za šerifom, ktorý si ležérne vykračoval po ulici.
„Myslím, že áno. Totiž, chápem to,“ dodal Corbin, keď naňho spýtavo pozrela. „Ahoj, Jack. Môžete chvíľu zostať v meste?“ spýtal sa oboch.
„Boone nepovedal, že sa máme ponáhľať.“ Jack pozrel na Annabel, aby to potvrdila, a ona prikývla.
„Mali ste tu na programe aj niečo iné?“ spýtal sa Corbin.
„Pred odchodom chceme kúpiť ľad. Včera sa všetok minul.“
„Tak čo by ste rada robili najbližšiu hodinku? Nechcete sa trochu povoziť po okolí? Alebo posedieť si v parku? Poprechádzať sa po meste a obzrieť si pamiatky?“ Usmieval sa na Annabel, až takmer zabudla, že stoja pred šerifovou kanceláriou.
„Čokoľvek z toho, čo ste spomínali.“
„Mám rozhodnúť za vás?“
„Prečo nie? Dali ste mi na výber iba tri možnosti.“
„Jack, čo keby si zaparkoval dodávku pri hoteli? My dvaja s Annabel sa zatiaľ trochu prejdeme a cestou sa rozhodneme, čo budeme robiť až do obeda.“
„Ja skočím do biliardovej herne a pozriem si partičku. Boone povedal, že ak v meste uvidím niektorého z Carterovcov, mám vás zavolať, tak sa zrejme môžem spoľahnúť, že sa postaráte o slečnu Annabel. Okolo poludnia sa môžeme stretnúť v hoteli.“
„Pozývam vás na obed. Súhlasíte, Annabel?“ Keď prikývla, chytil ju za ruku a strčil si ju pod pazuchu. „Čoraz viac sa mi páčiš, Jack.“
„Ďakujem.“ Jack sa zaškeril a pokrčil plecami. „Keď Evan dvoril Júlii, naučili sme sa s Joom, čo sa patrí.“
„Múdri chlapci. Tak teda dovidenia na obed.“
Keď Annabel kráčala vedľa Corbina a pevne ho držala pod pazuchu, srdce jej búšilo ako splašenému vtáčaťu v klietke. Zdalo sa jej to neskutočné. Mala pocit, ani čo by sa vznášala.
„Rozhodol som sa, že budem sebecký a nechám si vás chvíľu iba pre seba.“
„A ako to chcete urobiť?“
„Sadneme do auta a vyberieme sa popri rieke na juh od mesta, sadneme si do tieňa a budeme sa muckovať.“
„Muckovať?“ Pozrela naňho so smiechom v očiach. „To slovo som už dávno nepočula.“
„Ale viete, čo značí?“
„Pravdaže viem, ale to ešte neznamená, že to budem robiť.“
„Som väčší ako vy.“
„Poviem to Boonovi.“
„Len to nie! Sľubujem, že sa budem správať slušne. Ten divoch by na mňa vzal bič.“
Corbin si pritisol jej ruku k telu, zhlboka sa nadýchol a pomalý vypustil dych cez zavreté pery. Presne o takejto žene celý život sníval. Zavesení do seba prešli okolo drogérie, fotoateliéru a mäsiarstva smerom k hotelu.
Z dvoch opačných strán ich pozorovali dvaja ľudia a videli, že tí dvaja sú do seba hlboko zahľadení. Pozorovatelia z nich neodtrhli pohľad, až kým sa im celkom nestratili z očí.
Keď prišli k autu, Corbin otvoril dvere a pomohol jej nastúpiť, potom náhlivo prešiel na druhú stranu. Prv ako naštartoval, pozrel na ňu a pohľady sa im stretli. Čas akoby zastal. Aimabel naňho bez rozpakov hľadela, až kým nemala pocit, že si navždy vryla do pamäti črty jeho tváre. Na perách sa mu usadil úsmev a zračil sa mu aj v očiach.
„Včera večer som vám akosi nestihol prezradiť tretie a štvrté pravidlo dedovej príručky dvorenia.“
„Sú také dôležité?“
„Podľa autora sú to zásadné pravidlá. Keď sa s vami vezie v aute vaša milá, musí sa k vám pritúliť, len čo opustíte mesto,“ zacitoval naoko. „To je tretie pravidlo. A štvrté znie: Vypadnite z mesta čím skôr.“ Naštartoval.
Autom sa niesol Annabelin radostný smiech a doslova ho zahalil ako hrejivá prikrývka.
Corbin zamieril na kraj mesta. Len čo minuli posledný dom, chytil ju za ruku a pritiahol si ju k sebe. Ochotne sa poddala a položila mu hlavu na plece.
„Nie je to tak lepšie?“ spýtal sa naoko vážne.
Mlčky sa viezli, spokojní, že sú spolu. Keď prišli na málo frekventovanú cestu, Corbin zastal na mieste, odkiaľ bol výhľad na rieku, a vypol motor.
„Je toho toľko, o čom sa s vami chcem porozprávať. Chcem o vás vedieť všetko, ale zároveň chcem, aby ste aj vy vedeli všetko o mne.“ Vyložil si ruku na opierku jej sedadla.
„Ja vám nemám veľmi čo o sebe povedať,“ precedila, akoby mala v hrdle hrču.
„Už viem, že máte rada hudbu. Ale chcem vedieť aj to, aké máte obľúbené jedlá, knihy, oblečenie, o čom sa rada rozprávate.“
„Jedného dňa vám to všetko spíšem.“
Corbina zaplavil pocit šťastia. Pri nej celkom zabúdal rozumne uvažovať.
„Čo by ste urobili, keby som vás pobozkal?“ spýtal sa náhle.
„Čo o tom hovorí príručka?“ Annabel poskočilo srdce od radosti.
„Pravidlo číslo päť hovorí: Ak sa vám muž páči, doprajte mu bozk.“ Teraz už len šepkal.
Obrátila k nemu tvár a ochotne nastavila pery. Spustil ruku z opierky a položil jej ju na plecia. Nežne, s úctou ju pobozkal.
„Len neviem, či sa uskromním s jedným bozkom.“
„Čo o tom hovorí príručka?“ spýtala sa znova.
„Pobozkajte svoju milú toľko ráz, koľko vám dovolí. Hoci aj tri razy.“
Zdvihla k nemu pootvorené pery.
Hoci by sa na ňu najradšej vrhol a lačne pil nektár z jej úst, postupoval pomaly a opatrne. Keď sa odtiahol, chytil jej tvár do dlaní.
„Som do vás zaľúbený až po uši,“ povedal ticho. „A myslím to celkom vážne.“
„Veď sa ani poriadne nepoznáme…“
„Viem o vás všetko, čo potrebujem vedieť. Ste milá, starostlivá, trpezlivá a najkrajšia žena, akú som kedy videl.“
„Aj vy ste krásavec.“
„Ak niekoho ľúbime, vždy sa nám zdá krásny.“ Privinul si ju a nežne si k nej priložil líce. „A naša láska lásku prerástla, i nás dvoch s Annabel Lee…“ zašepkal jej do ucha.
Obklopil ich zvláštny pokoj. Corbin zdvihol hlavu a zahľadel sa jej do ligotavých zelených očí. Chvejúcimi sa prstami mu zľahka prešla po jazve na tvári.
„Ako ste k tomu prišli?“
„Za vojny. Istý vojak sa pomiatol a porezal ma, keď som sa ho pokúšal skrotiť.“
„Porozprávate mi o tom niekedy?“
„Prirodzene. Chcem, aby ste o mne vedeli všetko.“
Znova ju nežne pobozkal. Potom sa oprel, ale stále si ju vinul k sebe.
„Idem na to dosť zhurta. Tie pocity ma zaplavili ako prívalová  vlna. Bude mi ťažko, keď sa vráti váš otecko a odvedie
vás.“
„Aj mne bude ťažko.“
„Ale budem rád, že odtiaľto odídete. Ten Marvin Carter mi robí starosti. Je schopný vykonať niečo šialené a nepredvídateľné, a ako ste videli, pomoci sa od šerifa nedočkáme.“
„Všimla som si.“
„Prišiel som mu ohlásiť, že som zrazil mulicu. Jazdec mi •.padol na kapotu. Šerif so mnou o tom vôbec nechcel hovoriť. Nemôžem si pomôcť, ale mám dojem, že niekto ho podplatil.“
„Myslíte, že na tej mulici sedel niektorý z Carterovcov?“
„Som si tým istý. Boone mi včera pred odchodom prezradil, že Marvin poslal sestru na návštevu, aby zistila, čo u vás robím. Tá barikáda na ceste sa nachádzala kúsok od ich domu. Zišiel som do priekopy, aby som sa jej vyhol, a zrazil som niekoho na mulici.“
„Dnes ráno sme s Jackom videli pri ceste mŕtvu mulicu a kopu konárov.“
„Zrejme ju museli zabiť. Dúfam, že ten človek neutrpel vážne zranenie. Nechcel som mu ublížiť. Len som chcel rýchlo zmiznúť, aby som niekoho nezastrelil.“
„Myslíte, že sa to mohlo dostať tak ďaleko?“
„Dúfam, že nie. Podľa toho, čo slečna Carterová povedala Boonovi, jej brat o vás tvrdí, že ste jeho dievča.“
„Boone mi to ráno prezradil. Hrozné. Nechcem, aby vám kvôli mne ublížili.“
„Navrhol som mu, že kým sa nevráti váš otecko, mali by ste bývať v meste. Ale veľmi sa mu ten nápad nepáčil.“ Sklonil hlavu a zahľadel sa jej do tváre. „Nedopustím, aby ste sa mi stratili z dohľadu, kým sa nedohodneme, či sa k sebe hodíme.“
„Ani ja od vás nechcem odísť,“ zašepkala a uprela pohľad na jeho ústa. Potom mu pozrela do očí a videla v nich bezhraničnú nehu.
„Musíme počkať, miláčik, aby sme zistili, či je to len vzájomná príťažlivosť alebo čosi viac.“
„Viem. Zbehlo sa to veľmi rýchlo.“
Nežne jej priložil pery na ústa, aby sa mohla odtiahnuť, keby chcela. Ale ona mu bozk opätovala. Keď sa odtiahol, zdvihol hlavu a videl, že oči sa jej lesknú. Bola nevinná ako malé dieťa.
„Radšej by sme sa už mali vrátiť do mesta,“ nadhodil. „Jack nás už asi čaká v hoteli.“
Na prvý pohľad sa zdalo, akoby sa tí dvaja muži stretli na rohu ulice náhodou na prechádzke. Oboch v meste dobre poznali a vedelo sa o nich, že vo voľnom čase sa radi prechádzajú.
„Ten chlap z hotela tuším ide po Donovanovej dcére.“
„Videl som, ako odchádzajú z mesta. Ale neboli preč dlho. Teraz sú už v hoteli.“
„Myslíš, že si to s ním rozdáva?“
„Nepripadá mi ako radodajka, ale v dnešných časoch sú ženy všetkého schopné.“
„Čo si o ňom zistil?“
„Za vojny bol vo vojenskej polícii, potom policajtom v malom meste. Pred pár mesiacmi dal výpoveď a vybral sa do Springfieldu navštíviť rodinu. Sem prišiel po chalana, čo robí u Donovana.“
„Možno Donovanovcov predtým ani nepoznal.“
„Ja neverím na náhody. Podľa mňa ho poznal alebo o ňom aspoň vedel a toho chalana tam nastražil.“
„Dopočul som sa, že o pár dní príde remorkér so sto sudmi.“
„A ja som zas počul, že o jeden-dva dni nám pošle pomoc.“
„Bol by som radšej, keby to nechal na nás. Niektorí jeho chlapi sa občas vymknú spod kontroly. Na môj vkus až priveľmi radi trieskajú ľudí po hlavách.“
„Mali by sme sa rozhodnúť čo s Applebym.“
„Chceš ho zniesť zo sveta?“
„Hmmm… ešte nie. Marvin Carter vytrubuje do sveta, čo mu vykoná. Možno to urobí za nás. Ak nie, postaráme sa oňho, keď príde čas.“
Annabel bola taká šťastná, až sa jej takmer krútila hlava. Pri obede v hoteli sa každú chvíľu smiala, doberala si Jacka a upierala jagavé zelené oči na Corbina. Ani sám nechápal, ako je možné, že toto drobné, usmievavé žieňa, ktoré sa tak rado smeje, mu natoľko pomútilo hlavu.
Pri obede za celý čas nepadlo ani slovo o Carterovcoch. Až keď všetci traja vyšli z hotelovej jedálne a zastali na chodníku pri dodávke, prišla na nich reč.
„Jack, rozmýšľam, že budem sledovať tvoje auto až k domu. Marvin Carter možno vie, že vy dvaja ste šli do mesta, a plánuje vás na spiatočnej ceste zastaviť.“
„Na to som nepomyslel. Možno máte pravdu.“
„Annabel môže ísť v aute so mnou a budeme sa držať za tebou.“
„Myslel som si, že asi tak si to predstavujete.“ Jackovi sa rozžiarila tvár v úsmeve. „Cestou z mesta sa zastavím v ľadovni po kus ľadu. Možno nám Annabel znova urobí zmrzlinu.“
„Tak teda sadaj do auta. Pôjdeme za tebou.“ Corbin počkal, kým Jack nenaštartoval, potom otvoril dvere a podržal ich pred Annabel. „Čo si myslíte o mojom prefíkanom manévri, aby sme mohli byť osamote?“
Počkala, kým si nesadol za volant.
„To bol len manéver?“
„Chcel som vás sledovať domov, ale takto vás môžem mať pre seba o kúsok dlhšie. Boone pravdepodobne vybehne z domu a bude ma chcieť zahlušiť, ale ja nie som bábovka a on si na to bude musieť zvyknúť.“
„Spolupracuje s otcom už veľmi dlho, a keď je papa preč, cíti sa za mňa zodpovedný.“
„Jeho postoj ma trochu dráždi, ale som rád, že sa o vás tak vzorne stará… keď sa o vás nemôžem starať ja.“ Chytil ju za ruku a pevne ju stisol.
Sledovali dodávku popri rieke, ale držali sa v bezpečnej vzdialenosti, aby sa vyhli rozvírenému prachu. Keď sa dostali k miestu, kde Carterovci postavili zátarasu, Corbin spomalil – videli, že mulicu niekto odtiahol.
Corbin pomaly stúpal autom k domu na kopci a pohľadom pátral, či nezbadá niečo nezvyčajné. Jack zašiel dodávkou za dom a Corbin za ním. Boone vyšiel z domu a podišiel k osobnému autu, prv ako Corbin stihol vystúpiť.
„Čo tu zase robíte?“
Corbin zdvihol obočie. „Uchádzam sa o miesto guvernéra a prišiel som vás požiadať, aby ste mi dali svoj hlas.“
„Hov…“
„Pozor na jazyk,“ zastavil ho Corbin a otvoril dvere. Boone cúvol a Corbin vystúpil. Annabel sa prešmykla popod volant a postavila sa vedľa neho.
„Vedeli ste, že Carterovci včera postavili Corbinovi do cesty zátarasu?“ spýtala sa.
Boone pokrčil plecami. „Zrejme cez ňu prešiel, keď je tu.“
Povedal to celkom nevzrušene, čo Corbina podráždilo, ale kvôli Annabel sa ovládol.
„Zrazil som niekoho na mulici. Mohla to byť Tess.“
Boone prudko mykol hlavou. Keď videl, ako sa Corbin tvári, zavrčal. „Do čerta s vami.“
„Konečne sa mi podarilo upútať vašu pozornosť. Šerif nemieni nič robiť, ani pokiaľ ide o vaše kone, ani pokiaľ ide o jazdca na mulici. Ste odkázaní sami na seba. Počul som, že Carterovci držia spolu a môžu si sem privolať celú famíliu. Annabel možno hrozí väčšie nebezpečenstvo, než sa nazdávate. Podľa mňa by ste mali pouvažovať o tom, že by počkala na otca v meste.“
„Jej otec sa vráti zajtra, najneskôr pozajtra. Mne sa zdá, že idú skôr po vás. Na vašom mieste by som odtiaľto čím skôr vypadol.“
„Ale nie ste na mojom mieste.“ Corbin potláčal hnev. „Zostanem dovtedy, kým tu budú Annabel a Jack, či sa vám to páči alebo nepáči.“
„Ďakujem, že ste ma priviezli domov, Corbin, aj za obed v hoteli.“ Annabel mala také zovreté hrdlo, že zo seba ledva dostala tie slová. Mala rada Boona – bol jej ako druhý otec ale nechápala jeho postoj voči Corbinovi.
Corbin si všimol, že v očiach sa jej lesknú slzy, a chytil ju za ruku. Objal ju okolo pliec a ponad jej hlavu naznačil Boonovi, aby mlčal.
„Neviem, prečo ste proti mne taký zaujatý, ale toto dievča pre mňa znamená všetko. Kým sa nevráti jej otec, musím ju nechať vo vašej starostlivosti, ale potom sa s ním porozprávam. Ak jej medzičasom niekto ublíži len preto, že ste tvrdohlavý, rozsekám vás na fašírku.“
Sklonil hlavu a zahľadel sa Annabel do tváre.
„Zbohom, srdiečko. Zajtra znova prídem. Zatiaľ tu vydržte s týmto dudrošom. Nedovoľte Carterovi, aby sa dostal do vašej blízkosti. Ale pred odchodom by som chcel prehodiť pár slov s Jackom.“ Zagánil na Boona. „Nejaké námietky?“
Annabel zostala stáť na dvore vedľa Boona a pozorovala Corbina, ako kráča ku kôlni, kde Jack vyberal z dodávky kus ľadu. Vytiahla vreckovku.
„Prečo ho nemáte rád a neprijmete jeho pomoc? Prečo ste niekedy taký… protivný?“
„Ale, prosím vás. Ja proti nemu osobne nič nemám, len nemôžem dovoliť, aby sa mi to počas Murphyho neprítomnosti vymklo spod kontroly. Ale tuším sa to už stalo.“
„Mne sa páči, počujete? Možno ho dokonca ľúbim. Čo vy na to?“
„Vybavte si to s Murphym. Čoskoro príde a…“
„Preboha, čo to…?“
Boone sledoval Annabelin pohľad a videl, že z lesa k nim beží Tess a kričí naňho. Zmocnil sa ho strach.
17. KAPITOLA
Tess sedela na stoličke a driemala. Pri Leroyovi prebdela celú noc. Začas s ňou sedel aj Bud. Predpoludním však s Marvinom odišiel z domu a nevrátili sa na obed. Leroyovo stonanie pripomínalo kňučanie zraneného zvieraťa. Tess sa sklonila nad neho.
Pozrel na ňu jedným okom. Bála sa, že na to druhé už nikdy nebude vidieť.
„Chceš niečo, Leroy?“ Vtom si všimla, že jej chce niečo povedať.
„Veľmi… to… bolí.“ Ledva hýbal perami.
„Viem a rada by som ti pomohla, ver mi.“ Pohladila mu bezvládne ležiacu ruku.
Tvár mal takú doráňanú a opuchnutú, že ani nevyzeral ako človek. Tess sa až čudovala, že vôbec otvoril ústa. Pôvodne si myslela, že má zlomenú sánku. V noci aj celé predpoludnie mu z handričky vytláčala do úst po kvapkách vodu.
„Le… kár.“
„Prosila som Marvina… chcela som požiadať pána Boona, aby ťa odviezol autom k lekárovi, ale nedovolil mi to. Mrzí ma to, Leroy. Robila som, čo bolo v mojich silách.“
Tess videla, ako mu z kútika oka vyteká slza, a prišlo jej ľúto mladšieho brata. Spomínala si, ako sa mu Marvin aj Calvin v detstve posmievali, lebo bol malý na svoj vek. Pokúšal sa napodobňovať Marvina, aby si získal v rodine úctu, a stal sa z neho nenávistný, papuľnatý, vzdorný chlapec. Starší Carterovci si z neho pri každej príležitosti robili ešte väčší posmech.
„Všetko… bolí.“
„Keď sa Marvin vráti, znova sa ho spýtam. Som si istá, že pán Boone ťa ochotne odvezie autom k lekárovi.“
Leroy zatvoril oko. „Marvin… ma… nemá… rád. Nikto… ma… nemá… rád.“
„Ja ťa mám rada, Leroy.“
„Zomriem?“ Otvoril oko zaliate slzami.
„Myslím, že nie. Ale nie som lekárka.“
„Mrzí ma… že som bol… k tebe… protivný.“
„To nič. Robil si len to, čo od teba Marvin očakával.“
„Nechcem… zomrieť.“
„Ach, Leroy…“ Tess vhŕkli do očí slzy a stekali jej po lícach.
„Keby som… tam… radšej… nebol išiel.“
„Nemal si na výber.“
Marvin bol predošlý večer takmer nepríčetný. Opil sa, lebo žiarlil na Corbina Applebyho. Donútil Buda a Leroya, aby mu pomohli postaviť zátarasu. Zastrájal sa, že Corbina zmláti do bezvedomia a odvlečie ho k Donovanovcom priviazaného vzadu o auto. Nevyšlo to, ako plánoval, a obviňoval z toho Buda a Leroya.
„Marvin je protivný k nám všetkým,“ zašepkala nahnevane Tess. „Nemali by sme sa ho tak báť. Keď vyzdravieš, mohli by sme niekam odísť…“
„Nie. Ja… tu zomriem.“
„Urobím všetko pre to, aby si nezomrel.“ Tess pocítila prílev odvahy. Ani sama nevedela, kde sa v nej vzala. „Idem zavolať pána Boona. Odvezie ťa k lekárovi. Chvíľu tu vydrž sám. Nerada ťa tu nechávam… ale musím.“
Sklonila sa a pobozkala ho na čelo. Naposledy to urobila, keď bol malý chlapec.
„Tess… ponáhľaj sa…“
Tess vybehla z dverí a strach akoby jej dal krídla. Bolo jej jedno, či ju Marvin zbije. Takmer určite to urobí. Musí zavolať Boona a odísť s Leroyom z domu, prv ako sa vráti Marvin. Nemôže tam Leroya nechať ležať a trpieť, možno aj zomrieť. Musí mu pomôcť. Bežala lesom, akoby ju naháňali všetci čerti. Keď vyšla na čistinu, uvidela, že Boone a Annabel stoja pri aute Corbina Applebyho.
„Boone, Boone,“ zakričala.
Boone sa k nej rozbehol. „Čo sa stalo?“
Dychčala a ledva zo seba dostala tie slová. „Leroy je ranený… a veľmi vážne. Prosím vás, odvezte ho k lekárovi. Prosím vás! Marvin ho nechce vziať a ani mi nedovolil, aby som vás o to požiadala. Ale musela som…“
„Marvin vie, že ste sem išli?“
„Nie. Ráno mi to zakázal. Ale kamsi s Budom odišli. Marvinovi je jedno, že Leroy trpí. Bojím sa, že zomrie.“
Corbin dlhými krokmi prešiel k miestu, kde Boone držal Tess v objatí.
„Leroy sedel na tej mulici, čo som včera zrazil?“
„Áno. Tvár má dokaličenú… a ucho takmer odtrhnuté.“
„Ja ho vezmem k lekárovi. To ja som ho zrazil.“
„Nechajte to radšej na mňa. Marvin by zúril, keby prišiel domov a našiel by vás tam. Dosť, že tam nájde mňa, ale pokúsim sa ho presvedčiť, aby mal rozum.“
„Prosím, ponáhľajte sa,“ plakala Tess.
„Vezmite si moje auto. Ide rýchlejšie ako dodávka. Mám vám ho pomôcť naložiť do auta?“
„Nie, ja a Tess to zvládneme. Poďte, Tess.“
„Čo môžem pre vás urobiť?“ spýtala sa Annabel.
„Vyhýbajte sa Marvinovi,“ zamrmlala Tess a nastúpila do auta.
„Ani sa nepohnite od Annabel,“ požiadal Boone Corbina, keď okolo neho prechádzal. A potom dodal: „Pehe, akoby som žiadal líšku, aby strážila kurín.“
„Došľaka s vami, Boone…“
„Neviem, kedy sa vrátim.“
„Mne stačí aj na budúci mesiac. Keby ste potrebovali zbraň, je pod sedadlom.“
„Ďakujem. V maštali je brokovnica aj guľovnica a v dome pištoľ.“
Corbin, Jack a Annabel sa dívali za autom, ktoré zvírilo kúdol prachu, a rozmýšľali, akého privítania sa Boonovi dostane u Carterovcov.
„Ktorý je Leroy?“ spýtal sa Corbin.
„Najmladší z bratov,“ odvetil Jack. „Boone vravel, že je mladší ako ja. Nízky, papuľnatý a protivný ako tchor.“
„Bože, je mi ľúto, že som zrazil chlapca. Keby to bol Marvin, vôbec by ma to nemrzelo.“
Boone išiel autom po hrboľatej ceste tak rýchlo, ako sa dalo, a odbočil na cestičku k chatrči Carterovcov. Tess sedela na kraji sedadla a ruky mala na prístrojovej doske. Pohľadom prebehla dvor, či podľa niečoho nezbadá, že Marvin s Budom sa už vrátili. Nič nevidela, a keď Boone zastal autom pri zadnom vchode, vbehla do domu pred ním.
„Už som tu, Leroy. Pán Boone ťa vezme k lekárovi.“
„Myslel sem… že ani nedôjdeš…“
„Ponáhľala som sa. Priviezol ma autom.“
Zbadal Boona a zamrmlal: „Nedokážem… vstať.“
Boone už zažil všeličo, ale nikdy nevidel taký hrozný výjav. Leroy mal telo samú modrinu.
„Nemusíš vstávať, chlapče. Odnesiem ťa. Tess, pripravte nejakú deku, prosím vás, treba ho zakryť.“
Počkal, kým Tess otvorila dvere, potom vzal Leroya na ruky. Chlapec od bolesti tak zvrieskol, až sa zľakol. Zaťal zuby a čo najšetrnejšie ho preniesol k autu. Tess otvorila zadné dvere a nastúpila. Boone položil Leroya na zadné sedadlo. Hlava mu klesla do sestrinho lona.
Len čo všetci sedeli, Boone vyštartoval. Chcel byť čím skôr preč. Bol rozhodnutý vziať spod sedadla zbraň a zastreliť Marvina Cartera, keby prišiel a chcel mu brániť, aby chlapca odviezol k lekárovi.
Cestou do mesta sa vyhýbal výmoľom a pokúšal sa nevšímať si stonanie prichádzajúce zo zadného sedadla. Zdalo sa mu, že im trvalo celú večnosť, kým dorazili do Hendersonu. Uháňal po hlavnej ulici, pri obchode s rozličným tovarom odbočil a zastavil pred veľkou bielou budovou na rohu. Pri predchádzajúcej návšteve mesta si všimol tabuľku s nápisom MUDr, john H. PERKINS.
„Zostaňte tu, Tess. Idem sa pozrieť, či je lekár v ambulancii.“
Náhlivo prešiel po chodníku k dverám do ambulancie. Keď vstúpil do malej čakárne, z druhých dverí vyšiel muž – vyzeral skôr ako drevorubač než ako lekár a utieral si ruky do uteráka. Bol rovnako vysoký ako Boone a silný ako medveď.
„Vy ste lekár?“ spýtal sa Boone.
„Áno. Čo pre vás môžem urobiť?“
„V aute mám chlapca. Tvár má celú dokaličenú a všetko ho bolí.“
Lekár odložil uterák. „Priveďte ho sem.“
„Nevládze chodiť, pán doktor. Musím ho priniesť.“
„Budem vás čakať. Marlys,“ zakričal, „pripravte sa. Dostaneme pacienta.“
Keď Boone priniesol z auta Leroya, pri dverách už na nich čakala štíhla blondínka.
„Prejdite do druhej miestnosti/’ povedala.
Lekár pomohol Boonovi položiť chlapca na vyšetrovací stôl. Boone odstúpil a zložil si čiapku. Lekár dôkladne prezrel chlapcovi tvár, zdvihol mu viečko a jemne obrátil hlavu najprv na jednu, potom na druhú stranu. Leroy zastonal. Jedným okom sledoval, čo sa s ním robí. Ak bol lekár zdesený z tých zranení, nedal to najavo.
„Kedy sa to stalo?“
„Včera večer. Auto narazilo do mulice – a on na nej sedel.“
„Včera večer! Tristo hrmených!“ zahrešil lekár popod nos, potom sa obrátil k sestričke, ktorá vyberala zo skrinky potrebné náležitosti. „Pripravte mi anestetikum, Marlys.“
Boone naznačil lekárovi, aby šiel za ním von.
„Pán doktor, volám sa Boone. Ten chlapec je Leroy Carter. Bývam na farme severne od ich domu. Chlapcov brat sa volá Marvin Carter. Pravdepodobne ste už o ňom počuli. Je to zákerný surovec. Vonku v aute čaká jeho sestra. Marvin jej nechcel dovoliť, aby včera ani dnes ráno požiadala o pomoc. Prišla za mnou, len čo Marvin vypadol z domu. Možno vám bude robiť problémy, ak sa dozvie, že som sem chlapca priviezol.“
„Nech len príde,“ vyhlásil lekár sebaisto.
„Marvin donútil chlapca, aby mu pomohol postaviť zátarasu, lebo chcel prepadnúť istého muža. Ten chlap nezastal a vrazil do mulice, na ktorej sedel chlapec.“
„Muž, ktorý nedovolí ošetriť takéhoto zraneného chlapca, nestojí za fajku dymu. Musím pacientovi prišiť ucho. Pochybujem, že naň ešte bude počuť. A neviem, čo má s okom. Urobím, čo treba, až potom sa budem starať, čo si o tom pomyslia Carterovci.“
„Možno zvolá svojich príbuzných. Počul som, že je to klan.“
„Nech ich len zvolá. Aj ja mám priateľov, a niektorí sú ako z ocele.“
„Nenechám vás v tom samého, pán doktor. Už som sa zopár ráz pobil a viem celkom dobre ovaliť ľudí po hlave.“
„Choďte za jeho sestrou. Sestrička je moja manželka. Ona mi pomôže.“ Doktor Perkins sa vrátil do vyšetrovne a zatvoril dvere.
Tess sedela s rukami v lone a vyzerala ako vystrašené dieťa. Plavé vlasy mala zapletené do hrubého vrkoča a ten si prehodila dopredu. Keď zbadala Boona, odhrnula si pramienky uvoľnených vlasov. Strhla zo seba zakrvavenú zásteru a zhúžvala ju. Boone si k nej prisadol.
„Čo povedal o Leroy ovi?“
„Musí mu zašiť ucho. Sestrička je jeho manželka a pomôže mu. Dá mu anestéziu, uspí ho, takže nebude nič cítiť.“
„To som rada. Povedali ste mu, že možno príde Marvin… a bude mu robiť nepríjemnosti?“
„Áno. Nebojte sa. Myslím, že doktor sa vie o seba postarať. Teraz však chce pomôcť Leroyovi. Ošetrí ho, ako najlepšie bude vedieť, a dá mu niečo proti bolesti.“
„Bolo to hrozné, Boone. Leroy odmalička túžil byť ako Marvin a vo všetkom ho napodobňoval. Ale Marvinovi je celkom jedno, že je zranený. Celý čas len nadával na Buda a Leroya, že nezastavili auto pána Applebyho.“
„Marvin mal šťastie, že ho nezastavili. Appleby by bol po nich strieľal a mohli byť všetci mŕtvi.“ Boone ju chytil za ruku. „Marvin sa bude chcieť na vás vyzúriť. Nechcem, aby ste šli domov.“
„Musím sa vrátiť s Leroyom a starať sa oňho. Možno by to dokázal aj Bud, ale nie je schopný postaviť sa proti Marvinovi.“
Boone ju chytil za bradu a obrátil si ju tvárou k sebe.
„Udrel vás, však?“
„Ráno mi vylepil, lebo som vás chcela zavolať. Vyhlásil, že ak Leroy zomrie, bude to vina pána Donovana, lebo mu zničil auto.“
Boone jej zovrel ruky v dlaniach. „Drahá Tess, nechcem, aby ste sa vrátili domov,“ zopakoval. „Ak na vás Marvin zdvihne ruku… asi ho zabijem.“
„Carterovci ma nájdu všade. Sú roztrúsení všade po horách.“
„Musím tu zostať, kým sa Murphy nevráti. Ale potom spolu odídeme poriadne ďaleko.“
„Nemôžem tu nechať Leroya, keď je taký bezmocný.“ Boona pri jej slovách až pichlo pri srdci. „Povedal, že ho mrzí, ako sa ku mne správal.“
„Možno by sa ešte mohol zmeniť.“
„Ako to myslíte?“
„Ľudia sa menia, ale musia sami chcieť.“
„Myslím, že on aj Bud konečne pochopili, aký je Marvin v skutočnosti. Nevedia žiť ináč, len tak, ako žili celý život. Okrem toho sa Marvina boja. Urobia, čo im rozkáže.“
„Ale vy viete, že sa dá žiť aj inak, však?“
„Áno. Pred časom som žila u tety Cory, matkinej sestry, a chodila som aj do školy. Ale potom…“
„Čo bolo potom?“
Počul, ako Tess zhíkla. Priložila si ruku na ústa.
„Čo sa stalo, miláčik?“ Odtiahol jej ruku.
„Len som si na niečo spomenula. Nemám peniaze na toho lekára… a Marvin mu nezaplatí.“
„Bože, ale ste ma vystrašili. Ak mu nezaplatí Marvin, zaplatím to ja. Z toho si nerobte ťažkú hlavu.“
„To nemôžem dovoliť. Už aj tak som vám veľmi zaviazaná, že ste nás sem priviezli. Od pána Applebyho to bolo pekné, že po tom, čo mu Marvin chcel urobiť, nám bez všetkého požičal auto. Teraz sa bude Marvin naňho aj na vás ešte väčšmi hnevať.“
„Marvin je možno násilník, zlatko, ale mal už niekedy do činenia s takým statným chlapom, ako som ja?“
„Vy to nechápete. On sa vám nepostaví ako muž proti mužovi. Tvrdí, že je to hlúposť. Prikradne sa od chrbta a napadne vás.“
„Tým sa vy netrápte, dobre?“
Potom napäto sedeli v tichu a čakali, kedy sa dvere na ambulancii otvoria. Zrazu sa konečne otvorili a vyšla z nich sestrička. Obaja vstali.
„O chvíľu vyjde aj manžel.“ Upokojujúco sa na nich usmiala. „A zatiaľ by ste mi mohli povedať zopár údajov – meno, vek a podobne.“
„Madam, toto je Tess Carterová, sestra toho chlapca.“
„Teší ma. Sadnite si, prosím.“ Sestrička sa usadila za stôl a vytiahla čistú zdravotnú kartu. „Ako sa pacient volá celým menom?“
„Leroy Carter.“
„Vek?“
„Osemnásť rokov.“
„Neviete, či bol očkovaný proti kiahňam? Ramená má samá modrina, manžel nevedel nájsť jazvu po očkovaní.“
„Určite nebol. Rodičia nedôverovali očkovaniu.“
„Neboli sami.“ Sestrička sa usmiala. „Odkedy sme sa sem prisťahovali, prišli sme na to, že mnoho rodín z okolia nikdy nebolo u lekára.“ Ďalej písala, potom znova pozrela na Tess. „Ste príbuzná?“
„Sestra. Rodičia nám zomreli.“
Vtom vošiel do miestnosti lekár a zatvoril za sebou dvere. Postavil sa za manželku a prečítal si, čo napísala. Uprel pohľad na nežné črty drobnej ženy stojacej pri Boonovi. Vôbec nezapadala do obrazu, ktorý si vytvoril o Carterovcoch. Muž vedľa nej mal bystré čierne oči, ktorým nič neušlo. Ruku mal majetnícky položenú na jej chrbte, čo naznačovalo, že tí dvaja sú viac ako bežní známi.
„Madam, váš brat nemal zranenia iba na tvári a uchu. Mal zlomený nos aj lícnu kosť. Zatiaľ neviem povedať, či na to druhé oko bude vidieť. Rebrá má prasknuté, ale, chvalabohu, nie zlomené, lebo zlomené rebro by mu mohlo prepichnúť pľúca, keď ho sem pán Boone niesol. Má zlomenú aj kľúčnu kosť a niekoľko kostičiek na ľavej ruke.“
„Zo… zomrie?“
„Stratil veľa krvi a hrozí nebezpečenstvo infekcie,“ vyhol sa lekár priamej odpovedi na otázku. „Máme tu dve miestnosti pre pacientov. Jedna z nich je momentálne prázdna. Istý čas si ho tu necháme. Teraz odpočíva. Keď sa preberie, dáme mu nejakú výživu cez slamku.“
Nevšimol si, že žena plače, až keď jej zrazu videl po lícach stekať slzy. Hlavu mala vztýčenú a nevydala ani hláska. Hrdá ako pávica, pomyslel si.
„Momentálne vám nemôžem zaplatiť,“ preglgla slzy. „Ale nejako nájdem tie peniaze.“
„Vystavte nám účet, pán doktor. Zaplatíme.“ Boone položil Tess ruku na plece.
„O tom sa porozprávame inokedy. Chcete ho pred odchodom ešte vidieť? Spí.“
Doktor Perkins nečakal na odpoveď, otvoril dvere a odstúpil. Boone vošiel do izby za Tess. Leroy mal na hlave obväz – zakrýval mu ucho aj oko. Hrudník mal od pazúch po pás obviazaný. Ďalší obväz mal na zlomenej ruke.
Tess chvíľu stála pri bratovom lôžku, dotkla sa mu ruky a potom sa obrátila na lekára.
„Ďakujem.“
„Pán doktor…“ Boone počkal, kým vyšla z miestnosti, potom pokračoval. „Ste si istý, že si dáte rady s Marvinom Carterom? Mohol by som tu zostať…“
„To nie je potrebné. Mám pušku a dvoch statných chlapov, ktorí Cartera s radosťou zviažu, len čo uvidia, v akom stave je chlapec.“
„Myslíte, že šerif vám pomôže?“
Doktor Perkins sa zasmial. „Stoney Baker je ako muž zákona celkom neschopný.“
„Prečo ho vlastne ľudia zvolili?“
„Politika. Boli by zvolili aj Kaisera Wilhelma, keby nemal protikandidáta.“
„Podľa mňa je to smutné.“ Boone zamieril k dverám. „Ďakujeme, pán doktor.“
„Príďte zajtra. Vtedy už budeme vedieť, či sme zasiahli prv ako infekcia.“
18. KAPITOLA
Len čo jeho auto zmizlo v kúdole prachu, Corbin začal úporné rozmýšľať, čo urobí, ak Marvin aj s hordou príbuzných príde hľadať Tess a svojho brata, keď ich nenájde doma.
„Jack, prines z maštale brokovnicu aj guľovnicu. Annabel, viete strieľať z pištole?“
„Boone ma naučil.“
„Výborne. Prineste ju a skontrolujte, či je nabitá.“
„Myslíte, že budeme potrebovať zbrane?“
„Neviem. Ale chcem byť pripravený. Keď Marvin nenájde Tess a Leroya doma, domyslí si, že sme im poskytli pomoc. Ak ich príde hľadať, nebude to priateľská návšteva.“
Corbin si sadol na kraj verandy, skontroloval hlaveň brokovnice a strčil si do vrecka nejaké náboje. Potom prezrel guľovnicu. Zbrane boli v dobrom stave. Ani ho to neprekvapilo, lebo keď bol s Boonom v zrube, videl, ako sa stará o výzbroj.
„Vieš s tým narábať?“ spýtal sa Jacka.
„Chodil som na poľovačky ešte v plienkach.“
„Máš rezervné náboje?“
„Vo vrecku.“
„Je v maštali miesto, kde ťa nikto neuvidí, a ty budeš mať dobrý výhľad na dvor?“
„Povala.“
„Budeš mi kryť chrbát. Možno bude treba, aby si sa ukázal, nech vidia, že tu nie som sám. Ak Marvin príde, určite si privedie posily.“
„Keby som niečo zbadal, dám vám signál.“ Jack strčil do úst dva prsty a zapískal. „Jeden hvizd, ak príde sám. Dva alebo tri podľa počtu ľudí, ktorých si privedie.“ Prevesil si guľovnicu cez plece, a prv ako vošiel do maštale, napil sa pri pumpe vody.
Corbin v priebehu popoludnia niekoľko ráz obišiel celý dom. Keď videl, že predný vchod je otvorený, povedal Annabel, aby zatvorila dvere a zamkla. Uistil sa, že na prístupovej ceste k domu nie sú miesta, ktoré by Jack z povaly nevidel. Spokojný, že myslel na všetky momenty prekvapenia, znova si sadol na zadnú verandu.
V lete sú dni dlhé. Až keď o pár hodín pozrel na západ, videl, že slnko klesá za obzor. Vysoko na oblohe sa vznášal kŕdeľ čajok – mierili k rieke. Potom mu nad hlavou preleteli kačky. Pozoroval jastraba číhajúceho na korisť a zrazu si uvedomil, že tento dom na kopci je ideálny domov. Jedinou nevýhodou bolo, že je v obkľúčení Carterovcov.
Posledný vývoj udalostí pripadal Annabel neskutočný. Nemohla uveriť, že by sa naozaj mali brániť so zbraňami v ruke. Corbin však vie, čo robí. Zrejme si myslí, že im hrozí nebezpečenstvo, keď urobil také opatrenia.
Cez kuchynské dvere vnikli dnu posledné slnečné lúče. Sadla si za stôl, položila bradu na zložené ruky a pozorovala hru svetla na stene a dlážke.
Papa, poďte domov. Corbin by nemal zostať v tomto boji bez chlapskej pomoci. Jack je iba chlapec. A toto by sa nikdy nebolo stalo, keby ste nestratili nervy a nevytlačili Marvina Cartera z cesty.
Vtom dnu vošiel Corbin a našiel ju sklesnutú sedieť za stolom.
„Annabel!“ zvolal. „Bojíte sa?“
„Trochu… o Boona.“ Nasilu sa usmiala, aby nevidel, ako veľmi sa v skutočnosti bojí o Boona, o Tess, o všetkých. „Všimli ste si, ako ustarostene sa tváril, keď Tess pribehla? Tuším je do nej zaľúbený. Za celé roky, čo ho poznám, sa ani raz nezmienil o nijakej žene ani sa na žiadnu poriadne nepozrel.“
„To sa občas stáva. Muž uvidí ženu a okamžite vie, že je preňho tá pravá.“
„Dúfam… že preto, že chce byť s ňou… nepríde o život.“ Aj vás môžu zabiť, láska moja, len preto, že ste tu so mnou. To by som neprežila.
„Váš otecko si zrejme myslí, že je tvrdý oriešok, inak by vás tu s ním nenechal.“
„Boone a Spinner sú asi jediní ľudia na svete okrem mňa, ktorým papa dôveruje. Boona mám veľmi rada. Už keď mama zomrela, bol u nás. Za posledných pár rokov som strávila viac času s ním a so Spinnerom než s ockom.“
„Mám dojem, že Boone je veľmi rozumný a šikovný muž. Už neraz prežil ťažké chvíle a vie sa o seba postarať.“
„Prečo vy dvaja na seba tak štekáte?“ spýtala sa náhle.
„Dráždi ma, ako mi bráni byť s vami,“ odvetil úprimne. „Mám toho neohrabanca rád, ale nechcem, aby o tom vedel.“
„Aj on povedal, že sa mu páčite, ale papa mu kázal… aby na mňa dohliadol.“
„Váš otecko mu povedal, aby ma držal od vás v bezpečnej vzdialenosti. Ale ja odídem, iba ak mi to sama prikážete.“ Usmial sa ako chlapec a pôsobil očarujúco.
„Nechcem, aby ste odišli,“ odvetila ticho.
„Dúfal som, že to poviete.“ Otvoril sieťové dvere a chytil ju za ruku. „Poďte si so mnou sadnúť na verandu.“
„Musím nakŕmiť sliepky.“
Vyšla na verandu s vedierkom a ponorila ho do vreca s krmivom. V skutočnosti potrebovala ísť na záchod. Naposledy bola ešte predtým, ako šli s Jackom do mesta. Len čo roztrúsi krmivo, zájde na záchod.
Ešte ani nezišla zo schodov, keď Corbin povedal: „Myslím, že by sme mali čosi vybaviť, prv ako bude neskoro.“ Zahľadel sa k lesu a pokračoval: „Čo keby ste nakŕmili sliepky a potom šli na záchod? Ja tam zájdem, keď sa vrátite.“ Povedal to tak vecne, akoby hovoril o počasí.
Annabel sa nezmohla na slovo a mlčky zišla po schodoch. Rozsypala krmivo po priestranstve vyhradenom pre sliepky a potom náhlivo zamierila k latríne vedľa kurína. Bože! Vie čítať myšlienky alebo to má napísané na tvári, ako veľmi jej treba ísť na záchod?
Corbin sa díval, ako jej sukňa pri chôdzi tancuje okolo holých nôh. V skutočnosti si potreboval sám uľaviť a nechcel opustiť svoju pozíciu. Pochopil, že ju svojím návrhom uviedol do rozpakov, ale v takejto situácii mu iné nezostávalo.
Čím viac času trávil s Annabel Lee Donovanovou, tým mu bolo jasnejšie, že je to naozaj žena, s ktorou chce prežiť život. Vždy mala naporúdzi úsmev, ktorý mu oblažil dušu, a bola ohromujúco bystrá a duchaplná. Ak láska, tá, ktorá až „lásku prerástla“, sem vstúpi… tak srdcom slobodným prijmem ju šťastne, znelo mu stále v hlave.
Ale hoci Annabel ho fascinovala, nezabúdal na to, čo sľúbil okresnému šéfovi polície Sanfordovi. Musí zistiť všetko, čo sa dá, o kriminálnom živle v Hendersone. K Sanfordovi sa dostala informácia, že George Remus, gigant chicagského pokútneho obchodu s alkoholom, rozšíril svoje pôsobenie do tejto oblasti.
Remus vyštudoval farmáciu a právo, zarobil milióny na tom, že skúpil desiatky liehovarov nielen v Missouri, ale aj v Ohiu a Kentucky, ktorým zákon umožňoval ďalej vyrábať alkohol na lekárske účely. Ak ten alkohol neskôr skončil v putikách, nebola to jeho vina.
Prevzal kontrolu nad predajom alkoholu v povodí rieky Mississippi a nestrpel konkurenciu. Federálna polícia sa bála, že jeho zločinecká dynastia sa už rozšírila až do Kansas City a ďalej na západ.
Corbin nahmatal kožený obal pod košeľou. Mal v ňom všetky svoje poznámky o Murphym Donovanovi a štyroch ďalších mužoch. Pevne veril, že Annabelin otec predáva iba debničky alebo súdky ilegálneho alkoholu putikám, a nie veľkoobchodníkom, lebo tam išlo o veľké peniaze a vraždy boli na dennom poriadku.
Ak Murphy predá svoj biznis Remusovi, urobí to v hodine dvanástej a Corbina to vzhľadom na Annabel tešilo. A bol rád, že keď poskytne svoje informácie Sanfordovi, viac s tým nebude mať nič spoločné.
Annabel sa cestou zo záchoda zastavila pri pumpe, napila sa vody a odkladala okamih, keď sa bude musieť postaviť zoči-voči Corbinovi s vedomím, že vie, odkiaľ práve prišla. Preboha! dohovárala si. Aj zaľúbení ľudia si niekedy musia uľaviť.
Len čo sa vrátila na verandu a usadila sa, vybral sa na záchod Corbin. Annabel úmyselne odvrátila pohľad, aby ho nevidela vchádzať dnu. Bezvýrazným pohľadom blúdila po kraji lesa. Vnútorne sa chvela.
Corbin sa vrátil. Buď bol preč iba pár minút, alebo sa tak ponorila do myšlienok, že stratila pojem o čase. Chytil ju za ruky a postavil na nohy.
„Bojíte sa, že sa o vás nebudem vedieť postarať, miláčik?“
„To nie.“
„Ak prídu, chcem, aby ste sa skryli vnútri a neukazovali sa. Dobre?“
„Urobím, ako poviete,“ odvetila rozochveným hlasom. „Ale mal by tu byť papa, alebo Boone či Spinner. To nie je vaša…“
Položil jej ruky na plecia a zahľadel sa jej do tváre. „Nehovorte, že to nie je moja starosť, aby som vás ochraňoval. Nedal som vám už dostatočne jasne najavo svoje city?“ spýtal sa ticho.
„Áno,“ zašepkala a oprela mu čelo o plece. „Len nechcem, aby vám ublížili.“
„Drahá moja, ja…“
Vtom sa z maštaľnej povaly ozvalo tri razy hvizdnutie. Z lesa vyšli traja jazdci a mierili k domu.
„Choďte dovnútra, miláčik. A zostaňte tam.“
Annabel zmizla v dome. Corbin vzal brokovnicu, prešiel cez dvor a zastal pred maštaľou. Dvaja jazdci sedeli na koňoch, tretí na veľkej sivej mulici. Ani jeden z nich nemal sedlo. Zastali zo desať metrov od Corbina.
Marvinovi Carterovi sršala z očí zlosť a nenávisť. Corbin rýchlo pozrel na druhých dvoch jazdcov. Jeden z nich bol ešte chlapec, nemohol mať ani šestnásť rokov; druhý bol v Marvinovom veku a aj sa naňho podobal.
„Ty si sa sem nasťahoval?“ osopil sa naňho Marvin, celý červený v zarastenej tvári.
„A čo vás do toho?“
„Ja ti ukážem, čo ma do toho. To ty si včera zhodil Leroya z mulice. Tú mulicu som musel zabiť. Leroy je kalika. A to si my Carterovci nedáme ľúbiť.“
„Je vážne zranený?“
„To neni tvoja starosť.“
„Postavili ste na cestu zátarasu, aby ste mi zabránili prejsť. Bol by som blázon, keby som zastal a dal sa prepadnúť. Škoda, že ste na tej mulici nesedeli vy.“
„My sme tie haluze odpratávali z cesty.“
„Klamár.“ Corbin bez náznaku emócií hľadel nahnevanému mužovi do očí. Nervy však mal do krajnosti napäté.
„Došli sme si pre Tess a Leroya.“
„Nie sú tu.“
„Sám sa na to kuknem.“ Marvin bleskurýchlo zoskočil z koňa a vykročil k domu.
„Ani sa nepohnite!“ Corbinov hlas znel ako výstrel z pušky. Nabil zbraň.
Marvin sa zvrtol a posmešne sa zachechtal. „To nás chceš všetkých postrieľať sám?“
„Pozrite sa na povalu v maštali. Tam je človek, ktorý dokáže zostreliť divú kačku z dvesto metrov. Dvoma hlavňami tejto brokovnice môžem podťať nohy obom koňom aj mulici.“
„Nebude strieľať, Calvin. Idem pre Leroya a Tessie.“ Marvin sa znova obrátil k domu.
„Už ani krok.“ Na verande sa zjavila Annabel a zišla na dvor s pištoľou namierenou na Marvina. Stisla kohútik a guľka mu zasvišťala tesne okolo špičky čižmy.
Odskočil a zvrieskol: „Bláznivá… ženská! Vymlátim z teba dušu!“ So zaťatými päsťami vykročil k nej.
„Ďalšiu guľku vám namierim do kolena. Zmiznite odtiaľto a viac sa tu neukazujte!“ S pištoľou namierenou na Marvina sa postavila vedľa Corbina.
„Máte dobrú mušku, srdiečko. Podržte mi tú brokovnicu.“ Strčil jej zbraň do ruky, dvoma krokmi bol pri Marvinovi a obrátil si ho k sebe.
Marvin zúrivo zahrešil a zahnal sa oboma rukami, ale nezasiahol cieľ. Corbin mu vrazil ľavou päsťou do sánky, až to zaprašťalo. Marvin bezmocne spadol na zem.
„To máte za to, ako ste nazvali túto dámu. A teraz okamžite zmiznite!“ Corbin chladne pozrel na jazdcov. „Chcete si to so mnou rozdať aj vy?“
„Keď na mňa mieria zbraňou, radšej nie. Ale človek má právo hľadať svoju rodinu.“
„Nie sú tu.“
„Ale viete, kde sú.“
„Keby som to aj vedel, takému hovnu, ako je hento, by som to nikdy nepovedal.“ Corbin ukázal hlavou na Marvina, ktorý sa pokúšal pozviechať zo zeme.
„Toto ti nezabudnem.“ Zavrčal Marvin, konečne vstal a vzal do ruky opraty.
„Ukradli ste nám kone a chceme ich späť.“ Zvyčajne usmiata Annabel sa teraz zlovestne mračila. Z očí jej sršal hnev. Hoci ruku so zbraňou, ktorou mierila Marvinovi na hruď, mala pevnú, srdce jej splašene búšilo.
„Ja ich nemám.“
„Ale majú ich vaši príbuzní.“ Preniesla pohľad na druhého jazdca na koni. Vyškieral sa na ňu.
„Ja som Calvin, madam. Brat tohoto tu. Klobúk dolu pred ženskou, čo má guráž.“
„Ohlásila som krádež šerifovi.“
Calvin sa zachechtal. „Starý Stoney nepohne ani malíčkom. Čo myslíte, odkiaľ má ten chľast?“
„Ohlásim vás federálnej polícii. Vieme, že máte pálenicu, aj to, kde je.“
„Ľuďom, ktorí to urobia, sa vždycky voľačo stane. Zhorí im maštaľ alebo dom… popletú si ich s diviakom…“
„Zmiznite z tohto pozemku.“ Annabel naznačila, že chce stlačiť kohútik.
Marvin chytil koňa za hrivu a vyskočil mu na chrbát. Zagánil na Corbina. Hnev v ňom až tak kypel.
„Vrátim sa pre svoje dievča.“
„Vy prasa špinavé!“ Annabel mu so vztýčenou hlavou pozrela do očí. „Ste skrz-naskrz prehnitý. Nechcela by som vás, ani keby ste boli jediný na svete.“
„Ja ťa naučím držať hubu.“ Bol by povedal aj viac, ale pozrel na muža s brokovnicou a videl, že z očí mu šľahajú blesky.
„Keď jej poviete ešte slovo, strelím vám rovno do zadku,“ soptil Corbin.
Marvinovi bolo proti mysli ustúpiť, ale pud sebazáchovy zvíťazil nad hrdosťou. Obrátil koňa na odchod a druhí dvaja ho nasledovali.
Z povaly na maštali zaznel výstrel a guľka sa zaryla do zeme pár centimetrov od zadných nôh mulice, až sa hlina rozletela na všetky strany. Vydesené zviera sklonilo hlavu, vyhodilo kopytá a jazdec sa ocitol na zemi.
Kým vstal, Calvin chytil mulici opraty a upokojil ju. Chlapec si myslel, že naňho vystrelila Annabel alebo Corbin, a tak im pohrozil päsťou a vyskočil na chrbát zvieraťa.
Kým tí traja nezmizli v lesoch, nepadlo ani slovo. Potom Corbin zdvihol ruku a vzal Annabel pištoľ.
„Prečo ste mi nepovedali, že viete tak majstrovsky strieľať?“
Celá roztrasená sa rozosmiala a nevedela prestať. Zaborila mu tvár do hrude, kým ju neprešiel záchvat smiechu.
„Ja som naňho nemierila! Bola som nervózna a zbraň zrazu vystrelila sama od seba. Mňa to prekvapilo väčšmi ako Marvina.“
„Bože dobrý, ešteže som to nevedel. Vy teda viete blafovať. Už som vám chcel odovzdať brokovnicu, aby ste to prevzali do svojich rúk. Mimochodom… prečo ste nezostali v dome, ako som vám kázal?“
„Boli traja, tak som si pomyslela, že bude dobre, ak aj my budeme traja.“
Jack vyšiel z maštale celý zúrivý.
„Ten chalan mal moju košeľu. To on mi ukradol rukavicu.“
„Predpokladám, že aj tebe vystrelila puška sama od seba.“
„Nie, dočerta. Druhá strela by mu mierila do hlavy, keby ho tá mulica nebola zhodila.“
Corbin pokrútil hlavou. „Vy dvaja ste asi rovnako užitoční ako štrkáče,“ vzdychol si, ale usmieval sa.
„Čo urobia Boonovi a Tess? Už by mali byť doma.“
„To je mimo nás, srdiečko. Teraz nám nezostáva iné, len čakať a dúfať, že všetko dobre dopadne.“
Bol podvečer a Boone sedel s Tess v aute pred ambulanciou.
„Lekár nepovedal, že sa z toho dostane.“ Tess úzkostlivo uprela jantárové oči na Boona.
„Ani to nemohol povedať. Musí počkať, či sa mu do rán nedostane infekcia. A ak sa to stane, Leroy bude v dobrých rukách.“
„Čo ak si poňho príde Marvin alebo Calvin…?“
„Lekár im nedovolí, aby ho vzali so sebou.“
Tess si len odfrkla. „Oni sa ho nebudú pýtať.“
„Sľúbil, že im ho nevydá. Miláčik, ten lekár nie je padavka. Už asi všeličo preskákal.“ Boone naštartoval a pomaly riadil auto ulicami Hendersonu. „Najradšej by som sa tam vôbec nevrátil, ale aspoň nám ešte zostáva pár spoločných chvíľ.“
Zatiahol autom na koniec parku a zastal. Obrátil sa k nej a roztvoril náručie. Bez váhania sa mu doň vrhla a objala ho okolo krku. Zastonal, zľahka sa jej dotkol perami úst a šepkal: „Dievčatko moje sladké…“
„Čo by som si bez vás počala?“ Pevne ho objala a zaborila mu prsty do mocného chrbta.
Keď pri sebe cítila jeho silné telo, nežné dotyky rúk, hrejivý dych a príval lásky, nedokázala myslieť na nič iné. Zaborila mu prsty do čiernych vlasov a pevne ho držala, akoby ho už nikdy nechcela pustiť.
Dlhú chvíľu nebolo počuť nič, iba zrýchlený dych a bozkávanie.
„Tess moja najdrahšia,“ zašepkal jej do ucha, keď konečne lapil dych. „Nemôžem vás vziať domov. Dovoľte, aby som vás odviezol k Annabel. Zajtra alebo pozajtra sa vráti Murphy a postará sa o dcéru. My dvaja potom budeme môcť odísť niekam, kde vás nikdy nenájdu.“
„Nikdy vám nezabudnem, že ste mi ponúkli túto možnosť, ale nemôžem vám dovoliť…“
„Pre mňa ste najdôležitejšia na svete, láska moja. Nechcel som odísť s Donovanovcami do St. Louis. Túžim si založiť vlastný domov a chcem, aby ste sa stali matkou mojich detí. Prisahám, že sa o vás dobre postarám.“
„Je ich veľmi veľa…“
„Všetci sú ako vaši bratia?“
„Niektorí Carterovci južne od Hendersonu sú iní. Tí nemajú veľa spoločné s tunajšími Carterovcami.“
„Ak vás odveziem k Marvinovi a ublíži vám, zabijem ho a obesia ma alebo dostanem doživotie.“
„Lenže oni budú vedieť, že som na farme, a prídu si po mňa. Raz podpálil celý les len preto, lebo im ktosi ukradol súdok whisky. Jeho dom zhorel do tla. Neviem, čo sa stalo s ním a jeho rodinou.“
„Bude tam Jack a pravdepodobne aj Appleby. A zajtra alebo pozajtra sa vráti Murphy. A ak nie, poznám miesto, kde budete vy aj Annabel v bezpečí.“
„Čo si Annabel pomyslí?“
„Že to je najrozumnejšie, čo môžeme urobiť. Má vás rada a dúfam, že aj vy ju. Zbožňujem ju, ale nie ako svoju milú, iba ako dievčatko, ktoré som videl dospieť v príjemnú mladú ženu.“
„Ste veľmi múdry, Boone. Mohli by ste mať každú ženu, po ktorej by ste zatúžili. Prečo sa zahadzujete so mnou?“
Boone sa zasmial, objal ju a potom ju trochu odtisol, aby sa na ňu mohol zahľadieť.
„Pozreli ste sa niekedy v poslednom čase do zrkadla? Od hlavy po päty ste celá zlatá. Máte zlaté vlasy, oči, pleť… Ste krásna ako hruda zlata, niežeby som niekedy nejakú videl. Okrem toho máte guráž, lebo na to, aby ste za mnou dnes prišli, bolo naozaj treba odvahu. Páči sa mi, že vám záleží na bratovi, hoci k vám bol celý život protivný. Viete totiž, prečo je taký, aký je. A mohol by som vám toho povedať aj viac…“
„Rada si to vypočujem, i keď to nie je celkom pravda.“
„Je to pravda, láska moja. Do posledného slova. A môžem sa vás spýtať, prečo sa vy zahadzujete s takou odpornou starou krysou, ako som ja?“
„Nie ste odporný ani starý!“ Končekmi prstov mu prešla po líci. „Ani som nevedela, že môže existovať muž ako vy. Pochopila som to už v prvý deň, keď som v lese spadla a vy ste sa na mňa nevrhli, ako som čakala. Hanbila som sa za seba… aj za to, ako sa Leroy správal…“
„Dievčatko moje,“ Boone cítil, ako im srdcia bijú v jednom rytme.
„Ak sa teraz nevrátim domov… už sa tam nikdy nebudem môcť vrátiť,“ zašepkala. „Ale prv ako s vami odídem, musím vám o sebe všetko porozprávať. Možno… ma potom nebudete chcieť.“
„Ak mi chcete niečo povedať, pokojne to vyklopte, ale na mojich citoch sa tým nič nezmení.“
19. KAPITOLA
Tess spustila a uvedomila si, že ak mu naozaj porozpráva o sebe všetko, bude to koniec najkrajšieho vzťahu v jej živote. Ale nemohla riskovať, že sa to dozvie neskôr a znenávidí ju.
„Podľa mojich bratov musím robiť a platiť za to… že som sa skurvila. Aspoň tak mi hovoria.“ Rozprávala tak ticho, až ju Boone takmer nepočul, ale potom sa rozhodla, že to zo seba musí dostať, a hlas jej zosilnel. „Mama ma v dvanástich rokoch poslala k svojej sestre, tete Core, do St. Charles. Bála sa, že niektorý z Carterovcov ma… ehm… zneužije. U tety Cory sa mi veľmi páčilo. Bývali v peknom dome a teta a strýko Don sa mali radi. Stále sa smiali a objímali. Správali sa k sebe celkom ináč, ako som bola zvyknutá z domu. Bývala som u nich, kým som neskončila strednú školu. Teta Cora chcela, aby som sa vyučila za telefonistku. Strýko Don mi našiel miesto v mestečku západne od St. Charles a prenajal mi izbu v penzióne pre dámy. Bola som tam možno dva mesiace, keď ma prišiel navštíviť bratanec Willard. Je to syn jedného z otcových príbuzných. Zomrela mu manželka a chcel uloviť druhú. Mal syna, ktorý nebol oveľa mladší odo mňa. Aby som to nenaťahovala… znásilnil ma.“ Tess sa zachvel hlas. „Bála som sa povedať to tete Core a… potom to urobil znova.“
„Drahá moja… nemusíte o tom hovoriť.“
„Ale chcem… musím… Keď som zistila, že čakám dieťa, už som to musela oznámiť tete Core. V tom čase si už Willard našiel vdovu, s ktorou sa chcel oženiť. Teta Cora ma poslala domov s listom, v ktorom vysvetlila, čo mi Willard urobil. Myslela si, že moji rodičia ho nejako potrestajú. Lenže mama zomrela, a keď sa otec porozprával s Willardom, dospel k záveru, že som klamala a že ma neznásilnil on. Zbil ma… a veľmi. Prišla som o dieťa. Otec vyhlásil, že musím zostať doma a do konca života slúžiť svojim bratom, aby som pykala za to, že som jeho i chlapcov uvrhla do hanby. Po otcovej smrti sa hlavou rodiny stal Marvin. Žila som s nimi šesť… takmer sedem rokov, a dnes som bola iba štvrtý raz v meste.“
Boonovi sa zahmlievalo pred očami od zúrivosti, ako sa k nej správala vlastná rodina. Zaťal sánku a zhlboka dýchal, aby nevybuchol.
„Špinavci jedni prašiví!“ Veľkú ruku jej položil na temeno a pritúlil šiju. „Tam už viac nevkročíte! Počujete? Jedného dňa vypátram toho zvrhlíka a odseknem mu gule!“
„Nechápete, že naozaj s vami nemôžem odísť? Nebudú mať pokoja, kým ma neodvlečú.“
„Dievčatko moje… musíte so mnou odísť!“ zaburácal v aute jeho hlas. „Keby som si vás mohol vziať hneď na mieste, urobil by som to. A potom sa budú musieť zodpovedať mne.“
„A vy ma… napriek všetkému…?“
Nedal jej dohovoriť. Vpečatil jej na pery bozk.
„Nikdy v živote som po ničom tak netúžil ako po vás. Ide ma poraziť z toho, čo vám vykonali, ale ubezpečujem vás, že na mojich citoch sa nič nezmenilo. A sľubujem vám, že jedného dňa nájdem toho Willarda, a keď si to s ním vybavím, pochopí, za čo som ho potrestal.“
„Marvin aj ostatní Carterovci mu poklonkujú… Myslia si, že je veľký pán, lebo má peniaze.“
„To mu nepomôže. Vydáte sa za mňa, drahá moja?“
„Nemôžem uveriť, že ma chcete, ale ak je to naozaj tak, budem hrdá na to, že sa stanem vašou ženou.“
„Nie som taký zvrhlík ako Willard, miláčik. Nemusíte sa báť, že vás budem nasilu nútiť, aby ste sa za mňa vydali. Nikdy sa mi nemusíte oddať, ak nebudete chcieť.“
Znova a znova mu bozkávala tvár. Bol to pre ňu celkom nový pocit, že niekto ju má rád a záleží mu na nej. Od vzrušenia zatajila dych.
„Miláčik,“ Boone ju trochu odtisol, aby sa na ňu pozrel. „Keď už ste ochotná stať sa pani Boonovou, asi by ste mali vedieť krstné meno svojho nastávajúceho. Ale sľúbte mi, že sa nebudete smiať.“
„Čestné slovo,“ vyhlásila vážne.
„Volám sa… Amsterdam.“
„Amsterdam? Ako to holandské mesto?“
„Áno. Moja matka odtiaľ pochádzala, a keď som sa narodil cnelo sa jej za domovom. V detstve ma volali Am. Teraz som jednoducho Boone. V prípade potreby A. Boone.“
„Je to úžasné meno! Každý sa nevolá tak ako mesto. Amsterdam Boone.“
„Dúfam, že to nikomu nepoviete.“
„Ak nechcete, tak nepoviem. Nikdy neurobím nič, čo nechcete, Amsterdam.“ Jemne ju plesol a ona sa blažene zachichotala.
IIII
<1
i
„Najradšej by som tu s vami sedel celú noc, miláčik, ale musíme ísť domov. Lekár mi prezradil, ako sa dostanem na Donovanovu farmu tak, aby som nemusel prechádzať okolo Carterovcov. Ten darebák možno znova postavil na ceste zátarasu.“
Kým Boone odchádzal z mesta na juh, Calvin Carter mieril vo svojom kabriolete Model T do mesta zo severu. Okrem neho sedeli v aute Marvin, Judd a Arney Carterovci.
„Ak sa v base nesvieti, starý Stoney bude v dome za ľadovňou.“ Marvin rozprával trochu nezrozumiteľne. Po návrate od Donovanovcov vypil dva poháre whisky, prestal, až keď mu to Calvin zakázal.
„Vy seďte vo voze,“ prikázal im Calvin, keď zastavil pred malým domom ohradeným polorozpadnutým latkovým plotom. „My dvaja s Marvinom sa s ním povyprávame.“
Niekoľko ráz hlučne zabúchali na dvere a tie sa napokon prudko otvorili.
„Čo chcete?“ zahrmel Stoney.
„Chceme oznámiť, že voľakto má môjho brata a sestru a nechce ich pustiť.“
„Uniesli ich?“
„Jak hovorím.“
„Kto to urobil?“
„Tí smradľaví hajzli, čo žijú severne od nás.“
„Ako viete? Videli ste ich tam?“
„Nie, došľaka! Ale kto iný by ich mal?“
Calvin odstrčil Marvina nabok. „Šerif, náš najmladší brat Leroy mal včera nehodu a vážne sa zranil. Chceme sa uistiť, že je v poriadku.“
„To je ten Carter, ktorého zrazilo auto?“
„Áno. Odťahoval z cesty polámané haluze.“
„Hovno!“ zahrešil Stoney. „Myslíte, že som padnutý na hlavu? Chceli ste dostať toho chlapa, čo býva v hoteli. Ráno tu bol a hovoril mi o tom.“
„Zrazil mulicu, na ktorej sedel Leroy,“ zrúkol Marvin.
„Nie som hluchý! A čo mám podľa vás teraz robiť?“
„Nájsť ich, došľaka! Boli sme k vám dobrí, starký, mali ste dostatok džbánkov z našej pálenice.“
„Vyhrážate sa, že mi prestanete predávať alkohol? Nie ste jediní, od koho si môžem kúpiť fľašu.“
„Len vám hovorím, že chcem vedieť, kde je moja rodina.“
„Popoludní priviezli k lekárovi akéhosi muža. Choďte sa pozrieť, či je to váš brat.“
„Zoberte si širák. Pôjdete s nami.“
„Nepôjdem. Neviem o tom, že by niekto spáchal nejaký zločin. Zostanem tu a budem počúvať rádio. Okrem toho ten chlap, ktorého priviezli, pokojne môže byť nejaký vandrák od rieky.“
„Starý…“ Marvin chcel otvoriť sieťové dvere, ale Calvin mu zachytil ruku.
„Ľuďom by sa nepáčilo, keby ste sa správali hrubo k šerifovi,“ vyhlásil Stoney a zatvoril dvere.
„Poďme, Marvin. Zistili sme, čo sme chceli vedieť.“
Prešli v aute dva bloky k ambulancii, a keď zaklopali na dvere, otvorila im lekárova manželka.
„Došli sme za lekárom,“ oznámil Marvin.
„Nech sa páči, poďte dnu. Zavolám ho.“
V čakárni si Calvin zložil čiapku a štuchol do Marvina, aby urobil to isté. Arney a Judd si takisto strhli čiapky zo strapatých hláv.
„Nechaj ma hovoriť,“ povedal Calvin. „Leroy je aj môj brat.“
Marvin sa zamračil, ale nič nepovedal. Bol najstarší a nepáčilo sa mu, že úlohy hlavy rodiny sa ujal Calvin. Zdalo sa im, že čakajú celú večnosť, a Marvin bol čoraz podráždenejší. Vtom z dverí vyšiel vysoký muž. Košeľu mal pri krku rozhalenú, rukávy vyhrnuté po lakte. Vyzeral skôr ako bitkár než ako lekár.
„Čo pre vás môžem urobiť?“
„Chceme sa vyprávať s lekárom.“
„Stojí pred vami.“
„Vy ste neni doktor,“ ozval sa Marvin. „Doktori… sú…“
„Malí pánkovia s okuliarmi? Mrzí ma, že som vás sklamal.“ Doktor Perkins si pozorne obzrel štyroch mužov natlačených v malej čakárni. Takže toto sú tí preslávení Carterovci, ktorí odmietajú privolať pomoc nepredstaviteľne trpiacemu chlapcovi. „Kto z vás potrebuje moje služby?“
„Hľadáme brata. Stoney hovoril, že k vám voľakoho doviezli.“
„Mne každú chvíľu privezú ranených ľudí. Aké zranenia utrpel váš brat?“ Veď ja ťa donútim vyjsť s pravdou von.
„Zrazili ho z mulice,“ vyhŕkol Marvin. „A ten skurvysyn ho prešiel.“
„Zrejme hľadáte chlapca, ktorý mal dokaličenú tvár, zlomený nos aj ruku, prasknuté rebrá a modriny po celom tele. Chlapca, ktorého sestre jeho brat nedovolil privolať pomoc. Čo o ňom chcete vedieť?“
„Prišli sme si poňho. Berieme ho domov.“
„A to už prečo? Chcete ho zabiť?“
„Carterovci sa vedia postarať o svoju rodinu, vážený,“ vyhlásil Calvin.
„Priviedla ho sem slečna Tess Carterová. Vydám ho iba jej.“
„Čo má tá kurva spoločné s chlapskými záležitosťami? Došli sme zobrať Leroya domov a aj ho zoberieme.“
Marvin zamieril k dverám do susednej miestnosti. Lekár ho predbehol a otvoril ich. Stáli za nimi dvaja statní chlapi s veľkými bakuľami.
„Ktorého chcete, pán doktor?“
„Ja sa postarám o toho hlúpeho, čo má vlasy ako stoh sena. Vlastne postarám sa rovno o dvoch. Takže každému z vás zostane jeden.“
„Dočkajte. My sa nechceme s nikým biť,“ namietol Calvin. „Len sme sa došli spýtať na brata.“
„Hovorili ste, že ste si ho prišli vziať. Ale ani s ním nepohnete,“ vyhlásil doktor Perkins. „Ten chlapec je vážne zranený. Nie som si istý, či vôbec prežije.“
„Dúfajte, že prežije,“ zrúkol Marvin. „Keď som ráno odchádzal, nebolo mu tak špatné.“
„Kriste na nebesiach! Už som mal do činenia s hlupákmi, ale títo bulovia nemajú páru.“
„Pozor na reči, doktorko,“ varoval ho Calvin. „V týchto horách žije dosť Carterovcov, a tých len tak nezastrašíte voľajakou bakuľou.“
„Mne sa radšej nevyhrážajte. Som jediný lekár v okruhu desiatich kilometrov. Títo chlapci,“ kývol hlavou na svojich priateľov, „a stovky iných nedopustia, aby sa mi niečo stalo, lebo raz ma možno budú potrebovať. Teraz navrhujem, aby ste sa vrátili domov a schladili si hlavy. Ak váš brat dožije do rána, znamená to, že ešte má nádej. Keby ste s ním čo len pohli, nedožije, ani kým prídete na kraj mesta.“
„Nič vám nezaplatíme za ošetrenie.“
„Nič od vás nežiadam. Mimochodom, už mi za to zaplatili.“
„A kto? Tá kurva, čo ho doviezla, nemá ani floka. A od nikoho nechceme nijaké milodary.“ Marvin si zacapil čiapku na hlavu.
„Poďme, Marvin.“ Calvin ťahal brata k dverám. „O dva dni sa vrátime.“
Muži s bakuľami vyšli von za Carterovcami.
„Vôbec sme si neužili zábavu, pán doktor,“ sťažoval sa jeden z nich. „Nemôžeme ovaliť aspoň jedného?“
„Ak vám budú robiť problémy, pokojne ich vezmite do parády.“
Corbin sedel s Annabel na hojdačke na šerej verande. Jack obišiel celý dom, usadil sa na schodoch a guľovnicu si položil vedľa seba. Nočná obloha bola posiata miliónmi hviezd. Z diaľky sa ozývalo húkanie sovy.
„Cítim sa ako väzenkyňa vo vlastnom dome,“ vzdychla si Annabel v Corbinovom objatí.
„Mali by ste na otecka počkať v meste. Keď mi Boone vráti auto, vezmem vás tam.“
„Musím tu zostať. Papa sa určite zajtra vráti. Ale obávam sa, že keď sa dozvie o tej krádeži koni, pôjde s Carterovcami robiť poriadky. Musím mu v tom zabrániť, ak sa bude dať. Papa je väčšinou taký dobrý, len ho na chlieb natrieť, ale keď sa nahnevá, hneď by sa chcel biť.“
„Prichádza auto,“ poznamenal Jack ticho.
„Možno je to papa.“
Corbin vstal a prešiel na kraj verandy. „Zdá sa mi, že je to moje auto.“ Pozoroval voz, ako stúpa hore kopcom. „Stoj mimo dosahu reflektorov, Jack, kým nezistíme, kto to je.“
Ale vodič zastal autom dobrých päťdesiat metrov od verandy, zacúval a nasmeroval auto tak, že svetlo reflektorov dopadalo rovno na dom. Potom znova naštartoval, zastal tesne pri verande, vypol motor a zhasol svetlá.
„Keď sa v dome nesvietilo, vzbudilo to vo mne nedôveru,“ povedal Boone a vystúpil.
„Mali sme návštevu.“
„Robili problémy?“
„Zvládli sme to.“
Boone viedol Tess na verandu. „Nedovolím jej, aby sa tam vrátila. Niekam ju skryjeme, kým sa Murphy vráti. Keď budete pobalení a pripravení odísť, aj my dvaja s Tess zmizneme z týchto končín.“
„Budete mať kvôli mne iba problémy.“ Tess pevne držala Boona za ruku. „Marvin a Calvin nebudú mať pokoja, kým ma nedovlečú späť, aby som im znova slúžila.“
„Už tu boli, Tess. Ak sa vrátia, neodvedú vás so sebou. Corbin a Boone sa o to postarajú. Som rada, že ste tu so mnou,“ ubezpečovala ju Annabel. „Povedzte mi, čo sa stalo, ale najprv chcem vedieť, či ste vôbec niečo jedli.“
„Celkom som zabudla na jedlo.“
„Ja teda nie,“ ohlásil sa Boone. „Čo pre nás máte, fešanda?“
„Niečo sa už len nájde.“
„Odchádzate, pán Appleby?“
„To si vyhoďte z hlavy, pán Boone. Bez Annabel sa odtiaľto ani nepohnem a ona tu chce zostať, kým sa nevráti jej otec.“
„Toho som sa bál,“ vzdychol si Boone nešťastne, a keď naňho Annabel zagánila, žmurkol na ňu.
Už bola polnoc, keď mladé ženy vošli do Annabelinej spálne a zatvorili dvere.
Jack, Boone a Appleby mali strážiť vždy po dvoch hodinách. Jack nastupoval ako prvý. Corbin si vyzul topánky a ľahol si na posteľ Murphyho Donovana. Mal šťastie, že na vojne sa naučil oddýchnuť si vtedy, keď mal príležitosť, takže okamžite upadol do ľahkého spánku a zobudil sa, až keď Jack vošiel do izby a oznámil mu, že je na rade.
Noc bola pokojná.
Ráno Annabel s Tessinou pomocou pripravila raňajky. Jack priniesol čerstvo nadojené mlieko.
„Čo s ním mám urobiť, Annabel?“
„Ak ho nespotrebujeme, asi ho budeme musieť vyliať. Porozmýšľam, čo urobím s Mildred a sliepkami. Nemôžem si len tak odísť a nechať ich tu.“
„Môžem naložiť sliepky do debničky a odviezť ich do mesta,“ ponúkol sa Jack. „A keby som mal koňa, mohol by som odviesť aj kravu.“
„Niekde tu máme mulice a voz,“ poznamenala Annabel. „Možno dnes príde Spinner.“
Vtom vošiel Boone s ošklbanou sliepkou.
„Mali sme na návšteve lasicu, Annabel. Uvarte nám na obed polievku. Nemôžeme to mäso vyhodiť.“
„Ach, chúďatko moje.“
Cestou z dverí Boone žmurkol na Jacka.
Tess vypitvala sliepku a dala ju variť. Mladé ženy celé predpoludnie prešívali jedny z Annabeliných šiat. Annabel totiž povedala Tess, že tie šaty už má niekoľko rokov a sú jej tesné, a tak Tess súhlasila, že si ich vyskúša. Annabel ich zúžila a skrátila, lebo Tess bola oveľa nižšia. A kým Annabel štopkala ponožky, Tess úhľadne prišívala lem.
Boone z času na čas nazrel do izby a tešil sa, že dve ženy, ktoré má tak rád, sedia s hlavami blízko seba, rozprávajú sa a občas sa aj zasmejú. Uvedomil si, že keby si vtedy nebol skrátil cestu cez les, nikdy by nestretol Tess a nepoznal by, aké to je milovať a byť milovaný.
Pozrel na otvorené dvierka na povale v maštali, kde sedel
Corbin s guľovnicou v ruke. Musel uznať, že je dobré, ak má takého muža na svojej strane. Murphy nemôže nájsť pre svoju dcéru lepšieho muža.
Annabel upiekla k sliepke veľké lievance a Tess z posledných dvoch konzerv broskýň upiekla koláč. Keď Tess namietla, že je to škoda, Annabel ju upokojovala: „Musíme využiť všetko, čo sa dá. Aspoň nebudeme musieť toľko baliť.“
Jack sa ponúkol, že bude hliadkovať, kým sa Corbin a Boone najedia so ženami.
„Nedovoľte tým dvom veľkým jedákom zjesť všetko, Annabel.“
„Odložím tvoju porciu, aby sa jej tí jedáci ani nedotkli.“
„Dávate tomu rozmaznanému chlapčiskovi najlepšie kúsky,“ sťažoval sa Corbin, keď Annabel položila na stôl Jackov tanier, naukladala naň jedlo a odniesla ho na pec, aby zostalo v teple.
„Ešte rastie,“ odvrkla Annabel hlasom prísnej učiteľky. „Okrem toho vám dvom zostalo viac ako dosť.“
„Aj ja rastiem, a neobskakujete mi okolo zadku ako jemu.“ Corbin nasadil mrzutý výraz.
„Ach, vy môj chudáčik. Ak sa budete ďalej sťažovať, odídete od stola bez koláča.“
A doberali sa počas celého obeda. Tess blúdila pohľadom z jedného na druhého. Vynorili sa jej príjemné spomienky na život s tetou a strýkom. Zabudne niekedy na posledných šesť rokov a znova bude taká bezstarostná, ako keď žila u nich?
Annabel prešla pohľadom z Tess na Boona. Tmavé oči mu žiarili ako nikdy predtým. Je šťastný! Keď videla, že Corbin sa na ňu díva, usmiala sa naňho. Aj ona bola šťastná. Túžila, aby tam bol jej otec. Keby bližšie spoznal Corbina, určite by sa mu zapáčil.
2 0. KAPITOLA
Jack zišiel z povaly a zakričal na Corbina, ktorý cez plot sypal sliepkam zrno: „Marvin sedí na kraji lesa.“
„Sám?“
„Zatiaľ.“
Corbin ešte raz nasypal na zem zrno a zavesil vedierko na latkový plot. „Ako dlho je tam?“
„Polhodinu. Má so sebou fľašu a popíja.“
„Nespusti ho z očí. Poviem to Boonovi.“
Na západnom obzore bolo ešte svetlo, ale rýchlo sa stmievalo. Corbin prešiel k pumpe, chvíľu pumpoval, kým nevytiahol vodu, potom sa predklonil a namočil si vlasy aj tvár. Najradšej by sa bol okúpal, ale nateraz mu toto musí stačiť.
Boone vyšiel z domu a zastal kúsok od Corbina, ktorý si otriasal mokré vlasy.
„Jack hovorí, že Marvin sedí na kraji lesa s fľašou. Pochybujem, že popíja vodu.“
„Sviniar!“ Boone sa obrátil k lesu. „Mal by som tam zájsť a dať tomu sraľovi poriadnu príučku.“
„Je tam mravenisko.“ Corbin sa uškrnul a položil si klobúk na mokrú hlavu. „Dúfajme, že sedí na ňom.“
„Len čo sa celkom zotmie, pôjdeme sa s Tess trochu poobzerať po okolí. Ak tam ešte bude, vrazím mu do gulí.“
Corbin sa zasmial. „Nemám nič proti. A čo idete s Tess hľadať?“
„Myslí si, že možno odviedli kone kúsok od pálenice. Ak je to tak, ukradneme si ich.“
„Jack dáva pozor na Marvina. Nepríde sem, ibaže by si znova vzal posilu.“ Corbin zamieril do domu, potom zastal a obrátil sa. „Teraz chcem byť chvíľu so svojím dievčaťom, tak nás láskavo nechajte na pokoji.“
Tess pevne zovrela Boonovi ruku, ponorili sa do tmy za maštaľou a rýchlo vkĺzli pod ochranu lesa.
„Pálenica je týmto smerom,“ zašepkala a potiahla ho za ruku.
„Chcem sa uistiť, kde je Marvin, až potom pôjdeme ďalej. Nechcem naňho naraziť… aspoň nie teraz.“
Tess kráčala ľahučko a nehlučne tesne pri Boonovi. Keby ju dostali do rúk Calvin alebo Marvin, zmlátili by ju ako žito.
Zmocnila sa jej úzkosť, ale nebála sa. Aj keby o hodinu zomrela, pri tomto mužovi prežila toľké šťastie, o akom sa jej ani nesnívalo.
„Nevidím ho,“ zašepkala.
„Ja áno.“ Boone videl aj v noci veľmi dobre. Zastal a pošepol jej do ucha. „Sedí tamto pod stromom.“
Niekoľko minút ho pozorovali. Keď si za ten čas ani len nechlipol z fľaše, Boone sa prikradol bližšie. Pustil Tess ruku a naznačil jej, aby sa ani nepohla. Tichučko sa priblížil k Marvinovi, potom zašuchtal nohami, aby na seba upozornil. Keď sa ani vtedy nepohol, zahvízdal.
Marvin bol buď mŕtvy, alebo spitý do nemoty.
Marvin ho postrčil, takže sa zviezol na zem a fľaša mu vypadla z ruky. Boone ju zdvihol.
„Je spitý pod obraz boží, Tess. Fľaša je prázdna.“
„Ste si istý? Doteraz sa mu to nestalo.“
Boone nohou štuchol do Marvina. Keď nereagoval, zohol sa a chytil mu pulz na krku, či žije.
„Je živý, ale v mdlobách. Chvíľu budeme mať od neho pokoj.“ Boone zdvihol fľašu a hodil ju o strom. „Smrad jeden odporný! Keby nebol opitý, zatočil by som s ním za to, ako sa k vám správal. Ale ak to raz urobím, chcem, aby vedel, kto sa s ním porátal a za čo.“ Chytil Tess za ruku, pritiahol si ju a pobozkal ju.
Bum! Keď oblohu preťal jasný záblesk a vzápätí zadunelo, Boone si inštinktívne privinul Tess.
„Bože dobrý!“ Zdvihol hlavu a poobzeral sa.
„Čo to bolo?“ spýtala sa Tess.
„Bože dobrý,“ povedal znova, keď si uvedomil, čo to asi bolo. „To bol výbuch… v horách.“ Pozrel na oblohu, akoby čakal ďalší záblesk. „Musím ísť. Poďte.“
Boone náhlivo vykročil k domu a Tess zarovno s ním. Bál sa o Spinnera a pevne veril, že bol dosť ďaleko od jaskyne, keď vybuchla. Kým prišli na dvor, bol celý zadychčaný. Zbadal, že ktosi vybehol spoza maštale.
„Boone! To som ja, Jack. Čo sa stalo?“
„To bol výbuch… v horách.“
„Boone,“ zakričala Annabel. A potom: „Jack!“
Corbin aj Annabel stáli na zadnej verande.
Boone pribehol k nim. „Musím ísť…“
„Čo sa stalo?“
„Naozaj neviete?“ zavrčal Boone. Bál sa o Spinnera, a preto bol podozrievavý.
„Odkiaľ to mám vedieť?“
„To mi povedzte vy, pán federálny agent.“
„Stále tá istá pesnička?“ odsekol Corbin nahnevane.
„Kým ste tu nezačali snoriť, nemali sme nijaké problémy. Do čerta s vami! Nezostáva mi iné, len vás tu nechať samého so ženami. Musím sa pozrieť za Spinnerom. Jacka vezmem so sebou. Možno budem potrebovať pomoc, keby bol Spinner ranený. Marvin vám nebude robiť ťažkosti. Je na mol.“
„Chcem ísť s vami.“ Tess pevne stisla Boonovi ruku.
„Miláčik, neviem, čo tam nájdem.“
„To je mi jedno.“
Boone bezmocne pozrel na Annabel, potom na Tess.
„Srdiečko, mohlo by to byť nebezpečné.“
„Mne to neprekáža,“ odvetila pokojne, ale vyzerala nešťastná. Potom mu svitlo. Bojí sa, že ju tu nechá a viac ho neuvidí.
Chytil ju za ruku a viedol k maštali. Onedlho vyšiel s dodávkou.
„Možno budete potrebovať toto.“ Jack vytiahol spoza opaska pištoľ a podal ju Corbinovi. „Ja mám guľovnicu.“
„Nechaj šiju. Vezmem si svoju z auta.“
Boone zastal pri verande. „Nastúp, Jack. Aj vy, Annabel.“
„Aj ja? Nie je tam dosť miesta.“
„Sadnete si Jackovi na kolená.“
„Annabel nikam nepôjde.“ Corbin jej zovrel rameno.
„A veru pôjde.“ Boone strčil náboj do brokovnice. „Nenechám ju tu s nejakým mizerným fízlom.“
„Boone, čo je to s vami?“ zvolala Annabel. „O čom to hovoríte?“
„Myslí si, že za ten výbuch som zodpovedný ja,“ vysvetlil Corbin. „Keď sa mu to rozleží v hlave, pochopí, ako veľmi sa mýlil.“
„Prečo si to myslíte, Boone?“
„Nemám čas na hádky. Nechcem vás tu nechať s týmto človekom.“
„Prečo? Včera bol so mnou celý deň až do večera. Nič sa mi pri ňom nestane.“
„Ak sa jej niečo stane,“ povedal Boone Corbinovi mrazivým hlasom, „budem vás do smrti prenasledovať.“
Annabel sa dívala za odchádzajúcou dodávkou a hlavou jej vírili myšlienky. Prečo sa Boone tak náhle obrátil proti Corbinovi? Nazval ho federálnym agentom. A prečo sa tak bojí o Spinnera? Musí to mať niečo spoločné s ich obchodmi. Do čerta s nimi! Prečo jej nikdy nič nepovedia? Vtom pocítila na pleci Corbinovu dlaň.
„Trasiete sa. Nechcete si ísť dnu po pléd?“
„Ani som si neuvedomila, že mi je chladno.“ Obrátila sa a pozrela naňho. V tme mu dobre nevidela do tváre. „Boone si myslí, že máte niečo spoločné s tým výbuchom.“
„Trápi vás to?“ Stisol jej plece. „Neviem, čo ho to posadlo, ale mýli sa.“
„Myslela som, že sa to skončí.“ Sklonila hlavu a zahľadela sa mu na vrchný gombík košele. „Nikdy mi nič nepovedia,“ posťažovala sa. „Správajú sa ku mne, akoby som mala dva roky.“
„Chránia vás.“ Chytil ju za ruku.
„Už som predsa dospelá. Mala by som vedieť, čo sa deje.“
„Nechcú vás do toho zatiahnuť. Chápem ich.“
„Ako ich môžete chápať, keď ani neviete, o čo ide… alebo viete?“
„Prejdime autom okolo domu.“
„Aby ste si mohli vziať zbraň?“ vyštekla nahnevane.
„Čo keby sme si chvíľu posedeli v aute?“ spýtal sa.
Otvoril dvere na aute a vzal zo sedadla sako. Pomohol jej nastúpiť, zabuchol dvere a náhlivo prešiel na druhú stranu.
„Myslím, že zájdem autom tamto za kríky, aby sme mohli pozorovať dom.“
Naštartoval a zacúval cez dvor, až bolo auto čiastočne ukryté za živým plotom, pritom dovideli na dom aj na cestu. Keď zaparkovali, Annabel chvíľu ticho sedela.
„Nie som dieťa,“ ozvala sa napokon do tmy, „aj keď otec i Boone sa ku mne tak správajú.“
„Viem. Ste milá a veľmi rozumná žena. Bol by som rád, keby ste si prisadli bližšie.“ Chytil ju za rameno, ale neposunula sa.
„Viem, že ste policajt. Možno nie federálny agent, ale máte s nimi kontakty. Môj otec je zapletený do ilegálneho obchodovania. Zrejme to viete. A ten výbuch s tým asi súvisel, inak by Boone nebol taký ustarostený a nebál by sa o Spinnera.“
„Naozaj som bývalý policajt, ale neprišiel som sem kvôli vášmu otcovi. Prisadnite si bližšie. Trasiete sa.“
„Nie je mi zima.“
Prisunul sa k nej bližšie a objal ju okolo pliec. Nepozrela však naňho, sedela s odvrátenou tvárou.
„Rozhodli ste sa, že mi nebudete dôverovať, Annabel?“
„Chcem vám dôverovať.“
„Som k vám aj k Boonovi úprimný. Nič som pred vami netajil, hoci som vedel, že sa tu deje niečo ilegálne. Ale Boone mi nevie zabudnúť, že kedysi som bol šéfom polície.“
„Možno sa bojí, že vám niečo poviem. To je smiešne, lebo nič neviem.“
„Váš otec ani Boone sa ma nemusia báť preto, že som bývalý policajt. Nie som federálny agent. Do Hendersonu som prišiel hľadať Jacka. Zastavil som autom na ceste a ktosi ma postrelil. Boone mi zachránil život. Zahnal tých darebákov a týždeň sa o mňa staral v horskom zrube. Myslím, že neďaleko odtiaľ je jaskyňa, ktorá im slúži ako sklad alkoholu. Boone si možno myslí, že som niekomu prezradil to miesto, ale to nie je pravda. Nemienim spôsobiť Boonovi ani vášmu otcovi problémy len preto, že trochu šmelia s alkoholom.“
„Takže to viete?“
„Domyslel som si to – nebolo to až také ťažké. Alkohol prichádza po rieke a skladuje sa v horách. Boone a Spinner ho striedavo strážia.“
„A čo papa?“ spýtala sa ticho.
„Nie som si tým istý, ale niekto musí ten alkohol predávať putikám.“
„Keď som bola mladšia, vôbec som nerozmýšľala o tom, čo robí papa. Neskôr som sa bála na to spýtať. Mala som strach, že mi povedia niečo, čo som nechcela počuť.“ Zrazu sa Annabel privinula k nemu a položila mu hlavu na plece. Keď si pritisol líce na jej tvár, cítil, že ju má zmáčanú slzami.
Na hrdle pocítil jej šepot. „Papa chce, aby som žila vo veľkom dome a stretávala sa s vysokopostavenými ľuďmi. Čo si pomyslia, keď zistia, že som dcéra šmelinára?“
„Bývalého šmelinára,“ opravil ju. „Pomyslia si, že ste milá, krásna a priam božsky hráte na husliach. Keby sa im nepáčilo, že ste dcéra šmelinára, nestálo by za to, aby ste sa s nimi priatelili.“
„Nechcem mať nič spoločné so smotánkou, ale nemôžem sklamať otca. Dlho pracoval len preto, aby mi mohol poskytnúť taký život.“
„A povedali ste mu to?“
„To nejde. Nikoho okrem mňa nemá. Bol nešťastný, že nemohol zabezpečiť prepychový život mojej matke, a tak chce, aby som ho mala aspoň ja.“
„Teraz si tým nelámte hlavu. Čas všetko ukáže. Drahá moja, veľmi ma bolí, že mi nedôverujete. Sľubujem, že nikdy pred vami nebudem nič tajiť.“ Pobozkal ju na pery, potom si pritisol líce na jej tvár.
Dlhú chvíľu sedeli v tichu, až zrazu Corbin povedal: „Annabel, pozorne ma počúvajte. Prichádza auto. Možno ide sem a možno nie, ale chcem, aby ste vyskočili z auta a bežali do vysokej trávy na druhej strane. Ľahnite si na zem a zakryte sa mojím tmavým sakom.“
„Ale…“ Zdvihla hlavu, aby sa pozrela.
„Urobte, ako vám hovorím. Len čo budem niečo vedieť, všetko vám poviem. Musíte mi pomáhať. Rozumiete?“
„Možno je to Boone…“
„To nie sú svetlá dodávky. Choďte!“
Len čo Annabel vybehla z auta, Corbin sa zohol po zbraň. Vystúpil, zdvihol kapotu a z predného sedadla vzal vankúš. Obzrel sa a videl, že Annabel urobila, ako jej kázal.
Dvere na aute nechal otvorené, aby sa zdalo, že je to starý vrak, sklonil sa a bežal za kopu dreva, odkiaľ dovidel na prednú aj zadnú stranu domu, ako aj na trávu, kde sa skrývala Annabel.
Tušil správne.
Auto uháňalo po cestičke k domu. Bol to sedan so silnými reflektormi. Zastavil pri dome a vyskočili z neho traja chlapi. Dvaja z nich sa rozbehli na verandu a so zbraňami v rukách vtrhli do domu. Tretí muž s baterkou bežal k zadnému vchodu.
„Nikto tu nie je,“ zakričal muž, keď druhí dvaja vybehli na terasu. „Prezrite maštaľ a kôlne. Morey, skontroluj to auto za živým plotom.“
Corbin sa trochu posunul za kopou dreva a díval sa, ako muž so zbraňou v ruke beží k jeho autu. Zasvietil baterkou dnu, preskúmal vnútro, a keď sa vzpriamil, strelil do benzínovej nádrže.
Nádrž vybuchla a oheň ožiaril celé okolie. Na chvíľu dopadla žiara aj na Corbina a rýchlo sa posunul. Zo svojho miesta s úľavou pozoroval, že muž sa vracia k domu a vzďaľuje sa od Annabel ležiacej v tráve.
„Ty somár! Prečo si to urobil?“ zvolal nahnevane muž pri maštali.
„Aby pochopil, že to myslíme vážne.“
„Hovno.“
„Podpáľ dom.“
„Rozmýšľaj trochu. Ten dom môžeme podpáliť aj neskôr, ak ho nenájdeme. Takto by ho mohol pritiahnuť.“
„Podpálil som mu auto. Ak bude chcieť zmiznúť, tak iba peši.“ ,
„Straťme sa odtiaľto, kým sa jeho ničomní susedia neprídu pozrieť, čo to tu horí. Už aj tak máme dosť problémov.“
Len čo Corbin uvidel koncové svetlá auta, schytil vrece s krmivom a začal ním hasiť plamene v nízkej tráve, aby sa nedostali k vyschnutej vysokej tráve, kde ležala Annabel.
„Annabel, už sú preč. Vylezte z trávy,“ zakričal. O chvíľu už stála pri ňom a kašľala. „Skúste mojím sakom zahasiť plamene na tejto strane.“ Chvíľu hasili oheň, potom ju Corbin chytil za ruku a rozbehol sa s ňou k maštali. „To stačí. Oheň sa bude šíriť k cestičke a zhasne sám od seba.“
V maštali ju Corbin objal a pritisol si ju. Cítil, ako jej splašene búši srdce. Hlavu mu položila na plece a tvár si pritisla na jeho krk. Chvalabohu, že je v bezpečí. Corbin zatvoril oči a chvíľu jej perami blúdil po čele. Potom prehovoril: „Zvládli ste to, miláčik.“
„Prečo vám podpálili auto? A kto vlastne boli tí chlapi? Ako ste vedeli, že prídu?“
„Auto mi podpálili iba naprotiveň. Zdalo sa mi logické, že ak niekto vedel o tom sklade, vedel aj to, kde Donovan býva. Preto som ukryl to auto. Jaskyňu nevyhodila do vzduchu federálna polícia. To nie je ich štýl. Tí chlapi, čo tu boli, niekoho hľadali. Pravdepodobne vášho otca alebo Boona. Chceli dom podpáliť, ale nakoniec to neurobili, lebo ten, koho hľadajú, sa sem možno vráti. Ale možno si to napokon rozmyslia, znova prídu a nechajú tu niekoho hliadkovať. Mali by sme odtiaľto čím skôr zmiznúť.“
„Ach!“ Objala ho okolo pása. „Tak som sa bála!“
„Už je dobre. Nebojte sa. Čo si v dome najväčšmi ceníte?“
„Fotografiu mojej mamy a husle,“ odvetila bez váhania.
„Prineste ich a vezmite aj deku. A ešte kabátik. Nemáte pevnejšie topánky?“ Keď prikývla, povedal: „Obujte si ich.“
Oheň pomaly pohasínal. „Bežte do domu, vezmite, čo chcete, a rýchlo sa vráťte. Budem dávať pozor. Tí zabijaci sú schopní odstaviť auto a vrátiť sa peši cez les.“
„Možno príde Boone s Tess a Jackom.“
„Počkáme na nich pri ceste. Ponáhľajte sa.“
Corbin na ňu čakal na konci verandy s prázdnym vrecom od krmiva a voskovým plátnom. Puzdro s husľami a fotku vložil do vreca a omotal ho voskovým plátnom. Zamieril ku kope dreva, vytiahol zopár konárov, strčil vrece do diery a zamaskoval ho ďalšími konármi, kým nebolo na samom spodku kopy.
„Myslím, že tam to bude v bezpečí, aj keby zapálili maštaľ a dom. Nebudú považovať za potrebné podpáliť kopu dreva.“
„Myslíte, že to urobia?“
„Neviem, drahá moja. Len nechcem, aby ste boli tu, keď to urobia. Musíme sa poponáhľať. Zvládnete to?“
„Ja áno, ale čo vy s vašou nohou? Ešte pred pár dňami ste chodili s paličkou.“
Usmial sa a štipol ju do brady. „Sľúbil som, že vám nebudem klamať. Ak nebudem vládať, poviem vám to.“
„Čo ak sa vráti papa? Mala by som mu napísať odkaz a vysvetliť, čo sa stalo.“
„To nemôžete, miláčik. Ak je váš otecko taký rozumný, ako si myslím, stačí mu jediný pohľad a všetko pochopí.“
„Bude sa o mňa strachovať.“
„Keď neuvidí dodávku, usúdi, že ste s Boonom.“
„Dúfala som, že sa vráti domov. Teraz radšej chcem, aby sa nevrátil… aspoň začas. Je mi ľúto, že tu musím nechať Mildred… a sliepky.“
„Nechal som zadné vráta na maštali otvorené, aby krava mohla vyjsť von, keby ju niečo vyplašilo, a v plote som urobil dieru, aby mohli ujsť aj tie vaše sliepky. Ale aj keby vybehli z ohrady, kohút Peter Veľký udrží svoje ženské pokope,“ zavtipkoval.
„Ďakujem.“ Neusmiala sa. Bola taká smutná, že sklonil hlavu a pobozkal ju. Potom ju vzal za ruku a spolu odišli z farmy.
21. KAPITOLA
Dva kilometre severne od farmy Boone odbočil dodávkou na málo používanú cestu do husto zalesnenej oblasti v ohybe rieky. Cítil na tele dotyk Tessinho pleca a to v ňom zmierňovalo úzkosť.
Spinner odpálil nálož a jaskyňa vyletela do vzduchu. Ako Boone poznal priateľa, vedel, že keby skrýšu objavila polícia, bol by ich nechal, aby všetko zabavili, celý šťastný, že unikol zatknutiu. Toto vyzeralo skôr na akciu nejakej konkurenčnej skupiny a Boone sa obával, že Murphyho podviedli. Keby bol obchod prebiehal, ako Murphy očakával, bol by zástupcov nového majiteľa priviedol k jaskyni a osobne mu odovzdal inventár.
Boone sa mýlil, keď z toho obviňoval Corbina Applebyho.
„Corbin s tým výbuchom nemal nič spoločné. Nepáči sa mi, že ste ho obvinili,“ ozval sa do ticha Jackov pobúrený hlas.
„Možno. A možno nie,“ odvetil Boone. Nemienil nahlas priznať, že Jackovho priateľa obvinil neprávom.
„Ja ho poznám dlhšie ako vy. Nie je federálny agent. Keby bol, povedal by to.“
„Možno som sa trochu unáhlil.“ Dodávka nadskakovala na hrboľatej ceste.
„Mám právo vedieť, do čoho idem.“ Jack sa držal dverí, aby sa netlačil na Tess, ktorá sedela medzi ním a Boonom.
„To je pravda.“ Boone pokračoval, až keď zašiel autom do hustého krovia a vypol reflektory. „Kúsok odtiaľto sme mali v jaskyni sklad whisky. Murphy šiel predať sklad aj kontrakty na zásobovanie miestnych putík chicagskému veľkopodnikateľovi. Ale možno ho podviedli. Keby sa bol k jaskyni priblížil niekto iný ako Murphy, Spinner ju mal vyhodiť do vzduchu. A podľa mňa to aj urobil. Odtiaľto pôjdem peši. Neviem, čo tam nájdeme.“
„Tak prečo ste obvinili Corbina?“
„Zabudni na to, chlapče. Pištoľ daj Tess a vezmi si guľovnicu. Miláčik, viete strieľať?“
„Áno, viem.“
„Dobre. Držte sa medzi mnou a Jackom. Ak vám poviem, aby ste zaľahli, zaľahnete. Ak vám poviem, aby ste sa skryli za mňa…“
„Urobím, ako mi kážete,“ dokončila pokojne.
Boone vzal z dodávky malú petrolejku, zatriasol ňou, či je v nej petrolej, a zapálil ju. Stiahol knôt, aby svietila iba tlmene, a vzal brokovnicu. Prekliesnili sa cez krovie, kde bola ukrytá dodávka, a zamierili na sever.
Doľahol k nim hukot osobného auta. Boone zastal a započúval sa. Keď hluk stíchol, pohol sa ďalej. Chodníček bol príkry, skalnatý. Kým sa vyštverali na čistinu, Jack bol celý zadychčaný. Boone náhlivo prešiel cez otvorené priestranstvo medzi stromy. Tam zastal a sfúkol plameň.
„Vydržíte ešte chvíľu, Tess?“
„Samozrejme.“
„Už to nie je ďaleko. Spinner má asi pol kilometra odtiaľto zrub. Vládzete ísť ďalej?“
Tess prikývla. Potom si uvedomila, že ju asi nevidel, a povedala: „Áno.“
Jack nechápal, ako Boone vie, kam ide, keď v lese bolo tma ako v rohu. Sám dovidel iba na Tess – kráčala tesne pred ním. Postupovali pomaly, ale vytrvalo. Keď Boone zastal a vystrel rameno, Tess doňho narazila.
„Zrub je kúsok odtiaľto. Ale najprv musíme prejsť cez bystrinu. Voda siaha iba po členky, alebo aspoň siahala, keď som tu bol naposledy. Keď prídeme k zrubu, držte sa v úzadí. Ja sa pôjdem pozrieť dnu, či je tam Spinner.“
„Chcem ísť…“
„Nie, Tess,“ vyhlásil Boone dôrazne. „Zostanete tu s Jackom. Ak bude vzduch čistý, prídem po vás.“ Chvíľu ju objímal, potom sa obrátil na Jacka. „Ak vletím do pasce, dokážeš sa vrátiť k dodávke?“
„Potme sotva, ale za denného svetla asi áno.“
„Myslím, že máme do činenia s chlapcami z mesta. Nebudú sa vedieť orientovať v lese. Ak sa budete musieť skrývať, drž sa Tess. Ona vie chodiť po lese nehlučne ako duch.“
„My si už poradíme. Dávajte si pozor,“ povedal Jack.
Znova vykročili za Boonom, a keď vystrel ruku, zastali a on pokračoval ďalej. Tess chytila Jacka za rameno. Celá sa triasla a pohľad upierala na miesto, kde Boone zmizol, a na matný obrys zrubu obďaleč.
Od strachu takmer nedýchala. Srdce jej divo búšilo, na chrbte jej naskočili zimomriavky. Ten drsný, a pritom nežný chlap s tmavým strniskom na tvári sa načisto zmocnil jej srdca, takže v ňom nezostalo miesto pre nič iné. Pre ňu bol ako dúšok vody pre človeka zomierajúceho od smädu. Z hrdla sa jej vydral pridusený vzlykot.
Ach Bože, daj, nech sa Boone vráti. Vráťte sa, Boone. Ľúbim vás.
„Nič sa mu nestane,“ zašepkal Jack.
Zdalo sa im, že trvalo celú večnosť, kým sa v zrube rozsvietilo tlmené svetlo. Boone prenikavo zahvízdal a pribehol k nim.
„Spinner je zranený. Pozor pod nohy. Je tu drevený mostík.“ Spustil lampu nižšie, aby Tess aj Jack videli dolu. „Je v hroznom stave. Poďte mi pomôcť. Spolu ho dotiahneme do zrubu. Vyzerá, akoby ho zvalcovali.“
Keď Tess uvidela Spinnera ležať na zemi pred zrubom, najprv sa jej zdvihol žalúdok a odvrátila sa. Tvár mal takú modro-čiernu, akoby ju mal pokrytú uhoľným prachom. Oči mal opuchnuté, zatvorené, vlasy dolepené od zasušenej krvi. Gombíky na košeli mal poodtŕhané, zo zranení na pleciach a hrudi mu tiekla krv.
Pootvoril rozbité pery a zašepkal: „Nič vám nepoviem, vy skurvysynovia.“ A potom už len nezrozumiteľne mrmlal.
„Spinner, to som ja, Boone.“ Kľakol si vedľa priateľa, položil mu ruku pod hlavu a nadvihol ju.
Spinner sa namáhal otvoriť oči. „Boone? Vyhodil… som… ju…“
„Viem. Boli tu?“ Keď Spinner neodpovedal, zopakoval: „Boli tu?“
„Chytili ma… pri jaskyni… Zmlátili ma… postrehli… Hľadali aj teba. Ale… podarilo sa mi… vyhodiť ich… do vzduchu… aj so zásobami…“ Stíchol. Keď Boone videl, ako krváca, uvedomil si, že ho nielen bili, ale aj postrehli.
„Musíme ho dostať dnu. Tess, choďte dnu s tou lampou a ty, Jack, ho chyť pod kolenami. Ja ho vezmem z druhej strany.“
Keď ho zdvihli, zastonal. Boone zahrešil. Tess držala lampu, kým Boone a Jack opatrne uložili Spinnera na pričňu.
„Vyzleč ho, Jack, a ja pripravím všetko potrebné, aby sme mu mohli zašiť tú ranu na boku.“
„V stehne má guľku. Mali by sme ju vybrať, kým je v bezvedomí,“ navrhol Jack.
Tess rýchlo založila oheň a postavila na pec hrniec s vodou. Pohľadala ocot, whisky a roztrhanú posteľnú plachtu.
„Mohli by ste ho umyť octovou vodou, Tess? Kdesi by mala byť škatuľa s ihlou, niťou a alkoholom. Musím vyvariť nôž vo vriacej vode, vyberiem mu guľku.“
„Zmlátili ho obuškom a boxerom.“ Jack stiahol Spinnerovi bričesky a zakryl mu prirodzenie plachtou.
„Prečo ho podľa vás nezabili?“ spýtal sa Jack, keď sa s Boonom skláňali nad raneným.
„Možno si mysleli, že je mŕtvy. Ale keď odišli, podarilo sa mu pozviechať, dostať k miestu, kde ukryl rozbušku, a vyhodiť ich do vzduchu.“
„Rozbušku?“ Jack si umyl ruky a teraz držal kožu, kým Boone zašíval ranu.
„V jaskyni boli nálože dynamitu a od nich viedla zápalná šnúra. Nejakým zázrakom sa mu podarilo dostať k rozbuške a potom sa doplaziť až k zrubu. Nechápem, ako to dokázal v takomto stave. Stratil veľa krvi.“
„Nemali by sme ho zaviezť k lekárovi?“
„Ako? Teraz v noci ho nemôžeme niesť cez les. K dodávke je to aspoň kilometer. Uvidíme, ako bude na tom zajtra. Možno priveziem lekára sem. Kúsok odtiaľto máme koňa a dve mulice, ak ich tí sviniari nezabili.“
„Dúfam, že pri tom výbuchu zahynuli všetci tí darebáci.“
„Muselo ich byť viac, ak Spinnera takto zrichtovali. Ani keby mu niekto držal zbraň pri hlave, určite by len tak nestál a nedal sa mlátiť. No, ja som už hotový, Tess. S tou ranou na hlave nič neurobíme, len mu ju poriadne vyčistite alkoholom a previažte, aby prestala krvácať. Máme tu fľašu ópia. Skúsim dostať doňho pár kvapiek zriedených s vodou.“
Keď urobili všetko, čo mohli, Boone zakryl okná dekami a postavil lampu k Spinnerovej prični.
„Myslíte, že pri tom výbuchu naozaj všetci zahynuli?“ spýtala sa Tess, keď sa usadili na schodíku pred zrubom.
„Nemôžeme si byť istí. Nechcem riskovať. Pochybujem, že objavili aj toto miesto, inak by tu zostali na noc a vyrazili by až ráno.“
Objal ju okolo pliec a privinul si ju. Bol na ňu hrdý. Aká je silná! Bez slova urobila všetko, čo jej povedal. Pobozkal ju na čelo a v duchu sa zaprisahal, že sa o ňu bude starať do konca života. Tá láska vstúpila do jeho života nečakane, ale bola nádherná.
Dúfal, že Tess nepostrehla, čo Spinner hovoril o tom, že tí chlapi hľadali aj jeho. Spinner vedel, že Boone sa vie o seba postarať, ale bál sa, že keby im prezradil, kde je Boone, prišli by do domu a ublížili by Annabel. A možno by ju aj zabili.
Predtým o tom nerozmýšľal, ale teraz si uvedomil, že Remusovi ľudia sú si istí, že vie o ich činnosti všetko čo Murphy. Prečo by sa inak oňho zaujímali? Nechcel na to myslieť, ale bolo mu to jasné: rozhodli sa zlikvidovať akúkoľvek konkurenciu v tejto oblasti.
„Vôbec tomu nerozumiem.“
Annabel toho veľa nenahovorila, odkedy odišli z domu. Len čo prešli cez pole a boli v bezpečnej vzdialenosti od farmy, Corbin spomalil. Mieril k ceste, lebo tam sa im bude ľahšie kráčať a včas uvidí svetlá blížiaceho sa auta alebo začuje hukot motora, takže sa stihnú skryť do krovia.
„Ani ja tomu veľmi nerozumiem, ale viem, že nemáme do činenia s federálnou políciou.“
„Myslíte, že tí chlapi hľadali môjho otca?“
„Z toho, čo som počul, mi nebolo jasné, či hľadali vášho otca, Boona alebo Spinnera. Počul som, ako jeden z nich povedal, že majú problémy, čo podľa mňa znamená, že nesplnili to, čo mali vykonať.“
Keď sa dostali k malému stúpaniu, Corbin zastal. Pozrel sa dopredu, dozadu a potom na farmu. Videl na všetky strany. Západnú stranu cesty lemovali husto vysadené cédre.
„Tu môžeme prečkať do rána.“
Chytil ju za ruku, posvietil na zem a odviedol ju z cesty. Rozprestrel deku, čo mal uviazanú okolo krku, a zakrátko už boli skrytí v húštine. Obaja unavene klesli na zem. Corbin si vybral spoza pása zbraň a položil ju spolu s baterkou neďaleko, potom si podvedome pošúchal boľavé stehno.
„Bolí vás tá noha?“
„Nie…“
„Sľúbili ste, že mi nebudete klamať.“
„Áno – a sľub dodržím. Nikdy vám nebudem klamať. Chcel som povedať – nie veľmi.“
„Ale trochu predsa len bolí, však? Pomasírujem vám ju.“ Položila mu ruku na stehno. „Tu je to?“ Posunul jej dlaň na vnútornú stranu stehna a ona mu ho jemne masírovala. „Netlačím priveľmi?“
„Je to príjemné.“
„Corbin,“ ozvala sa po chvíli, „myslíte, že papa sa zaplietol s gangstrami?“
„Neviem, miláčik. Možno im len chcel predať svoj biznis a skoncovať so šmelinárstvom.“
„Tak prečo potom vyhodili do vzduchu sklad?“
„Možno ho vyhodil do vzduchu Spinner, lebo nezaplatili… alebo čosi také. Ale to sú len dohady.“
„Bojím sa… že sa papa už nevráti,“ vzlykla. „Vždy sa bojím, keď ide preč, ale tentoraz…“
Corbin ju objal a privinul si ju. Položila mu hlavu na plece. Cítil, že tvár má zmáčanú slzami.
„Ach… srdiečko moje. Neplačte. Váš otecko je rozumný človek, inak by v tomto biznise nevydržal tak dlho. Vie sa o seba postarať.“
„Vždy mi hovoril, že predáva katalógový tovar. Keď som bola trochu staršia, prestal to hovoriť, ale nikdy nepovedal otvorene… že je šmelinár.“
„Niektorí ľudia to nepovažujú za vážny prečin. Zákon o prohibícii nie je dobrý. Každý to vie, ibaže keď je to zákon, treba ho dodržiavať, kým ho nezrušia. Tí, čo obchodujú s alkoholom vo veľkom, na tom bohatnú, a tí, čo ich whisky pijú, ničia život sebe aj svojej rodine.“
„Môj papa je dobrý človek. Mamu bezhranične ľúbil. Takmer zomrel od žiaľu, keď zomrela.“
„Ak bola vaša mamička ako vy, celkom ho chápem.“ Perami sa jej zľahka dotkol čela.
„Dobre sa pamätám, ako sa mali radi. Keď papa vošiel do izby, nevidel nikoho, iba ju. Okamžite zamieril k nej, nech bol v miestnosti ktokoľvek. Vždy keď okolo nej prešiel, pohladil ju. Bola preňho všetko. Potom som mu už zostala iba ja a bol rozhodnutý, že sa musí zo mňa stať niekto, aby som nebola len írska spodina, ako v mladosti nadávali jemu.“
„Vždy som sníval, že raz nájdem takú lásku.“ Corbin jej prechádzal perami po líci. „Ale teraz už o tom nemusím len snívať.“
Mlčala. Potom sa ticho ozvala: „Papa si odkladal peniaze a povedal mi, kde sú, keby… sa mu čosi stalo.“
„Počuli ste, čo som vravel, miláčik?“
„Hovorili ste čosi o láske, akú poznal môj papa.“
„Povedal som, že aj ja som našiel svoju lásku. Možno nie takú, ako k sebe cítili oni, lebo nijaká láska nikdy nie je rovnaká ako niektorá iná.“
Zdvihol jej bradu a dotkol sa jej perami úst. Najprv ju len zľahka bozkával, potom jej končekmi prstov pohládzal šiju.
„Vy ste moja láska,“ zašepkal jej pri ústach. Rukou jej prešiel na bok a pritisol si ju. Na hrudi cítila, ako mu búši srdce. „Každý deň ďakujem Bohu, že som vás stretol.“
„Nepoznáme sa dlho.“
„Mám pocit, akoby som vás poznal odnepamäti. Pripadám vám ako neznámy človek?“
„Nie. Nikdy ste sa mi nezdali cudzí.“
„Možno sme sa poznali v inom živote. Vy ste boli princezná a ja rytier, ktorý vás zbožňoval.“
„A možno ste boli kráľ a ja vaša chyžná.“
„To určite nie! Povedzte mi však slová, ktoré chcem počuť.“
„Už som vám mnohými spôsobmi povedala, že vás ľúbim.“ Nastavila mu rozochvené pery. „Nebola by som tu s vami, keby som vás neľúbila.“
„Je to skutočnosť, alebo sa mi len sníva?“
„Ach, láska moja,“ zašepkala. „Ani sny nebývajú takéto nádherné.“
Klesli spolu na deku, sklonil sa nad ňou a privinul šiju. Bozkával ju čoraz vášnivejšie. Annabel blažene zatvorila oči, kým v nej lačnými ústami rozochvieval každý nerv. Počula, ako jej zastretým hlasom šepká slová lásky: „A naša láska lásku prerástla, i nás dvoch s Annabel Lee.“
Pootvorila ústa a cítila, ako jej vnikol dnu jazykom.
„Moja krásna Annabel Lee/’ vzdychol takmer zbožne s tvárou tesne pri nej. „Ľúbite ma? Povedzte mi to znova.“
„Ľúbim vás. Nikdy predtým som tie slová nepovedala… dokonca ani rodičom. Teraz to ľutujem. Každý deň vám budem hovoriť, ako veľmi vás ľúbim, Corbin Appleby.“
„Nikdy vás neopustím. Nikdy! Budeme žiť spolu do konca života. Sľubujem, že vás budem chrániť, budem vám verný a nikdy vám nebudem klamať.“
„Budem si strážiť vašu lásku ako oko v hlave a ochotne sa zverím do vašich rúk.“
„Vy budete môj poklad.“
Annabel naňho hľadela s láskou v očiach. Cítil na tvári jej hrejivý dych. Mal pocit, akoby mu dala kľúče od kráľovstva. Pomaly prešiel perami na ušný lalôčik, potom na oči a napokon znova na ústa.
Ľahol si na bok a pevne si k sebe pritisol jej prsia, brucho, boky aj stehná. Ruku jej podložil pod hlavu. Nežne, láskyplne ju bozkával. Roztúžene pootvorila ústa a ten bozk akoby sa nemal nikdy skončiť. Pritlačila ruku, ktorou jej pohládzal prsník, a zachvela sa od vzrušenia.
Annabel možno chránili pred svetom, ale dobre vedela, čo sa jej pritláča na lono. Prirodzenie mu napínalo gombíky bričesiek. Prechádzal jej rukou po chrbte až na zadok, chvíľu sa s ňou hojdal, potom ju pustil, zvalil sa na chrbát a sťažka dýchal.
„Asi som vás vyľakal,“ zachrčal. Uvoľnil ruku, ktorou ju pritláčal k sebe, aby sa mohla odtiahnuť, keby chcela.
„Nie až tak, ako si možno myslíte. Chcete odo mňa čosi viac ako bozky. Chcete, aby sme sa milovali ako manželia.“ Sánku mu posiala bozkami.
„Miláčik, aj ja som len človek, tak sa nečudujte, že chcem robiť to, čo chce robiť každý zdravý muž so svojou milovanou.“
„Prekvapuje vás, že o tom niečo viem?“
„Som rád. Bojíte sa toho?“
„Mama mi povedala všeličo o týchto záležitostiach, lebo sa bála, že keď jej nebude, nikto iný mi to nepovie. Vedela, že zomiera, a vysvetlila mi, že ak má žena telesný styk s mužom, ktorého ľúbi, je to Boží dar. Vravela, že spojenie dvoch ľudí, ktorí sa ľúbia, je nádherné – a človek vždy dáva svojmu milovanému kúsok zo seba samého. Odpovedala som dostatočne na vašu otázku?“ zašepkala mu Annabel pri líci. „Tak to bude aj s nami.“
„Keď nastane tá chvíľu, urobím všetko pre to, aby to pre vás bolo čo najkrajšie.“ Chytil ju za ruku a priložil si ju na hruď. Hlas sa mu chvel emóciami. „Len čo sa budem môcť porozprávať s vaším oteckom, zosobášime sa.“
„Nebude z toho veľmi šťastný. Vravel, že je rovnako ľahké ľúbiť boháča ako chudobného.“
„Nie som práve boháč, ale ani chudobný. Mám isté schopnosti, ktoré som doteraz nevyužil. Študoval som novinárstvo, ale vypukla vojna. Žiadali ma, aby som sa vrátil do Fertilu na miesto šéfa polície. Ale tajne som vždy túžil vydávať vlastné noviny. Som si istý, že sa o vás budem vedieť postarať. Len o tom ešte musím presvedčiť vášho otecka.“ Zrazu zmĺkol, lebo mu zišlo na um čosi hrozné. „Čo urobíte, ak nebude súhlasiť?“
„Vydám sa za vás proti jeho vôli,“ vyhlásila bez váhania. „Som dospelá. Keď papa uvidí, že som s vami šťastná, zmieri sa s tým.“
„Ach… láska moja…“ Pevne šiju privinul a ďakoval Bohu, že Jack Jones prišiel do Hendersonu.
Corbin sa v tme pritúlil k jej hrejivému telu. Zaspala, ale on sa chvíľu opájal radosťou z toho, ako mu dôveruje, ako zrelo rozmýšľa, neodťahuje sa od neho, keď sa jej dotýka zdureným prirodzením. V živote nedúfal, že nájde takú ženu. Pevne veril, že ju nikdy nesklame.
V diaľke zaštekal pes a v konároch nad ich hlavami zašuchoril lesný tvor. V duchu si premietal udalosti celého dňa a každé slovo, čo povedali muži, ktorí mu podpálili auto.
Oni dvaja sa nedostanú do mesta ináč, len peši. A tam môžu stretnúť celú hordu Carterovcov. Nechcel niektorého z nich zastreliť, ak to nebude nevyhnutné.
Ocitli sa v nepríjemnej situácii. Annabel ohrozovali nielen
Carterovci, ale aj zabijaci, čo v noci prišli na farmu. Tí zabijaci mali nejaké poslanie. Chceli ho splniť a rýchlo sa vrátiť do Chicaga alebo odkiaľ prišli. Nepochyboval o tom, že ak nenájdu Boona v horách, vrátia sa do domu.
Bože dobrý, pevne veril, že Boone bude mať dosť rozumu a skryje Jacka aj Tess. Keby sa Jackovi niečo stalo, Jonesovci by boli veľmi nešťastní.
Vtom si spomenul, ako Boone hovoril, že Spinner prišiel do maštale po pár šúľkov dynamitu. Hm, ak je to naozaj tak a nevzal všetky šúľky, potom on a Annabel nie sú celkom bezmocní.
Utešoval sa touto nádejou celú noc, kým mu v náručí spalo dievča, ktoré miloval a sľúbil mu, že ho ochráni.
22. KAPITOLA
Annabel a Corbinovi už dopadali na tvár hrejivé lúče ranného slnka, keď sa priblížili k farme. Obišli ju zo severu cez les a teraz zastali uprostred krovia.
Zo svojho miesta dovideli na priestranstvo pred maštaľou, kde trpezlivo prežúvala trávu Mildred a chvostom odháňala otravné muchy.
„Chuderka Mildred! Treba ju podojiť.“
„Zostaňte tu a ja pozriem do maštale.“
„Radšej by som išla s vami.“ Annabel mala pod očami tmavé kruhy.
„Miláčik, myslím, že tu nikto nie je. Ale keby bol, musím sa sústrediť iba naňho. Keby ste boli so mnou, myslel by som iba na to, ako vás dostať do bezpečia.“
„Chápem. Tak teda počkám tu. Ale dávajte si pozor.“
Corbin pustil z ruky deku, objal ju a pobozkal na čelo.
„Ste unavená. Sadnite si tu na deku a ja sa vrátim, len čo budem môcť. Myslím, že Carterovcov sa v tejto chvíli báť nemusíte. Marvin určite vyspáva opicu.“
„Buďte opatrný,“ varovala ho, keď spustil ruku k pásu a vytiahol pištoľ.
Corbin sa rozbehol cez otvorené priestranstvo k zadnému vchodu do maštale. Bol to dobrý pocit, že môže znova bežať. Noha ho už takmer vôbec nebolela. Dobehol k zadným vrátam a s pištoľou v ruke vošiel dnu. V stodole bolo chladno a voňala senom. Chvíľu počúval, a keď sa neozval nijaký zvuk, začal maštaľ systematicky prehľadávať, ako keď za vojny hľadal nepriateľa.
Keď vyšiel na senník, vyzrel cez horné dvierka. Nikde nevidel ani stopy po aute či pohybe ľudí. Zliezol dolu a vošiel do skladu jazdeckého výstroja, kde si predtým všimol drevenú škatuľu. Našiel v nej štyri šúľky dynamitu s dlhými zápalnými šnúrami. Vďačne si vzdychol. Dva šúľky zabalil do vreca od krmiva a vyniesol ich na povalu. Druhé dva šúľky dal do vedra a zavesil ho na klinec pri vrátach.
Keď prechádzal k zadným dverám domu, na dvore hrabal kohút s kŕdľom našuchorených sliepok. Rozleteli sa pred ním na všetky strany. Nehlučne pristúpil k zadnému vchodu a cez sieťové dvere nazrel do kuchyne.
Na stole ležala kockovaná šiltovka.
Otvoril dvere a vstúpil do kuchyne. Chvíľu čakal a počúval, potom po špičkách prešiel k Annabelinej izbe a nazrel dnu. Miestnosť bola malá a prázdna. Vykročil k dverám do obývacej izby a dlážka zavŕzgala. Jediným pohľadom sa presvedčil, že tam nikto nie je. Dvere do spálne vedľa boli otvorené. Pritisol sa k stene a nazrel dnu.
Na posteli ležal muž v čiernych nohaviciach a bielej košeli. Tvrdo spal, ústa otvorené dokorán. Na posteli vedľa neho ležalo puzdro so zbraňou. Košeľu mal rozhalenú až po pás a kravatu zavesenú na stĺpiku postele. Mal husté čierne vlasy, chlpatú hruď aj ramená a počernú tvár poďobanú od kiahní.
Corbin prebehol pohľadom miestnosť a prv ako vkročil dnu, dobre si premyslel, čo urobí. S pištoľou v ruke sa načiahol za zbraňou na posteli, vybral ju z puzdra a strčil si ju za pás.
Muž ďalej spal.
S očami upretými na votrelca Corbin vzal kravatu prevesenú na stĺpiku, na jednom konci urobil slučku a navliekol ju mužovi na nohu. Druhý koniec priviazal k stĺpiku.
Corbin prikročil k posteli a neveriacky krútil hlavou, že muž sa stále nezobudil. Spal, akoby štyridsaťosem hodín oka nezažmúril. Corbin si uvedomil, že onedlho môžu prísť jeho kumpáni, a priložil mu hlaveň zbrane k brade tak prudko, až muž otvoril oči.
„Zobuď sa, spiaci krásavec. Je tu zlý vlk.“
„Ha! Čo je?“ Muž sa pokúšal vstať, ale Corbin ho zbraňou priklincoval k posteli.
„Budeš sekať dobrotu, alebo ti mám odstreliť gebuľu?“
„Čo odo mňa chcete?“ ledva zo seba dostal muž, lebo s pritlačenou zbraňou sa mu ťažko hovorilo.
„Chcem, aby si sa posadil a dal ruky za chrbát.“ Corbin mu presunul hlaveň za ucho, schmatol ho za vlasy a zdvihol ho. „Najradšej by som ti vpálil guľku do tej tvojej svinskej hlavy, tak si daj pozor.“
Vzal zo skrine Murphyho kravatu, bezpečne zviazal mužovi ruky za chrbtom, potom šiel k nohám postele a uvoľnil koniec kravaty na nohe.
„Vstávaj. A nezabúdaj, že keby som ťa zabil, mal by som aspoň menej starostí.“ Corbin ho zbraňou dotlačil do kuchyne, schytil zo stola jeho šiltovku a zacapil mu ju na hlavu. „Von. Tu ťa nemienim zabiť. Nechcem tu narobiť neporiadok.“
„Kto ste?“
„Muž, čo ťa zabije, ak mu nepovieš, čo tu robíš. A medzitým rýchlo von.“
V maštali ho Corbin dotlačil k poslednej priehradke, ktorú tak dávno nečistili, že na zemi bola dvadsaťcentimetrová vrstva trusu.
„Fuj! Svinstvo, čo? Buď mi povieš, odkiaľ si a čo tu chceš, dočerta, alebo ťa hodím do toho trusu.“
„Prišiel som sem len na návštevu.“
„Áno? A odkiaľ si?“
„Z druhého brehu rieky.“
„To mi nič nehovorí. Komu slúžiš?“
„To sa včas dozviete.“
„To ty si včera podpálil moje auto?“
„Nič vám nepoviem.“
„Ako chceš. Už s tebou nemienim strácať čas. Otvor ústa, inak ti vpálim guľku do hlavy.“ Na zdôraznenie svojich slov mu Corbin pritlačil hlaveň na ucho. Z vrecka na nohaviciach vytiahol mužovi vreckovku a strčil mu ju do úst. Keď muž nemohol vydať ani hláska, Corbin si kľakol, vzal koniec kravaty, čo mu visel z nohy, a priviazal mu ho o druhú nohu. Potom doňho strčil, a keďže muž sa nemohol zachytiť rukami, sťažka dopadol do trusu.
Pokúsil sa prevaliť na bok a zdvihnúť hlavu a nakoniec sa mu to podarilo. Corbin prešiel do vedľajšej kóje, z povrazu, ktorý zvesil zo steny, urobil slučku a prehodil ju chlapovi cez hlavu. Pretiahol ju cez zábradlie, čo oddeľovalo kóje, a priviazal.
„Teraz ma dobre počúvaj, ty sviniar. Ak čo len cekneš, pribijem ťa o stenu tými vidlami. Ak rozumieš, kývni hlavou. Dobre. Bojím sa, aby si mi tu neprechladol, a tak ťa prikryjem čerstvým senom.“
O päť minút už bol chlap prikrytý balom plesnivého sena a Corbin sa vrátil do domu, aby odstránil všetky stopy, že tam niekedy bol. Potom prebehol cez maštaľ a od zadných vrát zakýval Annabel, aby prišla k nemu.
Priložil si prst na pery a naznačil jej, aby ho ticho nasledovala do domu.
„Zostalo tu ešte nejaké jedlo?“ Stiahol z vankúša obliečku. „Poukladajte to sem. Ja budem dávať pozor pri predných dverách. Ak zakričím, okamžite sa rozbehnite do maštale a vylezte na senník.“
„Dofrasa!“ zvolala Annabel pri pohľade na mláku na kuchynskej dlážke. „Ľad sa roztopil.“
„Nemáme čas utierať to. Rýchlo pohľadajte nejaké jedlo.“
O desať minút už boli pri vrátach do maštale. Corbin niesol plnú obliečku, zaváraninový pohár, do ktorého nabral vodu pri pumpe, deku a dve zbrane.
„Kým nebudeme na senníku, nič nehovorte. V poslednej kóji je spútaný chlap.“ Uškrnul sa. „Leží v hnoji a tak páchne, že aj kurence sa mu vyhýbajú.“
„Fuj!“ Šibalsky sa jej zaiskrilo v očiach a pootvorila pery. Neodolal a pobozkal ju.“
„Poďte. Mám vám veľa čo porozprávať a musíme si urobiť plány.“
Kým sedeli na deke pri vrátach na senníku a jedli chlieb natretý maslom a džemom, Corbin jej povedal, ako našiel toho chlapa spať v posteli jej otca, zviazal ho a nechal spútaného ležať v hnoji.
„Vôbec nevedel o svete. Zrejme niekoľko nocí nespal. Ale je to tvrdý oriešok. Nechcel mi nič prezradiť a nemal som čas presviedčať ho. Keď ho nájdu jeho kumpáni a zistia, že som ho dostal, kým spal, hoci mal hliadkovať, jeho život nebude stáť ani deravý groš.“
„Mali ste pravdu, že sa vrátia.“
„Keby som bol vedel, že nechali v dome iba jedného chlapa, mohli sme prespať tu v maštali. Ale myslel som si, že sa vrátia všetci, prenocujú v dome a potom ho podpália. V noci som nevidel smerovať na farmu auto. Možno prišiel cez les, aby nás prekvapil.“
„Podľa vás to zrejme nie sú miestni, však?“
„Nie, miláčik, nie sú to miestni, ale majú tu kontakt. Tým som si istý.“
„Ostatní sa vrátia po toho chlapa, čo tu nechali,“ ustarostené vyzrela cez vráta.
„Áno, ale sme vo výhode. Vieme, že prídu, a dokážeme sa ochrániť.“
„Stále sa bojím, že príde papa, alebo Boone s Tess a s Jackom.“
„Dúfal som, že Boone tu už ráno bude, alebo aspoň pošle Jacka. Tak by sme mohli ísť do mesta nákladiakom.“
„Môžeme prejsť peši cez les.“
„Srdiečko, lesy sú plné Carterovcov. Marvin ma smrteľne nenávidí. On alebo niekto z jeho početných príbuzných je schopný na mieste ma zastreliť. A keď mám teraz vás, zrazu si akosi väčšmi cením život. Chcem ho prežiť po vašom boku a zostarnúť s vami.“
Annabel mu stisla rameno. „Neznesiem pomyslenie, že by vám znova ublížili. Už ste toho kvôli mne veľa podstúpili.“
„Ale aj som veľa získal. Našiel som ženu svojho života.“ Objal ju okolo pliec, privinul si ju k sebe a pobozkal ju. Dával pozor, aby ju nepoškriabal svojím strniskom. „Keď bude po všetkom, budeme o tom rozprávať svojim vnúčatám.“
„Dúfam. Ale bojím sa o ocka. Je veľmi výbušný.“
„Možno to tí zabijaci vzdajú a odídu, prv ako sem príde,“ utešoval ju, hoci tomu sám veľmi neveril.
Tretí raz v to ráno skontroloval pištole a položil ich na deku hneď vedľa seba. Chvíľu uvažoval a potom sa obrátil na Annabel.
„Sľúbte mi,“ vzal ju za ruku a preplietol si s ňou prsty, „že ak sa bude strieľať, ukryjete sa za tamtú kopu harabúrd. A ak vám poviem, aby ste zliezli po rebríku, vybehli cez zadné vráta a bežali do lesa, bez slova to urobíte.“
„Preboha! Prečo odo mňa chcete čosi také?“
„Lebo ich guľky preletia cez steny maštale. Sľúbte mi, že ak ma zastrelia alebo zajmú, odídete odtiaľto. Marvin Carter je do vás zaľúbený. Keby vás tu našiel, nezabil by vás, ale tí chlapi áno.“
„Nikdy vás neopustím. Nežiadajte to odo mňa.“ Privinula sa k nemu.
„Dúfam, že sa to nestane, ale chcel som, aby ste boli pripravená, keby dačo.“ Vtom Corbin začul akési zvuky. Rýchlo vyzrel cez dvere senníka. „Prichádza auto.“
„Sú to… oni?“
„Vidím v ňom iba jedného muža.“
„Kto je to.“
„Zatiaľ neviem.“ Muž vyšiel na prednú verandu a Corbin naňho nedovidel. O pár minút vyšiel zadných vchodom a obzeral sa okolo seba.
„Dočerta,“ zamrmlal si popod nos. Priateľský návštevník, ktorý predtým nebol v dome, by nebol vošiel dnu, keby mu nikto neotváral. „Annabel, pozrite sa, či ho nepoznáte, ale ani nemuknite.“
Annabel vyzrela cez škáru von a odtiahla sa so širokým úsmevom.
„To je lekárnik pán Potter,“ zašepkala.
„Hneď som si myslel.“
„Odvezie nás do mesta.“
„Hm… myslím, že nie…“ Corbin sa mračil.
„Prečo nie? Požiadal ma, aby som hrala v jeho kapele, lenže oni hrajú pochody a ja ne…“
„Psst…“
„Zakričte naňho, nech nám neutečie.“
„Nechystá sa utiecť. Prichádza druhé auto a on naň máva, akoby ho očakával.“
„Ach… ak sú to tí chlapi… mohli by mu ublížiť. Musíte ho varovať.“
„Pssst,“ zamrmlal jej do ucha.
Chytil ju okolo pása a pritiahol si ju k sebe. Z vrát maštale mali dobrý výhľad na celé priestranstvo až k domu. Kým malý tučný kapelník čakal na auto, zložil si panamský klobúk a utieral si čelo vreckovkou. Husté biele vlasy mal uprostred rozdelené cestičkou, belostnú košeľu mal vzorne zastrčenú do čiernych nohavíc a na krku čierny motýlik.
„Nikto tu nie je,“ oznámil pán Potter, len čo z auta vystúpili dvaja muži. „Dokonca ani ten neschopný idiot, ktorého ste tu včera nechali.“
„Došľaka s tým skurvysynom!“ zahrešil šofér a vošiel do domu. „A vyzerá to, akoby tu vôbec nebol. Ak ten sviniar zmizol, len čo sme odišli… zderiem z neho kožu,“ zastrájal sa, keď vyšiel von.
„Morey by neutiekol, Benny.“
„Pozreli ste do maštale?“ vyštekol na Pottera šofér Benny.
Druhý muž nečakal na Potterovu odpoveď, vykročil k maštali a vyplašené sliepky sa rýchlo rozpŕchli.
„Morey,“ zakričal, keď otvoril vráta. „Ty hajzeľ smradľavý, si tu?“
Chvíľu postál vo vrátach, potom prešiel pomedzi kóje k zadným vrátam a vyzrel von. Keď sa vrátil na dvor, zabuchol za sebou.
„Neni tam nič, iba kopa hnoja a krava.“ Nadvihol si nohavice a pozrel na topánky. „Už aby sme čím skôr vypadli z tejto zasratej diery. Ako tu vydržíte?“ spýtal sa Pottera.
„Platia mi za to a vám takisto,“ odsekol Potter mrazivo.
„Áno, ale…“
„Sklapni, Lester.“ Benny nebol taký vysoký ani statný ako Lester, ale z jeho tónu bolo cítiť, že on velí celej akcii. „Tie tvoje drísty mi už lezú na nervy. Kam mohol zmiznúť Morey?“ Obrátil sa k Potterovi. „Čo sa tu deje, doriti?“
„Deje sa to,“ odvrkol Potter chladne, „že z mesta sem poslali ľudí, aby si to vybavili s chlapmi, ktorí vedia, čo robia. Pri tom výbuchu jaskyne vyleteli do vzduchu zásoby za štyridsaťtisíc dolárov. Nechcel by som byť na vašom mieste, keď sa vrátite do Chicaga.“
„Prišli sme o troch chlapov aj o auto.“
„O čo im vlastne išlo?“ vyhŕkol Potter. „Keby boli mali čo len štipku rozumu, neboli by tam šli a sklad by nebol vybuchol.“
„Mali ho strážiť. Nepovedali ste im, že sú v ňom výbušniny.“
„Nezvaľujte na mňa, že ste to zbabrali. Odkiaľ som mal vedieť, že sú tam výbušniny?“ Potter nahnevane zvýšil hlas. „Strážil ho jediný chlap. Nevedeli sa vaši chlapi oňho postarať?“
„Neboli to moji chlapi, hoci som ich poznal.“
„Kto podpálil to auto? Tuším patrí tomu človeku, čo býva v hoteli.“
„Morey mu včera strelil do nádrže.“
„Bože dobrý! To je nápad!“ Potter znechutene pokrútil hlavou.
„Ja som mu to nekázal! To urobil sám.“
„Neviete kontrolovať ľudí, čo ste sem priviedli? Kým ste sem neprikvitli, všetko šlo ako po masle.“
„Ak to išlo tak hladko, ako to, že ste si lepšie neposvietili na Boona?“
„Ak tu budete ďalej vyvádzať a kvôli vám sa sem prihrnie federálna polícia, zle sa to skončí. Donovan nie je jediný šmelinár v tomto rajóne.“
„Robíme len to, čo nám kázali.“
„Tak prečo nie ste v horách a nehľadáte Boona a toho druhého, čo robí pre Donovana?“
„Lebo ste mi povedali, že budú tu.“
„Radšej ich čím skôr nájdite – aj to dievča a chlapca, čo u nich býva.“
„Preto sme tu, došľaka!“
„Keď vyhodili do vzduchu tú jaskyňu, počul som výbuch až do mesta. Určite ho počuli aj tu a šli to tam preskúmať.“
„Chcete nám rozkazovať alebo čo?“
„To teda chcem. Ak ich nechcete vypátrať vy, practe sa späť do Chicaga a ja si tu nájdem niekoho, kto to urobí.“
„Nekázali mi, aby som sa zbavil aj tej mladej, len chlapov.“
„Nemáte na to žalúdok? Spriahla sa s majiteľom auta, čo ste podpálili, a zrejme mu všetko vyklopila.“
„A kto je to vlastne? O treťom chlapovi mi nikto nič nepovedal, hovorili iba o tom chalanovi.“
„Prišiel do mesta pred pár týždňami. Vôbec by ma neprekvapilo, keby to bol výberca daní a chcel sa Donovanovi dostať na kožu cez tú mladú. Ten chlap je chladnokrvný sviniar. Nebude len tak stáť a prizerať sa, ako ho zastrelíte.“
„Ja ho mám zastreliť? Čo vám je? Nemáte odvahu odbachnúť ho sám?“
„Nerozprávajte sa so mnou tak zvysoka, vy smrad jeden smradľavý.“ Potter znova zvýšil hlas. Ten tučný chlapík s bielymi vlasmi a ružovými líčkami vyzeral dobrácky ako Santa Claus, ale bol tvrdý a nebezpečný.
„Nikto mi nepovedal, že tu šéfujete vy.“
„Lenže ja som šéfom. A keby ste si náhodou zmysleli, že to vezmete do svojich rúk, majte na pamäti, že v tomto okrese vedieme tento biznis dvaja.“
„Ako to? Prečo tu nie váš kumpán?“
„Ak to nezvládnete sami, veru príde. Už sa vysporiadal s takými grázlami, ako ste vy. Nepochybujem o tom, že si poradí aj s vami.“
„Počujte, starec…“
„Kuknite, kto sem ide,“ prerušil ich Lester celý šťastný, že môže ich pozornosť obrátiť na niečo iné. Obaja sa obrátili k lesu.
„Ten vyzerá ako pravý dedinský trubiroh,“ zamrmlal Benny.
23. KAPITOLA
Annabel sa až triasla od hnevu, keď počula, ako drsno, surovo rozpráva kapelník, ktorého tak obdivovala. Vydral sa z nej iba vzdych a pevne sa držala Corbina. Ten ju celý čas objímal a šepkal jej do ucha.
„Tichučko, moja. Nesmú vedieť, že sme tu.“
„Chcel, aby som hrala v jeho kapele – a teraz nás chce oboch zabiť!“
„Aj mňa to ohromilo, ale musíme sa s tým vyrovnať. Niekedy zdanie klame.“
„A vraj má spolupracovníka.“
„Väčšinou to tak funguje. Kontaktní ľudia pracujú vo dvojiciach – keby sa jednému z nich niečo stalo. Ale to, čo o mne povedal, nie je pravda, dobre viete. Ľúbim vás, ste pre mňa všetko. Je mi jedno, či je váš papa A1 Capone.“
„Viem… ale bojím sa.“
„Aj ja. Boli by sme blázni, keby sme sa nebáli. Musíme sedieť na zadku, kým neodídu. Ale keby bolo treba – ak vám poviem, že máte utekať, tak bežte.“
„Chcú zabiť Boona a Spinnera, dokonca aj Jacka. Nerozumiem tomu…“ krútila hlavou.
Corbin vykukol škárou na senníku. „Prichádza Marvin Carter,“ zašepkal. „Na koni…“
„Je sám?“
„Áno. Dúfam, že ich nebude provokovať, lebo tí chlapi nehľadia na nič, poľahky ho zabijú.“
„Hej,“ zakričal Marvin, keď sa priblížil k domu. „Čo tu porábate?“ Prebehol pohľadom po dvoch neznámych a lekárnikovi.
„A vy ste kto?“ zvolal Lester bojovne.
„Je to jeden z Carterovcov,“ vysvetľoval Potter. „Lesy naokolo sa nimi len tak hmýria.“
„Neni ste vy náhodou ten chlap z apatieky?“ Marvin potiahol opraty a zastavil koňa kúsok od chlapov.
„Dobre viete, že som. Okrem toho som kapelníkom miestnej hudby.“
„A čo tu porábate?“
„Do toho vás nič. A čo tu robíte vy?“
„Došiel som navštíviť Annabel, ale to neni vaša starosť.“
„Nie je tu.“
„Kde je?“
„Viem len to, že tu nie je.“
„Neverím.“
„Chceš povedať, že cigáni?“ zvolal Lester pobúrene.
„S tebou sa nevyprávam, ty bulo. Zavri držku. Hľadám svoju sestru. Bola tu s Annabel.“
„Pozri sa sám. Neni tu.“
Marvin zoskočil z koňa a zamieril k domu. Vyšiel na verandu a vstúpil dnu.
O pár minút vyšiel, zastal na dvore a zahľadel sa k maštali.
„Už mi veríte?“ spýtal sa pán Potter prehnane trpezlivo.
„Počuj, ty bulo dedinský, pozrel si pod posteľ?“ zaškeril sa Lester.
„Chceš, aby som ti jednu vrazil?“ zavrčal Marvin.
„Myslíš, že môžeš?“
„Mám ti to dokázať?“ štekol Marvin a obrátil sa k pánu Potterovi. „Včera v noci tu boli volajakí mestskí fičúri a podpálili voz toho frajera. Jestli se sebu vzali Annabel a Tess, já im to nedarujem.“
„Tuším máme tú česť s nejakým silákom, Benny,“ poznamenal Lester.
„Akého frajera?“ spýtal sa Potter.
„Toho, čo pokukuje po mojom dievčati,“ zvrieskol Marvin nahnevane.
„Kto je Tess?“ zaujímal sa Lester. A potom sa spýtal: „Tu boli dve ženy? Paráda, Benny. Každému z nás sa ujde jedna.“
„Annabel je moje dievča. Tess je moja sestra, ty chruňo. Ruky preč od nich.“
„Lebo inak…?“ provokoval ho Lester.
„Lebo z teba stiahnem kožu.“ Marvin zišiel z verandy a kráčal cez dvor do kôlne. Nazrel dnu, potom prešiel do maštale, otvoril vráta a zmizol. Prešiel uličkou medzi kójami a nazrel von cez zadné vráta.
Cestou späť začul spod sena v zadnej priehradke šuchot, ale pomyslel si, že je to iba potkan, a šiel ďalej. Všimol si rebrík na povalu. A veru horné dvierka boli otvorené! Rýchlo sa vyškriabal hore.
Len čo sa vynoril, Corbin mu pritisol na sluchu pištoľ.
„Ani muk, inak ti vystrelím mozog.“
„Čo to, dočerta…?“
„Ticho!“ zavrčal Corbin.
„Čo tu porábate?“ spýtal sa ticho, keď zbadal Annabel.
„Chceme iba prežiť.“
„Kto sú tí chlapi?“
„Zabijaci z Chicaga. Potter patrí k nim, je jeden z nich,“ šepkal Corbin. „Okrem Pottera boli traja. Jeden leží spútaný v maštali.“
„Prečo…?“ Marvin znova uprel pohľad na Annabel. Tisla sa k stene.
„Donovan je šmelinár a oni chcú prevziať jeho obchody. Majú v úmysle držať Annabel ako rukojemníčku a donútiť ho, aby prišiel za nimi. Dobre viete, čo s ňou medzičasom urobia. Potom ju zabijú. Nesmie sa im dostať do rúk. Postarám sa o to.“
„Hovno! Ja vám neverím ani slovo.“
„Somár! Prišli dvoma autami. Posádka jedného auta vyletela do vzduchu. Títo tu sú schopní bez mihnutia oka človeka zabiť. Sadnite na koňa, zmiznite odtiaľto a priveďte pomoc.“
„Chcete sa s ňou milkovať…“
„Preboha, človeče, veď počúvajte!“ vzdychol si Corbin zúfalo. „Zdržím ich, kým Annabel vybehne cez zadné vráta. Počkajte na ňu v lese a odveďte ju do mesta.“ Šepkal, aby ho Annabel nepočula.
„Marvin, prosím vás, pomôžte nám.“
„Sľúbte mi to, inak vám na mieste odbachnem hlavu.“
Marvin znova pozrel na Annabel. „Tak teda dobre.“
Zliezol po rebríku, vykročil k zadnej priehradke a pozrel na kopu sena. Kopol do nej, a keď pocítil telo, uspokojil sa, že Corbin hovoril pravdu, a vyšiel von. Keď sa vynoril, zažmúril do jasného slnka.
„Prečo vám to trvalo tak dlho, Carter?“ spýtal sa pán Potter.
„Hľadal som fľašu whisky,“ zavrčal Marvin a zamieril ku koňovi.
„A vy nepijete pálenku, čo vyrábate? Zdá sa, že Stoneymu Bakerovi chutí.“
„Stoney by vypil aj šťanku, keby bola vo fľaši od alkoholu.“
„Kam ideš?“ spýtal sa Lester, keď Marvin chytil konské opraty.
„Čo teba do toho, ty chruňo?“
„Už mám tých tvojich nadávok plné zuby!“
„A čo s tým chceš robiť, ty sraľo?“
„Zabite ho,“ zavelil Potter.
„Čože?“ Lester pozrel na Pottera.
„Počuli ste dobre. Zabite ho.“
Prv ako Marvin stihol otvoriť ústa, dostal guľku priamo do srdca, spadol na koňa, ten sa splašil a cválal do lesa.
„Dobrá muška.“ Potter pozrel na muža na zemi.
„To vám teda poviem.“
„Len si veľmi nenamýšľajte. Z takej vzdialenosti by som ho trafil aj so zaviazanými očami.“
„Počuj, starý, už mám toho tvojho chvastúnstva dosť.“
„Aj ja tvojho.“ Potter zamieril k svojmu autu.
Annabel na senníku zhíkla, ale Corbin jej včas zakryl ústa.
„Vydržte, miláčik,“ zašepkal jej do ucha. „Neprezraďte nás.“ Privinul si jej tvár na plece.
„Za… zabili ho?“
„Áno, zabili.“
„Je mŕtvy?“
„Zdá sa.“
„Chcel nám pomôcť, a oni ho len tak… zastrelili.“
„Nemyslite na to.“ Corbin ju odtisol od seba a jemne ňou zatriasol. „Počúvajte dobre. Mám tu trochu dynamitu, ale nechcem ho použiť, ak to nebude nevyhnutné. Ale ak dynamit použijem, chcem, aby ste sa ukryli za tú kopu harabúrd. Zostanete tam. Ak vám poviem, aby ste utiekli, zlezte po rebríku a bežte. Rozumiete?“
Annabel naňho neprítomne hľadela. Corbin sa zľakol. Čo keď je v šoku? Za vojny bol toho neraz svedkom.
„Annabel,“ zasyčal, „počúvajte. Dočerta, potrebujem, aby ste mi pomohli.“
Zažmurkala. „Čo mám robiť?“
„Viem, že je to pre vás ťažké. Ale ak sa chceme dostať z tejto šlamastiky, musíte spolupracovať.“
„Urobím, čo chcete. Prepáčte.“
„Doteraz ste sa držali. Sadnite si, drahá, a ja sa pozriem, čo sa deje,“ povedal, keď počul buchnúť dvere na aute.
Vykukol von a videl, že Potter už sedí v aute. Muž menom Benny stál pri okne. Po chvíli odstúpil. Potter naštartoval, prešiel pred maštaľ, zacúval a zamieril na cestičku. Potom Benny zašiel veľkým čiernym autom za dom, aby ho od cesty nebolo vidieť.
„Čo urobíme s tým dedinským bulom?“ spýtal sa Lester.
„Prečo si ho zastrelil?“
„Potter mi kázal.“
„Viem. Prečo zrazu na slovo poslúchaš nejakého malomestského frajera?“
„Mal som plné zuby toho papuľnatého sviniara. Okrem toho som už dávno nikoho nezastrelil.“ Lester sa zaškeril, ale oči mal ako dva kusy ľadu.
„Myslel som, že ty radšej hádžeš ľudí do cementu,“ poznamenal Benny sucho.
„Aj to je zábavné. Čo s ním urobíme?“ Lester ukázal hlavou na telo ležiace na zemi.
„Nič. Necháme ho tu. Carterovci ho určite prídu hľadať. Potter hovoril, že je to protivná čeliadka a držia spolu. Vinu pripíšu Boonovi a budú sa mu chcieť pomstiť. Poznajú tieto hory. Ak sa Boone a tá mladá skrývajú niekde nablízku, Carterovci ich nájdu. A my môžeme spokojne sedieť na zadku a čakať.“
Corbin sa zo senníka díval, ako Benny vzal z auta tašku a sadol si na koniec verandy. Lester pumpoval vodu zo studne. Ani jedného z nich očividne netrápilo, že kúsok od nich leží mŕtvola.
Benny otvoril tašku a vytiahol samopal značky Thompson. Corbin ho dobre poznal. Bol smrteľne nebezpečný a v poslednom čase sa stal obľúbenou zbraňou moderných gangstrov.
Corbin si uvedomil, že steny maštale ich pred ním neochránia, a bol v pokušení hodiť dolu šúľok dynamitu. Nebol si však istý, ako by sa to skončilo so stodolou, keby dynamit dopadol tak blízko. Maštaľ by sa zosypala ako domček z kariet a zostali by pochovaní pod troskami.
Odišiel od okna a rýchlo presunul deku aj obliečku s jedlom za kopu harabúrd. Annabel sedela opretá o stenu. Nešťastne naňho pozrela. Tvár mala špinavú, vlasy strapaté. Corbin si kľakol k nej.
„Miláčik, ako sa cítite?“
„Chudák Marvin. Nezaslúžil si, aby ho zastrelili ako psa.“
„Nie, ale aspoň vidíte, s akými ľuďmi máme do činenia.“
„Myslíte, že nájdu Boona a Tess?“
„Nie, drahá. Urobil som chybu, že som sem s vami znova prišiel, ale myslel som si, že to bude najlepšie. Teraz nám hrozí nebezpečenstvo nielen od týchto chlapov, ale aj od Carterovcov – tí usúdia, že Marvina sme zabili my.“
Annabel chcela vstať, ale Corbin jej položil ruku na plece a zadržal ju.
„Ak zájdu do domu, vybehneme zadným východom z maštale a možno naďabíme na Carterovcov.“
„Bojím sa, že sem príde Boone alebo papa. Očakávala som ocka ešte predvčerom. Dnes sa už určite ukáže.“
„Len čo sa bude dať, utečieme odtiaľto a zostaneme pri ceste, aby sme ho varovali.“
„Nemôžeme ísť hneď teraz?“
„Miláčik, vráta na maštali sú otvorené a oni dovidia až dozadu. Musíme počkať, kým vojdú do domu.“ Chytil ju za bradu a zdvihol jej tvár. Pobozkal ju na pery, pritúlil sa jej k lícu a zašepkal: „Ľúbim vás.“
„Stále myslím na to, že Boh nemôže byť taký krutý, aby mi vás vzal, keď som vás našla,“ zamrmlala. „Nezniesla by som, keby sa vám čosi stalo.“
„Ani jednému z nás sa nič nestane. Čoskoro odtiaľto utečieme niekam, kde sa budeme môcť vykúpať, dať si teplú večeru a vyspať sa v mäkkej posteli. V meste vyhľadám farára, aby nás zosobášil. Potom budete skutočne moja a budem sa môcť o vás starať.“
„Aj ja po tom túžim.“
„Váš otecko sa s tým bude musieť jednoducho zmieriť.“
„No, možno mu to chvíľu potrvá, ale nakoniec si zvykne.“ Na perách sa jej mihol letmý úsmev. „Poviem mu, aká som šťastná a ako veľmi vás ľúbim.“
„Aj ja vás ľúbim.“ Znova ju nežne pobozkal na pery. Potom sa šiel pozrieť cez okno.
Prešla hodina a Lester aj Benny ležali celý čas na verande. Corbin usúdil, že čakajú na Carterovcov – mali by prísť hľadať Marvina. Bál sa o zvláštne zamĺknutú Annabel. Bola otrasená z toho, že Marvina zastrelili… Odvrátil sa od okna, chcel sa pozrieť na ňu, no ohromene hľadel, ako sa z otvorených sklápacích dverí vynára mužská hlava.
Corbin okamžite vytiahol pištoľ a priložil ju mužovi k sluche. „Ani hnúť,“ prikázal.
„Dočerta, človeče, neodbachnite ma.“ Liezol hore, až mal kolená na úrovni dlážky.
„Vy ste Carter.“
„Calvin Carter. Bol som tu minule. Hľadám Tess.“ Pohľadom prehľadával povalu.
„Nieje tu. Som tu iba ja a slečna Donovanová. Videli ste, čo urobili vášmu bratovi? Chcel nám pomôcť, aby sme sa odtiaľto dostali.“
„Bud to videl. Sledoval to ďalekohľadom.“ Calvin vyšiel až celkom hore a čupol si. Za pásom mal pištoľ.
„Chvalabohu. Už som si myslel, že z toho obviníte nás.“
„Bud hovoril, že tu bol ešte jeden chlap, ale vraj to vykonal ten vysoký v pásikavej košeli.“
„Spoznal toho muža, čo tu bol a odišiel autom?“
„Hovoril, že to bol ten bielovlasý lekárnik, a vraj na povale je voľajaká žena a chlap. Videl vás ďalekohľadom. Myslel si, že to je Tess. Došiel som po ňu, než sa začne strieľať.“
„Tess je v horách s Boonom a Jackom.“
„Prečo tí chlapi odbachli Marvina?“
„Potter jednému kázal, aby ho zabil, a on to urobil. Možno mu to prikázal preto, lebo ho videl a mohol by ho dať do súvislosti s našou smrťou. Prišli z Chicaga a hľadajú Donovana. Marvin mi chcel pomôcť, aby som odtiaľto dostal Annabel.“
„Dostanú, čo si zaslúžia. A ten čurák z apatieky tiež.“ Calvin mal tvár ako vytesanú z kameňa.
„On je ich spojka.“
„To oni vyhodili do vzduchu jaskyňu, kde mal Donovan skrýšu?“
„Myslím, že ju vyhodil do vzduchu Donovanov človek – aby sa nedostali k zásobám. Chcú sa zmocniť aj Donovanovej dcéry, aby dostali jeho aj Boona.“
„Prečo riskujete krk?“
„Lebo sa chystám oženiť so slečnou Donovanovou.“ Corbin sa zahľadel Calvinovi rovno do očí.
„To vy ste zrazil Leroya, čo?“
„Zrazil som mulicu, na ktorej sedel Leroy, ale neúmyselne. Chcel som sa vyhnúť zátarase.“ Corbin usúdil, že najlepšie bude, ak povie pravdu.
„Nemôžem povedať, že ste konali správne, ale nezazlievam vám to… teraz. Kto leží spútaný v tej poslednej priehradke?“
„Ešte vždy je spútaný? Je to jeden z nich. Našiel som ho spať v dome, ešte predtým, ako prišli tí druhí. Ako sa vám sem podarilo dostať? Ako to, že vás nezbadali?“
„Došiel som cez pašu poza kríky. To ma naučil tato. Liezol som cez priehradky popri stene, nie uličkou cez prostriedok. Keď som stúpil na kopu sena, seno sa pohlo. Našiel som pod ním spútaného chlapa – mal zapchatú hubu. Bol celý vyfešákovaný, ale váľal sa v hnoji. Pochopil som, že patrí k nim, tak som mu kopol trochu hnoja aj do ksichtu.“
„Musím odtiaľto dostať slečnu Donovanovú.“ Corbin šiel k oknu. „Stoja na verande a dovidia dnu.“
„Dám signál Budovi. Keď sa začne večierok, vyjdite s ňou von.“
„Aký večierok…?“
„Uvidíte. Carterovci sa vedia postarať o svojich. Nikto nebude len tak strieľať Carterovcov.“
„Odídete odtiaľto s nami?“
„Nie, máme pre nich malé prekvapení. Nepodarilo sa nám zohnať celú rodinu, ale je nás dosť na to, aby sme ich zniesli zo sveta.“
„Majú samopal!“
„Tie hnusoby neodídu odtiaľto živí, ani keby mali sto samopalov.“
Calvin sa postavil k dvierkam a zakýval čiapkou. „Bud sem dôjde s vozom sena a oni sa budú dívať naňho. Keď vám poviem, vybehnete s tou ženou zadným vchodom.“
„Ďakujem, Calvin. A je mi ľúto, čo sa stalo Marvinovi.“ Annabel sa postavila vedľa Corbina.
„Pobláznili ste mu hlavu, dievča. Zaľúbil sa do vás celkom jak náš tatko do mamky.“
„Mrzí ma, že som mu nemohla… lásku opätovať.“
„Časom by ste si ho obľúbili. Ani moja žena ma spočiatku nemala veľmi rada. A teraz je do mňa celá paf.“ Calvin akoby úprimne veril tomu, čo hovorí. „Marvin bol trochu divoch. Vraj aj náš tatko bol zamladi divoch, ale mama ho skrotila. Odkážte tomu Boonovi, že teraz som ja vodca svorky a dôjdem si po Tess. Nedovolím, aby sa s ním kurvila.“
„Boone ju má rád. Ožení sa s ňou a postará sa o ňu.“
„Dočerta, určite sa s ňou neožení. Je to cundra. No šiksla!“
„Kto to povedal? Je to najmilšia žena, akú som kedy stretla,“ vyhlásila Annabel rozhodne.
„Vôbec neni milá. Neviete, o kom hovoríte. Je to obyčajná kurva, aj keď je Carterová.“ Calvin teraz už šeptal. „Kefovala by sa aj s dubom, keby mal správne nastrčený konár. Tá neni pre nijakého poriadneho chlapa…“
Annabel cítila, ako jej Corbin stisol rameno, a zatvorila ústa, aby nepovedala niečo ostré.
„Už ide ten voz.“ Calvin vytiahol spoza opaska pištoľ. „Skurvy synovia! Najradšej by som ich pomaly opekal na ražni za to, že zabili Marvina.“ O chvíľu vyhŕkol: „Choďte!“
Corbin viedol Annabel ku sklápacím dvierkam a pustil sa dolu prvý. Len čo boli obaja dolu, pevne sa chytili za ruky, vybehli zo zadného vchodu maštale a utekali cez pasienok k lesu.
Potom sa z krovia dívali, ako zo sena vyskočili štyria muži so zbraňami v rukách. A keď spustili paľbu, pridal sa k nim zo senníka aj Calvin. Benny a Lester nevystrelili ani raz. Carterovci posadnú to strieľali do tiel, aj keď už ležali nevládne na zemi.
Corbin objal Annabel okolo pliec. Pritúlila sa k nemu.
„Je koniec?“
„Nie celkom. Počkáme, čo Carterovci teraz urobia.“
Videli, ako Calvin vyviedol z maštale muža, ktorého Corbin spútal.
„Kuknite, čo sem našiel,“ zakričal. „Neni to fešák?“
24. KAPITOLA
„Ako sa cítiš?“ Boone stál pri prični, na ktorej ležal Spinner. Ten mal tvár celú doráňanú, ústa mal pootvorené, plytko dýchal.
„Akoby… ma prešiel parný valec,“ zastonal.
„Veď tak aj vyzeráš.“
„Kde je chlapec?“
„Poslal som ho, aby sa tu poobzeral. Keď sa vráti, skočím do domu pozrieť, ako sa má Annabel.“
„Už by mal byť doma aj Murphy.“
„Ten si určite podá Applebyho, keď sa dozvie, že s ňou bol celú noc sám a že medzi nimi niečo je.“ Boone sa zachechtal. „To by som celkom rád videl. Appleby si vie stáť za svojím. Je rovnako tvrdohlavý ako Murphy.“
Spinner s námahou pokračoval: „Podľa Murphyho nijaký chlap nie je dosť dobrý pre jeho dcéru.“
„Annabel je po uši zaľúbená. Murphy bude musieť ustúpiť.“
Vtom sa vedľa Boona postavila Tess. „Môžem vám dať jesť, pán Spinner?“
„Dievča, nalievate ten vývar do mňa, odkedy som otvoril oči. Už z neho vidím krížom.“
Tess sa sklonila a prizrela sa mu. „Vôbec sa mi nezdá, že by vám oči išli krížom,“ zvolala. „Musíte jesť, aby sa vám vrátila sila.“
„Prečo? Mne sa páči, keď si tu vylihujem a obskakuje ma… pekná žena.“
„Tá pekná žena je moja,“ upozornil ho drsne Boone a objal Tess okolo pliec. V čiernych očiach sa mu zračila hrdosť. „Nechajte toho starého capa, nech hladuje,“ zamrmlal jej do ucha, ale dosť nahlas, aby to Spinner počul.
„On to nemyslí vážne, pán Spinner.“
„Čoby nie? Obskakujete okolo neho, akoby bol veľkomožný pán.“
„Nevšímajte si ho,“ Tess štuchla Boona do rebier. „Keby ste niečo potrebovali, zakričte. Počujete?“
Boone ju potisol k dverám. Vyšli do žiarivého slnka, ale Tess bola stále ustarostená.
„Čo vás trápi?“ spýtal sa jej Boone.
„Chodí mi po rozume, ako sa má Leroy. Marvin ho možno zobral od lekára.“
„Pochybujem. Doktor Perkins sa vyjadril jasne. Nevydá ho, kým nebude vládať odísť na vlastných nohách.“
„Je tu pekne,“ vzdychla si Tess. „Keby to tak videl Leroy! On by to tu vedel opraviť.“
„Páčilo by sa vám žiť v takomto zrube?“
„Komu by sa nepáčilo?“
„Tu hore by ste sa cítili osamelo.“
„Ja veru nie. Mám rada lesy. Pravda, z času na čas sa mi páči, keď môžem zájsť do mesta,“ dodala a v jantárových očiach sa jej šibalsky zaiskrilo.
„Chcete ísť do mesta aj teraz?“
Tess si zahryzla do pery a zamyslela sa. „A vy?“
„Mne sa nechce, ale mal by som ísť na farmu. Marvin možno natoľko vytriezvel, že sa o niečo pokúsi. Appleby pred ním Annabel sám neubráni.“
„Pôjdem s vami.“
„Bojíte sa, že vás tu nájdu bratia?“
„Keď sa Carterovci pustia do hľadania, nájdu aj ihlu v kope sena. Budú zúriť, ale keď som s vami, ničoho sa nebojím.“
„Budem preč iba pár hodín… ak nebudú nejaké problémy.“
„Neveríte, že pán Appleby sa o ňu postará?“
„Verím, ale jej otec ju zveril do mojej starostlivosti. Ak je už tam, odovzdám mu dcéru a hneď sa vrátim späť.“
„Vezmite ma so sebou.“ Znova jej v hlase znel strach. Objala ho okolo pása a privinula sa k nemu.
Boone si zaboril tvár do jej vlasov a vychutnával si jej blízkosť. Prešiel jej dlaňami po chrbte až na boky a majetnícky ich pohládzal.
„Dievča drahé, už vidím, že si ma omotáte okolo prsta,“ povedal zastretým hlasom a pobozkal ju na pery.
„Nehneváte sa… že to urobím?“
„Že si ma omotáte okolo prsta? Aspoň viem, že si musím dávať pozor, inak sa budem stavať na hlavu, keď čo len žmurknete.“
Zasmiala sa a pripadala mu ako mladé dievča. Ale potom vytriezvela.
„Veľmi vás ľúbim, pán Boone. Vždy keď sa mi stratíte z dohľadu, bojím sa, že sa už nevrátite a nikdy vás neuvidím.“
„Ako ma môžete ľúbiť?“ Mal pocit, akoby držal v náručí najväčší poklad sveta. „Som škaredý starý cap, ktorý sa nevyzná v ničom inom, len v lodiach a šmelinárstve.“
„Nie ste škaredý! Ani starý! A ste… múdry. Mohli by sme si založiť slepačiu farmu… alebo čosi také.“ Chytila mu tvár do dlaní. „Ste najkrajší a najmilší muž na celom svete.“
„Ako to môžete vedieť?“ Srdce mu tak búšilo, že ledva zo seba dostal tie slová, a cítil hrejivý príval šťastia.
„Ako ma môžete ľúbiť… ak o mne už všetko viete?“ spýtala sa váhavo.
„Práve preto, že to viem, vás ešte väčšmi ľúbim. Prežili ste si
svoje, bolo to ťažké, ale vyšli ste z toho so vztýčenou hlavou.“ Zdvihol ju zo zeme a zatočil sa s ňou dookola. Zapišťala a pritisla sa k nemu. „Nechcem, aby ste si robili obavy, drahá moja. Pošlem Jacka, nech vypátra, čo je s Annabel.“
„Ak máte pocit, že by ste tam mali ísť, pôjdem s vami.“
„Zostaneme tu a budeme sa starať o Spinnera. Appleby možno vzal Annabel do mesta. Už dávnejšie to chcel urobiť. Keď dostanete do Spinnera trochu vývaru, odprevadíme Jacka k dodávke. Nie som si istý, či by ju sám našiel.“
Corbin nechcel, aby Annabel videla, čo Carterovci urobia mužovi, ktorého nechal spútaného v maštali, a tak ju rýchlo ťahal preč od farmy.
„Poďme na cestu,“ navrhol. „Možno príde Boone alebo Jack a mali by sme ich zastaviť, prv ako sa dostanú k domu.“
Keď sa ozvala streľba, Annabel zastala a zovrela mu rameno. „Oni ho zastrelili!“
„To nemôžeme vedieť. Pokojne mohli strieľať sliepky. Poďme, miláčik.“
„Nie som až taká hlúpa, neverím tomu. Carterovci sú zabijaci, takí istí ako tí Potterovi muži. Zabijú ocka alebo Boona. Sú ako zver.“
„Majú vlastné zákony. Bez nich by sme sa odtiaľ neboli dostali.“
„Ale… počuli ste, čo Calvin povedal o Tess. A pritom je to jeho vlastná sestra!“ Annabel od hnevu zabudla na únavu. Kráčala tak rýchlo, až ju Corbin musel chytiť za ruku, aby mu nakoniec neodpadla od vyčerpania.
„Ako som už povedal, majú vlastné zákony. Boone sa o Tess dobre postará. Je do nej po uši zaľúbený, rovnako ako ja do vás, moje krásne dievča.“
Bola taká nahnevaná na Carterovcov, že jej vyletelo z úst niekoľko škaredých slov.
„Aj tak si myslím, že sú to divosi! Klamú, kradnú a pália pálenku z kukurice. Mrzí ma, že Marvin zomrel, ale nechápem, ako si mohol myslieť, že by som s ním niečo chcela mať. Bol to obyčajný neokrôchanec. Pochybujem, že si v živote čo len raz čistil zuby, že vôbec vedel poďakovať.“ Slová sa jej rinuli z úst ako riava.
„A to nie je všetko! Nechcel vziať Leroya, vlastného brata, k lekárovi, keď bol ranený – a to jeho vinou. Tess vravela, že Leroy mohol zomrieť, keby ho s Boonom neboli vzali k lekárovi.“ Zhlboka sa nadýchla a pokračovala. „Tess je jediná slušná osoba v tej rodine. A Calvin, ktorý sa teraz vyhlásil za vodcu svorky, povedal, že Tess nie je súca pre nijakého poriadneho chlapa. Zato o sebe si určite myslí, že je súci za manžela a môže s tou chuderou, svojou ženou, plodiť deti ako na bežiacom páse. Vraj ich má už šesť, a pritom je mladší, ako bol Marvin. Carterovci sú odporná tlupa surovcov a neokrôchancov.“
Corbin si uvedomil, že Annabel je na pokraji hystérie, a neprerušil jej nekonečné obviňovanie Carterovcov. Za včerajšok a dnešok si vytrpela viac, ako väčšina žien vytrpí za celý život. Vyrozpráva sa a aspoň trochu sa jej uľaví.
„Nech si ma neprajú, ak ublížia ockovi, Boonovi alebo Jackovi,“ pokračovala. Pridala do kroku a zvýšila hlas. „Ak im čo len vlas skrivia na hlave, zoženiem si zbraň a všetkých do jedného vystrieľam. Ja…“ Zrazu sa zarazila a plesla si rukou po ústach.
Pozrela na Corbina, tvár sa jej zvraštila a rozplakala sa. Iba sa mu vrhla do náručia. Pevne ju držal – celé telo sa jej otriasalo vzlykmi. Zaborila mu tvár do hrude a on ju nechal, nech sa do sýtosti vyplače.
„Dievčatko moje sladké,“ tíšil ju. „Tichučko, láska moja, neplačte. Už bude všetko dobre.“ Vybozkával jej zmáčané líca a oči.
„Corbin… ľúbim vás…“ zavzlykala.
„Aj ja vás ľúbim, miláčik. Nepripúšťajte si to tak. Boli ste veľmi statočná. Ste najodvážnejšia žena, akú poznám.“
„Neviem, ako to urobíme… s ockom.“
„Teraz nemôžeme nič robiť. Budeme čakať pri ceste. Ak príde, zastavíme ho, aby nešiel k domu.“
„Mám pocit, že sa nevráti. Ak mu do toho niečo príde, vždy pošle správu, že sa zdržal.“
„Ešte toľko nemešká. Všeličo ho mohlo zdržať. Mohlo sa mu pokaziť auto…“ Vytiahol vreckovku a utrel jej oči. „Poďme na cestu a nájdime si miesto v tieni.“
Našli presne to miesto, kde Jack prenocoval, keď zachorel. Videli odtiaľ dom na kopci aj cestu na obe strany. V tieni stromu kus od cesty si Corbin sadol do trávy a usadil si Annabel do lona. Zvinula sa mu do náručia ako stratené šteniatko. Pritúlil si ju a odhrnul jej vlasy z tváre.
Pozrela mu do očí. „Kvôli mne ste si toho veľa pretrpeli.“
„Nezmenil by som ani minútu.“
„Musím vyzerať hrozne.“
„Pre mňa ste krásna.“
Zahľadel sa jej do vyvrátenej tváre. V očiach sa jej leskli slzy, ale zračila sa v nich aj láska… k nemu. Pomaly jej bozkával opuchnuté oči a mokré líca. Keď sa dotýkal jej nežného tela, zmocnila sa ho túžba. Táto žena je preňho všetko. Položil by za ňu aj život.
Dlhú chvíľu sedeli v tichu. Corbin rozmýšľal o slovách, ktoré začul. Ani Potter, ani tí dvaja chlapi nespomenuli, že budú hľadať Murphyho Donovana, iba Boona a Annabel. Akoby vedeli, že Murphy už pre nich nepredstavuje problém. Ak ho už zabili, bude to pre Annabel úder.
Už sedeli pár hodín, keď Corbina vytrhol z myšlienok zvuk motora. Zatriasol Annabel.
„Vstaňte, miláčik. Prichádza čierne auto.“
Sledovali auto prikrčení za kríkmi. Pohybovalo sa pomaly, akoby šofér nevedel poriadne jazdiť. Zrazu zastalo, vodič priveľmi prudko dupol na brzdu. Za volantom sedel Calvin Carter a nepozeral napravo ani naľavo, sústreďoval sa iba na volant. Nakoniec im zmizlo z dohľadu, zostal za ním len kúdol prachu.
„Ukradli ho,“ zvolala Annabel.
„Neviem, kto naň má väčšie právo, miláčik.“
Znova sa usadili pod strom. Hodiny ubiehali a oni sa pomaly posúvali podľa toho, ako sa predlžovali tiene. Prešlo niekoľko áut, ale ani jedno nespoznali a Corbin sa bál niektoré zastaviť. Podvečer Annabel priznala, že je smädná.
„Škoda, že sme si nevzali trochu vody.“
„Drahá moja,“ nežne jej prešiel opakom dlane po brade, „viem, že musíte byť smädná. Ešte musíte chvíľu vydržať.“
„Dobre, vydržím. Keď sa zotmie, možno…“ Nastražila uši. „Počujete aj vy auto?“
Corbin vstal, zatienil si oči rukou. Dodávka prichádzajúca po ceste vyzerala ako Boonova, ale chcel si byť istý, prv ako sa postaví na cestu.
„Vyzerá to ako Boonova dodávka. Zostaňte tu, kým to nebudem vedieť naisto.“ Keď sa dodávka priblížila, postavil sa na cestu a zamával. „Nevieš si predstaviť, ako sa tešíme, že ťa vidíme!“ zvolal, keď Jack zastal.
Annabel vyšla z krovia a náhlila sa k autu.
„Je Boone v poriadku… a čo Tess… a Spinner?“
„Všetci sú v poriadku. Spinner je dobitý, ale dostane sa z toho. Boone ma poslal pozrieť, či sa už vrátil pán Donovan. Čo robíte pri ceste? Kde máte auto?“
„To je na dlhé rozprávanie. Nemáš náhodou vodu? Annabel je veľmi smädná.“
„Náhodou mám. Boone má v aute kanistru – keby sa mu prehrial motor.“
Jack odstavil auto na krajnicu. Keď si z kanistry naliali vodu do zaváraninového pohára a napili sa, v tieni auta Corbin vyrozprával Jackovi všetko, čo sa stalo v noci a v ten deň.
Jack mu zas prezradil informácie o mužoch, ktorí prišli do jaskyne, zmlátili Spinnera a usilovali sa z neho vytiahnuť, kde je Boone. Opísal mu, ako sa Spinner doplazil k rozbuške, aby vyhodil jaskyňu do vzduchu, a potom k zrubu, kde ho našli ležať.
„Boone sa šiel hore pozrieť. Vraj sa na nich zosypala celá skalná stena. Spinner položil ten dynamit veľmi dobre.“
„Boli to najatí zabijaci. Aj tí, ktorí prišli do domu s Potterom,“ vysvetlil Corbin.
„Prečo zastrelili Marvina?“
„Len preto, lebo to Potter jednému z nich prikázal. Marvin mi chcel pomôcť a dostať odtiaľ Annabel.“
„To ste mi nepovedali,“ ozvala sa. „Myslela som, že nás odtiaľ chcel dostať oboch.“
„Vlastne áno… oboch,“ opravil sa Corbin a zmenil tému. „Odkedy Calvin odišiel autom, v dome sa nič ani nepohlo. Ak tu zostaneš s Annabel, Jack, pôjdem sa tam pozrieť.“
„Mňa tu veru nenecháte,“ namietla Annabel a nasadla do auta.
Corbin ju nasledoval. „Nebude to pekný pohľad. Nechcem, aby ste to videli.“
„Nebudem sa dívať.“
„Majte rozum…“
„Nie, Corbin, bola som celý čas pri vás a neopustím vás len kvôli tomu, že to nebude pekný pohľad.“
„Carterovci teraz majú samopal…“
„Riskujem spolu s vami a Jackom.“
Corbin chvíľu hľadel na jej zaťatú tvár, potom sklonil hlavu a pobozkal ju na ústa.
„Vidím, že pri vás budem mať vždy plné ruky práce. Jack, máš guľovnicu?“
„Mám… Nabitú.“
„Daj mi ju. Nastúpim dozadu, odtiaľ budem mať lepší výhľad. Jazdi pomaly a oči maj otvorené. Ak budem chcieť, aby si zastal, zabúcham na dvere. Annabel, v tom prípade si ľahnite na dlážku. Rozumeli ste?“ povedal prísne. Nečakal na odpoveď, vzal guľovnicu a šiel na korbu.
Ako stúpali do kopca, jediné, čo pozorovali, bolo vlnenie vysokej trávy popri ceste. Hlavné vchodové dvere do domu boli zatvorené. Jack prešiel okolo domu a zastal pri zadnom vchode.
Corbin prehľadal okolie – nevidel nič mimoriadne. Nikde neboli telá ani stopy po pneumatikách. Sliepky zmizli, vráta na maštali boli zatvorené, takisto zadný vchod do domu. Dvor bol úhľadne pozametaný. Akoby sa tam ani nič nebolo stalo.
Corbin zoskočil z korby a zastal pri okienku.
„Myslela som si, že vezmú… Marvina. Ale čo urobili… s ostatnými?“ spýtala sa Annabel.
„Zostaňte v aute a ja sa pozriem do maštale.“
Corbin opatrne otvoril maštaľné vráta a vstúpil dnu. Keď vyšiel, zatvoril za sebou a zamieril do kôlne. Nazrel tam, potom obišiel okolo celej maštale a vrátil sa k dodávke.
„Nie je tam nič, iba krava.“
„Treba ju podojiť.“
„Už ju podojili,“ odvetil Corbin. „Stála v priehradke a prežúvala.“
„Neuveriteľné! Carterovci sú chvíľu milí, a vzápätí nebezpeční. Nikdy im nebudem rozumieť.“
„Aj tak vymlátim dušu z toho chalana, čo mal na sebe moju košeľu,“ zastrájal sa Jack. „Ten určite vie, kde je moja rukavica.“
„Ten chlapec myslí iba na jedno,“ Corbin žmurkol na Annabel. „Pozriem do domu.“
Keď vyšiel, v ruke niesol vedro a šiel k pumpe.
„Vyzerá to tam presne tak, ako ste to nechali. Poďte sa napiť vody.“
Annabel prešla cez dom a vyhlásila, že podľa nej nič nechýba. V kuchyni vytiahla chlieb, maslo a syr. Rýchlo sa najedli a plánovali čo ďalej.
„Nemali by sme tu zostať,“ usúdil Corbin. „Môže sa sem vrátiť Potter so zabijakmi. Bude chcieť vedieť, čo sa stalo. Annabel, zbaľte si zopár vecí. Zájdeme do mesta a vyhľadáme farára, aby nás zosobášil a mohli ste spať so mnou v hoteli. Nespustím vás z dohľadu.“
„Čo keby sme šli do Spinnerovho zrubu?“ navrhol Jack. „Je to dobrá skrýša.“
„Nemôžeme sa skrývať donekonečna. Len čo prídeme do mesta, pošlem kábelogram okresnému šéfovi polície Sanfordovi.“
„Ale čo ak medzitým príde papa?“
„Nechajte mu odkaz na stole. Napíšte, že viete, kde nájde Spinnera a Boona, že ste v poriadku a neskôr sa mu ozvete.“
„A čo krava? Čo Mildred?“
„Čo keby sme ju dali Carterovcom? Sliepky si už vzali. Zastavíme sa u nich a povieme im, aby si po ňu prišli.“
„Možno ju rovno zastrelia,“ poznamenal Jack.
„Pochybujem. Možno na budúci týždeň, ale nie dnes. Kedy ťa Boone očakáva?“
„Vravel, že ak sa nevrátim pred zotmením, aby som prišiel až ráno – teda, ak tu bude všetko v poriadku. Neviem, či by som trafil k zrubu potme.“
„Keď prídeme do mesta, mohol by si poslať šifrovanú správu okresnému šéfovi polície Sanfordovi. My dvaja s Annabel sa budeme podľa možnosti držať v závetrí.“
Annabel naňho zvláštne pozrela. „Boone mal pravdu. Ste policajt,“ povedala pokojne.
„Nie som,“ chytil ju za plecia a pozrel jej do tváre. „Neklamal som vám.“
„Tak prečo chcete poslať šifrovanú správu okresnému šéfovi polície?“
„Je to môj známy. Keď som prišiel do mesta, stretli sme sa v hoteli. Požiadal ma, aby som si všímal niektorých miestnych obchodníkov. Mal podozrenie, že niektorí z nich majú styky s chicagskou mafiou. Ako sme zistili dnes ráno, bola to pravda.“
„Aj ja poznám Sanforda,“ podotkol Jack. „Pôsobil vo Fertile pred Corbinom.“
Annabel objala Corbina okolo pása a privinula sa k nemu.
„Nikdy vám nebudem klamať a vždy vám všetko poviem, aj keď to nebude nič pekné.“ Pobozkal ju na čelo.
„Verím vám.“
„Kým sa pobalíte, vezmem z kopy dreva vaše husle. Viem, že ich chcete vziať so sebou.“
„Toľko sa toho udialo, až som na ne takmer zabudla. Ale rada by som ich mala.“
„Ešte pred zotmením sa stanete mojou manželkou a budem mať právo, aby ste boli pri mne.“ 2 5. KAPITOLA
Keď prišli k cestičke vedúcej ku Carterovcom, Jack spomalil.
„Ste si istý, že tam chcete ísť? Teraz majú samopal, sú nebezpečne vyzbrojení.“
„Som si istý,“ vyhlásil Corbin rozhodne. „Chcem sa im poďakovať.“ Pozrel na Annabel a prihovoril sa jej: „Ľudia ako Carterovci sú ako nepriatelia nebezpeční, ale ak ich získate na svoju stranu, vedia sa vás zastať.“
Dodávka prešla okolo domu. Na verandu vyšiel statný muž v montérkach. V ruke niesol vedro. Nevšímal si ich a bez slova šiel s vedrom na dvor. Tam hodil za hrsť zrna kŕdľu bielych sliepok, ktoré vyzobávali nestrávené zvyšky zo zvieracieho trusu a hľadali v tráve chrobáky.
„To sú moje sliepky!“ zašepkala Annabel nahnevane.
„Psst, sliepky nie sú dôležité.“ Corbin vystúpil z auta a podišiel k mužovi.
„Vy ste Bud Carter?“
„Áno.“
„Som Corbin Appleby.“ Podal mu ruku. „Chcem sa vám poďakovať za to, čo ste dnes urobili.“ Bud mu váhavo potriasol ruku.
„To kvôli Marvinovi.“
„Viem. Ale nebyť vás, boli by nás postrieľali. To, že ste prišli na dvor s vozom, bolo naozaj odvážne.“
„Nemohli sme… to nechať tak.“
„Pravdaže nie. Urobili ste, čo ste museli.“
„To kvôli Marvinovi,“ povedal znova.
„Slečna Donovanová odchádza a nemôže si vziať so sebou kravu. Urobili by ste jej láskavosť, keby ste si ju vzali. Má ju veľmi rada a chce, aby bola v dobrých rukách.“
„Kravy vždycky dojila Tess, ale viem podojiť aj ja.“
„Môžem povedať slečne Donovanovej, že sa postaráte o kravu?“
„Áno…“
„Ďakujem. Bude mať o starosť menej. A ešte raz by som vám chcel povedať, že ma veľmi mrzí, čo sa stalo Marvinovi.“
Corbin sa vrátil k autu a nastúpil. Keď prechádzali okolo Buda, Annabel mu zakývala. Stál ako skamenený s vedrom v ruke a s neprítomným výrazom na tvári.
„Ste dobrý a múdry muž, Corbin Appleby,“ povedala Annabel, keď boli znova na ceste. Ste rozumnejší ako ja. Ja by som tam veru nikdy nebola išla a nepovedala im, že mi urobia láskavosť, ak si vezmú moju kravu.“
Corbin sa na ňu uškrnul. „Dobrý a múdry? Pozor, ešte vám tie slová pripomeniem.“
„Už ste sa rozhodli, kam pôjdeme, keď prídeme do mesta?“ spýtal sa Jack.
„Zastaň na chvíľu a porozprávajme sa o tom. Nepoznám v meste nikoho, komu by som mohol dôverovať. Potter tu mal partnera – môže to byť ktokoľvek z miestnych. Nie som si celkom istý, že môžem dôverovať mäsiarovi. Tvrdí, že sme za vojny bojovali v jednom oddiele. Ale neviem, bojím sa riskovať.“
„Ani jeden z tunajších farárov určite nebude Potterov kumpán,“ ozvala sa Annabel.
„Musíme im dôverovať, že nás zosobášia, ako sa patrí, ale nechcem, aby sa kvôli nám zaplietli do niečoho, čím by mohli ohroziť seba alebo svoje rodiny.“
„Boonovi sa páčil lekár. Vyhlásil, že to je chlap, s ktorým sa dá plaviť po rieke. Aj keď neviem, čo tým myslel.“
„Myslel som naňho, miláčik. Ten bude asi naozaj najlepší. Ale najprv zájdem za kazateľom, aby nás zosobášil. Na západnom okraji mesta je baptistický kostol. Nemáte námietky?“
„Nemám. Ale ste si istý, že to chcete urobiť?“
Corbin si ju pritiahol. „A vy ste si istá? Je to záväzok na celý život. Nechcem vás do ničoho nútiť len preto, že sme sa dostali do kaše.“
„Chcela som sa za vás vydať ešte predtým, ako sme sa dostali do kaše.“ Pohladila ho po líci.
„Nebude to svadba, o akej sníva každé dievča,“ podotkol ticho. „Ženích nie je vykúpaný ani oholený. Šaty má špinavé, zato srdce mu prekypuje láskou k neveste.“
„A to je najdôležitejšie.“
„Nemám prsteň.“
„Môžete mi okolo prsta oviazať šnúrku. Prsteň si kúpime potom.“
Zasmial sa a pobozkal ju. „Chcem, aby ste so mnou strávili každú noc môjho života, tak už sa rýchlo poďme zosobášiť.“
„Páni!“ odfrkol si Jack. „Cmuk-cmuk! Ste presne ako Júlia a Evan, kým sa nevzali.“
„Keď sa zaľúbiš, chlapče, dám ti zopár užitočných lekcii o bozkávaní.“
„Čo keby ste mu radšej darovali príručku svojho deda o dvorení?“ šibalsky sa usmiala Annabel.
„Dobrý nápad. Bolo to užitočné, však?“
Jack odbočil na vedľajšiu cestu a zastali pred dreveným kostolíkom. Kývol na dvoch chlapcov, ktorí sa uprostred cesty hrali na naháňačku.
„Kde býva kazateľ?“ spýtal sa ich.
„Tamto.“ Chlapec ukázal na domček pri kostole. „Je to môj otec.“
„Veľmi pekne ďakujeme.“ Jack odstavil auto na kraj a vypol motor.
„Idem sa s ním porozprávať.“ Corbin vystúpil, šiel k domu a zaklopal na dvere. Annabel sa zdalo, že bol dnu celé hodiny, ale v skutočnosti sa tam zdržal len pár minút. Po chvíli vyšiel z domu a zamieril k autu. „Poďte, drahá moja. Aj ty, Jack. Ty a kazateľova žena budete naši svedkovia.“
Annabel vystúpila, prihladila si dlaňami sukňu a zastrčila si tmavé vlasy za uši.
Idem sa vydávať, idem sa vydávať, opakovala si v duchu.
„Povedal som mu, že sa berieme tajne,“ prenikol jej zrazu do myšlienok Corbinov hlas. „Tvrdil som, že váš otec chce, aby ste sa vydali za katolíka, ale my sme zaľúbení a chceme sa zo sobášiť, prv ako podľahneme pokušeniu a splodíme nemanželské dieťa.“
„Dúfam, že ste to nepovedali naozaj!“ Cítila, ako jej do tváre stúpa horúčosť.
„Povedal som to. Bol veľmi chápavý.“
„Nebudem schopná naňho ani pozrieť.“
Corbin sa zasmial. „Miláčik, s tým rumencom vyzeráte čarovné.“
„Ako ste vedeli, že papa je katolík?“
„Je predsa Ír, nie? Baptistovi stačí povedať slovo katolík, a hneď urobí, čo len chcete. Som rád, že som si na to spomenul.“
Kazateľ ich s vážnou tvárou privítal vo dverách a zaviedol ich k stolu. Corbina požiadal, aby vyplnil nejaké formuláre. Annabel pripomenul, že si pamätá, kedy sa narodila – rovno na Vianoce! Prekvapilo ju to. Corbin vyplnil papiere a podal ho kazateľovi.
„Annabel Lee Donovanová a Corbin Joseph Appleby, obaja plnoletí.“ Kývol hlavou, postavil sa pred rečnícky pult a naznačil im, aby sa postavili pred neho. Jeho manželka ticho vošla zadným vchodom.
„Zišli sme sa tu, aby sme spojili Annabel Lee Donovanovú a Corbina Josepha Applebyho v posvätnom zväzku manželskom.“
Annabel pozorne počúvala, akoby to bola svadba niekoho iného.
„Corbin Joseph Appleby, beriete si túto ženu za svoju zákonitú manželku? Sľubujete pred Bohom, že ju budete ctiť a ľúbiť v zdraví i chorobe, kým vás smrť nerozdelí?“
Corbin počúval jeho slová s pohľadom upretým na ženu, ktorá mu bola drahšia ako vlastný život.
„Áno.“
„A vy, Annabel Lee Donovanová, beriete si tohto muža za svojho zákonitého manžela? Sľubujete pred Bohom, že ho budete ctiť a ľúbiť v zdraví i chorobe, kým vás smrť nerozdelí?“
S pohľadom upretým do Corbinových očí zašepkala: „Áno.“
„Prsteň, prosím.“
„Nemali sme čas kúpiť prsteň. Toto musí stačiť.“
Corbin vytiahol z vrecka košele motúzik. Oči sa mu smiali, keď jej ho dva razy omotal okolo prsta a zaviazal ho. Potom jej zdvihol ruku k perám a pobozkal symbol ich zväzku.
„Z moci zverenej mi cirkvou a štátom Missouri vás vyhlasujem za manželov. Môžete pobozkať nevestu.“
Obrad, ktorý mal navždy zmeniť ich život, trval iba pár minút. Corbin sa zahľadel Annabel do tváre a pomaly ju objal.
„Manželka moja milovaná,“ zašepkal jej pri perách.
Pootvorila pery. „Manžel môj drahý.“
Vtedy ju nežne pobozkal.
Usmial sa a hneď mu zmizla únava z tváre. Nevnímal kazateľa, ani jeho manželku či Jacka, len ju držal v náručí a hľadel na ňu. V očiach sa jej zračila láska. Až sa musel čudovať, ako dokázal doteraz žiť bez tohto výnimočného dievčaťa, ktoré mu tak náhle vstúpilo do života.
Konečne Jack prerušil ticho. „Nemal by som aj ja pobozkať nevestu?“
Corbin ju neochotne pustil z náručia, díval sa, ako ju Jack bozkáva na obe líca, a potom si ju znova privinul. Kazateľ sa vrátil k stolu a ukázal na dokument.
„Tu sa mi obaja podpíšete a potom svedkovia.“ Namočil pero do kalamára a podal ho Annabel. Keď sa podpísala, odovzdala ho Corbinovi. Potom pridali svoje podpisy aj kazateľova manželka a Jack. Kazateľ počkal, kým uschol atrament, vzápätí podal dokument Annabel. „Hneď ráno bude vaše manželstvo zapísané do matriky.“
„Ďakujeme, pane.“ Starostlivo zložila papier a dodala: „Aj vám, madam.“
„Želám vám veľa šťastia v manželstve.“
„Ďakujeme… a zbohom.“
Corbin vtisol kazateľovi do dlane nejaké bankovky a potom s Annabel vykročil uličkou. Jack šiel za nimi.
Annabel sa v zlatom svite slnka usmiala na manžela.
„Ďakujem za krásny prsteň.“ V očiach sa jej zračilo šibalstvo.
„S radosťou. Ten motúzik som si vypýtal od kazateľovej manželky. Ale radšej by som vám dal prsteň s diamantom veľkým ako slepačie vajce.“
„Ja som spokojná. Je to zaujímavý prsteň. Už si ho asi nikdy nestiahnem z prsta.“
Zovrela mu rameno a vykročila zarovno s ním. Ani netušila, že niekedy bude takáto šťastná. Ľúbi tohto muža a on ľúbi ju! Videla mu to na očiach, keď sa na ňu díval. Jej šťastie neskalilo ani pomyslenie na to, ako sa nahnevá otec, keď sa dozvie, že sa vydala bez jeho súhlasu.
„A čo teraz?“ spýtal sa Jack, keď naštartoval.
„Pošta. Je čas večere, na ulici nebude veľa ľudí. Napíšem text a ty pošleš kábelogram.“
„Nemáte papier,“ pripomenula mu Annabel.
„Zato vy áno.“ Načiahol sa za sobášnym listom v jej ruke.
„Ach nie, ten vám nedám.“
Corbin sa zasmial, vytiahol spod sedadla blok a ceruzku a začal písať. Keď skončil, vytrhol list z notesa a podal ho Annabel.
Prečítala ho nahlas: „Pani Ned Wickerová, Jefferson City, Missouri. Teta Maud ochorela. Zomiera. Lieky z lekárne nepomáhajú. Príďte ju navštíviť. J. Jones.“
„Kto je pani Wickerová?“ spýtal sa Jack.
„Šéf okresnej polície Sanford. Počkaj tam, kým neuvidíš, že ho posielajú. Tu máš peniaze.“ Podal mu bankovku.
„Bude pán Sanford vedieť, čo myslíte tým, že lieky z lekárne nepomáhajú?“ Jack si strčil bankovku do vrecka.
„Bude.“
Pred poštou neboli nijaké autá ani vozy. Jack zaparkoval, vystúpil, pustil sa po chodníku, až prišiel k dverám, nad ktorými sa vynímal nápis telegraf.
Corbin si v kabíne auta privinul Annabel, pritisol jej pery na líce a pomaly prechádzal k ústam. Nežne, ale vrúcne ju pobozkal.
„Niekto nás uvidí.“
„To je mi jedno. Ale vám to možno prekáža.“
„Ani trochu.“
„Pobozkajte ma, žena moja.“
Pritisla mu pery na ústa a po dlhej chvíli sa odtiahla. Láskyplne sa mu zahľadela do tváre a zasmiala sa.
„Na čom sa smejete?“
„Na vás. Ako chcete naučiť Jacka bozkávať?“ Naklonila hlavu nabok a zvraštila nos. „Dovolíte mu, aby si to skúšal na mne?“
„Dočerta, to teda nie! Ak uvidím, že vás niekto bozkáva, vykrútim mu krk. Aj Jackovi.“
Zastavil jej smiech bozkom, ktorý lačne opätovala. Majetnícky jej zaboril prsty do vlasov. Odtiahol pery, ale zostal blízko.
„Ste milá, statočná a rozumná žena. Páčite sa mi, pani Applebyová.“
„Aj vy mne.“
„Teraz ste už naozaj moja.“
„A vy môj. Som rada.“
„Kábelogram už odišiel,“ oznámil Jack, keď otvoril dvere. „Stálo to dvadsaťdva centov. Tu sú drobné.“ Nastúpil a naštartoval. „A teraz kam? K lekárovi?“
„Rozmýšľam o tom. Radšej by som ho do toho nezaplietol, ak to nebude nevyhnutné. Ak sa nám s Annabel podarí ukryť v hoteli, kým nepríde okresný šéf polície Sanford, bude to v poriadku. Napadlo mi, že Potter pozná toto auto a jeho partner takisto. Čím skôr zmizne z mesta, tým lepšie.“
„Asi máte pravdu. V meste nie je veľa áut, ktoré unesú taký ťažký náklad.“
„Nechcem, aby si sa vrátil do domu, Jack. Keď sa tí muži, s ktorými tam Potter bol, po čase neozvú, príde ich hľadať.“
„Ale pán Potter nevie, že sme tam boli, keď zabili Marvina.“
„Presne tak, miláčik. Máme výhodu.“
„Čo podľa vás urobili Carterovci s chlapmi, ktorých zabili?“ spýtala sa Annabel.
„Myslím, že ich už nikdy nikto nenájde. A auto takisto zmizne.“
„Poviete to pánu Sanfordovi?“
„Je okresný šéf polície. Má právo to vedieť.“
„Zatkne Carterovcov?“
„Keď mu to vysvetlím, myslím, že prižmúri oko. Carterovci mu svojím spôsobom urobili láskavosť.“
„Pôjdem na miesto, kde Boone necháva auto, a prenocujem v aute. Keď sa dozvie, čo sa stalo, bude hotový.“ Jackovi horeli v očiach šibalské ohníky. „Už sa neviem dočkať, kedy mu oznámim, že ste sa zosobášili.“
Corbin sa uškrnul. „Najradšej by som to tomu tvrdohlavcovi povedal sám.“
„Nebude taký prekvapený, ako si myslíte,“ usmiala sa lišiacky Annabel.
„Povedz mu, aby zostal na mieste, Jack. Keď bude po všetkom, prídeme hore. Ak nebudem vedieť nájsť ten zrub, tri razy za sebou vystrelím a on nás už nájde.“
„Vtedy už tu určite bude papa. On pozná cestu.“
„Ako sa tam chcete dostať bez auta?“ spýtal sa Jack.
„Sanford mi niečo zoženie.“
„Jack, bojím sa, že tam pôjdeš sám. Dáš si pozor?“ naliehala Annabel.
„Len čo vypadnem z mesta, bude všetko v poriadku.“
„Tu odboč, Jack, a vystúpime v uličke za hotelom. Pôjdeme zadným schodišťom.“
Corbin sa poobzeral po okolí, potom vystúpil a podal ruku manželke. Dlhú chvíľu sa kochal pohľadom na ženu stojacu vedľa neho. Prechádzal jej očami po hustých strapatých vlasoch, vášnivých ústach a štíhlom, pevnom tele. Opájal sa radosťou z toho, že ho ľúbi rovnako ako on ju.
„V hoteli si pomyslia, že si tajne vediem do izby ľahkú ženskú,“ doberal si ju, kým vykladal z tašku a puzdro s husľami.
„Keby dačo, strčím im pod nos sobášny list.“ Obrátila sa k Jackovi. „Povedz Boonovi, aby si nerobil starosti. Ockovi som nechala na farme odkaz.“
„Máš dosť benzínu na spiatočnú cestu?“ spýtal sa ho Corbin.
„Určite. Toto auto má obrovskú nádrž.“
Annabel s Corbinom zamierili ku kovovému schodišťu na zadnej strane hotela a počkali, kým auto odišlo.
„Myslíte, že sa tam dostane živý a zdravý?“
„Je to rozumný chlapec a má hlavu na správnom mieste,“ ubezpečil ju Corbin.
V jednej ruke niesol tašku, druhou ju držal za lakeť a viedol ju hore schodmi. Chodba bola prázdna a tmavá – osvetľovala ju jediná slabá žiarovka na konci. Vybral z vrecka kľúč a odomkol dvere na izbe.
„Zostaňte tu, moja drahá,“ zašepkal a vzal jej z ruky puzdro. Položil ho spolu s taškou na dlážku, vzal ju do náručia a preniesol cez prah dnu. Dvere zabuchol chrbtom.
„Toto je náš prvý spoločný domov, miláčik. Najradšej by som vás vzal na svadobnú cestu k Niagarským vodopádom. Prvú noc by sme mohli stráviť vo vlaku v nejakom luxusnom kupé. Lenže sme v hotelovej izbe v malom meste. Nie je to presne to, čo by ste si zaslúžili ako moja nevesta.“
Priložila mu prsty na ústa a blažene sa zachichotala.
„Máte šťastie, pán Appleby. Vo vlaku mi býva zle. Celú noc by som vracala.“
„Chcel som, aby ste svadobnú noc strávili v peknej izbe na mäkkej voňavej posteli, obklopená záplavou kvetov.“
„Posteľ je mäkká a čistá, a ak to bez záplavy kvetov prežijete vy, prežijem aj ja.“
„Annabel Lee, ste úžasná.“
„Vôbec nie. Som hladná.“
Od radosti sa mu krútila hlava.
„Ja som bol dieťa a ona tiež v prímorskom kráľovstve hmly. A naša láska lásku prerástla, i nás dvoch s Annabel Lee.“
„Vám sa tuším naozaj páči tá báseň, však?“
„Chodí mi po rozume od prvej chvíle, čo som vás stretol. Akoby ju Poe napísal o nás.“
Tichučko vzdychla a pootvorila pery. Akoby čakal na tento signál, vášnivo jej opätoval bozk a čoraz mocnejšie si ju priťahoval. Rukou jej prechádzal po chrbte a po bokoch a jeho telo na ňu nástojčivo reagovalo.
Napokon sa prekonal a odtiahol sa.
„Nevyľakal som vás?“ zašepkal.
„Hm, vyľakala som skôr sama seba. Tie pocity sú také nové.“
„Budeme postupovať pomaly, miláčik.“ Spustil ruky, aby mohol jasne rozmýšľať. „Na konci chodby je kúpeľňa. Môžete sa okúpať, alebo ak chcete, môžete sa umyť aj tu. Keď sa obaja trochu umyjeme, zájdem do jedálne a prinesiem nejaké jedlo. Dnes ste toho veľa nejedli.“
Kým sa Annabel umývala v kúpeľni, Corbin sa umyl v izbe, potom sa oholil a prezliekol. Dal jej kľúč od izby a upozornil ju, aby neotvorila nikomu, iba jemu. Náhlivo zamieril do hotelovej haly. Mladý recepčný naňho okamžite zavolal.
„Pán Appleby, dnes vás tu hľadalo niekoľko ľudí.“
„Naozaj? A kto?“
„Skoro ráno tu bol pán Travis.“
„Craig Travis, ten mäsiar? Povedal, čo si želá?“
„Vraj vás dlhší čas nevidel. Mám vám odkázať, aby ste sa uňho zastavili. Pán Potter vám priniesol nejaký liek a poštmajster pán Brighton prišiel s listom.“ Recepčný ho položil na pult. „Tuším uňho máte protekciu, keď sem meral takú dlhú cestu až z pošty.“
Corbin prehmatal obálku. „A čo povedal pán Potter o tom lieku?“
„Ponúkol sa, že vám ho zanesie do izby, ale ubezpečil som ho, že to rád urobím. Povedal, že by vám ho najradšej dal osobne. Vraj máte prísť za ním do lekárne, nech už sa vrátite kedykoľvek. Je veľmi ústretový.“
„Áno, veru je. Viete zachovať tajomstvo?“ Žmurkol na recepčného.
„Pravdaže, pán Appleby.“
„Dnes som sa oženil. Moja nevesta je hore v izbe. Pár dní to musíme udržať v tajnosti pred jej otcom. Chcel, aby si vzala katolíka.“ Klamstvo, ktoré zabralo na kazateľa, mu už ani nepripadalo ako klamstvo.
„Blahoželám.“
„Ďakujem. Môžem sa na vás spoľahnúť, že to nikomu nepoviete, kým sa s tým jej otec nezmieri?“
„Rozhodne, pán Appleby. Nepoviem to ani živej duši. Moja sestra si takmer vzala baptistu a poviem vám, naši rodičia sú katolíci, tak z toho nemali veľkú radosť.“
„Ak sa pán Potter vráti, povedzte mu…“ Corbin poklopkával listom o pult a rozmýšľal nad výhovorkou. „No, jednoducho mu povedzte, že som sa ešte nevrátil.“
„Chcel vedieť, či netuším, kam ste šli. Akoby som sa ja hostí vypytoval, kam idú.“ Recepčný bezmocne rozhodil rukami.
„Rád by som vzal do izby dva taniere s večerou. Celý deň sme sa trmácali v aute a manželka je unavená.“
„Samozrejme, pán Appleby. Postarám sa o to.“
Kým v kuchyni pripravovali jedlo, Corbin otvoril list. Poslala mu ho Júlia Jonesová-Johnsonová z Fertilu. Celá rodina sa vraj teší, že Jack sa má dobre a čoskoro ho uvidia. List bol plný noviniek. Jej brat Joe a Thad Taylor sú ešte vždy v Oklahome. Jill si hľadá miesto učiteľky. Fertile ešte stále nemá šéfa polície, takže pevne veria, že sa vráti.
Corbin vložil list do obálky. Dobre vedieť, že keby sa chcel zamestnať, má miesto pripravené. Koniec koncov, teraz už bude musieť živiť manželku.
26. KAPITOLA
Annabel zatlačila do úzadia starosti o otca a myslela na to, že je vydatá, a túto noc, ako i všetky ďalšie, strávi so svojím manželom.
Hoci ho poznala iba pomerne krátko, po tom, čo spolu prežili, mala pocit, že o ňom vie takmer všetko. Bol nielen príťažlivý, ale aj čestný, úprimný, rozumný a odvážny. Jednoducho úžasný!
Už pri pomyslení naňho sa celá rozochvela. Od samého začiatku sa pri ňom cítila dobre a bola presvedčená, že sú si súdení.
A teraz chcela vyzerať čo najlepšie. Kefovala si vlasy, až sa ligotali, potom si za uši dala kvapku parfumu a na pery naniesla rúž. Keď usúdila, že viac so sebou nemôže urobiť, obliekla si nočnú košeľu. Bola bez rukávov, ale inak cudná – s mašľou pod krkom. Pozrela sa na seba a videla, že cez tenkú látku presvitajú vztýčené bradavky a tmavé ohanbie. Náhlivo vytiahla z tašky bavlnený župan, ktorý nosievala doma, keď bol nablízku otec, Boone alebo Spinner.
Kým čakala na Corbina, vyvesila na tyč mokrú osušku aj froté handričku. Potom upratala izbu. Corbinove čižmy uložila pod šaty, ktoré viseli na tyči v kúte. Keď už tam bola, zaborila tvár do jeho košele. Tá vôňa jej pripadala závratne omamná.
Vtom sa ozvalo klopanie na dvere a rýchlo na ne priložila ucho.
„To som ja, miláčik. Otvorte mi.“
Corbin niesol ťažký podnos. Položil ho na posteľ, lebo inde sa nedalo. Annabel zatvorila dvere, zamkla a kľúč nechala v kľúčovej dierke. Corbin jej povedal, že keby sa niekto pokúšal zvonku odomknúť, vypadol by na dlážku a upozornil by ich na to.
„Niečo veľmi dobre rozváňa,“ zvolala.
Obrátil sa k nej. „Drahá moja, ste taká krásna. Neviem, či budem vôbec schopný jesť. Vyzeráte skvostne.“
„Aj vy, pán Appleby. A chcete povedať, že pri pohľade na mňa ste stratili chuť do jedla? To nie je práve lichôtka,“ doberala si ho.
„Dobre viete, ako to myslím.“ Smilne na ňu pozrel a vykrútil si imaginárne fúzy. „Madam, nezabúdajte, že ste mi vydaná na milosť a nemilosť.“
Zasmiala sa. „Pane, ak ma chcete zneužiť, dovoľte mi, aby som sa najprv najedia.“ Strhla z jedla obrúsok a sadla si na posteľ. „Koláč s kuracím mäsom. Hm, vyzerá božsky! Ach, aj dezert! Puding so šľahačkou. To bude hostina! Nič viac som si ani nemohla želať.“
Kým jedli, Corbin jej porozprával, čo mu povedal recepčný.
„Potter sem prišiel pod zámienkou, že mi priniesol nejaký liek, ktorý som si uňho objednal.“
„Čo by robil, keby ste tu boli?“
„Neviem. Pochybujem, že by ma zastrelil v hale pred očami hostí.“
„Myslíte, že sa o to pokúsi? Nevie, že sme ho videli na farme.“
( y
„Pochopte, miláčik, že je zúfalý. Musí sa zodpovedať veľkým šéfom v Chicagu. Chlapi, ktorých sem poslali, všetko pobabrali. Chlapi vášho otecka im prešli cez rozum, a tak whisky v hodnote niekoľko tisíc dolárov vyletela do vzduchu. Jeden z tých dvoch, čo ma tu okrem neho hľadali, buď Craig Travisalebo poštmajster, môže byť jeho kumpán. Nechcel by som, aby to bol Travis. Má milú manželku a malého syna.“
„Ako zistíte, kto to vlastne je?“
„Všetko vyrozprávam okresnému veliteľovi polície a nechám naňho, čo urobí ďalej.“
„Kedy podľa vás príde?“
„Zajtra napoludnie, ak neodíde z Jefferson City ešte dnes večer. Príde sem do hotela.“
Keď dojedli, Corbin odniesol podnos do jedálne a náhlil sa do izby. Annabel ho vpustila dnu, potom si ľahla do postele a prikryla sa prikrývkou. Corbin len letmo zachytil pod nočnou košeľou obrys jej pŕs, potom zamkol dvere a kľučku podoprel stoličkou.
Nedíval sa na ňu, lebo vedel, že je nervózna a ostýchavá. Keď sa vyzliekal, postavil sa k nej chrbtom. Mal na to však aj iný dôvod. Prirodzenie mal také zdurené, a tak sa bál, že ju to vyľaká. Vyzul si topánky, stiahol ponožky, zhasol svetlo a až potom si vyzliekol nohavice.
Keď stál v tej tmavej izbe pri posteli, zmocnila sa ho silná sexuálna túžba, ale zároveň sa bál, že nevesta ho odmietne a nebude sa s ním chcieť milovať.
A bál sa aj zodpovednosti, ktorá mu ležala na pleciach. Musí jej ukázať, aké to je, keď muž miluje ženu aj telesne. Ľutoval, že na to nemá viac času.
Bože, daj, aby som to nepokazil…! vzdychol v duchu.
„Corbin?“ ozval sa z temnoty jej hlas.
„Tu som, miláčik.“
Nadvihol prikrývku a vliezol do postele. Objal ju a ona mu pritlačila prsia na hruď. Pery sa im lačne spojili. Pokožku mala hebkú ako hodváb. Stále jej prechádzal dlaňami po chrbte.
„Čo mám robiť?“ zašepkala, keď sa na chvíľu odtiahla.
„Netrápte sa, moja,“ upokojoval ju. „Keď nastane tá chvíľa, presne budete vedieť, čo máte robiť. Zatiaľ si budem vychutnávať, že vás držím v náručí.“
„Všetky tie vnútorné pocity sú pre mňa nové. Ľúbim vás,“ zamrmlala medzi bozkami.
„Práve preto, že sa ľúbime navzájom, je to také výnimočné.“
Corbin sa vyhýbal dotyku prirodzenia s jej telom, aby ju neodplašil, a zatiaľ ju pripravoval rukami a ústami.
Keď ju pobozkal, vnikol jej jazykom do úst, a ona na to vzrušene odpovedala. Vedel, že sa mu zverila do rúk.
Objímal ju a nežne pohládzal po celom tele. Páčilo sa jej to. Voňal tak mužne a na tvári cítila, ako mu búši srdce. Pevne ju stískal a presne po tom túžila.
„Už dávno som sníval o tom, že raz vás takto budem držať v náručí, bozkávať vás a cítiť na hrudi vaše prsia.“
„Zostaneme… oblečení?“ zašepkala.
„Môžeme… ak chcete.“
„A vy?“
„Chcem vás cítiť nahú. Je to priskoro?“
Odtiahla sa od neho, pretiahla si nočnú košeľu cez hlavu a ľahla si. Keď ju pritisol svojou váhou, cítila, že srdcia im bijú v rovnakom rytme. Ich telá sa bez váhania spojili vo vzájomnej túžbe. Keď do nej vkĺzol, radostne ho privítala a zaplavila ju neuveriteľná rozkoš. Nič nepočula ani nevidela, celým telom i dušou sa oddala rozkoši. Keď sa Corbin po pár minútach trochu nadvihol na lakťoch, pričom zostal v nej, zahľadel sa jej do tváre. Nežne jej odhrnul vlasy.
„Ako sa vám to páči, pani Applebyová?“
„Som veľmi spokojná, že som si vybrala za manžela práve vás.“ Radostne sa usmiala.
„Chcel som, aby to trvalo dlhšie.“
„Potom by som asi zomrela od túžby.“
„Bál som sa, že vás to bude veľmi bolieť a už nikdy viac ma nebudete chcieť.“
„Nerobte si nádeje. Trochu to bolelo, ale iba chvíľočku. Teraz sa už cítim božsky. Myslíte, že sme splodili dieťatko?“
„Možno. Prekážalo by vám to?“
„Chcem mať veľa detí. Vašich detí. Keď som bola malá, veľmi som túžila mať bratov a sestry.“
Corbin si ju znova privinul a uložil si jej hlavu na hruď. Nežnejú pohládzal a dych sa mu pomaly upokojoval, ani srdce mu už nebúšilo tak divo. Obaja žasli nad tým, čo práve spolu prežili.
„Corbin,“ ozvala sa mu ospanlivo spod brady. „Som veľmi šťastná.“
„Aj ja, láska moja.“ Zablúdil jej rukou na zadok a láskavo ho potľapkal.
Annabel mala pocit, že prežíva najkrajšiu noc vo svojom živote, uvoľnene zatvorila oči a s úsmevom na tvári upadla do spánku.
Zobudila sa na to, že ju čosi šteklí na špičke nosa. Omámene otvorila oči a videla, že Corbin sa opiera o lakeť, hľadí na ňu a končekom prsta ju šteklí po nose.
„Ste protivný.“
Šťastne sa zasmial. Cítila na tvári jeho dych, potom aj pery. Prechádzali jej od brady k ústam. Špičkou jazyka jej po nich prešiel a potom ju pobozkal.
„Dobré ránko. Ako si sa vyspala? Už by sme si možno mohli tykať, čo vy na to, pani Applebyová?“
„Dobré ráno, pán Appleby, tak teda oficiálne sme si potykali. A aby som odpovedala na otázku – takmer vôbec som nespala. Nejaký chlap ma stále budil.“
„A čo ti robil?“
„Stále ma bozkával a hrýzol do krku.“
„A bolo to príjemné?“
„No… celkom to ušlo.“
„Iba to ušlo?“ Prstami jej zabubnoval na rebrách, až sa rozchichotala.
Zrazu si všimla, že prikrývka sa zošuchla nižšie, načiahla sa, aby si zakryla prsia. Zabránil jej v tom.
„Predo mnou sa už nemusíš hanbiť, žena moja milovaná. Ukáž, nech sa na ne pozriem. Sú také krásne. Ty si krásna,“ prihováral sa jej nežne. „Otvor oči, láska moja.“
Dívala sa, ako sa prebehol po prsiach špičkami prstov a potom sklonil hlavu a bozkával jej ich. Zmocnil sa jej zvláštny pocit – až zhíkla od rozkoše.
Zahľadel sa jej do očí, pritiahol si ju na seba, až sa jej hebké brucho dotýkalo jeho pevného údu, a zrazu už bol znova v nej.
„Ako to, že sa to stalo tak náhle?“ zamrmlala.
„Chcela si, aby sa to stalo?“
„Mhm.“ Ten tlak v jej vnútri ju vzrušoval. Pevne ho objala. „Aj tebe sa to zdá také krásne ako mne?“ Prehla sa ako luk.
„Cítim sa… ako v nebi. Si neuveriteľne sladká. Miláčik, chcem, aby sme túto rozkoš vždy prežívali spolu.“
Ich telá akoby k sebe dokonale pasovali. Toto je jej manžel, milenec, životný druh. Cítila, ako sa vznášajú na obláčiku do neba, až kým nedosiahli nádherné vyvrcholenie.
27. KAPITOLA
Annabel a Corbin pochopili, že svoj pobyt v hoteli dlho neutaja, lebo personál určite rozchýri zvesť o ich svadbe, a tak šli raňajkovať do hotelovej jedálne. Usúdili, že až do príchodu okresného šéfa polície bude najlepšie, ak stále budú medzi ľuďmi.
Veľmi ich neutešovalo vedomie, že Arnold Potter netuší, že vedia o jeho spojení s mafiou a o tom, že má v meste kumpána. Videl Corbinovo napoly zhorené auto a Marvin povedal, že bol navštíviť Annabel. Corbin pre istotu všade nosil pod pazuchou puzdro so zbraňou a na tom ľahké sako.
Hotelový personál im po raňajkách zablahoželal, potom Corbin zaviedol manželku na hotelovú terasu a odtiaľ pozorovali ruch na ulici. Zo všetkých strán sa hrnuli do mesta ľudia. Sobota bývala v Hendersone veľmi rušná.
„Prejdeme sa, láska moja, alebo chceš zostať radšej tu?“
„Radšej by som sa trochu poprechádzala. Tak nám rýchlejšie uplynie čas.“
Pevne ho chytila pod pazuchu a zamierili do centra mesta. Corbin sa pyšne niesol. Toto bol prvý deň ich manželstva. A prežijú spolu aj všetky ostatné dni, až kým nezostarnú. Už nikdy nebude sám. Najradšej by zakričal na okoloidúcich, že to nádherné dievča je jeho manželka.
Prešli okolo holičstva. Obe stoličky boli obsadené. Šerif Stoney Baker sedel chrbtom k oknu a čítal noviny. Čistič topánok sedel na stoličke a čakal na zákazníka.
„Vyleštím vám topánky, pane?“
„Dnes nie.“ Corbin mu strčil mincu a chlapec sa zoširoka usmial.
Z klobučníctva vyšla akási dáma a zvedavo si ich obzerala. Corbin nadvihol klobúk a kráčali ďalej. Keď prišli ku kinu, zastali a prečítali si plagát, dnes uvádzame rudolpha valentina
s bebe danielsovou vo filme monsieur beaucaire.
„Je pekný, ale tebe sa zďaleka nevyrovná.“ Annabel naklonila hlavu a usmiala sa naňho.
„Ty so mnou flirtuješ?“ Corbin sa naoko zamračil.
„Ako si na to prišiel?“
„Miláčik, práve sa k nám blíži pán Potter,“ zašepkal rýchlo.
„Ach nie. Čo urobíme?“
„Nič. Tu nám neublíži.“
„Dobrý deň, pani Applebyová. Dobrý deň, pán Appleby. Dovoľte, aby som vám zablahoželal.“ Podal im ruku.
Corbin mu ju potriasol. „Ďakujem. Zvesti sa tu šíria rýchlo.“
„Najmä dobré zvesti. Toto mesto je veľmi príjemné. Plánujete sa tu usadiť?“ Zahľadel sa na Annabel. „Varujem vás, moja milá, som rozhodnutý presvedčiť vás, aby ste hrali v mojej kapele. Husličky by sa nám veľmi zišli.“
„Asi nie. To by som… nedokázala.“ Annabel pokrútila hlavou a privinula sa ku Corbinovi.
„Moja manželka je veľmi hanblivá,“ zasmial sa Corbin. „Pokúsim sa ju prehovoriť. Hrá naozaj krásne.“
„Rád by som si ju niekedy vypočul.“
„Musíme ísť ďalej. Ešte máme nejaké neodkladné povinnosti. Zbohom.“
„Zbohom. Chystáte sa odísť čoskoro?“
„Ešte sme sa nerozhodli.“
„Dúfam, že zostanete. Želám pekný deň.“ Pán Potter nadvihol klobúk a šiel ďalej.
Corbin sa znova obrátil k plagátu a kútikom oka pozoroval Pottera. Keď tučný mužík vošiel do holičstva, Corbin odviedol Annabel preč. Celá sa triasla.
„Ako sa môže ten zlý, nebezpečný chlap správať tak… tak priateľsky? Včera povedal tomu človeku, aby zabil Marvina, asi rovnako ľahostajne, akoby mu kázal zašliapnuť mravca. Keby vedel, že sme tam, kázal by mu, aby zabil aj nás.“
„Neboj sa, moja drahá. Sanford si s ním už poradí.“
Na konci bloku prešli cez cestu a nazreli do výkladu fotoateliéru. Boli tam vystavené rodinné i svadobné fotky, dokonca i fotky celkom malých detí.
„Dajme sa odfotiť, aby sme mali pamiatku na našu svadbu.“
„Ach nie, Corbin. Vyzerám hrozne. Vlasy…“
„Si krásna. Chcem si ťa pamätať tak, ako vyzeráš dnes, po našom prvom milovaní.“
„Corbin!“
„No tak, moja. Parádnu fotku si dáme urobiť neskôr.“
Annabel ani nestihla protestovať, už ju chytil za lakeť a viedol dnu. Na stenách vo fotoateliéri viseli fotografie vo veľkých štvorcových alebo oválnych ozdobných rámoch. Vzadu boli fotografistove prístroje. Pri stene stál stolík a na ňom boli položené albumy.
Zo zadnej miestnosti vyšiel Alex Lemon, ktorého Corbin videl pred časom v holičstve.
„Vitajte, vážení. Poobzerajte sa tu trochu. O chvíľu som pri vás.“
„Neponáhľame sa. Urobte si, čo treba.“
Annabel na seba kriticky pozrela do zrkadla nad stolom. Vytiahla si z vlasov sponku, položila ju na stolík a trochu si prečesala vlasy prstami. Jednou rukou si ich zachytila, druhou šmátrala po sponke. Vtom prstami nahmatala na kope papierov ťažký predmet. Zabudla na sponku, vzala predmet do ruky a zmeravela.
Takýto ťažký mosadzný predmet v detstve neraz videla a držala v ruke. Jej otec taký vždy nosil pri sebe. Pozrela sa naň lepšie, potom ho hodila na kopu papierov a schytila Corbina za rameno.
„Poďme odtiaľto, prosím ťa…“ Ťahala ho k dverám.
„Čo je, miláčik?“
„Odíďme!“
„Mrzí ma, že som vás nechal čakať,“ ozvalo sa zo zadnej časti ateliéru.“Moja manželka… sa rozhodla, že sa odfotíme inokedy. Nie je spokojná s tým, ako vyzerá. Vrátime sa neskôr,“ prehodil Corbin ponad plece a náhlil sa za Annabel. „Zlatko, počkaj.“ Stačilo pár dlhých krokov, a bol pri nej. Pozrel jej do tváre a videl, že po tvári jej tečú slzy.
„Čo sa stalo? Z čoho si nešťastná?“
„Vnútri som videla… ockov boxer.“
„Si si tým istá?“ Chytil ju za rameno a zabočili za roh.
„Som si istá! Vždy ho nosí so sebou. Mal ho, aj keď odchádzal do St. Louis. Videla som, ako si ho vkladá do vrecka.“
„Ako vieš, že je to jeho boxer?“
„Kedysi mal na konci aj čepeľ noža. Papa ju dal odstrániť, ale sťažoval sa, že to neurobili dobre. Na jednom konci bol drsný. Viem, že je ockov. Ako sa dostal k fotografistovi?“
Corbin vytiahol vreckovku. „Vrátime sa do hotela, ale najprv si utri oči, miláčik. Nechcem, aby ťa ľudia videli plakať. Mohli by o nás začať pochybovať a nechceme na seba upútať pozornosť.“
„Čo budeme robiť?“ Prosebne naňho uprela oči.
„Počkáme na okresného šéfa polície a spolu s ním sa porozprávam s Lemonom.“ Náhlivo s ňou prešiel okolo holičstva a zamieril k hotelu.
„Papa je preč už týždeň,“ pokračovala, keď vystupovali po schodoch na verandu. „Bojím sa, že sa mu niečo stalo.“
„Už niekedy bol tak dlho preč?“
„Zopár ráz.“
Pred hotelom zastalo auto s turistami. Corbin viedol Annabel k hlúčiku ľudí ma verande. Díval sa, ako z auta vystupujú štyria muži. Jeden z nich odviazal celtovinu z vrchu auta a zložil dolu niekoľko kufrov a puzdier s hudobnými nástrojmi. Corbin usúdil, že je to nejaká tanečná kapela. Ale keď spoznal statného muža s klobúkom so širokou strieškou, prešiel s Annabel k dverám.
Keď skupina vchádzala do hotelovej haly, Sanford pozrel priamo na Corbina.
V izbe Corbin zatvoril dvere a pozrel na Annabel. Klesla na kraj postele.
„Je tu okresný šéf polície Sanford. Bol to jeden z tých štyroch mužov, čo vystúpili z toho auta. Ten sivovlasý.“
„Nevyzeral ako šéf polície.“
„Nie. Myslím, že aj tí ostatní sú členovia polície, ale predstierajú, že ide o tanečnú kapelu.“
„Musíte mu povedať o tom človeku, čo má ockov boxer.“
„Poviem mu. Neboj sa, miláčik.“
„Nemôžem si pomôcť. Papa by sa dobrovoľne nikdy nevzdal svojho boxera.“
„Necháme to na Sanforda. On už bude vedieť, čo robiť.“
Len čo to dopovedal, ktosi zaklopal na dvere. Otvoril a očakával, že to bude Sanford, ale stál tam Jack s prihlúplym úsmevom na tvári.
„Jack! Poď dnu.“
„Prepáčte, že som sem vpadol, práve keď si vychutnávate medové týždne.“
„Čo sa stalo?“
„Spinnerovi sa v noci priťažilo. Ráno sme ho s Boonom zniesli k dodávke a priviezli sme ho k lekárovi. On aj Tess sú teraz tam.“
Annabel vyskočila na nohy. „Je na tom veľmi zle?“
„Boonovi sa zdalo, že áno.“
„Možno by som tam mala ísť.“
„Najprv sa porozprávame so Sanfordom. Toto je zrejme on,“ dodal Corbin, keď sa ozvalo ďalšie klopanie na dvere. Otvoril a do izby vošiel Sanford ešte s jedným mužom.
Corbin predstavil Annabel ako svoju manželku a Sanford mu zablahoželal. Jacka si pamätal ešte z Fertilu. Podali si ruky. Neznámy muž bol okresný šéf polície zo St. Louis Bili McGibboney. Annabel, Corbin a Sanford si sadli na posteľ, McGibboney na stoličku, Jack si čupol.
Corbinovi trvalo pol hodiny, kým vyrozprával všetko o udalostiach posledných dní. Občas mu pomáhala dopĺňať detaily Annabel. Jack im povedal, ako Spinnera takmer zmlátili na smrť, ako vyhodil do vzduchu jaskyňu a doplazil sa k zrubu.
Corbin vyjadril aj svoje pocity z Carterovcov. „Viete, oni nám
doslova zachránili život. Vydali sa do boja proti dvom zabijakom so samopalom. Videli, ako tí dvaja zabili ich brata ani prašivého psa. Odvážne prišli na farmu s vozom sena. Myslím, že po tých dvoch nenájdete ani stopy. Keby Carterovcov postavili pred súd, budem svedčiť v ich prospech.“
„Ja som okresný šéf polície v štáte Missouri. Nezdá sa mi, že by ich bolo treba postaviť pred súd. Čo si o tom myslíte vy, McGibboney?“
„Ako ste povedali, vy ste tu okresný šéf polície. Ja mám záujem o väčšie ryby.“
„Ešte máme pre vás jednu informáciu. Už som vám povedal, že manželkin otec bol šmelinár a chcel s tým skončiť. V porovnaní s Georgeom Remusom bol len drobný kšeftár. Odišiel do St. Louis uzavrieť zmluvu o predaji svojho obchodu. Mal sa pred pár dňami vrátiť. Dnes sme boli s manželkou vo fotoateliéri a ona tam našla na stolíku otcov mosadzný boxer. Hovorí, že ho vždy má so sebou. Nenosí zbraň, ale keď sa ocitne v úzkych, bráni sa s boxerom v ruke. Boli by sme radi, keby ste sa spýtali fotografistu Alexa Lemona, ako sa k nemu dostal ten boxer.“
„Boone vám potvrdí, že bol ockov,“ ozvala sa Annabel.
„Ako si môžete byť istá, že to bol boxer vášho otca?“
Corbin odpovedal namiesto nej. „Bol veľmi zvláštny. Kedysi bol na jednom konci nôž, ale Donovan ho dal odpíliť a ten koniec zostal drsný.“
„Uvidíme, čo zistíme, madam.“
Nato sa ozval McGibboney: „Musíme Potterovi oznámiť, že ste boli na sene na Donovanovej farme a videli ste, čo sa tam dialo. Potrebujeme, aby nás priviedol k svojmu spoločníkovi.“
„Prv ako niečo podniknete, bol by som rád, keby moja manželka bola na bezpečnom mieste.“
Vtedy sa ozval Jack. „Nemal som príležitosť vám to povedať, ale Boone hovorí, aby ste priviedli Annabel do lekárovho domu. Môže tam zostať s Tess. Oznámil som Boonovi, čo sa stalo, a chce k vašej svadbe povedať pár slov.“ Jack sa uškrnul.
„To si viem predstaviť.“ Corbin si odfrkol.
McGibboney vstal. „Nemá zmysel čakať. Bude to jednoduchšie, ako som si myslel. Zdá sa, že Donovanovi muži a klan Carterovcov urobili väčšinu práce za nás.“
Corbin vytiahol spod košele kožený obal. Vybral papiere a podal ich šéfovi polície.
„Toto sú poznámky o mužoch, ktorých ste mi kázali pozorovať.“
„Ďakujem. Myslím, že vzhľadom na vaše zásluhy vás štát odškodní za to auto. Uvidím, čo sa dá robiť. Ak chcete odprevadiť manželku a Jacka do lekárovho domu, pôjdeme za vami a budeme mať oči otvorené.“
Keď vyšli z hotela, Annabel mlčala. Prehovorila, až keď prišli k lekárovmu domu.
„Jack, povedal si Tess o Marvinovi?“
„Všetko som jej povedal.“
„Ako to prijala?“
„Je trochu uzavretá a nič nehovorí. Väčšmi sa bojí o Leroy a.“
Keď Jack vošiel do domu, policajti zostali na rohu. O chvíľu sa vrátil s Boonom a Tess.
„Vy tchor jeden smradľavý.“ To bolo prvé, čo povedal Boone. „Mal by som z vás stiahnuť kožu a dať ju vysušiť.“
„Len do toho, vy šmelinár jeden,“ odsekol Corbin bojovne.
„Hneď som vedel, že len čo vám ukážem chrbát, začnete kuť pikle.“
„Ja vám dám pikle!“ vyhŕkol Corbin. „Tak by som vám rozmlátil fasádu, keby tu…“
„Už dosť, vy dvaja!“ zahriakla ich Annabel. „Netešíte sa spolu so mnou, Boone?“
„Pravdaže sa teším, dievčatko. Len som chcel dať tomuto somárovi najavo, že som ho hneď prekukol.“
Nato sa Annabel obrátila na Tess: „Čo urobíme s tými dvoma?“
Tess sa bez slova usmiala a privinula sa k Boonovi.
„Bojím sa, že sa čosi stalo ockovi, Boone.“
Boone ju potľapkal po pleci. „Vy aj Tess tu zostaňte s Jackom. Doktor hovorí, že Spinner sa z toho dostane. Aj Leroy sa má lepšie. Idem s tým smradľavým tcho…“
„Dopovedzte to, a rozsekám vás na fašírku.“
„Zaveďte ho do toho ateliéru, nech sa pozrie na boxer.“ Annabel uprela prosebný pohľad na Corbina. „On bude vedieť, či je ockov.“
„Veru budem. Zostaňte tu. Len čo niečo zistíme, vrátime sa.“ Corbin pozrel na Jacka. „Postaraj sa o ženy, Jack.“
„Buďte opatrní,“ prosila ich Annabel.
„Teraz už na to nie sme sami, miláčik. Budú s nami dvaja šéfovia polície a tento škaredý šmelinár.“ Sklonil hlavu a pobozkal ju.
Boone si odfrkol.
Jack si takisto odfrkol, ale z iného dôvodu. „Tuším si na tie cmukance budeme musieť zvyknúť.“
„Len počkaj, mladý. Čoskoro sa aj ty zamiluješ a potom ti ja budem znepríjemňovať život.“
Annabel stála na schodoch, držala Tess za ruku a dívala sa, ako jej vysoký manžel a nižší Boone kráčajú ulicou. Keď prišli k šéfom polície, predstavili sa navzájom, podali si ruky a všetci štyria zamierili na Main Street.
Corbin najprv nazrel do fotoateliéru, či tam nie sú zákazníci, potom otvoril dvere dokorán a štvorica mužov vstúpila dnu.
„Aha, už ste sa vrátili? Pani manželka si to rozmyslela?“
Corbin vzal zo stolíka boxer a podal ho Boonovi. Len čo počul, ako Bonne zahrešil, schmatol Lemona za košeľu a pritiahol si ho k sebe.
„Vy darebák! Povedzte mi, odkiaľ máte ten boxer, inak vám rozmlátim celý ateliér.“
„Čože? Kto…? Prestaňte!“
„S čím mám prestať? Ešte som ani nezačal. Povedzte mi, odkiaľ máte ten boxer, inak vás tá milá pani Zeadowová nespozná, keď sa k nej nabudúce vplazíte do postele ako nejaký had, kým je jej manžel preč.“ Corbin ním zatriasol.
„Čo chcete… vedieť? Prestaňte! Zaškrtíte ma!“
„Už som povedal, vy hlupák! Moja manželka tu dnes ráno videla ten boxer. Patril jej otcovi.“
„Mám ho… od…“ Chytil Corbinovi ruku, aby uvoľnil zovretie a on mohol dýchať. „Kúpil som ho v obchode s rozličným tovarom.“
„Od koho?“
„Od koho asi? Od Luthera Hogga.“ Lemon sťažka dýchal. „Povedal som mu, že vždy som ho chcel mať. Vyhlásil, že muž, ktorému patril, ho už nebude potrebovať… vraj sa odplavil. Dal som zaň dva doláre.“
„Ako to myslel, že sa odplavil?“ spýtal sa Boone.
„Odkiaľ to mám vedieť?“
„Čo ešte povedal?“
„Spýtal som sa, či sa ten muž poň nevráti. Luther sa zasmial a vyhlásil, že iba ak na Halloween ako duch. Pochopil som, že muž asi zomrel.“
„Sadnite si.“ Corbin ho zatlačil na stoličku a ticho sa radil s policajtmi.
„Čo si o tom myslíte?“
„Preboha, Appleby, vy ste toho chlapa na smrť vydesili. Ešte chvíľu, a bol by sa priznal, že zabil vlastnú matku, aj keby stála vedľa neho.“
„Tú techniku som sa naučil za vojny.“
„Podľa mňa hovorí pravdu. Možno je naším mužom ten Hogg, ale nemáme naňho nič, iba ten boxer. Budeme musieť donútiť Pottera, aby ho zradil.“
„Toto si nechám.“ Boone si strčil boxer do vrecka. „Čo s ním urobíte?“
„Musíme dať pozor, aby sa nedostal k Hoggovi.“ McGibboney šiel k dverám a kývol. „Som rád, že som so sebou priviedol ešte dvoch mužov. Jeden z nich bude dávať pozor na tohto Romca. Skutočne chodí za vydatými dámami?“
„Počul som, že dosť často.“
„Ten má teda šťastie, sviniar jeden.“ McGibboney vyšiel von a porozprával sa s jedným zo svojich mužov. Kým sa policajti radili, Corbin a Boone vyšli z fotoateliéru na ulicu.
„Tí skurvysynovia zabili Murphyho. Chuderka Annabel, bude to pre ňu ťažký úder. Mala iba jeho,“ Boone smutne pokrútil hlavou.
„Mýlite sa. Teraz má už aj mňa. Ak je pravda, že ho zabili, musíme jej pomôcť prekonať tú stratu.“
28. KAPITOLA
Lekárova manželka Marlys Perkinsová zaviedla Annabel za Spinnerom. Keby jej neboli povedali, že je to on, nespoznala by ho.
„Spinner?“ prihovorila sa mu ticho. „Ach, Spinner, veľmi ma mrzí, čo sa vám stalo.“
„Zdravíčko, fešanda.“ Opuchnutými perami ledva pohyboval. Kostnatý nos mal dvojnásobne veľký.
„Pán doktor si myslí, že sa z toho dostanete.“
„Tí dvaja ma sem chceli silou-mocou privliecť. Veď viete, ako si dokáže Boone postaviť hlavu.“
„Viem. Ale tentoraz urobil dobre.“
„Nič mi nebolo, ale pri tom natriasaní v aute som skoro vypustil dušu.“
„Povedal vám Jack, že sme sa s Corbinom zosobášili?“
„Áno. Potrebovali ste solídneho chlapa, fešanda. Videl som ho len zo dva razy, ale zdalo sa mi, že by sa vedel vzoprieť Murphymu.“
„Je naozaj solídny, Spinner. Dúfam, že ocko si ho obľúbi.“
Vtom vošla do miestnosti pani Perkinsová s pohárom vody a priložila Spinnerovi k ústam slamku.
„Teraz si trochu pospite. Keď sa zobudíte, prinesiem vám čosi pod zub.“
„Ak to bude biftek, dajte ho najprv požuť psovi.“
„Nebude to biftek, ale vývar.“
Opovržlivo si odfrkol. „Tess do mňa naliala už za kotol vývaru.“
„Dobre urobila. Možno vám to zachránilo život.“
„Budeme s Tess nablízku.“ Annabel sa sklonila a pobozkala ho na čelo.
„Ďakujem, fešanda. Už dobre dávno ma nepobozkalo krásne dievča.“
„Tak vás budem bozkávať častejšie.“
Annabel sa vrátila do čakárne za Tess. „Ako sa má Leroy?“
„Lepšie… oveľa lepšie… Ale nepovedala som mu o Marvinovi, len to, že sa nevrátim domov a zostanem s Boonom.“
„A čo on na to?“
„Vraj sa tiež nechce vrátiť domov.“
„Kde je Jack?“
„Sedí vonku na schodoch.“
Annabel sa oprela na stoličke. Hlavou jej prebleslo, že celé veky bolo ženám súdené čakať na návrat mužov z boja. Corbin a Boone takisto svojím spôsobom bojovali. A nezostávalo jej iné, len sa modliť, aby jej otec nebol obeťou toho boja.
Počkali, kým jediný predavač, ktorého Potter zamestnával, neodišiel domov na obed. Vtedy McGibboney poslal svojho zástupcu do lekárne, aby im dal signál, keď bude Potter sám.
Keď policajti s Boonom a Corbinom vošli dnu, Corbin zamkol dvere a obrátil ceduľku s nápisom na zatvorené.
„Pán Appleby, teší ma, že vás znova vidím. Ako vám poslúžim, páni?“ S priateľským úsmevom na tvári vyšiel spoza pultu.
„Veľmi nám môžete poslúžiť, pán Potter.“
„Budem vám všestranne nápomocný. Ako sa má vaša šarmantná pani manželka?“ Potter nervózne pokukoval po neznámych mužoch, ktorí ho obkľúčili.
„Je živá a zdravá.“
Štvorica mužov zatlačila Pottera do zadnej miestnosti.
„Čo sa to tu deje? Páni, môj predavač odišiel na obed. Musím dozerať na obchod.“
„Nebudete mať nijakých zákazníkov. Zamkol som dvere,“ oznámil mu Corbin.
„Ne… nechápem.“
„O chvíľu pochopíte.“
„Prepadli ste ma? Trezor je tamto. Je otvorený.“ Potterovi sa lial po tvári pot. Ružové líca mu ešte väčšmi zrumeneli.
„Neprišli sme vás ozbíjať. Som federálny šéf polície McGibboney.“ Ukázal mu odznak. „Toto je šéf polície štátu Missouri. Tých druhých dvoch pánov poznáte. Pred vašimi dverami stojí môj zástupca.“
„Ako mám veriť, že ste šéf polície? Nevyzeráte na to. Vysvetlite mi, čo vlastne chcete.“ Potter sa usiloval zachovať si dôstojnosť.
„Veľmi rád. Pokiaľ vieme, máte obchodné styky s istým Georgeom Remusom zo Chicaga.“
„S Remusom? Kto je to?“
„Nikdy ste o ňom nepočuli? To je zvláštne.“
„Prečo by som… mal o ňom počuť. Ako ste na to prišli… že by som ho… mal poznať?“ jachtal Potter.
„Od nejakých ľudí zo Chicaga, ktorí tvrdia, že Remus vám platí pekné peniaze, aby ste mu pomáhali vyčistiť tento rajón. Vy mu poviete o konkurencii a on sa jej zbaví.“
„Väčšiu hlúposť… som jakživ nepočul. Kto… vám to povedal?“
„Lester a Benny. Istotne viete, o kom hovorím.“
„Nikdy som nepočul o nijakom Lestrovi ani Bennym.“
„Máte krátku pamäť, Potter.“ Corbin by bol toho muža najradšej zaškrtil. „Včera ste prikázali Lestrovi, aby zabil Marvina Cartera. Keď to urobil, povedali ste, že má dobrú mušku.“
Potter zbledol ani stena a sánka mu ovisla. Keby to nebolo vážne, bolo by to smiešne, ako ho prekvapilo, keď počul opakovať vlastné slová.
„Ale… to je lož!“ prosebne pozrel na šéfa polície.
McGibboney pokrčil plecami a pozrel na Corbina. „Ten chlap hovorí, že klamete.“
„Vy ste ma nazvali klamárom?“ Corbin podišiel k malému mužovi a týčil sa nad ním ako hora.
„Nie, nie. Je to len omyl. Neviem, ako tí muži mohli povedať… čosi také. Vôbec ich nepoznám.“
„Ak je tu niekto klamár, tak ste to vy.“ Corbin tak prudko chytil Pottera za košeľu, až stratil rovnováhu. Iba vďaka Corbinovi nespadol.
„Bol som s mojou manželkou, za slobodná Donovanovou, na povale na ich farme. Videli a počuli sme všetko, čo sa stalo na dvore. Videli sme, ako ste sa priviezli autom, vošli ste do domu a potom vonku čakali na Lestera a Bennyho. Počuli sme, ako ste povedali, že teraz ste tu vy šéfom, že zbabrali úlohu, ktorou ich poverili, a šéf ich vinou prišiel o whisky v hodnote štyridsaťtisíc dolárov.“
„Nikdy som…“
„Došľaka, veru ste to povedali. Prestaňte klamať, lebo s vami vyutieram dlážku, aj keď ste starší. Bol som tam a počul som, ako ste prikázali Lestrovi, aby zabil Marvina Cartera. A moja manželka to takisto počula.“
„Zle ste to… pochopili…“
„Hlúposť! Prišli ste tam hľadať Boona. Mali ste príkazy zabiť ho, lebo Remus sa bál, že mu bude konkurentom. Rozhodli ste sa zabiť aj moju manželku a odpratať ju z cesty. Spýtali ste sa Bennyho, či je zbabelec, ak sa bojí zabiť mladé dievča.“
Potter sa celý roztriasol. Bledú tvár mal posiatu červenými škvrnami. Corbin ho ďalej držal za košeľu.
„Boli by ma… zabili. Nechcel som… nikomu ublížiť.“
„Ste najodpornejšia kreatúra, akú som kedy videl, a mal som tú česť vidieť ich dosť.“ Corbin vystrel ruku a odsotil ho. Potter dopadol na stoličku. „Mohol by som vás zabiť za peklo, ktoré vašou vinou prežila moja žena. Všetko videla na vlastné oči…“
„Ešte ho nezabíjajte.“ Boone stúpil pred Corbina. „Teraz si ho vezmem na paškál ja za to, čo jeho kumpáni vykonali Spinnerovi.“ S boxerom v ruke sa mu dotkol sánky.
Potter sa prikrčil. „Odkiaľ to…?“
„Odkiaľ má ten boxer?“ spýtal sa McGibboney. „Od vášho kamoša Hogga, od koho iného?“
„Hlupák jeden! Povedal som mu, aby sa zbavil…!“
„Čoho, Potter? Vieme, že dal zabiť Donovana. Mali ste v tom aj vy prsty?“
„Nie, to bola jeho práca.“
„Urobil to sám?“
„Najal si nejakých ľudí na juh odtiaľto. Keď si prišli po odmenu, priniesli ten boxer. Ja som nikdy nikomu neublížil.“ Potter si teraz zachraňoval iba vlastnú kožu a ďalej bľabotal. „Nikdy som sa nechcel zapliesť s takou spodinou. Hogg hovoril, že nemusím nič robiť, len mať oči otvorené a všetko mu hlásiť.“
Policajti na seba veľavýznamne pozreli. McGibboney naznačil Sanfordovi, aby ho nasledoval do prednej časti lekárne.
„Počuli sme všetko, čo sme potrebovali?“ spýtal sa Sanford.
„Viac ako dosť. Ak Appleby všetko dosvedčí, pobudne si za mrežami poriadne dlho. Appleby je skvelý chlap. Bol by som rád, keby pracoval u mňa.“
„Chcete, aby som šiel s vami zatknúť Hogga?“
„Vezmem svojich dvoch zástupcov. Povedzte tomu divochovi Boonovi, aby s tým boxerom narábal opatrne. Nechceme tu mať nijaké zlomené nosy.“
„Naozaj?“ Sanford si zložil klobúk a poškrabal sa po hlave. „Dofrasa, McGibboney, s vami to nie je práve zábavné.“
O štvrťhodinu Sanford odomkol dvere na lekárni. McGibboney a jeho dvaja zástupcovia priviedli zatknutého Luthera Hogga.
„Chcem vedieť, čo sa tu vlastne deje. Čo si ľudia pomyslia, keď ma uvidia s putami na rukách. Mám tu isté postavenie.“
„Na to ste mali myslieť predtým, ako ste začali paktovať s Remusom.“
„Došľaka, už som vám povedal, že o nijakom Remusovi som v živote nepočul. Musím sa starať o obchod a dnes je rušný deň.“
„Len pokoj,“ povedal McGibboney rozvážne, „je tam vaša manželka. Ona to zvládne. Poďte dozadu. Váš priateľ sa s vami chce stretnúť.“
Len čo Luther Hogg vošiel do zadnej miestnosti a uvidel Pottera schúleného na stoličke, zastal. Muž, ktorý sa týčil nad ním s boxerom v ruke, si boxer rytmicky vrážal do dlane druhej ruky.
„Ty somár sprostý! Povedal som ti, aby si sa zbavil toho boxera,“ zvrieskol naňho Potter nazlostene. „Toto všetko je tvoja vina.“
„Ty sraľo jeden. Všetko si im vyklopil, čo?“
Hogg sa vrhol na Pottera, ale Boone sa mu postavil do cesty, jednou rukou ho odstrčil a druhou sa rozohnal. Zasiahol ho mosadzným boxerom rovno do úst.
Ten úder bol taký silný, že by zvalil aj koňa. Hogg odletel a narazil do steny. Z nosa aj úst mu vystrekla krv a stekala na košeľu. Z krvavých úst mu vyletel vybitý zub. Pomaly klesol na dlážku.
„To bolo za dobrého muža, ktorý nikdy neurobil nič iné, len trochu šmelil s whisky.“ Boone podišiel k Hoggovi a napľul naňho. Potom pozrel na federálneho šéfa polície. „Dočerta, chcel som mu dať viac, nie iba jeden úder.“
„Bol iba jeden, ale dobrý.“ McGibboney pokrútil hlavou a čupol si, aby sa lepšie pozrel na muža v bezvedomí. „Ten už nikdy nebude obhrýzať šúľky kukurice ani prežúvať biftek. Niežeby ich tam, kam poputuje, dostal.“
„Tým sme to zrejme uzavreli,“ usúdil Sanford. „Čo urobíte s týmito dvoma?“
„Ráno ich vezmem do St. Louis. Môže prenocovať v tunajšom väzení. Moji zástupcovia ich postrážia. Počul som, že miestny šerif nie je veľmi spoľahlivý.“
„Slabé slovo,“ zamrmlal Corbin. „Ak ma už nepotrebujete, rád by som šiel za manželkou.“
„Ozveme sa vám.“ McGibboney mu podal ruku. „Keby ste chceli prácu, ohláste sa.“
„Ďakujem, ale rád by som využil svoje vzdelanie a venoval sa novinárstvu. To nie je také náročné povolanie.“
„Veľa šťastia.“ McGibboney sa obrátil k Boonovi. „Mám pripísať vaše meno na zoznam hľadaných zločincov?“
„Nie, ale mohli by ste mi dať prácu. Viem sa dobre oháňať boxerom.“
„To vidím.“ McGibboney mu podal ruku.
Keď Corbin odchádzal, Luther Hogg stonal na dlážke a Potter plakal. Pri pohľade na nich mu bolo zle. Teraz mal za úlohu oznámiť milovanej manželke, že jej otec je mŕtvy. Ako jej to len povie? Vôbec sa na to netešil.
Bol podvečer.
„Chcem ísť domov, Corbin.“
„Dobre, miláčik. Musíme počkať, kým sa Jack vráti s autom. Zaviezol Boona a Tess k tomu istému kazateľovi, ktorý sobášil aj nás.“
„Oni sa dnes vzali?“
„Radšej by sa boli zosobášili za iných okolností, ale bolo to potrebné. Boone chcel mať právo nechať si ju u seba, keby jej bratia náhodou prišli po ňu.“
Corbin povedal Annabel o otcovej smrti, až keď boli sami v hotelovej izbe. Po tom, čo videla mosadzný boxer, na to bola do istej miery pripravená. Ale aj tak plakala až do vyčerpania. Potom si ľahla na posteľ a Corbin ju dlho držal v náručí.
„Čo budeme robiť, Corbin?“ Posadila sa a odhrnula si vlasy z mokrej tváre.
„Miláčik, teraz nemusíme robiť nič. Ak chcete ísť na farmu, pokojne sa tam môžeme vybrať. Len potrebujem zohnať auto. Bez neho je človek ako bez ruky. To prvé som mal niekoľko rokov a bol som naň zvyknutý.“
Annabel vstala z postele a vybrala z puzdra husle. Nadvihla futro a odhalila vrstvu stodolárových bankoviek. Bolo ich aspoň desať.
„Papa dal peniaze sem, keby som ich potrebovala. Vezmi si, koľko treba na auto.“
„Nie, drahá moja.“ Corbin starostlivo urovnal futro v puzdre, potom uložil husle. „Sanford sľúbil, že sa pokúsi vybaviť, aby som dostal náhradné auto. Okrem toho aj sám mám dosť peňazí, aby som si ho mohol kúpiť. O pár dní sa po nejakom poobzerám.“ Sadol si na posteľ a posadil si ju do lona.
„Som rada, že si tu so mnou,“ zašepkala.
„Kde inde by som bol, miláčik? Som tvoj manžel.“
Priložil si jej ruku k perám a pobozkal povrázok, ktorý si tak hrdo uviazala na prst.
„Ľúbim ťa.“
Objala ho okolo krku, dotkla sa mu sánky a potom jazvy na čele. Nežnými perami sa mu dotkla úst.
„Aj ja ťa ľúbim.“

29. KAPITOLA
Celým Hendersonom otriasla správa, že dvaja jeho poprední obyvatelia sú zločinci a vzali ich do federálneho väzenia, kde budú čakať na proces. Vysvitlo aj to, že Annabelin otec bol šmelinár, ale to nebolo nič v porovnaní s vraždou.
Keď sa ľudia dozvedeli, že Spinnera zmlátila banda najatých zabijakov zo Chicaga, zozbierali peniaze, aby mu pomohli zaplatiť výdavky na liečbu.
Annabel a Corbin sa vrátili na Donovanovu farmu. Jack odviezol Tess a Boona do hôr, kde mali stráviť prvé dni manželstva v Spinnerovom zrube. Keď sa vrátil na farmu, nemal čo robiť, a tak sa staral o záhradu, ktorú pred časom vysadil.
Annabel smútila za otcom, blúdila po dome a nedávala najavo nijaké city, iba v noci, keď ležala v posteli s manželovom náručí.
Niekoľko ráz zašli do mesta navštíviť Spinnera a pri prvom výlete si Corbin objednal Oldsmobile, ktorý mu mali poslať zo St. Louis. Vysvetlil Annabel, že to je dobré a pevné auto, ktoré im dlho vydrží, a chcel, aby sa aj ona naučila jazdiť.
Pri druhej návšteve stretli Calvina Cartera, ktorý prišiel vziať Leroya domov. Calvin mu plesol do ruky peniaze a povedal: „Ten chlap, čo sa oženil s Tessie, zaplatil za Leroyovu liečbu. Odkážte mu, že Carterovci nepotrebujú nijaké milodary od ľudí jak on.“
„Nechcete mu to povedať sám? Teraz je váš švagor.“
„Došľaka! Jaký chlap sa ožení s kurvou?“
Cestou na farmu bola Annabel živšia ako v posledných dňoch.
„Carterovci sú takí hlúpi, že nerozoznajú včelu od vola. Nechápem, prečo neverili vlastnej sestre, ale tomu zvrhlíkovi, čo ju znásilnil. Keď sa Boonovi dostane do rúk, odfikne mu ten jeho vercajg, aby už nikdy viac nemohol znásilniť nejaké dievča.“
„Au!“ zvolal Corbin, potom sa na ňu uškrnul. „Calvin sa drží vlastného morálneho kódexu. Bolo by lepšie, keby sa
Boone a Tess odtiaľto odsťahovali. Tessini príbuzní ju nikdy neprijmú.“
„Aj ja chcem odtiaľto odísť, Corbin.“
„A kam chceš ísť, drahá moja?“
„Určite nie do mesta.“
„Čo keby sme šli do Fertilu? Je to pekné mesto a potrebujú tam novinára. V Springfielde poznám muža, ktorý roky pracoval v Gazette. Vyzná sa vo fachu a rád by sa osamostatnil. Bol to dobrý priateľ môjho otca. Keď som bol za ním, rozprávali sme sa o tom, že by sme založili vlastný týždenník. Stačí povedať, a budeme partneri.“
„Máme na to dosť peňazí?“
„Zdedil som niečo po otcovi. Keby to nestačilo, v banke si vybavím pôžičku.“
„Nestačili by peniaze za farmu?“
„Chcem, aby ste si ich odložili, moja drahá. Použijeme ich, iba keď na to budeme odkázaní.“
V priebehu ďalších týždňov pripravili všetko potrebné na sťahovanie. Predajom farmy poverili banku, lebo Boone a Tess sa rozhodli, že nebudú žiť v blízkosti Carterovcov, a keď Spinner celkom vyzdravie, vezmú si jeden z nákladiakov a pôjdu navštíviť Boonovu sestru do Minnesoty.
Boone povedal, že neskôr sa rozhodnú, kde sa usadia. Vraj možno neďaleko svojich priateľov vo Fertile. Annabel zvýskla od radosti a najprv vyobjímala Tess, potom Boona.
Jack a Corbin naložili na nákladiak a na osobné auto všetko, čo Annabel chcela vziať do svojho nového domova. Zvyšok si mohli vziať Boone a Tess, keby chceli.
Jackovi sa nechcelo odísť z Hendersonu bez rukavice, ale už sa mu čnelo za domovom. On mal riadiť nákladiak a držať sa Corbina a Annabel, ktorí pôjdu vpredu v osobnom aute. Prenocujú na polceste medzi Hendersonom a Fertilom.
Na svitaní, tri týždne po tom, čo sa Annabel a Corbin zosobášili, odišli z domu na kopci, aby začali nový život vo Fertile. Na konci cestičky sa Annabel obzrela.
„Zbohom, domček. Zbohom, papa. Nikdy na vás nezabudnem.“ Do očí jej vhŕkli slzy a pevne chytila Corbina za ruku.
Ťažko sa jej odchádzalo od otca. Nemal hrob, na ktorý by mohla položiť kvety. Keď ju Corbin vzal k rieke, stála na brehu a lúčila sa s otcom. Navždy si bude pamätať, ako sa na ňu usmial a pobozkal ju na čelo v ten deň, keď odišiel z domu a viac sa nevrátil.
Jack hltal pohľadom známe okolie, keď sa blížili k jeho rodnému Fertilu. Corbin poslal kábelogram jeho otcovi a naznačil približný čas príchodu. Keď prešli cez železničnú trať a začali stúpať po skalnatom kopci na farmu, Jack sa neubránil úsmevu.
Všade dobre, doma najlepšie.
Dokonca aj Corbin sa cítil ako doma, keď sa Jonesovci vyhrnuli na terasu a na dvor a čakali na príchod člena rodiny. Zastal s autom za nákladiakom a spolu s Annabel sa dívali, ako rodina víta Jacka. Corbin oboznamoval Annabel s členmi rodiny.“To tehotné dievča je jeho sestra Júlia. Je vydatá za Evana Johnsona, toho blondiaka, čo drží na rukách chlapčeka. Bývajú na susednej farme. Jackov otec je ten pán, čo si utiera oči vreckovkou, a tá pani vedľa je jeho manželka Eudora. Po matkinej smrti viedla domácnosť Júlia. Jethro sa znova oženil len pred pár rokmi. Všetky deti si Eudoru obľúbili. To dievčatko, čo oblápa Jacka okolo nôh, je Joy, najmladšia Jonesová. Vlastnú matku nikdy nepoznala a žije s Júliou a Evanom. A tamto pekné dievča v modrých šatách je Jill. Tuším má okolo sedemnásť. Tento rok maturovala. Je trochu mladšia od Jacka, ale neviem o kolko. Nevidím tu Joea. Je o pár rokov mladší ako Júlia. Možno je stále v Oklahome. A tamten vysoký v bielej košeli je Jason. Páni, rastie ako z vody. Už je takmer rovnako vysoký ako Jill. Má deformované chodidlo, ale Júliin manžel Evan objavil v Kansase firmu, ktorá vyrába ortopedickú obuv. Tá mu dosť pomáha. Teraz už takmer vôbec nekríva. Všimli ste si, že všetci Jonesovci majú krstné mená začínajúce sa na J? Jethro, Júlia, Joe, Jack, Jill, Jason a Joy.“
„To je milé.“ Annabel pobozkala manžela na líce. „Naše deti môžu mať mená začínajúce sa na C. Catherine, Connie, Carl, Claude…“
„Iba štyri?“ zasmial sa. „Myslím, že by sa mali začínať na A: Alice, Ann, Albert, Arnold…“
„Iba štyri?“ zažartovala. Potom s roztúženým pohľadom na rodinu dodala: „Musí byť úžasné mať takú veľkú rodinu.“
Corbin si ju tuhšie privinul. „Aj my raz budeme mať takú. A keď ju ešte nemáme, aspoň sa s ňou môžeme priateliť. Poďte, zoznámim vás s nimi. Sú to výnimoční ľudia, rovnako ako vy.“