Případ nejistého novomanžela

E. S. Gardner

Kapitola 1
Noc proměnila městské mrakodrapy z tvrdé oceli a betonu v přízračné prsty vyleptané světlem do tmy.
Budovy, které byly vidět z kanceláře Perry Masona, prozrazovaly tu a tam obdélníky svítících oken, ale z větší části jim zář dodávalo pouze světlo zvenčí.
Perry Mason, vyčerpaný tvrdým dnem u soudu, zhasl v kanceláři světla a natáhl se do velkého křesla, které stálo u jeho psacího stolu. Zpočátku chtěl pouze popřát odpočinek unaveným očím, zahleděným do drobného tisku právnických textů, ale nakonec ho zmohla únava a upadl do sladké dřímoty.
Z hlavní ulice a postranní uličky přicházelo dost světla, a proto bylo vidět na požární schodiště za Masonovým oknem, psací stůl s nakupenými otevřenými právnickými spisy a tichou postavu v obrovském, bohatě polstrovaném koženém křesle, kam Mason usazoval nervózní klienty, aby se uvolnili a vyzpovídali ze svých potíží.
Přes den bylo horko, ale teď se zvedala bouřka a vrtošivé spirály větru kroužícího okolo budovy vnikaly pootevřeným oknem dovnitř.
Mason se neklidně zavrtěl, jako by mu podvědomí připomínalo práci nakupenou na jeho stole a nutnost zformulovat svůj názorná obtížný právní problém ještě než začne nový den.
Temné ticho venku bylo porušeno hlukem z požárního schodiště, které bylo způsobeno nepatrným pohybem nad Masonovým oknem. Potom se objevila dobře obutá půvabná ženská nožka a tápavě vyhledala železný schod. O chvíli později ji následovala i druhá.
Pomalu a opatrně sestupovala mladá žena po požárním schodišti, až se hlavou dostala na úroveň podesty kanceláře nad sebou.
V horní kanceláři se rozsvítilo. Obdélník světla zazářil do temnoty.
Mason se ve spánku zavrtěl, cosi nesrozumitelně zamumlal a nepokojná ruka spadla přes opěradlo křesla.
Za oknem se objevil obrys postavy, která se vzdalovala od horního osvětleného okna.
Dívka na požárním schodišti spěšně sestoupila o další dva schody. Očividně se chtěla dostat na podestu před oknem Masonovy kanceláře.
Když však Mason znovu neočekávaně pohnul rukou, dívka na požárním schodišti si toho pohybu všimla a poděšeně se zarazila.
Prudký závan větru, který se prohnal uličkou, jí zdvihl sukni a její pravá ruka sjela instinktivně dolů a začala zápolit se vzdutou látkou.
Ve světle, které sem pronikalo z ulice, se zaleskl kov.
Mason se ve svém křesle napřímil.
Dívka na požárním schodišti se otočila a začala šplhat nahoru. Pak se zastavila. Zcela jasně se bála překročit pás světla, který přicházel z okna kanceláře o patro výš. Vítr oživl. V dálce hrozivě zarachotil hrom.
Mason zívl, protřel si oči, pohlédl vzhůru a pak nevěřícně zbystřil, když uviděl vlající sukni a dívčí nohy.
Rychlým pružným pohybem se vymanil z křesla, proklouzl kolem stolu k oknu, upřel zrak vzhůru a řekl: „Pojďte dál…“
Dívka na požárním schodišti přiložila varovně prst na rty.
Mason se na ni zamračil: „Co to má znamenat…“
Potřásla zuřivě a netrpělivě hlavou, naléhavým pohybem znovu požádala o ticho a přitom nepřestávala zápolit se sukní.
Mason přikývl.
Zaváhala,
Mason přehodil jednu nohu přes parapet okna kanceláře.
Dívka si tento pohyb vyložila jako hrozbu. Začala pomalu sestupovat po požárním schodišti. Pravou rukou udělala rychlé gesto, jako by něco odhazovala. Paprsky světla dopadly na kovový předmět. Odrazily se od něj a pak náhle lesk pohasl. Znovu zápolila se svou sukní.
„To jste musel mít pěkný výhled,“ řekla vesele tlumeným hlasem přecházejícím až do šepotu.
„To jsem měl,“ řekl Mason, „pojďte dál.“
Když už se jednou rozhodla, že je nezbytné kapitulovat, začala být povolná. Přendala jednu nohu po druhé přes parapet Masonova okna, potom se mírně natočila a seskočila do místnosti.
Mason zamířil k vypínači.
„Prosím vás, nerozsvěcujte,“ řekla tichým hlasem.
„Proč ne?“
„Byla bych raději, kdybyste nerozsvěcoval. Mohlo – mohlo by to být nebezpečné.“
„Pro koho?“ zeptal se Mason.
„Pro mne,“ řekla a pak po chvíli dodala, „i pro vás.“
Mason pozoroval postavu, která se rýsovala proti světlejšímu oknu. „Vy nevypadáte, jako byste se musela světla bát.“
Melodicky se zasmála. „Vy byste to měl vědět nejlíp. Jak dlouho jste tu seděl?“
„Asi tak hodinu, ale spal jsem.“
„Vzbudil jste se v rozhodující okamžik,“ zasmála se. „Ten vítr mě zaskočil.“
„Toho jsem si všiml,“ řekl Mason. „Co jste to měla v pravé ruce?“
„Sukni.“
„Něco kovového.“
„No jo,“ řekla a zasmála se: „Baterku.“
„Co se s ní stalo?“
„Vyklouzla mi z ruky.“
„Jste si jista, že to nebyl revolver?“ zeptal se Mason.
„No tohle, vždyť je to absurdní, pane Masone!“
„Vy víte, jak se jmenuji?“
Ukázala na opálové sklo dveří kanceláře, kterým prosvítalo světlo z chodby. „Je to napsáno na dveřích a já umím číst pozpátku.“
„Pořád si myslím, že to byl revolver. Co jste s ním udělala?“
„Neměla jsem revolver. V každém případě mi ta věc, kterou jste viděl, vyklouzla z ruky a spadla dolů do uličky.“
„Jak to mohu vědět?“ zeptal se Mason a pohyboval se opatrně směrem k ní.
Rozhodila ruce a řekla: „No dobře, myslím, že to muselo přijít.“
Mason k ní rychle přikročil. Jeho ruce sjely po jejím těle.
Při prvním dotyku sebou cukla, ale pak už stála zcela nehybně.
„Skutečně musíte být tak pečlivý?“ zeptala se.
„Myslím, že ano,“ řekl Mason. „Nehýbejte se.“
„Cílem této prohlídky, pane Masone, je najít revolver!“
„Jasně,“ řekl Mason. „Ale není mojí vinou, že je tato prohlídka nezbytná. A bude natolik pečlivá, aby mi zajistila bezpečí.“
Cítil, jak jí ztuhly svaly, ale neutrousila ani slovo a neudělala žádný pohyb.
„Už jste skončil?“ dotázala se chladně, když Mason spustil ruce.
Přikývl.
Spustila ruce. Když přecházela ke křeslu, světlo, které sem dopadalo z ulice, ozářilo její tvrdě sevřená ústa. Posadila se a z cigaretového pouzdra v kabelce vyndala cigaretu. „Tyhle věci nemám ráda.“
„Já zase nemám rád ženy, které po mně mohou střílet,“ řekl Mason. „A vy sama víte, že jste revolver měla. Předpokládám, že jste ho hodila dolů, do uličky.“
„Proč tam tedy neseběhnete a nezjistíte si to, pane Masone?“
„Myslím, že udělám něco lepšího. Domnívám se, že bude nejlepší zavolat policii, aby to tam prohledala.“
Opovržlivě se zasmála. „To bude pro novináře tučné sousto. Už vidím ty titulky: ‚prominentní právník volá policii, aby zjistila, zdali v uličce pod jeho oknem nalezli revolver‘.“
Mason ji přemýšlivě pozoroval. Rozžehnutá zápalka ukázala ovál její krásné tváře. Ruka, která držela zápalku, se ani nezachvěla.
„A pak,“ pokračovala a oči jí sarkasticky jiskřily, „bude následovat spíše humorný příběh: ‚právník odmítl podat vysvětlení, proč se policii nepodařilo žádný revolver najít. Procvičoval se snad Perry Mason v žonglování, při němž mu revolver vyklouzl z ruky a spadl dolů do uličky nebo se procvičoval v odzbrojování klientů?‘ – To bude skutečně tučné sousto.“
„A proč si myslíte, že nepodám žádné vysvětlení?“ zeptal se Mason.
„Myslím si to,“ řekla. „Protože byste se do toho mohl nepříjemně zamotat.“
„Opravdu?“
„Uvidíte ženu na požárním schodišti, donutíte ji vstoupit do vaší kanceláře, obviníte ji z nošení zbraně, všechno bez důkazu… To by vás činilo zranitelným, kdybych na vás podala žalobu o náhradu škody, ne?“
„Ani bych neřekl,“ prohlásil Mason. „Víte, konec konců, jsem se dostal do situace, kdy jsem nachytal zloděje, jak se chystá vlézt do mé kanceláře z požárního schodiště a…“
„Vlézt do vaší kanceláře!“ skočila mu opovržlivě do řeči.
„A nechystala jste se?“
„Samozřejmě, že ne.“
Mason řekl: „Obávám se, že mám příliš mnoho práce na to, abych tu teď s vámi ztrácel čas. Pokud mi nebudete schopna podat nějaké přijatelné vysvětlení, zdvihnu sluchátko a zavolám policii.“
„Nová stránka ve vašich záznamech,“ řekla. „Perry Mason volá policii!“
Při tom pomyšlení se usmál. „Přiznám se, že by to bylo trochu neobvyklé. Chcete mi to snad vysvětlit?“
Řekla: „Copak jste mě dnes v noci už dost neponížil? Když jsem tu musela stát, zatímco jste…“
„Víte, že jsem hledal revolver.“
„A to bylo to jediné, co vás v té chvíli zajímalo, že?“
„Ano.“
„Pak v sobě máte mnohem méně lidského, než jsem si myslela.“
„No, s tímhle problémem si už musíte poradit sama.“
Mason se pohnul směrem k telefonu.
Řekla spěšně: „Počkejte!“
Právník se obrátil.
Zhluboka natáhla ze své cigarety, vyfoukla zbytek kouře a pak prudce zamáčkla cigaretu v popelníku. „Dobrá,“ řekla, „vyhrál jste.“
„Co jsem vyhrál?“
„Vysvětlení.“
„Tak ven s ním.“
„Jsem zaměstnána v kanceláři nad vámi jako sekretářka,“ řekla.
„Čí je to kancelář?“ zeptal se Mason.
„Garvinovy důlní, geologické a stavební společnosti.“
„Říkáte to dost hbitě.“
„Měla bych. Vždyť tam pracuji.“
Právník vzal telefonní seznam, otevřel jej na poslední stránce s indexem GA a jel pohledem po sloupci dolů, až našel Garvinovu důlní, geologickou a stavební společnost. Zkontroloval adresu, přikývl a řekl: „Zatím to vypadá věrohodně.“
Řekla: „Můj zaměstnavatel mě požádal, abych se sem ještě dnes večer vrátila, protože mě bude potřebovat. Varoval mě, že může přijít velmi pozdě. Řekl, že je pozván na večeři, ale chtěl se co nejdříve utrhnout a ještě něco udělat. Zítra chce odjet pryč.“
„A vy jste na něj čekala na požárním schodišti?“
Ušklíbla se: „Ve skutečnosti to bylo skoro stejně hrozné.“
„Co tím chcete říci?“
Řekla: „Dostala jsem se do kanceláře asi tak před hodinou. Čekala jsem a čekala, a pak mě to sezení začalo jednoduše unavovat. Dočetla jsem večerník a nevěděla jsem, co mám dělat. Zhasla jsem světla a přešla k oknu. Chvíli jsem seděla na parapetu a pak, jen tak pro nic za nic, jsem vylezla na požární schodiště a… Víte, bylo tam dost špíny. Dotkla jsem se zábradlí a strašně jsem si ušpinila ruku. To byla otrava, protože to znamenalo, že budu muset jít dolů do umývárny a vydrhnout si ruce.
Ale když jsem byla venku, bylo to… Víte, bylo to tak trochu romantické a přitom vzrušující dívat se na město a přemýšlet o všech těch zlomených srdcích, tragediích a nadějích… a pak v zámku zaharašil klíč a dveře se otevřely. Samozřejmě jsem předpokládala, že je to můj šéf a lámala jsem si hlavu, jak vysvětlím, že se nacházím venku na tmavém požárním schodišti.
A pak cvakl vypínač a já jsem viděla, že to byla jeho žena!
Nevím, co chtěla. Nevím, jestli tam byla proto, aby mě nachytala, protože si myslela, že… nu, věděla jsem, jak bych se za těchto okolností cítila.“
„Tak dál,“ řekl Mason.
„Takže,“ řekla, „jsem takřka instinktivně sešla o dva nebo tři schody níž, abych byla z dosahu a ona mě nemohla vidět… Pořád ještě jsem mohla vidět do kanceláře. Jsem přesvědčena, že se jednalo o přirozenou zvědavost, která mě donutila sledovat, co tam bude dělat. Ale pak se pohnula směrem k oknu a já jsem musela začít sestupovat po požárním schodišti dolů.“
„A vítr vám zdvihl sukni.“
Usmála se: „A vy jste byl ve výhodném postavení, pane Masone.“
„To ano,“ přiznal se Mason a pak dodal, „a vy jste instinktivně spustila ruku, abyste si sukni přidržela.“
„Jakpak by ne! Díky tomu větru jsem měla co dělat.“
„A,“ řekl Mason, „ta ruka držela revolver.“
„Baterku,“ opravila ho.
„Jasně,“ řekl Mason. „Budu džentlmen a vezmu vás za slovo. Byla to baterka.
A teď, když mi do pěti vteřin nedokážete přesvědčivě vysvětlit tu baterku… Žádné napovídání, prosím… Máte už jen tři sekundy… dvě… jednu… bohužel.“
Stiskla rty a řekla: „Baterka, víte, tu jsem si vzala s sebou, abych si mohla posvítit, až bych šla na parkoviště pro auto. Já… no, víte, nepředpokládala jsem, že by mě šéf doprovodil k autu, a tak pozdě v noci nemůže být žádné ženě po chuti potloukat se sama po parkovišti. Konec konců, pane Masone, jistě sám víte, že se stávají nepříjemné věci.“
„A tak jste si s sebou vzala baterku, když jste šla ven na požární schodiště.“
„Může to vypadat divně, ale přesně to jsem udělala. Baterka ležela na stole a při cestě ven jsem ji sebrala. Venku byla taková tma!“
„No dobře,“ řekl Mason. „A teď kdybyste mne vzala dolů a ukázala mi svůj zaparkovaný automobil, a to by tak bylo všechno.“
„Ráda,“ řekla, vstala ze židle s nenucenou elegancí. „Velice ráda to udělám, pane Masone. A můžete si zkontrolovat číslo na poznávací značce auta, můj řidičák a technický průkaz na sloupku řízení a tím snad toto velmi zajímavé setkání zakončíme, ne?“
„Rozhodně,“ řekl Mason. „Přesto mi bylo i za tak neobvyklých okolností potěšením. Bohužel zatím neznám ani vaše jméno.“
„Dozvíte se ho z technického průkazu.“
„Dám přednost tomu, když mi je nejdříve řeknete.“
„Virgínie Colfaxová.“
„Slečna nebo paní?“
„Slečna.“
„Jdeme,“ obrátil se k ní Mason.
Mason šel ke dveřím jako první, otevřel je a ustoupil, aby dívka mohla projít. Přes rameno se na něj přátelsky usmála a po chodbě šli vedle sebe.
Když poblíž výtahu minuli kancelář Paula Drakea s osvětlenými okny a s nápisem DRAKEOVA DETEKTIVNÍ AGENTURA na dveřích, dívka se ušklíbla a řekla: „Tohle místo nemám ráda.“
„Proč?“ zeptal se Mason.
„Z detektivů mně naskakuje husí kůže. Mám ráda soukromí.“
Mason stiskl zvonek výtahu a jak tak čekali, než noční vrátný vyveze klec výtahu nahoru, řekl: „Drake pro mne dělá všechno. Ve skutečnosti se jedná o velice metodickou práci – jako všude. Když se s ní důvěrně seznámíte, vytratí se veškerá romantika a kouzlo. Zbyde pouhá realita. Jsou chvíle, kdy si myslím, že to Drakea strašně otravuje.“
„To určitě,“ řekla sarkasticky.
Výtah dojel nahoru a zastavil. Vrátný kývl na pozdrav. Mason chytil dívku rukou za loket, nasměroval ji do výtahu a řekl: „Budete se muset odepsat z knihy návštěv.“
Usmála se na něj. „Obávám se, že se mýlíte, pane Masone, protože Drakeova detektivní agentura je otevřena celou noc, a lidé, kteří jdou do této kanceláře, se nemusí zapisovat.“
„Á, a vy jste šla k nim?“ zeptal se Mason. –
S úsměvem si ho dobromyslně dobírala. „Samozřejmě. Kde si myslíte, že jsem byla? Hlupáčku!“
„Máme dohodu, že lidé, kteří jdou do Drakeovy detektivní agentury, se nezapisují,“ vysvětloval vrátný. „Víte, mají otevřeno čtařiadvacet hodin denně.“
Mason se odepsal a řekl Virgínii Colfaxové: „Máte skutečně bystrý rozum, duchaplnost a hbitý jazyk.“
„Děkuji,“ řekla mrazivě.
V přízemí výtah zastavil. Proklouzla ven se zdviženou bradou a Mason ji následoval.
Ve dveřích budovy se na chvíli zastavila, vítr přicházející bouře jí zadul do vlasů a odfoukl jí je z uší. Bouře se viditelně přibližovala a občasný rachot hromu tu a tam přehlušil zvuky městské ulice.
Najednou se otočila a položila ruku na Masonovu paži. „Chci, abyste věděl jednu věc,“ řekla.
„Co?“ zeptal se Mason.
„Jsem vám vděčná, že jste měl pro všechno takové porozumění.“
Mason zdvihl obočí.
S těmito slovy rozpřáhla ruku a udeřila ho otevřenou dlaní do tváře tak tvrdě, že zvuk políčku upoutal pozornost skupiny lidí, kteří se právě vynořili z baru o pár domů dál.
Zatímco byl Mason na chvíli vyveden z rovnováhy, rozběhla se přes chodník, prudce otevřela dveře čekajícího taxíku a vskočila dovnitř.
„Hej!“ zakřičel Mason na řidiče taxíku, „Stůjte!“ a rozběhl se přes chodník.
Muž s býčí šíjí a vzezřením přístavního dělníka v obleku vyššího úředníka, šitém na míru, chytil Masona za šos. „Nic takovýho, kámo!“ řekl.
Mason se k němu otočil. „Dejte ty ruce pryč!“
Muž ho pevně držel a s úšklebkem řekl: „Nezahrávej si, kámo, vona tě nechce.“
Taxík vystřelil od okraje chodníku a vmísil se do proudu aut.
Mason řekl těžkopádnému, zatvrzelému muži: „Pusťte ten kabát nebo vám přerazím čelist.“
Něco v jeho očích přimělo muže ustoupit. „Hele, počkej chvilku, kámo, vidíš přece, že tě ta dáma nechce…“
Mason došel ke kraji chodníku a pátral v obou směrech po taxíku. V dohledu však žádný nebyl.
Obrátil se zpátky k silákovi. „Dobrá,“ řekl s tváří bílou rozhořčením, „před svou společností jste si zahrál na hrdinu. Předpokládám, že ve starých dobrých školních časech, tak v roce 1917, jste byl velkým boxerem. Pokud vás to uspokojí, váš zásah způsobil spoustu právních komplikací, které by vaše prázdná hlava nedokázala pochopit. A teď se mi se svou pitomou tlustou hubou kliďte z cesty nebo vám ji rozbiju!“
Zahanbený muž ustoupil před výbuchem Masonovy zuřivosti.
Právník se opovržlivě protáhl kolem něho, protože se chtěl vrátit do kanceláře, pak si to rozmyslel a zahnul za roh budovy do postranní uličky, kde zpomalil a pomalu se pohyboval, přičemž pečlivě prohledával a prozkoumával každý centimetr dlažby.
Po revolveru nebo baterce nebylo ani stopy.
Mason se vrátil ke vchodu do budovy, znovu se zapsal do knihy, nechal se odvézt nahoru a vešel do kanceláře Drakeovy detektivní agentury.
„Je tu Paul Drake?“ zeptal se dívky v přijímací kanceláři.
Potřásla hlavou.
Mason řekl: „Mám pro něj práci. Nijak to nespěchá. Nasměrujte ho na to zítra ráno. Chci, aby zjistil všechno o Garvinově důlní, geologické a stavební společnosti. Chci vědět, jestli je tam zaměstnána dívka jménem Virgínie Colfaxová a chci vědět něco o Garvinovi, který podnik vede. Řekněte Paulovi, ať se s tím příliš nezdržuje. Stačí, když mi zjistí základní informace a dá mi vědět, kdyby se vyskytlo něco, co by stálo za zmínku.“
Dívka přikývla a Mason šel dál ke své kanceláři, kde se znovu zabral do právnického problému a pokoušel se určit, zdali výpověď může být považována za zcela irelevantní a nepřípustnou, protože se jedná o svědectví z druhé ruky, nebo zdali může být uznána jako součást res gestai a proto připuštěna jako svědectví na základě výjimky z ustanovení zákona, které se týká svědectví z druhé ruky.
V sousedních budovách pohasínalo jedno světlo za druhým, až se všechny ostatní budovy ponořily do temnoty. Mason, zcela upoután svým problémem, vybíral případ za případem, až se mu podařilo prokázat jemnou dělící čáru mezi svědectvím z druhé ruky a res gestae.
Neurčitý, nepříjemný pocit narušoval jeho soustředění. I když měl oči pohrouženy do knih, slabá neznámá vůně mu neústupně připomínala jeho ženského vetřelce.
Nakonec odhodil knihu a podíval se kolem sebe. Na podlaze ležel zašpiněný kapesník. Špína mohla pocházet z požárního schodiště.
Kapesník byl načichlý elegantním parfémem a bylo na něm úhledně vyšito písmeno „V“.
Kapitola 2
Příštího dne v deset hodin dopoledne se Perry Mason objevil na svém místě před Nejvyšším soudem a byl schopen svou mistrnou třicetiminutovou řečí, vyšperkovanou argumenty a autoritami, přesvědčit ctihodný soud, že výpověď, kterou soud nižší instance přijal jako svědectví, byla součástí res gestae a na základě tohoto faktu Nejvyšší soud potvrdil rozsudek, vynesený soudem nižší instance v případu jednoho Masonova klienta.
Mason si vzal na cestu taxíka a už krátce pojedenácté otevíral dveře své soukromé kanceláře.
Della Streetová, jeho sekretářka, vzhlédla od svého štolu, usmála se na pozdrav a řekla: „Jak to dopadlo, šéfe?“
„Se štítem.“
„Gratuluji.“
„Díky.“
„Vypadáte unaveně.“
„Byl jsem vzhůru skoro celou noc.“
Della Streetová se usmála.
„Proč se smějete?“ zeptal se Mason.
„Noviny jste, čirou náhodou, nečetl?“
„Ale ano, podíval jsem se do ranního vydání a…“
„Mluvím o prvním odpoledním vydání,“ řekla Della Streetová. „Asi by se vám zamlouvala rubrika Ze společnosti.“
„Proč?“ zeptal se.
Začala mu strouhat mrkvičku a řekla uštěpačně: „Ošklivý, ošklivý šéf.“
„Co se děje?“ zeptal se.
Della Streetová mu položila na stůl přeložené noviny.
Mason si povšiml zatržené rubriky Ze společnosti na vnitřní straně novin:
Proč dostal prominentní právník, jehož jméno sestálo takřka příslovečným kvůli málem zázračné schopnosti obhájit osobu obviněnou ze zločinu, včera v noci před budovou, kde má kancelář, košem?
Kdo byla ta záhadná světlovlasá dračice, která mu jednu vrazila a zanechala užaslého právníka grogy, zatímco sprintovala k taxíku? Musel to být někdo, o koho měl právník více než obvyklý zájem, protože teprve fyzická překážka v podobě atletického kolemjdoucího zabránila právníkovi, aby neuháněl přes chodník a nepokusil se o násilný vstup do taxíku a o neoprávněné zadržení.
A co hledal tento právník v postranní uličce? Vyhodila snad ona blondýnka něco z okna jeho kanceláře?
A přitom jeho společnice vypadala, až do té události, tak sympaticky.
Tento mužný právník zlomil nejedno srdce štěbetových debutantek, které by si přály, aby o ně projevil alespoň náznak zájmu, místo aby byl natolik upoután svou právnickou praxí. Nebo je to tak, že sama jeho kancelář se schopnými zaměstnanci se mu j eví tak atralztivní, že dává přednost pracovnímu prostředí před společenským?
V každém případě jedna mladá žena tohoto města dala najevo svůj bouřlivý nesouhlas.
Ale, ale, pane M!
Masonova tvář při čtení sloupku potemněla. „Zatracený, pitomý šmírák!“ řekl. „Proč jen musí noviny zaměstnávat lidi na prohrabávání stok?“
„A postranních uliček,“ dodala Della Streetová.
„A postranních uliček.“ doplnil Mason. „Jak podle vás, u čerta, získal tu informaci?“
„Zapomínáte, že jste teď velmi známý,“ řekla. „Kdo byl ten atletický cizinec?“
„Velká bečka sádla,“ řekl Mason. „Měl jsem mu rozbít hubu. Maník, co se chtěl předvést před ženami, které s ním byly. Když jsem procházel kolem něj, tak mě chytil za kabát a tím jí poskytl dost času na to, aby zmizela.“
„A kdo byla vaše přítelkyně?“
„Řekla, že se jmenuje Virgínie Colfaxová,“ řekl Mason. „Na základě zákona pravděpodobnosti usuzuji, že by se příjmením skutečně jmenovala Colfaxová asi tak v jednom případě z miliardy, ale mám takové tušení, že Virgínie by mohlo být její pravé jméno.“
A s ironickým úsměvem vyprávěl Delle o noční invazi do své kanceláře.
„A co vlastně chtěla?“
„Chtěla pryč. Měl jsem hned zavolat policii.“
Della zdvihla obočí: „Zavolat policii?“
„No,“ řekl Mason, „přiznávám, že by to celé vypadalo nesmyslně,“ a pak najednou zaklonil hlavu a z celého srdce se rozesmál. „Chytrá, malá ďáblice,“ řekl, „opravdu mě převezla. Myslel jsem si, že ji vedu dolů na parkoviště, aby mi ukázala své auto.“
„A nějak to ujelo?“
„Něco neočekávaného do toho přišlo, Dello – její pravá ruka.“
„Proč?“
„Byla dost chytrá na to, aby si uvědomila, že kolemjdoucí budou sympatizovat se ženou, která se pokouší uniknout donchuánovi na lovu. Očividně věděla, že taxík obvykle čeká před vchodem do budovy, a věděla, že na chodníku budou velmi pravděpodobně lidé… V této situaci držela v ruce všechny trumfy. Já jsem neměl žádné.“
„Bohužel,“ řekla mu Della, „jak vidím, není radno vás nechávat v kanceláři samotného. Říkala jsem vám včera, že sem v noci ráda přijdu a budu s vámi pracovat.“
„Nechtěl jsem vás tím obtěžovat,“ řekl Mason. „Pracoval jsem dlouho do noci… a koneckonců to bylo pěkné dobrodružství.“
Mason otevřel spodní zásuvku na levé straně psacího stolu a vyndal z ní kapesník, který tady dívka zanechala.
„Co vy na to, Dello?“
Della Streetová se podívala na lněný obdélník. „Je špinavý,“ řekla.
Mason přikývl. „Utřela si do něj ruce, které si ušpinila na požárním schodišti. Co je to za vůni, Dello?“
Della uchopila kapesník mezi palec a ukazováček a opatrně ho zdvihla.
„Ohó,“ řekla, „vaše návštěvnice používá drahý parfém.“
„Jaký?“
„Myslím, že Cirův Surrender.“
„Zkusím si to zapamatovat,“ řekl Mason. „Co je nového v kanceláři, Dello?“
„Venku čeká pan Garvin,“ řekla Della Streetová. „Dychtí po vás. Má kanceláře v téhle budově, vlastně přímo nad námi… jedná se o Garvinovu důlní, geologickou a…“
„Ano, ano, já vím,“ řekl Mason, „Garvinova důlní, geologická a stavební společnost.“
„Vy jste si toho jména všiml v seznamu?“ zeptala se.
„Virgínie Colfaxová,“ řekl Mason, „měla být sekretářka pracující v této organizaci. Rozhodně pana Garvina uveďte. Ať víme, jak vypadá. Existuje možnost, že právě on je dalším vrcholem trojúhelníku.“
„V tomto případě je to pěkně zaoblený vrchol,“ řekla se smíchem Della Streetová.
„Tlusťoch?“
„Slušně vykrmený.“
„Kolik mu je?“
„Okolo čtyřicítky. Oblek šitý na míru, chodí na manikúru. Pravděpodobně je zvyklý, že dostane, co chce, kdykoli se mu zachce.“
„Ale, ale! Očividně se podle zevnějšku jedná o první vrchol trojúhelníku. Druhým by mohla být žárlivá manželka a třetím blondýnka se zastřenýma břidlicově šedýma očima a s… no, vždyť víte…“
„Myslím, že ‚perfektní figura‘ je ta otřepaná fráze, na kterou se právě snažíte přijít,“ řekla Della Streetová, když šla ke dveřím přijímací kanceláře. „Přivedu pana Garvina.“
Při vstupu do kanceláře se Garvin podíval na své náramkové hodinky. „Myslel jsem, že se sem nikdy nedostanu, Masone,“ řekl. „Čekám už dvacet minut. Zatraceně, já strašně nerad čekám.“
„Vypadá to tak,“ podotkl suše Mason.
„Ale no tak, neberte si to osobně,“ řekl Garvin. „Myslím to všeobecně. Několikrát jsem si vás při příchodu a odchodu všiml, Masone. Ale nikdy jsem si nepomyslel, že budu mít příležitost s vámi hovořit… a nakonec k tomu přece jen došlo.“
„Sedněte si,“ vybídl ho Mason. „Co pro vás mohu udělat?“
Garvin letmo pohlédl na Dellu Streetovou.
„Zůstane tady,“ prohlásil Mason. „Dělá mi poznámky, nutí mě dodržovat časové termíny stejně tak jako schůzky s klienty.“
„Jedná se o delikátní záležitost.“
„Specializuji se na delikátní záležitosti,“
„Nedávno jsem se oženil s pozoruhodně pěknou mladou ženou, Masone. Já… no, víte, je strašně důležité, aby to manželství nepřišlo k nějaké újmě.“
„Proč by se něco takového mělo stát?“
„Objevily se komplikace.“
„Tak mi o nich něco řekněte. Jak dlouho jste ženatý?“
„Šest týdnů,“ řekl Garvin poněkud útočně.
„Je to druhá žena?“
„V tom je právě ten háček,“ prohlásil Garvin.
„No tak, ven s tím,“ řekl Mason.
Garvin si nejprve rozepnul dvouřadové sako a pak se usadil do polstrovaného křesla pro klienty. „Masone,“ řekl, „do jaké míry jsou platné mexické rozvody?“
„Určitý význam mají,“ řekl Mason. „To záleží na jurisdikci.“
„Jaký význam?“
„No,“ pronesl Mason, „mají určitý psychologický význam.“
„Co tím chcete říct?“
„Úřady,“ řekl Mason, „by vlastně mohly být dost přísné, když má člověk za sebou mexický rozvod a znovu se ožení. Ale ve skutečnosti se tím příliš nezabývají, pokud vyjde najevo, že člověk jednal v dobré víře, protože kdyby se tím zabývaly, v celé zemi by nebylo dost vězení pro všechny, kteří by byli obviněni z bigamie. Rozbily by se tak všechny možné typy rodin, narušila by se tím vnitřní soudržnost státu a poté, co by si stát dal všechnu tu práci a zaplatil všechny výdaje spojené s odsouzením, soudce by obvykle vynesl podmínečný rozsudek.“
„V tom případě jsou tedy platné.“
„Některé ano,“ řekl s úsměvem Mason. „Samozřejmě pokud chcete pečlivé a přesné dobrozdání, celá záležitost by se musela pečlivě prozkoumat. Ono se to vlastně pořádně neví, protože mexická vláda nechce, aby její soudy poblíž hranic sloužily jako odkladiště našich domácích pletek. Ale k vyřešení problémů, které už existují, se toho udělalo spoustu. Naše soudy nejsou však ze zákona povinovány uznávat platnost mexických rozvodu.“
„Kruci, Masone,“ řekl Garvin, „obávám se, že jsem v pěkné kaši.“
„Snad by bylo nejlepší,“ řekl Mason, „kdybyste začal od začátku a řekl mi, o co tady vlastně jde.“
„Před deseti lety jsem se oženil s dívkou, která se jmenovala Ethel Carterová,“ řekl Garvin. „Tehdy to bylo pozoruhodné a milé děvče. Pamatuji se, že mě úplně zhypnotizovala – ano, Masone, hypnóza je pro to bezpochyby ten správný název. Jak se pak ukázalo, byla to studená a chytrá pletichářka… víte, já nerad používám tohle slovo před dámou, i když mi ho zrovna slina přinesla na jazyk,“ a Garvin se uklonil směrem ke stolu Delly Streetové.
Mason řekl: „Láska vynáší na povrch to nejlepší v nás. Když láska zmizí, často se stává, že i to nejlepší je najednou pryč. Možná, že problémy existovaly na obou stranách.“
Garvin si poposedl. „No, snad by se to i tak dalo říct,“ odpověděl. „Chci, abyste si uvědomil, Masone, že je teď opravdu hrozná.“
„V jakém směru?“ zeptal se Mason.
„Ve všech směrech,“ řekl Garvin. „Je… víte, je jako divoká kočka. Znáte přece to staré rčení ‚Ani pekla zloba nepřekoná zavrženou ženu‘.“
„Jak dlouho žijete odděleně?“
„Nemyslím, že by s tím rozluka měla co dělat,“ řekl Garvin. „Začalo to, když jsem se znovu oženil. Byla úplně vztekem pomatená.“
„Jen tak mimochodem,“ zeptal se Mason a významně pohlédl na Dellu Streetovou, „jak vypadá vaše současná manželka?“
„Krásná rudovláska, s těma nejmodřejšíma očima, v jejichž hloubce se člověk může lehce utopit, Masone. Má světlou a jemnou pleť, která se objevuje u rudovlásek tohoto typu. Krucinál, je překrásná. Je to perla. Je to div světa.“
Mason ho přerušil: „Je mi to jasné. Když už tak mluvíme o ženách, nezaměstnáváte náhodou třiadvaceti – čtyřiadvacetiletou ženu s dobrou postavou, elegantní, s pěknými ňadry, světlými vlasy, šedýma očima…“
„Jestli zaměstnávám,“ zvolal Garvin, „ dobrý bože, Masone, vy mi tu líčíte nějakou hollywoodskou hvězdu!“
„Vypadala dobře,“ přiznal Mason.
Garvin potřásl hlavou: „Nikoho takového neznám.“
„Říká vám něco jméno Colfax?“ zeptal se Mason.
Garvin se zamyslel. „Ano,“ řekl. „Jednou jsem měl nějaká obchodní jednání s mužem, který se tak jmenoval. Už se nato moc nepamatuji. Mám toho v hlavě moc. Ale já jsem s vámi chtěl vlastně mluvit o své první ženě.“
„Jen pokračujte.“
„No,“ řekl Garvin, „žijeme odloučeně asi tak rok. Na té odluce bylo přece jen něco zvláštního. Moc dobře nám to se ženou neklapalo a měl… víte, měl jsem jiné zájmy, hodně jsem pobýval v klubu, trochu hrál poker a chodil s kamarády. Ale ani moje žena nesedávala doma a nenechala si život utíkat pod rukama…
Kruci, Masone, prostě jsme se dostali do stádia, kdy jsme šli každý svou cestou. Upřímně řečeno, nudila mě a pravděpodobně jsem nudil i já ji. V každém případě po rozluce mezi námi neexistovalo žádné nepřátelství, ale ani slza nikomu z nás neukápla. Byla to čistě obchodní záležitost. Dal jsem jí důl v Novém Mexiku, který vypadal velmi nadějně.“
„Bylo sepsáno nějaké formální vypořádání vlastnictví?“ zeptal se Mason.
„Musím přiznat, že tady jsem udělal malou chybu. Vypořádání jsem sepsat nedal, ale Ethel byla v tomto ohledu vždycky velice charakterní. Domluvili jsme se, já jsem jí dal ten důl a chtěli jsme počkat, jak to s ním dopadne. Kdyby to dopadlo dobře, měla to brát jako úplné majetkové vyrovnání, kdyby to nedopadlo zas tak dobře, tak jsem jí řekl, že učiníme ještě nějaké další narovnání.“
„Dopadlo to dobře?“
„Myslím si, že ano,“ řekl Garvin. „Nejdůležitější na tom všem je, že Ethel odjela do Nového Mexika, kde nějakou dobu zůstala a zabývala se svým dolem, a pak mi napsala, že pojede do Nevady kvůli rozvodu. Za nějakou dobu jsem se pak víceméně oklikou dozvěděl, že je rozvedená.“
„Z jejího dopisu?“
„Z dopisu jednoho z našich společných přátel.“
„Schoval jste si ten dopis? A schoval jste si dopis své ženy?“
„Bohužel nikoli.“
„Rozvedla se v Renu?“
„Zřejmě ne.“
„Tak mi dopovězte ten zbytek.“
„No, a pak jsem potkal Lorraine Evansovou.“ Tvář se mu rozzářila pošetilým úsměvem. „Nemá smysl, abych vám tady o Lorrie cokoli vykládal, Masone. Bylo to, jako by se kolo času otočilo nazpátek. Má všechno, co jsem doufal, že najdu u Ethel, když jsem si ji bral. Kruci, pořád ještě nedokážu uvěřit, že jsem měl takové štěstí.“
„Já vím. Je to perla! Je to sen! Ale teď pokračujme,“ řekl Mason netrpělivě.
„Víte, předtím jsem se o žádné papíry nestaral, ale když jsem ji potkal a… tak jsem si, zkrátka, chtěl být jistý, že jsem volný. Rozhodl jsem se napsat do Rena a pokusil jsem se najít tam záznamy o rozvodu své ženy, ale zjevně žádné neexistovaly.“
„A dál?“
„No,“ Garvin se viditelně necítil ve své kůži, „samozřejmě jsem jednal na základě předpokladu, že se v Renu rozvedla, zvláště když jsem obdržel dopis od našeho přítele, kde mluvil o Ethelině rozvodu.“
„Co jste udělal?“
„Víte, já… řeknu vám, Masone, přirozeně jsem jednal na základě předpokladu, že nemám žádné závazky a…“
„Co jste udělal?“ zeptal se Mason.
„Tedy, v době, kdy jsem zjistil, že ten rozvod v Renu je samý otazník… jsem si pořád ještě myslel, že se ten rozvod uskutečnil, ale že se záznamy ztratily nebo co.“
„Tak co jste udělal?“ zeptal se Mason.
„No,“ řekl Garvin, „odjel jsem do Mexika a promluvil si tam s místním právníkem, který mi řekl, že si tam mohu zařídit prostřednictvím nějakého zmocněnce bydliště a… víte, všechno to znělo tak krásně. V každém případě jsem dosáhl v Mexiku rozvodu a potom jsme se s Lorrie v Mexiku vzali. Použili jsme postup vypracovaný mexickým právníkem. Zdálo se mi, že ví, co dělá.“
„A co se stalo pak?“ zeptal se Mason.
„A teď,“ řekl Garvin, „mám obavy z Ethel. Najednou… najednou se začala chovat nepřátelsky. Chce vypořádání vlastnictví. Chce věci, které by mě úplně zruinovaly. Chce – mě.“
„A tak,“ řekl Mason, „jste zjistil, že máte na krku dvě ženy?“
„Víte,“ Garvin si začal hladit mohutnou čelist,, já jsem pořád doufal, že to tak daleko nedojde, Masone. Raději bych byl šťastným novomanželem než nejistým. Doufal jsem, že ten mexický rozvod je platný. Chtěl jsem se o tom něco dozvědět.“
Mason řekl: „Na ten váš mexický rozvod se podívám. Kde je teď vaše první žena?“
„Právě tady, někde ve městě, ale nevím kde. Telefonovala mi z budky. Nechtěla mi dát svou adresu.“
„Je právnická?“
„Říká, že vypořádání vlastnictví zvládne sama.“
„Nechce se ji platit advokátovo palmáre?“ zeptal se Mason.
„Ne,“ řekl Garvin, „je bystřejší než všichni právníci v tomhle státě dohromady, samozřejmě mimo vás. Ta ženská je zatraceně chytrá. Než jsem si ji vzal, byla mojí sekretářkou a věřte mi, že kdyby k něčemu došlo, tak v tom umí chodit. Je úžasně mazaná.“
„Dobrá,“ řekl Mason, „uvidím, co se dá dělat. Bude vás to ale něco stát.“
„To jsem očekával.“
„Mimochodem,“ řekl Mason, „pokud jde o vaši současnou ženu, nebyla včera v noci ve vaší kanceláři?“
„V kanceláři? Moje žena? Proboha, ne!“
„Měl jsem dojem, že se nahoře svítí,“ řekl Mason. „Díval jsem se z okna a všiml jsem si světla dopadajícího na horní podestu požárního schodiště. Domnívám se, že vaše kancelář je přímo nad námi.“
„To je,“ řekl Garvin, „ale světlo z mé kanceláře jste vidět nemohl. Muselo to být z kanceláře o patro výš, Masone. U mě v kanceláři se v noci nepracuje.“
„Aha,“ řekl Mason, „no dobře, podívám se na to. Jděte do vedlejší kanceláře a nadiktujte slečně Streetové všechny údaje. Uveďte všechna jména, adresy, popisy, prostě všechno, na co si dokážete vzpomenout. Jako zálohu mi tu nechtě šek na tisíc dolarů. Hned na tom začneme pracovat.“
Kapitola 3
Uprostřed odpoledne se v Masonově kanceláři objevil Paul Drake, kterému jeho klátivá chůze dodávala zdání naprosté netečnosti.
„Ahoj, Perry.“
„Jak se máš, Paule? Vůbec nepůsobíš romanticky.“
„Proč romanticky?“
Mason se zeširoka usmál: „Myslel jsem na popis soukromého detektiva, který jsem nedávno slyšel. Jedna mladá žena byla uchvácena romantickým kouzlem tvého povolání, přičemž toto okouzlení provázelo mrazení v zádech.“
„A tak,“ řekl Paul Drake znuděně, když si sedal do velkého křesla pro klienty. „Je to hrozná práce.“
„Co jsi zjistil o Garvinově důlní, geologické a stavební společnosti?“ zeptal se Mason.
Drake si zapálil cigaretu, uvelebil se v křesle tak, že si přes jedno postranní opěradlo přehodil nohy a o druhé se částečně opíral zády. „Garvin,“ řekl, „je velmi impulsivní.“
„Jak se to projevuje?“
„Oženil se se svou sekretářkou Ethel Carterovou. Bezvadně jim to klapalo. Všechno bylo moc príma až do té doby, než mu to zevšednělo. Potom se Garvin začal znovu rozhlížet kolem.“
„Já vím,“ řekl Mason, „pak se oženil s Lorraine Evansovou.“
„Mezi tím se odehrály dvě nebo tři další aféry, ale žádná z nich neskončila sňatkem.“
„A co Ethel Carterová Garvinová?“
„Právě tady,“ řekl Drake, „to začíná být nejasné. Oznámila, že se v Renu rozvedla, ale o rozvodu neexistují žádné záznamy.“
„A co ta společnost, Paule?“
„Jedná se o akciovou společnost. Typ holdingové společnosti. Garvin v tom umí chodit. Kupuje doly a naleziště. Když objeví něco zajímavého, postoupí to společnosti Edwarda Charlese Garvina, což je obchodní společnost, která se skládá z Garvina a nastrčeného společníka. Tato obchodní společnost to pak prodá za pěkný balík Garvinově důlní, geologické a stavební společnosti.“
„Jak je to možné?“ zeptal se Mason.
„To je jeho způsob, jak vydělávat.“
„Daň z příjmů?“
„Jak to mám vědět? Ty jsi právník.“
Mason řekl: „Jestliže je ve správní radě Garvinovy důlní, geologické a stavební společnosti, těžko může vydělávat na tom, že prodá své zboží svému vlastnímu podniku.“
„A v tom to právě vězí,“ řekl Drake. „Vyřešil to mazaně. Ten člověk není ani členem správní rady. Je tím chlápkem, který jim říká, co mají dělat, ale on sám je pouhým generálním ředitelem.“
„A vlastní většinu akcií?“
„Ne, sice očividně všechno kontroluje, ale jen díky tomu, že si udržuje důvěru velkého množství jednotlivých akcionářů. Další si už můžeš domyslet sám, Perry. Kupuje pozemky a nemovitosti a předávaje své obchodní společnosti, která si je podrží tak dlouho, dokud se s jistotou neprokáže, že mají nějakou hodnotu. Pak dá možnost Garvinově důlní, geologické a stavební společnosti zaplatit mu za ně pěkný balík. Vedení společnosti je v jeho rukou, vyplácí si pěkně tučný plat a prémie ze zisku. Je dostatečně mazaný na to, aby řídil společnost tak, aby se to akcionářům vyplácelo. Pokud budou mít tučné dividendy, nebudou se příliš starat o to, co se ve společnosti děje. Všichni, kteří vlastní akcie společnosti, si myslí, že Edward Charles Garvin je zázrak mezi řediteli… To je všechno, co jsem dokázal takhle narychlo splašit. Nikde tam nefiguruje Virgínie Colfaxová a po světlovlasém děvčeti, které jsi mi popsal, není ani stopy.“
„Víš,“ řekl Mason, „když jsem s tím za tebou poprvé přišel, jednalo se o pouhý předběžný průzkum. Ale teď mám pro tebe skutečnou práci. Garvinova první žena je někde tady ve městě. Chci, abys ji našel, nasadil na ni stín, který ji bude sledovat čtyřiadvacet hodin denně a zjistí, čím se zabývá.“
„Dobře,“ řekl Drake, „jenom nevím, jak dlouho bude trvat, než ji najdu. Všechno bude záležet na tom, jestli se skutečně snaží, aby místo jejího pobytu zůstalo neznámé.“
„Až ji najdete, neztraťte ji z očí.“
„Neztratíme.“
Drake se začal zvedat z křesla, když ho ještě něco napadlo. Sáhl tedy do kapsy a vyndal přeložený papír.
„Co je to?“ zeptal se Mason.
„Plná moc na příští valnou hromadu akcionářů Garvinovy důlní, geologické a stavební společnosti,“ řekl mu Drake. „Základní informace o současné situaci jsem získal od jednoho akcionáře.“
„Jak jsi, proboha, dokázal splašit akcionáře za tak krátkou dobu, kterou jsi na tom mohl pracovat?“
„Ale,“ řekl Drake, „to je jen jedna z věcí, které jsou součástí naší práce.“
„To mě zajímá, Paule. Jak se ti to podařilo?“
„Víš, mám několik přátel, kteří se zajímají o zlaté doly. Zatelefonoval jsem jim a zeptal jsem se na Garvinovu společnost Dali mně spoustu informací. Zeptal jsem se jich, jestli by mě mohli navést na některého akcionáře, abych tak mohl získat informace přímo od pramene, abych tak řekl, a jeden z mých přátel znal někoho, o kom si myslel, že zná Garvina. Zavolal jsem mu a zjistil jsem, že se jedná o akcionáře společnosti.“
„Ty ses ho vyptával?“ zeptal se Mason.
„Samozřejmě, že ne. Můj přítel to z něj opatrně vydoloval. Ten člověk začal mluvit, protože se mu stala taková zvláštní věc. Odjel na nějakou dobu ze státu a když se vrátil, našel ve své poště tuhle plnou moc na valnou hromadu, která se má konat pozítří. Nechápal to, protože předtím, než odjel, zaslal společnosti jinou plnou moc. Plná moc musí být uložena u tajemníka deset dní před valnou hromadou.“
Mason natáhl ruku, vzal si plnou moc, rozevřel ji a přelétl ji očima. Zamračil se a řekl: „Ten člověk řekl, že svou plnou moc už odeslal?“
„Ano.“
Mason se znovu zadíval na text plné moci a pak ji odložil na psací stůl. „Tahle plná moc je formulována velmi neobvykle, Paule,“
„Jakto?“
„Tato plná moc je vystavena osobě jménem E. C. Garvin, který je držitelem certifikátu číslo 123, prokazujícího vlastnictví akcií společnosti, k výkonu hlasovacích práv.“
„No, a co je na tom špatného?“
„Nevím,“ řekl Mason, „ale obvykle se plná moc poskytuje určitému jedinci a není třeba připojovat tolik doplňujících údajů…
A on už jednu plnou moc podepsal?“
„Jo. Řekl mému příteli, že si myslel, že mu tu druhou poslali omylem.“
„No dobře,“ řekl Mason. „To teď necháme stranou. Porozhlédni se kolem, Paule, a vypátrej, co se dá, o Garvinově první manželce.“
Drake se zvedl z křesla a řekl: „Měl bych se jí dostat na stopu celkem rychle. Nevíš, jestli bydlí v hotelu nebo v činžáku nebo někde jinde?“
„Nemám nejmenší potuchy,“ řekl Mason.
„Nevíš, kdo jsou její přátelé nebo společníci?“
Právník potřásl hlavou.
„Vypadá to, že si myslíš, že detektiv může vytáhnout králíka z klobouku, kdykoli do něj sáhne,“ stěžoval si Drake. „Mohl bys člověku poskytnout alespoň něco, čeho by se mohl v začátcích chytit.“
„Do začátků ti mohu poskytnout pětisetdolarovou zálohu,“ řekl Mason.
„No dobře,“ zašklebil se Drake, „řekni Delle, ať vypíše šek a pošle mi ho.“
Drake přešel kancelář, otevřel dveře a kráčel rychle chodbou ke své kanceláři.
Mason zdvihl plnou moc a začal ji studovat.
„Proč si myslíte, že je tak důležitá?“ zeptala se Della Streetová.
„Kvůli podivuhodné shodě okolností,“ odpověděl jí Mason, složil plnou moc a zasunul si ji do kapsy. „Nenapadlo vás, že iniciály Edwarda Charlese Garvina jsou úplně stejné jako iniciály Ethel Carterové Garvinové? A teď se podívejte, tato plná moc je vystavena osobě jménem E. C. Garvin, který je držitelem akciového certifikátu společnosti číslo 123 s tím, že všechny předchozí plné moci se tímto ruší.“
„Chcete tím říci,“ zeptala se Della Streetová, „že…“
„Zcela správně,“ přerušil ji Mason. „Chci tím říci, že kdyby se prokázalo, že držitelem certifikátu číslo 123 je Ethel Carterová Garvinová, potom všichni akcionáři, kteří podepsali jednu z těchto druhých plných mocí, by automaticky zrušili plnou moc, kterou předtím poskytli Edwardu Garvinovi, a jeho manželka by mohla nakráčet na valnou hromadu se spoustou plných mocí, prosadit svou vlastní správní radu, vyhodit Edwarda z místa generálního ředitele a řídit společnost podle svého.“
„Á!“ zvolala Della Streetová.
Mason řekl: „Zkuste sehnat Garvina, Dello. Musíme ten problém vyřešit.“
Della Streetová přikývla a podívala se do záznamu, kde byla uvedena telefonní čísla, která jí Garvin při vypisování šeku dal. Za chvíli vytáčela hbitými prsty telefonní číslo, zatímco Mason se věnoval sklízení právnických spisů, které včera v noci používal při vyhledávání potřebných fakt a které zůstaly nakupeny na jeho stole.
Po deseti minutách podala Della Streetová své hlášení: „Pan Garvin nebude do valné hromady k zastižení. Jakmile opustil naši kancelář, vydal se na cesty. Řekl svému tajemníkovi, že jede obhlédnout nějaké doly. Já bych to odhadla na druhé líbánky“
„Zatraceně, taky nám to mohl říci předem,“ řekl Mason. „No dobře, sežeňte tajemníka a pokladníka společnosti. Požádejte ho, aby sem přišel. Chci s ním mluvit. Řekněte mu, že zastupujeme pana Garvina a že chci, aby sem přišel kvůli nesmírně důležité záležitosti.“
„Oni už vědí, že zastupujete Garvina,“ řekla Della Streetová. „Jeho tajemník nechal proplatit šek na tisíc dolarů.“
„Dobrá,“ odpověděl jí Mason, „sdělte tajemníkovi a pokladníkovi společnosti, ať už je to kdokoli, aby přišel sem dolů a řekněte mu, ať sebou hodí.“
Za pár minut vzala Della Streetová telefon z přijímací kanceláře a řekla Masonovi: „Přišel pan George L. Denby, šéfe.“
„Kdo je Denby?“
„Je to tajemník a pokladník společnosti sídlící nad námi.“
„Uveďte ho,“ řekl Mason,
Denby, hubený pedanticky vyhlížející muž s brýlemi, šedivými vlasy, špatně padnoucím oblekem a studenýma rukama se představil Perry Masonovi. Sedl si čelem k advokátovi a než zkřížil nohy, povytáhl si nohavice kalhot.
Mason mu řekl: „Zastupuji pana Garvina.“
„To jsem pochopil. Mohu se vás zeptat, zdali ho zastupujete jako soukromou osobu nebo vás pověřil, abyste se staral o zájmy společnosti?“
„Zastupuji Garvina,“ řekl Mason. „Předpokládám, že má v ohni mnoho různých želízek.“
„No, to ano.“
„Některé z nich se týkají společnosti?“
„Ano.“
„Není to tedy odpověď na vaši otázku?“ zeptal se Mason s úsměvem.
Denbyho oči na něj ledově zíraly zpoza brýlí. „Ne,“ řekl.
Mason zaklonil hlavu a začal se smát.
Na Denbyho obličeji se neobjevil ani náznak úsměvu.
Mason řekl: „No dobrá, dá se říci, že ho zastupuji jako soukromou osobu. Jedná se totiž o záležitost, která upoutala mou pozornost a působí mi značné starosti.“
„O co jde, pane Masone?“
„Kdo je držitelem certifikátu společnosti číslo 123?“
„To vám takhle z hlavy nejsem schopen říci, pane Masone.“
„Kdy se koná valná hromada akcionářů?“
„Pozítří.“
„V kolik hodin?“
„Ve dvě hodiny.“
„Jedná se o řádnou valnou hromadu?“
„Samozřejmě.“
„Jaká jsou ustanovení ve stanovách společnosti, která se týkají hlasování na základě plných mocí, pokud vůbec nějaká existují?“
„Opravdu, pane Masone, ani na tuto otázku nejsem schopen odpovědět bez přípravy. Myslím si, že ustanovení odpovídají legislativě tohoto státu.“
„Bylo na Garvina vystaveno mnoho plných mocí?“
„Domnívám se, že ano,“
„Kolik?“
„Obávám se, že… za těchto okolností… nemohu hovořit o záležitostech společnosti, pane Masone.“
„Aha,“ řekl Mason. „Vraťte se do své kanceláře a projděte své složky. Zkontrolujte, kolik plných mocí k výkonu hlasovacích práv bylo vystaveno na E. C. Garvina.“
„Ano, samozřejmě, pane Masone. Velmi rád to zkontroluji.“
„A pak mi dejte vědět.“
„To je ale, pane Masone, něco úplně jiného. Jedná se o záležitost, která se týká jak společnosti, tak pana Garvina. V tom případě bych potřeboval zvláštní oprávnění od některého člena představenstva společnosti.“
„Tak si ho sežeňte.“
„To nebude tak jednoduché.“
„Neptal jsem se vás, jestli to bude jednoduché… řekl jsem vám, abyste ho získal. Je to v zájmu celé společnosti.“
„Ovšemže ho získám, pokud bude zájem společnosti vyžadovat předání důvěrných informací. Dokonce ani pan Garvin… pan Garvin totiž, pane Masone, není členem představenstva společnosti.“
„Kdo je předsedou?“
„Frank C. Livesey.“
„Je teď v kanceláři?“
„Ne. Byl tu ráno a pak odešel.“
„Zatelefonujte mu,“ řekl Mason. „Řekněte mu, co se tady peče. Doporučte mu, že by bylo lepší, kdyby se se mnou spojil.“
„Ano, pane.“
„Je v telefonním seznamu?“
„Myslím, že ano.“
„Uvažte, co můžete udělat,“ řekl Mason.
„Dobrá,“ Denby vstal a řekl, „věřím, že chápete moje postavení, pane Masone, Chápete zajisté, že…“
„Samozřejmě, že chápu,“ odpověděl mu Mason. „Jen se do toho dejte. Pak mi předáte ty informace, které mi budete moci dát.“
Jakmile Denby odešel z kanceláře, Mason kývl na Dellu Streetovou: „Vyhledejte v telefonním seznamu Franka C. Liveseye a…“
Della Streetová se usmála. „Už jsem to udělala. Jakmile to jméno vyslovil, začala jsem ho hledat.“
„Máte jeho číslo?“
„Ano.“
„Zkuste mu zavolat,“ řekl Mason.
Della Streetová roztáčela číselník telefonu, prsty jí poletovaly mezi číslicemi a nakonec řekla: „Haló… haló, je to pan Frank C. Livesey? Okamžik, prosím, pane Liveseyi, pan Mason by s vámi rád mluvil… pan Perry Mason, právník. Vydržte chvíli, prosím.“
Mason zvedl sluchátko a řekl: „Haló, to je pan Livesey?“
Opatrný hlas na druhém konci drátu řekl: „U telefonu pan Frank C. Livesey.“
„Jste předsedou Garvinovy důlní, geologické a stavební společnosti?“
„Ano, pane Masone. Mohu se zeptat, proč se na to ptáte?“
„Stalo se něco, co podle mého názoru může ovlivnit vaši společnost. Zastupuji pana Garvina. Když jsem se pokoušel získat informace od Denbyho, tajemníka a pokladníka společnosti, narazil jsem na neočekávanou překážku.“
Livesey se zasmál a řekl: „To vám věřím.“
„Chcete říci, že se ke Garvinovi staví nepřátelsky?“ zeptal se Mason neomaleně.
„Chci tím říci, že je to pedant posedlý úředním šimlem,“ řekl Livesey. „O jaký problém se jedná?“
„Nerad bych o tom mluvil po telefonu.“
„Dobrá, okamžitě se dostavím do vaší kanceláře.“
„To dobře uděláte,“ řekl Mason a zavěsil.
Kapitola 4
Frank C. Livesey byl zavalitý žoviální pán s ježatým nazrzlým knírem, vyvalenýma očima a připlešatělou kulatou hlavou. Oblek mu byl těsný, což dokazovalo, že od doby, kdy si ho zakoupil, přibral. Jeho postava svědčila o tom, že to trvá již léta, bylo však patrno, že to nijak neovlivnilo optimismus, který ho posedl vždycky, když si kupoval nové šaty.
Bylo mu asi čtyřicet a Dellu Streetovou si zálibně prohlížel očima znalce.
„Tak co, pane Masone, jak se máte?“ řekl bodře s očima upřenýma na Dellu Streetovou.
Přešel napříč Masonovou kanceláří s napřaženou rukou. Uchopil právníka za ruku a srdečně mu s ní potřásl.
„Omlouvám se, že jsem vás nechal čekat, Masone. Opravdu se moc omlouvám. Ale chtěl jsem si pár věcí ověřit dříve, než se s vámi setkám. Upřímně řečeno, Masone, situace je neuvěřitelná.“
„Co je na ní divného?“ zeptal se Mason.
„Je to neuvěřitelné, naprosto neuvěřitelné.
Všechno je jako puštěné ze řetězu.“
„Povězte mi o tom něco.“
„No, v současnosti je uspořádání Garvinovy důlní, geologické a stavební společnosti trochu neobvyklé, Masone. Nemohu zacházet do detailů, ale Garvin hraje ve společnosti velkou roli. Z právních důvodů se však raději drží v pozadí. Na radu právního poradce není ve správní radě a nemá žádnou volitelnou funkci. Kvůli určitým transakcím s obchodní společností jsou jeho zájmy v této společnosti naprosto v pořádku pouze tehdy, pokud je pouhým držitelem akcií, ale kdyby byl členem správní rady, daly by se zpochybnit.“
Mason přikývl.
„Ale vy samozřejmě,“ Livesey pokračoval, „dokážete zcela jistě pochopit celou situaci. My všichni jsme Garvinovi muži. Mohu dokonce říci, že ve skutečnosti jsme všichni Garvinem nastrčeni… Asi bych to takhle neměl říkat. Mohlo by se to provalit. Ale konec konců jste Garvinův právník a máte za ušima.“
„To ano,“ řekl Mason, „mám tomu tedy rozumět tak, že jste sem přišel později, protože jste se po mém telefonátu rozhodl promluvit si nejdříve s panem Denbym?“
„Přesně tak,“ řekl Livesey. „Konec konců jste velmi zaneprázdněný člověk. Nemělo by smysl, abych utrácel váš čas povídáním, aniž bych o celé záležitosti něco věděl. Chtěl jsem si napřed všechno zjistit.“
„A zjistil jste?“
„To jsem si tedy zjistil. Ta ženská! Ta Ethel Garvinová! Je tak vychytralá, Masone. Je mazaná jako liška!“
„Co přesně udělala?“
„Víte, my jsme zaslali akcionářům obvyklá zplnomocnění vystavená na E. C. Garvina a ať visím, jestli jim ona nezaslala jiné plné moci vystavené na jméno E. C. Garvin, držitel akciového certifikátu číslo 123. A jak už jste uhádl, akciový certifikát číslo 123 byl vystaven na Ethel Garvinovou před čtyřmi roky, kdy všechno bylo moc príma a klapalo jim to.“
„Co se stalo s původními dokumenty?“ zeptal se Mason.
„Ty jsou všechny v pořádku,“ řekl Livesey. „Jsou úhledně založeny ve své složce. Podle abecedy. S Denbym jste se přece setkal. Víte, jak to u něj chodí, pečlivě je založil podle abecedy spolu s odkazem na seznam akcionářů a tak dál.“
Livesey zaklonil hlavu a rozesmál se,
„Ale považoval bych za samozřejmé, že když začaly přicházet ty další plné moci, někdo si musel vzniklé situace všimnout,“ řekl Mason. „Přinejmenším Denby musel vědět, že tyto plné moci nerozeslal, a když začaly přicházet plné moci najméno E. C. Garvin, držitel certifikátu číslo 123, člověk by si řekl, že si to Denby prověří.“
„To zcela jistě ano,“ řekl Livesey. „Ale podivné na tom je, že Denby neví, kdy tyto plné moci přišly. Všechny jsou v pořádku, všechny jsou řádně podepsány a všechny jsou správně zařazeny tak, jak to má být. Musely ale přijít všechny najednou, a některý úředník je zařadil. Denby přísahá, že jeho rukama nikdy neprošly. Říká, že by o tom jinak musel něco vědět.“
„A valná hromada se koná pozítří?“
„Správně a musím vám, Masone, říct, že to je hotové neštěstí. Nemůžeme Garvina informovat. Odjel na druhé líbánky, celý zakoukaný do té své nové rudovlásky. Nechtěl, aby kdokoli věděl, kde je. A teď se bude muset smířit s tím, že ztratí celou společnost! Je to znepokojující. Je to děsivé.“
„Co se stane, když Ethel Garvinová převezme kontrolu nad společností?“
„Co se stane? Dobrý bože, nechá provést kontrolu účetních knih! Obrátí na ruby tohle, tamto a ono. Dosadí svou vlastní správní radu. Zažaluje Garvinovu obchodní společnost pro podvod kvůli několika transakcím, které se příliš nepovedly. Povolá lidi z finančního úřadu a poukáže na určité záležitosti, které držíme pod pokličkou. Zničí celej ten zatracenej kšeft. Díky ní se celá společnost zhroutí jako domeček z karet!“
„Zjišťoval Denby mezi ostatními úředníky, kdo zařadil ty další plné moci?“
„No, nenápadně čenichá kolem. Nechce, aby se někdo dozvěděl, že je něco v nepořádku. Položil pár nenápadných dotazů a…“ –
Telefon na Masonově stole začal pronikavě zvonit. Jeho číslo nebylo uvedeno v telefonním seznamu a znal je jenom Paul Drake a Della Streetová.
Mason zvedl sluchátko a na druhé straně se ozval hlas Paula Drakea: „Omlouvám se, že volám na tísňové číslo, Perry, ale myslel jsem, že bys tohle měl vědět okamžitě. Našel jsem Ethel Garvinovou.“
„Ty máš teda kliku. Jak se ti to tak rychle povedlo, Paule?“
Drake řekl neurčitě: „Jenom jsem použil svou hlavu a telefon. Uchovávám tu spoustu drobných informací jako například seznamy členek nejdůležitějších ženských klubů. Když žila s Garvinem, byla členkou proslulého klubu literárních studií. Začal jsem telefonovat všem členkám uvedeným na seznamu a každé jsem se zeptal, jestli neví, jak bych se mohl spojit s paní Ethel Garvinovou, protože s ní potřebuji mluvit kvůli unikátní knize, kterou sháněla. Už při druhém telefonátu jsem se trefil do černého. Ta žena mi řekla, že paní Garvinová odjela na nějakou dobu z města, ale pak na ni náhodou jednou na ulici narazila a dozvěděla se, že bydlí v Monolith Apartments. Začal jsem to tam prověřovat a našel jsem jejího kadeřníka a při té příležitosti jsem nasbíral nějaké drby.“
„Zatraceně,“ řekl Mason, „pokaždé, když mi řekneš, jak se ti to podařilo, zní to tak jednoduše, že mám sto chutí ti za to ani nezaplatit.“
„Jen hezky zaplať. Chceš po mě ještě něco, Perry?“
„Chci, abys ji nechal sledovat čtyřiadvacet hodin denně.“
Mason mrkl koutkem oka na Franka Liveseye, který se v křesle napřímil a s vykulenýma očima a nastraženýma ušima bedlivě naslouchal, „Když už se dostanu na stopu svědkyni automobilové nehody,“ pokračoval Mason nedbale, „nechci ji ztratit z dohledu. Pravděpodobně bude jediná, která může dosvědčit, jaké auto bylo na křižovatce první. Potřebuji získat její písemné prohlášení, ale napřed musím vyřešit ty ostatní záležitosti.“
Na druhém konci drátu bylo na chvíli ticho a potom Drake řekl: „Máš v kanceláři nějakého klienta, který tě může slyšet?“
„Správně,“ řekl Mason.
„Z toho, co jsi řekl, beru jen tu první část o sledování, to všechno ostatní je jen bouda, co?“
„Správně.“
„Dobrá,“ řekl Drake, ,,jako by se stalo.“
Mason zavěsil telefon a řekl Liveseyovi: „Omlouvám se, ale jednalo se o velmi důležitý telefonát. Pracuji na případu srážky automobilů s vážnými poraněními. ,,No, a teď bude nejlépe, když se vrátíme k naší záležitosti. Myslíte si, že na Garvinovu společnost se dá něco vyhrabat?“
„No, víte,“ kličkoval Livesey, „v nepřítomnosti Eda Garvina dělám, co je v mých silách, pane Masone, ale… předpokládejme tedy, že jsem vám řekl všechno, co považuji za vhodné… Ve skutečnosti jsem vám, pane Masone, řekl až nebezpečně mnoho.“
„Máte hodně akcií?“ zeptal se Mason.
Livesey se ušklíbl a řekl: „Nemylte se, pane Masone. Vlastním jednu akcii společnosti, což je právě dost na to, abych se mohl kvalifikovat do správní rady a stát se předsedou.“ Zašklebil se na Masona a dodal: „Mám dobrý plat a moje povinnosti spočívají převážně v tom, že podepisuji dokumenty a dopřávám hasičům trochu zábavy.“
„Nepracuje u vás náhodou jako stenotypistka nějaká Colfaxová?“
„Proboha, pane Masone, to nevím. Myslím, že ne. Zaměstnáváme tam jen pár děvčat.“
„Téhle dívce je asi dvacet dva nebo dvacet tři let, má dlouhé nohy, útlý pas, oblé boky, pěkná ňadra, klidné břidlicově šedé oči, jemné světlé vlasy a…“
„Tak dost!“ zaúpěl Livesey. „vy mě odděláte. To se nedá vydržet. Lámete mi srdce,“
„Znáte ji?“ zeptal se Mason,
„Hergot, ne, ale přál bych si, abych ji znal. Pokud se jedná o někoho, koho hledáte, Masone, nezapomenete mi ji potom taky přihrát, ano?“
A Livesey zaklonil hlavu, šibalsky se rozesmál a začal si uhlazovat svůj ježatý knír.
Mason řekl: „Když už se musíte starat o zábavu, třeba máte seznam mladých žen, které můžete povolat jako společnice.“
Livesey se pousmál. „Vidím, že o tom leccos víte, pane Masone.“
„A je docela možné, že jméno a adresu téhle dívky máte ve svém černém zápisníčku. Třeba je k dispozici jako společnice na večeře nebo na tanec?“
„To je docela dobře možné.“
„Ale vy si ji nepamatujete?“
„Přál bych si, abych si ji pamatoval.“
„Kdybyste si na ni později vzpomněl, dáte mi vědět?“
„Bezpečně, Masone. Určitě bych vám dal vědět.“
Mason řekl: „Co uděláte s těmi zplnomocněními?“
„Upřímně řečeno, Masone, ať se propadnu, jestli to vím. Vypadá to, že se tentokrát na výroční valné hromadě odehraje opravdový otevřený boj a řeknu vám upřímně, že nemám nejmenší potuchy, jak to dopadne.“
Mason řekl: „Jestliže víte o nějakém způsobu, jak se spojit s Garvinem, bude nejlepší, když se o to pokusíte.“
Livesey se zasmušil.
„A mezitím,“ Mason pokračoval, „bude nejlépe, když prověříte lidi v podniku a vynasnažíte se zjistit, kdo založil ta nová zplnomocnění.“
„Dal bych všechno za to, kdybych věděl, o koho se jedná,“ řekl Livesey. „Mám ten dojem, že s námi někdo hraje falešnou hru.“
Mason řekl: „Přál bych si, abyste prověřil celou organizaci a zjistil, zdali byl někdo včera v noci okolo jedenácté v kanceláři.“
„To mohu udělat.“
„A pak mi dejte vědět,“ řekl Mason a povstal na znamení, že je jednání u konce.
„Dobrá a díky,“ řekl Livesey.
Zdvihl se z velkého křesla a zdráhavě odcházel. Když kráčel ke dveřím, dvakrát zaváhal, jako by se chtěl obrátit a pokusit se pokračovat v rozhovoru, ale když došel ke dveřím, jenom se s úsměvem otočil, kývl hlavou na pozdrav, zachytil pohled Delly Streetové, ještě jednou se na ni usmál a pak vycouval na chodbu.
Della Streetová vyčkala, až se dveře zavřely, a pak se mírně ušklíbla. „Pro ženy přímo boží požehnání,“ řekla a pak hořce dodala: „Dejte to do uvozovek a podepište Frank C. Livesey,“
Mason se zasmál: „Pro některé typy dívek může představovat svatého Mikuláše.“
„Pro určité typy možná,“ řekla Della, „ale on zapomíná, že Mikuláš navštěvuje jenom ty domy, kde je vítán.“
Mason se usmál, zdvihl sluchátko, vytočil číslo Paula Drakea a potom, když měl detektiva, na drátě, řekl: „Mám pro tebe ještě jednu fušku, Paule. Zdá se, že ten náš bláznivý klient došel k názoru, že je vhodný čas k tomu, aby se stáhl z oběhu.
Nemůže být příliš daleko, protože si naplánoval, že se pozítří zúčastní valné hromady akcionářů společnosti. Ale teď někde venku prožívá se svou ženou druhé líbánky.
Chci ho. Zjisti, jaké má auto, sežeň informace o místech, kam rád jezdí, ověř si, kolik zavazadel si bral a… doprčic, prostě mi ho najdi…“
„Dobře,“ řekl Drake znuděně, „jestliže mi chce klient zaplatit za to, že ho najdu, připadá mi to sice jako dost pitomý způsob jak utrácet své vlastní peníze, ale koneckonců mi do toho nic není.“
„A dej mi hned vědět bez ohledu na denní či noční dobu,“ pokračoval Mason.
„Dobrá, hned ti to oznámím,“ řekl Drake a zavěsil.
Kapitola 5
Mason zaparkoval své auto před Monolith Apartments, nárožní cihlovou budovou, která se vyznačovala přísnými liniemi. Člověk Paula Drakea seděl v autě, zaparkovaném na drulié straně ulice, a zdánlivě vypadal jako usouzené individuum, které probírá novinovou přílohu s nemovitostmi, kde hledá byty, které by byly k dispozici někomu s průměrným platem. Nevzhlédl od novin, ani když Perry Mason zabouchl dveře auta, přešel na chodník a vešel do činžovního domu.
Muž v recepci pozoroval Masona se zdvořilou zvědavostí, ale bez jediného náznaku srdečnosti.
„Paní Ethel Garvinová.“
„Očekává vás?“
„Řekněte jí, že se jedná o plnou moc.“
„Jmenujete se?“
„Mason.“
Muž se otočil ke spojovací desce a s patrnou blahosklonností člověka nuceného zabývat se prací, která je zcela jistě pod jeho úroveň, zapojil linku, chvíli čekal a pak řekl: „Je tady pan Mason a chtěl by vás navštívit v záležitosti nějakého zplnomocnění, paní Garvinová… Ne, to neřekl… Mám se ho zeptat?… Dobře.“
„Můžete jít nahoru,“ řekl recepční, když přerušoval telefonní spojení. „Pokoj číslo 624.“
„Děkuji vám,“ řekl Mason.
Mason vstoupil do výtahu, zjistil, že je výtah vyprojektován tak, aby s ním přes den mohla manipulovat obsluha a v noci se dal přepnout na automat, a řekl: „Šesté, prosím,“ a čekal.
Žena, která obsluhovala výtah, mohutná žena se zrosolovatělými svaly, působící dojmem celkového opotřebení, složila časopis, který četla, a vyhlédla s nadějí na chodbu, protože doufala, že se, ještě než zavře dveře, objeví více lidí. Seděla na skládací židličce, přes niž přetékala na všechny strany. Výraz naprostého opotřebení se jíi vtiskl do nehybné tváře.
„Šesté patro,“ zopakoval Mason.
Nereagovala, ale znovu se předklonila a zadívala se ještě jednou do chodby. Chvíli poté neochotně zavřela dveře a klec kodrcala nahoru do šestého patra.
Žena obsluhující výtah otevřela dveře, pohotově sáhla po časopisu, který četla, našla si místo, kde se čtením skončila, a čekala na signál z nějakého jiného patra.
Když Mason vystoupil z výtahu a obrátil se doleva, ozval se signál přivolávající výtah do přízemí.
Při zaznění signálu žena vzhlédla, ale pak pokračovala ve čtení. Teprve po několika dalších řádkách zavřela dveře a sjela s výtahem dolů.
Mason šel po chodbě, sledoval jednotlivá čísla, až se dostal k číslu 624.
Zaklepal a dveře se okamžitě otevřely. Za nimi stála žena po třicítce, oblečená do dlouhých přiléhavých černých šatů, a půvabně se usmívala.
„Pan Mason?“ zeptala se zpěvným srdečným hlasem.
„Ano.“
„Jsem paní Garvinová. Chtěl jste se mnou hovořit kvůli nějaké plné moci, pane Masone?“ Teple a přátelsky se usmála.
„Ano,“ řekl Mason, „jedná se o plnou moc opravňující k výkonu hlasovacích práv na valné hromadě Garvinovy důlní, geologické a stavební společnosti.“
„Nechcete jít dál, prosím?“
„Děkuji vám.“
Mason vešel do bytu. Jemně za ním zavřela dveře a řekla: „Posaďte se, pane Masone.“
I když její postava neodpovídala postavě mladé dívky, přesto si díky disciplíně při jídle uchovala určitou symetrii a úzký pas. Na tváři a v očích se jí usadil sebejistý výraz člověka, který si svůj život velmi pečlivě uspořádal a každý pohyb je výsledkem důkladně připraveného plánu.
„Jen si sedněte, pane Masone.“
Mason se usadil u okna.
Paní Garvinová ho přejela zkoumavým pohledem a posadila se proti němu. Přehodila si nohu přes nohu, opřela se o opěradlo divanu a řekla: „Co je s tou plnou mocí, pane Masone, je tam snad něco, čemu nerozumíte?“
Mason řekl: „Určení osoby, jejíž jméno figuruje v této plné moci, se liší od formulace předchozích dokumentů tohoto typu, že?“
Zvrátila hlavu a zasmála se.
Mason čekal na odpověď.
Smích se změnil v šibalský, svůdný úsměv. „Ale, pane Masone,“ řekla, „to jste skutečně podstoupil všechnu tu námahu a dostavil se sem jenom proto, abyste si se mnou promluvil o té nešťastné formulaci?“
„Ano,“ řekl Mason.
„To jste neměl dělat,“ řekla hlasem, který naznačoval, že by docela dobře mohla dodat: „Hlupáčku!“
Poposedla si a pravá ruka jí sklouzla po horní hraně zadního opěradla divanu. „Vážně, pane Masone,“ řekla a znovu se zasmála.
Mason tiše seděl a vyčkával.
Řekla: „Muselo to být pro vás obtížné najít mě. Řekněte mi, pane Masone, jak jste to dokázal?
„Najal jsem si detektiva,“ řekl Mason nedbale.
Celá ztuhla a zpozomila. „Cože jste udělal?“
„Najal jsem si detektiva, aby mi vás našel,“ řekl Mason.
„A proboha, proč?“
„Protože jsem to považoval za důležité.“
„A proč?“
Mason řekl: „Co jste tedy zamýšlela se svými plnými mocemi, paní Garvinová? Zamýšlela jste převzít z rukou svého bývalého manžela kontrolu nad společností?“
„Mého manžela!“ vzplanula.
„O, pardon. Myslel jsem, že jste rozvedeni.“
„Kdo vlastně jste?“ zeptala se.
Mason řekl: „Jsem advokát. Mám kanceláře ve stejné budově jako váš manžel.“
„Jste… on si vás najal proto, abyste mě navštívil?“
„Zjednat si je to slovo, které se používá ve spojení s advokátem,“ řekl Mason.
„Tak tedy, zjednal si vás proto, abyste mě navštívil?“
„Ne výslovně.“
„Proč jste tedy tady?“
„Protože zastupuji jeho zájmy.“
„A co chcete?“
„Především chci vědět,“ řekl Mason, „co chcete vy?“
Řekla: „Jak to tak vypadá, pane Masone, nevidím žádný důvod, proč bych vám měla na tuto otázku odpovídat.“
„Jak myslíte.“
Ukázala na vyřezávanou dřevěnou kazetu na cigarety: „Zakouříte si, pane Masone?“
„Děkuji.“
Právník sejmul víko, a nabídl jí cigaretu. Jednu si vzala a naklonila se k Masonovi, aby jí zapálil. Přelétla ho oceňujícím pohledem, zatímco jí zapaloval cigaretu. Pak si Mason zapálil svou vlastní, znovu se pohodlně opřel do křesla, natáhl své dlouhé nohy před sebe, zkřížil je v kotníkách a řekl: „No?“
Řekla: „Pane Masone, buďme upřímní. Myslím si, že představujete skutečně nebezpečného protivníka.“
„Děkuji vám.“
„Jak jste se o mně dozvěděl?“
„Už jsem vám řekl, že jsem si najal detektiva.“
„Jak jste přišel na ty plné moci?“
„To,“ řekl Mason, „je docela jiná záležitost.“
Začala poťukávat palcem u nohy na koberec a potom s kočičím půvabem pokrčila rameny, schoulila se pohodlně na divanu a upravila si polštář tak, aby se mohla opřít. Při zvedání nohou ukázala punčochy a uvelebila se pololežíc na divanu. Natáhla zhluboka z cigarety, vyfoukla dlouhý pramínek modrého kouře ke stropu. „Zajímavé, že?“
„Velmi,“ prohlásil Mason.
„Můj drahý manžel,“ řekla, „si nabalil jinou ženu. Chtěl mě vyměnit za nový model, ale tak nějak se stalo, že si to on i to růžové kombiné popletli. Obávám se, že jsem stále ještě jeho právoplatná manželka a nový model si přisvojil tento titul omylem.“
„A tak?“ řekl Mason.
„A tak,“ řekla, „jsem se, pane Masone, rozhodla ukázat své drápky… jen tak malinko.“
„A co vlastně chcete?“
„Jeho.“
„Chcete tím říct, že si ho chcete legálně udržet, ať se mu to líbí nebo ne?“
Napůl zavřela oči a chvíli ho přemýšlivě pozorovala. Pak řekla: „Něco vám řeknu, pane Masone.“
„Jen do toho.“
„Možná proto,“ řekla, „že se mi líbí vaše tvář nebo proto, že mám takovou filosofující náladu. Jste ženatý?“
„Ne,“
„Když si muž přivlastní ženu,“ řekla paní Garvinová, „získá velmi neobvyklé vlastnictví. Je to svým způsobem emocionální zrcadlo, odrazná deska, živoucí ozvěna jeho citů. Dostane zpátky to, co dává.
V líbánkách, kdy v ní vidí anděla, vidí v něm ona boha. Je to období vzájemného obdivu plného úcty. Pak, když kouzlo vyvane a muž si uvědomí, že získal pracovního partnera, dostane se mu ho obratem ruky.“
„Pokračujte,“ řekl Mason.
Oči se jí pod napůl zavřenými víčky nepatrně třpytily.
„Pak,“ řekla, „se může stát, že muž začne být mrzutý. Začne mít pocit, že je omezován a začne zuřit. Začne být trochu neklidný, protože ztratil svou svobodu. A pak může udělat dvě věci. Buďto začne tajně a nemotorně podvádět nebo začne sekýrovat. V každém případě ukáže své ženě, že se stala něčím méně než jeho nejcennější vlastnictví.“
„A co potom?“ zeptal se Mason.
„Potom,“ řekla, „mu žena oplácí stejnou mincí. Jestliže je muž moudrý, má tolik svobody, kolik jí potřebuje, jestliže je jeho žena moudrá, dá mu tolik svobody, kolik potřebuje na to, aby se cítil šťastný. Pak i jejich rodinný život bude šťastný. Muž může své ženě lhát, může i trochu podvádět, ale musí si jí vždy cenit jako něčeho drahocenného. Ale když ji začne považovat za řetěz a kouli, může žena zabouchnout dveře od vězení velmi, velmi pevně, pane Masone, může dokonce dveře zamknout a zahodit od nich klíč.“
„A to jste udělala?“
„A to udělám, pane Masone.“
„A jak to chcete udělat?“
Řekla: „Jste právník. To jste byl vy, pane Masone, kdo objevil můj malý trik s plnými mocemi akcionářů?“
„Ano.“
„A co s tím zamýšlíte udělat?“
„Jménem vašeho manžela zamýšlím dohlédnout na to, aby všechny plné moci, které byly podvodně získány, byly prohlášeny za neplatné.“
„Takže můj manžel tu tedy bude a získá kontrolu nad valnou hromadou jako obvykle?“
„Ano.“
„Myslím, že jste velmi chytrý, pane Masone. Myslím si, že asi víte, jak se dá obejít zákon. Myslím si, že to možná i dokážete. Ale pokud to uděláte, já udělám něco, co mi umožní dosáhnout svého cíle jiným způsobem.“
„Jakým?“ zeptal se Mason.
„Třeba postačí, když budete poslouchat.“
Bez ohledu na své nohy změnila polohu na divanu, přitáhla si k sobě telefon a řekla obsluze telefonní ústředny: „Můžete mě, prosím, spojit s úřadem okresního zástupce?“
Po chvíli řekla: „Chci podat žalobu, prosím.“
Po další pauze řekla: „Tady je paní Ethel Garvinová. Jsem manželkou Edwarda Charlese Garvina, který se podruhé oženil a teď žije v bigamii s jinou ženou. Opustil mne a žije otevřeně s jinou ženou manželským životem. Domnívám se, že se formálně rozvedl v Mexiku. Celý ten rozvod je neplatný, podvodný a nelegitimní. Přeji si na něj podat žalobu, obvinit ho z bigamie. Můžete mi říci, kdy bych se k vám mohla zítra ráno dostavit?“
Nastala chvilka ticha, pak se usmála a řekla: „Jsem si plně vědoma toho, že byste dali přednost tomu nerozviřovat příliš otázku mexických rozvodů, ale jsem to já, kdo se rozhodl tuto otázku rozvířit. Trvám na podání žaloby obviňující mého manžela z bigamie. V kolik hodin se k vám tedy mohu dostavit?“
Znovu se zaposlouchala, pak se usmála a řekla: „Ve čtvrt na jedenáct. Mnohokrát vám děkuji. A ke komu se mám dostavit?… Ano, pan Stockton, ano. Ano, náměstek v oddělení podávání žalob, ano. Ještě jednou vám mnohokrát děkuji. Přesně ve čtvrt na jedenáct. Určitě tam budu.“
Zavěsila a obrátila se na Masona. „Je to dostatečná odpověď na vaši otázku?“
Mason se usmál. „Myslíte si, že to je dostatečná odpověď na vaši otázku?“
Na chvíli se na něj upřímně zadívala a pak řekla tiše: „To kdybych tak věděla, pane Masone. Ale když začnu bojovat, nikdy se nevzdávám. Zjistil jste, jaké mám trumfy, ale teď vynesu svá esa. Nevím, kolik triků budu moci použít, ale to chci právě zjistit.“
„A opravdu zamýšlíte podat na svého manžela žalobu a obvinit ho z bigamie?“
„Pane Masone, i kdyby to byla ta poslední věc na světě, kterou udělám, chci ho obvinit z bigamie. Nechám ho soudně stíhat až do krajnosti.“
„Jakmile jednou něco takového začnete, je velmi obtížné z toho vycouvat.“
„A kdo by z toho chtěl vycouvat?“ zeptala, se s planoucíma očima. „Pane Masone, sdělte laskavě mému manželovi, co jsem řekla o muži, který nachází ve své ženě odraz svých vlastních myšlenek. Mám velice, velice ostré drápy.“
Mason řekl: „Nepřivedla jste svého manžela na myšlenku, že jste dosáhla rozvodu?“
„Nejsem zodpovědná za to, co si myslí,“
„Ale řekla jste mu, že se chcete rozvést?“
„Pane Masone, žena napovídá svému muži spoustu věcí, když se snaží obnovit jeho vášeň, jeho lásku, jeho pozornost. Například mu může říct, že chce spáchat sebevraždu, může použít nejrůznější hrozby, nejrůznější prohlášení a nejrůznější sliby.“
Mason řekl: „Obávám se, že za těchto okolností to bude vašeho manžela něco stát.“
„Obávám se, že ano.“
„I když možná ne tak, jak to myslíte vy,“ řekl Mason.
„Co tím míníte?“
Mason jí pohlédl do očí. „Chci tím říci,“ řekl, „že také umím bojovat. Chci tím říci, že dříve nebo později budu znát všechna místa, na nichž jste se od svého odchodu od manžela nacházela. Budeme o vás vědět všechno. Budeme vědět…“
Šibalsky se zasmála. „Pane Masone, je úplně jedno, kolik detektivů zaměstnáte, nikdy se totiž nedozvíte všechno, co jsem v průběhu posledních šesti měsíců dělala. A i kdybych proměnila svou ložnici v noclehárnu, proti obvinění z bigamie ho budete těžko obhajovat. Jsem dostatečně chytrá na to, abych to věděla, a vy byste to měl vědět taky.
A teď mě, pane Masone omluvte, mám mnoho práce. Existují další telefonické rozhovory, u kterých bych dala přednost tomu, abyste jim nenaslouchal. Nashledanou, pane Masone.“
Mason vstal. Vyprovodila ho ke dveřím a poněkud melancholicky řekla: „Přála bych si, abych si vás zjednala dřív než Edward. Bohužel s tím se už nedá nic dělat. Obávám se, že způsobíte spoustu potíží.“
Právník vykročil na chodbu. „A já jsem si zcela jist, že spoustu potíží způsobíte vy.“
Oči jí najednou zaplály. „To si teda pište,“ řekla a zavřela dveře.
Kapitola 6
Edward C. Garvin stál na verandě hotelu La Jolla a díval se na stříbřitý pás vytvořený měsíčním světlem na vodách Tichého oceánu.
Druhá paní Garvinová stála vedle něho.
„Lorrie, miláčku,“ řekl Garvin nadšeně, „to je nádhera.“
„Ano, drahý.“
„Začínají nám věčné líbánky. Miluješ mne, drahoušku?“
„Samozřejmě.“
„Pusinko, podívej se na mne. Díváš se neustále na moře.“
Otočila se k němu se samolibým, shovívavým úsměvem.
„Řekni něco,“ řekl Garvin.
„Co?“
„Ty to víš. Řekni, že mě miluješ.“
„Ale, Edwarde,“ řekla netrpělivě, „mluvíš tak dramaticky.“
„Miláčku, copak nevidíš, jak je to romantické? Nevidíš, jak je to tady kouzelné? Veškeré povinnosti jsou na hony vzdáleny. Nikdo neví, kde jsme. Jsme tady úplně sami, stojíme na okraji…“
„A já mám hlad,“ vskočila mu do řeči.
Zasmál se. „Dobrá, nakrmím tě. Já jenom cítím, že se dnes v noci o tebe nechci s nikým dělit. Necháme si něco naservírovat do pokoje.“
„Ale tady je to hrozné. Nemají tady žádnou pořádnou pokojovou službu, jako mají ve velkých hotelích, Ede. Pojď, vyjedeme si někam ven a dáme si dobrý horký biftek s pomfritky a osmaženou francouzskou cibulkou.
V centru města je velmi hezká restaurace. Všimla jsem si jí, když jsme tamtudy projížděli, a taky jsem v ní už jedla.“
„No dobrá,“ vzdal to Garvin, „když chceš. Doufal jsem, že budeme večeřet na našem balkóně nad vodou.“
„V tom vlhku, které se plíží dovnitř a ničí mi účes?“ dotazovala se. „Vždyť je skoro mlha.“ Lehce, ale netrpělivě se zasmála. „Pojď, Ede, než se z tebe stane úplný romantik. Dáme si koktejl a biftek. Půjdeme hned? Není třeba brát si klobouk, drahý.“
„Jak myslíš, Lorrie. Ale co s tvými vlasy? Zatáhneme střechu auta?“
„Ne, necháme ji staženou,“ řekla. „Je to příjemnější. Dám si na hlavu šálu.“
Sešli po schodech do haly, přešli ji a zamířili k parkovišti, kde Garvin nechal svůj kabriolet. Obešel auto, přidržel své ženě dveře a pak obešel dlouhý předek auta ke dveřím řidiče.
„Umírám hlady,“ řekla Lorraine. „Prosím tě, pospěš si.“
„Ano, miláčku, hned vyjedeme. Opravdu nechceš zatáhnout střechu?“
„Ne, takhle je to dobré.“
Garvin nastartoval auto. Motor pravidelně vrčel a dával najevo svou skrytou sílu. Garvin vycouval z místa, kde parkoval, a objel parkoviště. Povinně zastavil při vjezdu na hlavní, počkal na mezeru mezi auty, pustil spojku a auto vystřelilo jako šíp, projelo zatáčkou a na rovné silnici začalo nabírat rychlost.
Dojeli k restauraci. Garvin zaparkoval, vystoupil a spěchal zadem okolo auta, aby své ženě otevřel dveře.
Podal jí ruku. Lehce mu do ní vložila svou a seskočila na zem. Sukně kolem ní jen zavířila.
Pneumatiky hlasitě zaprotestovaly, jak řidič velkého těžkého auta najednou sešlápl brzdu.
Otočili se a Lorraine Garvinová se vzrůstajícím zájmem sledovala vysokého muže, který vyklouzl zpoza volantu kabrioletu se zataženou střechou a přibližoval se k nim dlouhými kroky.
„Proboha!“ vykřikl Garvin. „To je Perry Mason!“
„Ten právník?“ zeptala se jeho manželka.
„Ano.“
Mason dorazil až k nim. „Vás najít, Garvine, bylo ďábelsky obtížné. Hledali jsme vás dvacet čtyři hodin.“
Garvin se důstojně napřímil. „Miláčku,“ řekl, „mohu ti představit pana Masona? Pane Masone, to je má žena.“
Mason se uklonil a řekl: „Velice rád vás poznávám.“ Pak se obrátil na Garvina a řekl: „Musím s vámi mluvit o samotě, a to teď hned.“
„Důvod, proč bylo tak ďábelsky obtížné mě najít,“ řekl Garvin poněkud chladně, „spočíval v tom, že jsem nechtěl, aby mě někdo našel.“
„To jsem pochopil,“ řekl Mason. „Na to jste si ale vybral špatnou dobu. A ted‘ mi, prosím, věnujte pět minut.“
„Právě teď nemám chuť bavit se o obchodních záležitostech, ale pokud mi chcete něco říci, řekněte to tady a hned.“
„Kdy se koná valná hromada akcionářů vaší společnosti, Garvine?“
„Zítra odpoledne ve dvě hodiny. Nemylte se, Masone, já tam budu.“
„Máte dost plných mocí, abyste mohl kontrolovat valnou hromadu?“
„Samozřejmě, že mám. No tak, Masone, teď na to není vhodná doba. Navíc vaše auto blokuje provoz a…“
Mason řekl: „Vaše manželka zaslala hromadu plných mocí vystavených na její jméno. Uvědomte si, že její iniciály jsou také E.C.“
„Jeho bývalá žena,“ řekla Lorraine chladně.
„Vypadá to, že i o tom se dá pochybovat,“ řekl Mason. „Nasedněte do auta. Musíte odjet do Mexika.“
„Musím mít suché Martini a biftek,“ řekla Lorraine.
„Chystáme se jet na večeři,“ vysvětloval Garvin.
„No tak, miláčku, ať se k nám pan Mason připojí a zatímco budeme jíst, může nám vysvětlit, o co jde,“ dodala Lorraine.
Garvin potřásl hlavou. „Dnes večer nemám na obchodní záležitosti náladu.“
Mason řekl: „Ethel rozeslala plné moci vystavené na jméno E. C. Garvin, držitel akciového certifikátu číslo 123. Může tak mít dostatek plných mocí, aby získala kontrolu nad valnou hromadou.“
„To není možné. Mám své plné moci.“
„Její je nahradily,“ řekl Mason. „Postarala se o to, aby její plné moci byly rozeslány až poté, co ty vaše odeslali akcionáři zpět. Tyto plné moci obsahují ustanovení, které předcházející plné moci ruší.“
„Pane Bože!“ řekl Garvin. „Zničí mne!“
„No, moji večeři nezničí,“ vyštěkla Lorraine.
„Kromě toho,“ pokračoval Mason, „aby se ujistila, že se na tu zítřejší valnou hromadu nedostavíte, navštívila úřad státního zástupce a podala na vás žalobu, kde vás obviňuje z bigamie. Právě teď se vás pokoušejí zatknout. Očividně se…“
„Masone, proboha, Masone!“ přerušil ho Garvin. „Musíte tu záležitost probírat právě teď!“
„Tak mi dejte příležitost probrat to v soukromí,“ vyštěkl Mason. „Posledních dvacet čtyři hodin vás hledám po celém státě. Jen tak pro své potěšení bych to nedělal.“
Lorraine se naježila, „Co jste to řekl o bigamii, pane Masone?“
Mason řekl: „Nemá smysl strkat před fakty hlavu do písku. Garvine, můžete utéci před pracovními problémy, ale existují i jiné záležitosti, před kterými neutečete. Toto je záležitost, které budete muset čelit, a to velmi rychle.“
„Edwarde,“ řekla Lorraine chladně, „chceš mi snad říci, že mohou vzniknout pochybnosti o tom, zda je náš sňatek platný?“
Garvin pohlédl na Masona a zjevně se necítil ve své kůži.
Mason řekl: „Řeknu vám to na rovinu. Platnost vašeho sňatku je velmi pochybná.
Ethel Carterová Garvinová je se vší pravděpodobností jediná, která má skutečný nárok být nazývána, Garvinovou manželkou.“
„Edwarde,“ řekla Lorraine, „povídal jsi, že se s tebou rozvedla.“
„Myslel jsem si to.“
„Myslel!“ vykřikla Lorraine. „Proč, u všech…“
„Tak moment,“ řekl Mason. „Zvyšování hlasu nám nepomůže a tohle není vhodné místo pro vzájemné obviňování. Musím odjet s autem. Navrhuji, abyste mě následovali. Možná, že vám budu schopen pomoci.“
„Jak?“ zeptal se Garvin.
Mason řekl: „Pojeďme do vašeho hotelu. Tam si můžete něco zakousnout, pokud se opravdu musíte najíst, ještě než vyrazíte do Mexika. Sbalte si kufry, naházejte je do auta a zamiřte k hranicím.“
„Proč k hranicím?“ zeptal se Garvin.
Mason řekl: „Protože jste se rozvedl v Mexiku.“
„No a?“ zeptal se Garvin.
Mason se ušklíbl: „Váš mexický rozvod nemusí být v Kalifornii uznán. Váš mexický sňatek bude platný pouze v případě, že bude platný i rozvod. Ale v Mexiku, kde jste se rozvedl a potom legálně oženil, platíte za manžele.“
Nastala chvíle ticha a potom Lorraine Garvinová řekla: „No tak, nestůj tady jako hlupák, Edwarde. Copak nechápeš, co pan Mason říká? Vyvez to auto z parkoviště. Honem do hotelu sebrat věci a ať už jsme pryč!“
Kapitola 7
Masonovo auto se drželo Garvinová kabrioletu, když přejížděl most pod San Ysidro.
Světla Tijuany pod vzdáleným koncem mostu vytvářela zář, s níž nehybné hvězdy měřily své síly nadarmo.
Garvin řídil auto po široké hlavní třídě a potom zajel na parkoviště, kde bylo dost místa, takže Mason mohl zastavit své auto vedle jeho.
Právník vystoupil, přešel ke Garvinovu otevřenému kabrioletu a řekl: „Tak, a jsme tady. Teď jste zase manželé.“
„Zatraceně, Masone,“ řekl Garvin podrážděně, „řekněte mi, o co všechno tady vlastně jde.“
Mason řekl: „Nevím. Pokusím se zjistit co nejvíc. Nejlepší způsob, jak narušit její intriky s plnými mocemi, je sehnat dost vám nakloněných akcionářů, kteří by se na valnou hromadu dostavili osobně a převzali nad valnou hromadou kontrolu sami. Plná moc se vždycky ruší, když je osoba, která ji poskytla, na valné hromadě přítomna.
To znamená, že mi musíte dát seznam velkých akcionářů, kteří jsou vám nakloněni, a já jim budu muset zatelefonovat. Připravil jsem si papíry pro soudní zákaz, které mohu zítra ráno, pokud to bude třeba, zaprotokolovat u soudu, ale nejlepší přece jenom bude přimět vám nakloněné akcionáře, aby se na valnou hromadu dostavili osobně. A nejsem tak úplně přesvědčen, že váš předseda a tajemník-pokladník nejsou do těch intrik zapleteni také.
Takže, pokud budete chtít příště zase zmizet a všechno ostatní nechat plavat, dejte svému právníkovi vědět, kde jste. Moji detektivové po vás pátrali po celém státě. Jeden z nich nakonec objevil v La Jolle benzínové čerpadlo, kde si člověk, který tam obsluhoval, zapamatoval váš kabriolet a řekl, že jste se sháněl po hotelu. Tak jsem se sem dolů rozjel.“
Lorraine Garvinová řekla: „Ale já už umírám hlady. Musím se jít okamžitě najíst.“
„O dva domy dál je restaurace,“ řekl jí Mason. „Můžete si tu najít nějaký hotel, kde dnes přespíte, a zítra můžete pokračovat do Ensenady, když se vám bude chtít.“
Garvin řekl: „Tak se pohněte, lidičky. Chci nejdřív zatáhnout střechu.“
Zatímco uvolňoval upevnění stažené střechy, přešla Lorraine k Masonovi a řekla tiše: „Obávám se, že jste příliš silný a příliš duchapřítomný, pane Masone. S vámi nějak nedokážu mít strach.“
Rukou mu stiskla paži.
Pak se podívala na Edwarda Garvina a řekla: „Je milý, ale chová se jako naprostý zajíc, pokud víte, co tím myslím.“
„Jak bych to mohl vědět?“ zeptal se Mason.
Řekla šelmovsky: „Jak bych mohla vědět, co víte?“
Garvin zdvihl střechu kabrioletu a připojil se k nim.
„Kdy se budeme moci vrátit z Ensenady?“
„Pokud chcete čelit obvinění z bigamie, tak kdykoli,“ řekl Mason.
„A co bude se mnou?“ zeptala se zamyšleně Lorraine.
Mason se usmál.
„Ve Spojených státech,“ řekl,
„budete vetřelkyně, obžalovaná z cizoložství, milenka, žena bez legitimního postavení, žijící v hříchu. Tady v Mexiku jste zákonitá manželka.“
„To je tedy přímo úžasné!“ řekla Lorraine rozzlobeně.
„Že?“ souhlasil s ní Mason. „To jsou důsledky mezinárodního práva. Garvine, když přijedete do Spojených států, budete manželem Ethel a budete pravděpodobně vinný z bigamie. Když budete tady v Mexiku, bude vaší zákonitou manželkou vaše nynější družka a Ethel Garvinová nebude ničím jiným než bývalá manželka, která nemá žádné legitimní postavení.“
„Myslím si, že se jedná o nejabsurdnější a nejpitomější situaci!“ vzplanul Garvin. „Co kdybych si postavil obrovský dům, kde by mezinárodní hranice probíhala ložnicí. V ní bych mohl mít trojpostel. Ethel by mohla…“
„Edwarde,“ řekla Lorraine ledově, „nebuď sprostý.“
„Nejsem sprostý, jsem naštvaný,“ zařval Garvin. „Zatraceně, jsem na svatební cestě a ani nevím, jestli jsem manžel!“
„Můžete být naštvaný, jak chcete,“ povídal mu Mason, „ale vaše právní postavení se tím nezmění. Pokouším se tuto situaci nějak vyřešit. A teď se pojďme najíst.“
Mason je zavedl do restaurace, kde objednal velké a křehké bifteky. Když dojedli, řekl: „Znám tu jeden nový hotel Vista de la Mesa. Ubytujeme se tam a zítra ráno mi můžete dát jména některých velkých akcionářů, kteří jsou vůči vám loajální, Garvine, a pak podstatně zatížíme telefonní účet.“
Garvin řekl: „Akcionářům zatelefonuji já, Masone. Chci, abyste dosáhl vypořádání vlastnictví s Ethel. Udělejte, co bude ve vašich silách. Začněte s padesáti tisíci a…“
Lorraine spěšně řekla: „Edwarde, drahý, nemyslíš, že by bylo lepší, kdybys tu sumu nechal na panu Masonovi? Určitě dosáhne pro nás nejvýhodnějšího vypořádání.“
„Chci akci,“ řekl Garvin. „Jsem netrpělivý, když něco chci. Jak jste ji objevil, Masone?“
„Pomocí detektivů,“ řekl Mason a podíval se na hodinky. „Mohu jí ještě dnes zavolat a smluvit si s ní na zítra ráno schůzku.“
„Vy máte její telefonní číslo?“ zeptal se Garvin.
„Ano. Má byt číslo 624 v Monolith Apartments. Je tam telefonní ústředna a mohu je požádat, aby k ní zazvonili. Když jsem s ní včera mluvil, byla trochu odmítavá. Myslela si, že má trumf v podobě obvinění z bigamie. Ale když jí řeknu, že jste se bezpečně dostali sem do Mexika, kde se vás její obvinění nemůže dotknout, a řeknu jí, že plánujete přenést své obchodní aktivity do Mexika, koupit si tu velkou haciendu a usadit se tu, začne ji to znepokojovat.“
Garvinovy oči se rozsvítily. „To je skvělá myšlenka, Masone! To je senzace! To ji naprosto vyvede z konceptu!“
Mason řekl: „Předpokládám, že Ethel má své vlastní romantické zájmy.“
Oči Lorraine se rozsvítily. „Samozřejmě, že má! Edwarde, to jsme si měli uvědomit už dřív.“
Mason řekl: „Z toho, co jsem viděl, jsem usoudil, že je to dobře vypadající žena, která má ráda, když se jíi lidé obdivují.
Ať dělá cokoli, vždycky se snaží ukázat nohy, aby v mužích vzbudila zájem a…“
Garvin se zasmál. „To je celá Ethel. Tohle používala i na mě. Pamatuji se, že když byla mou sekretářkou, tak…“
„Edwarde!“ řekla Lorraine.
„Promiň, miláčku.“
Mason řekl: „No, než s ní začneme mluvit o penězích, zaplatíme něco detektivům a zjistíme trochu víc o tom, co dělala v době, kdy jste od ní nedostával žádné zprávy.“
„Hádám, že do mě musela být daleko zamilovanější, než jsem si myslel,“ řekl Garvin poněkud zahloubané. „Až můj druhý sňatek z ní udělal divokou kočku. Nejspíš měla neustále pocit, že naděje na usmíření ještě neumřela.“
„Nebuď si tak jistý, Edwarde,“ řekla Lorraine a rozbíjela jeho domýšlivost dobře volenými slovy. „V tom, že sis mě vzal, viděla příležitost, jak z tebe vymačkat peníze tak, že tě obviní z bigamie. Myslím, že bude nejlepší, když tuto záležitost ponecháš zcela v rukou pana Masona.“
Hotel Vista de la Mesa stál stranou. Z hlavní ulice se k němu muselo odbočit. Byl to prvotřídní nízký a rozlehlý hostinec, na kterém bylo vidět, že byl právě dokončen. Zeď z nepálených cihel se zaklenutým vjezdem a o něco dále i výjezdem, která obklopovala celý prostor, byla čerstvě natřena. Dvě velká auta ševelila po cestě vysypané štěrkem a zastavila před příjemnou kombinací nepálených cihel, červených tašek, bíle natřených zdí a zelených kaktusů, jejichž pastelové barvy zářily na pozadí, které tvořila zeď z nepálených cihel.
Žena, která seděla v recepci, se na ně přátelsky a srdečně usmívala.
„Chceme dva pokoje,“ řekl Garvin. Jeden pro mne a pro moji ženu a druhý pro mého společníka.“
„Ale jistě,“ řekla žena anglicky, „propojený koupelnou?“
„Oddělené koupelny,“ řekl Garvin.
„Ale to být daleko dražší.“
„To nevadí. Chceme to nejlepší, co tu máte.“
Oči se jí zatřpytily. „Ó, seňor být zvyklý jen na to nejlepší, že?
„Ano,“ řekl Garvin.
„A to nejlepší dostanou, seňore. Mám tu dva krásný pokoje propojený koupelnou, ale když nechcou mít společnou koupelnu, pak musej vzít oba pokoje. Druhý seňor pak muset vzít pokoj v druhým křídle.“
„To je v pořádku,“ řekl Garvin, vzal pero a zapsal všechny tři do hotelové knihy.
„A co auta?“ zeptal se Garvin.
„Ó, ty auta, ty vy nechat přímo tady na příjezdový cestě. Ještě nikdo neukradnout auto z Vista de la Mesa.“
„Máte tu hlídače?“ zeptal se Mason.
„Né, žádnej hlídač, ale ve týdle zemi být mezi poctivýma lidma, né? Ale jako opatření, jen jako opatření, vy zamknout auta a nechat klíče u mě. Já je dát do zásuvky pokladny. A pak, dyš ráno dřív než vstanou být potřeba převíst auta jinam, udělat to náš pomocník a vy nebudou vyrušovaný a vaše auta sou bezpečný.“
Mason řekl: „Dobrá, zamknu auta a přinesu klíče, A co se zavazadly?“
„Bohužel,“ řekla, „dnes v noci tady žádnej nosič nebýt. Vono to místo být nový. A já už brzo zamknout. Mít teď jenom jeden pokoj volnej. Jenom jeden. Až být pryč, tu, já vypnout světla, zamknout to tady celý a jít spát, né?“
A znovu se usmála.
Mason se obrátil ke dveřím. „Dobrá, Garvine, domnívám se, že je na nás, abychom si přinesli svá vlastní zavazadla.“
Lorraine řekla: „Drahý, potřebuji pouze tu malou tašku s věcmi na přenocování.“
„Ano, miláčku“
Usmála se na Masona. „Nedokážu ani vyjádřit, jak moc se mi ulevilo, když vím, že všechny záležitosti jsou ve vašich rukou.“
„Díky,“ odpověděl jí Mason, „dobře se vyspěte.“
„Já ukázat seňora její pokoj a seňores zatím přinést zavazadla, né?“
Lorraine se usmála a přikývla.
Žena obešla recepční pult. „Já být seňora Inocente Migueriniová,“ řekla. „To být těžký jméno pro Američani k zapamatování, né?“
„Je to obtížné,“ řekla Lorraine dobrosrdečně.
„Ale já vést dohřej hotel. Tijuana potřebovat tak dlouho dobrej prvotřídní hotel, čistej, pěknej, chladnej a pohodlnej. Vyjít se mnou, seňora.“
A obtloustlá Mexičanka, natřásajíc svádivě boky, zamířila pomalu ke dveřím, které byly za recepcí. Garvin spěchal pro zavazadla a vypadal nasupeně, že se, i když jen na krátko, musí odloučit od své ženy. Zatímco Mason vyndával z auta svá vlastní zavazadla, Garvin netrpělivě otvíral zavazadlový prostor svého auta a vytáhl z něj kufr a tašku se slovy: „No, Masone, ráno na shledanou.“
„V kolik hodin?“ zeptal se Mason.
„Ne moc brzy. Já…“
„Uvědomte si, že budeme mít před sebou spoustu telefonování,“ řekl Mason.
„No dobře,“ uznal to Garvin s povzdechem, „v osm hodin.“
Zabouchl dveře auta a spěchal k verandě.
„Chcete, abych za vás odevzdal klíče?“ zeptal se Mason.
„Odevzdám je sám,“ řekl Garvin. „Dám je té seňoře – jak se jenom jmenuje – až půjdu okolo recepce. Dobrou noc, Masone.“
„Dobrou noc,“ řekl právník a sledoval, jak Garvin se zavazadlem v každé ruce spěšně prochází vchodem.
Mason zamkl své auto, vyndal klíčky ze zámku a na chvíli se zastavil, aby mohl obdivovat hvězdy. Měsíc zmizel na západě a jasné hvězdy se stejnoměrně třpytily v suchém a čistém vzduchu. Právník, který v průběhu několika posledních dní pracoval s takovým vypětím pod obrovským tlakem, stál tiše v zadumání pod vznešeným klidem nebes. Pak vyšel po schodech na verandu, vešel do hotelové haly a čekal na návrat seňory Inocente Migueríniové, která ukazovala Garvinovi cestu k jeho pokoji.
Když se usmívající majitelka vkolébala zpět do místnosti, řekl jí Mason: „A teď mi, prosím, ukažte můj pokoj.“
„O ano, tudy, prosím.“
Mason ji následoval, když prošla stejnými dveřmi a pak zahnula doprava, do severního křídla. Seňora Migueriniová otevřela dokořán dveře a s úsměvem sledovala, jak si Mason prohlížel velký, prostorný pokoj s pohodlnou postelí, naleštěnými dlaždicemi na podlaze, těžkými červenými závěsy, stojací lampou se stínítkem a pohodlným nábytkem misijního typu.
„Tak co,“ řekla, „rohovej pokoj s voknama na obě strany, né?“
„Ano, je moc pěkný,“ řekl Mason.
„Ty dle vokna vedou do patia. Proto být ty dle závěsy zatažený. Dyš je chtít votevřít nebo zavřít, muset zatáhnout za tendle provaz, né? Ale vokna na týdle straně nevedou nikam – nada. Závěsy tady nebýt potřeba. Vy se moct oblíkat, vy se moct svlíkat, nikdo nekoukat, né?“
„Ne,“ řekl Mason s úsměvem.
„Být to tu dobrý, né?“
„Ano.“
Mason jí podal klíčky od auta. „Tady jsou klíče od mého auta.“
„Vy říkat, že my mít klíče od obouch aut.“
„Ten druhý muž vám své klíče nedal, když přišel dovnitř?“
Potřásla hlavou. „Já ty klíče rači mít. Někdy Pancho muset ráno pohnout autem, aby se každej dostat ven.“
Mason se usmál. „Jednoduše na klíčky zapomněl. Jeho auto nebude překážet. Nechtě to být.“
„Ten druhej muž,“ řekla, „toho mít spoustu k přemejšlení, né?“
Pohodila rozjařeně hlavou a bezstarostně se rozesmála. Celá se roztřásla jako huspenina na talíři. Mason přikývl, položil tašku na podlahu a řekl: „Dá se odtud telefonovat?“
„Telefonovat, ale jistě. Uprostřed hotelový haly být dvě kabiny. Vy je muset vidět.“
Mason potřásl hlavou. „Nevšiml jsem si jich.“
„Oni nebýt, jak vy to jen říkat, nápadný, ale být tam, né? Vy jít se mnou a já vám je ukázat.“
Mason zavřel dveře svého pokoje, následoval ji zpátky do haly, kde uviděl dvoje dveře, které zrovna tak dobře mohly vést do pokojů, ale na obou byl malý obrázek telefonu.
„Bohužel, v pokojích nebýt telefony,“ řekla, „ale hosti tady dole snad dajou přednost spánku. Todle být Mexiko, seňor. My nepracovat celej den a celou noc tak jako vy. Když my v Mexiku přijít z práce domů, my být hotovi, né?“
Mason, ponořený do svých myšlenek, pouze přikývl.
Vešel do telefonní kabiny, kde našel obvyklý automat na mince, zavřel za sebou dveře a zavolal do Drakeovy kanceláře. V malém prostoru kabiny musel čekal asi deset minut než dostal spojení s Drakeovou kanceláří.
„Je tam Drake?“ zeptal se. „Tady je Mason.“
„Ano, je, pane Masone. Okamžik.“
Za chvíli ve sluchátku cvaklo a Drakeův hlas řekl: „Ahoj, Perry, kde jsi?“
Mason řekl: „Jsem ve zbrusu novém hotelu v Tijuaně. Pěkné malé místečko zvané Vista de la Mesa.“
„Dá se tam zavolat?“
„Spíš ne. Tady je automat a v noci spojení vypínají. Na tomto konci města nejspíš na noc stáčejí i chodníky. Jdu do postele, abych se trochu vyspal. Tady je automat na mince. Počkej chvíli, nadiktuji ti číslo.“
Mason přečetl číslo napsané uprostřed číselníku a Drake řekl: „Tak jsem si ho napsal. Počkej chvíli, Perry, něco tu pro tebe mám.“
„Co?“ zeptal se Mason.
„Chtěl jsi, abychom o Ethel Garvinové zjistili co možná nejvíc? No, tak jsme narazili na slibnou stopu.“
„Jakou?“
„V Novém Mexiku měla důl. Chvíli si tam s ním hrála a…“
„O tom vím všechno,“ řekl Mason.
„Pak odjela do Rena. Usadila se tam, očividně tam zamýšlela požádat o rozvod. Něco ji však přinutilo změnit názor. Ještě jsem nezjistil, co to bylo, ale když byla v Renu, více méně se tam zapletla s Almanem B. Hackleym. Nic ti to neříká?“
„Docela nic.“
„Má tam dobytkářský ranč. Zdá se, že je pěkně zazobaný a navíc milovník žen. Ženy na něj letí jako vosy na med a zdá se, že Ethel Garvinová doplnila jejich řady.
Brala ‚kúru‘, jak se tam tomu říká, a žila na turistickém ranči. Celkem hodně jezdila na koni a tenhle maník Hackley bydlí v sousedství. Všechny ženy, které žily na tom turistickém ranči a chytaly bronz během šesti týdnů nutných k výměně manžela, byly do něj celé pryč. Ethel se to nějak podařilo zaonačit. Byli spolu totiž často vidět.“
„Bylo to vážné?“ zeptal se Mason.
„To záleží na tom, co tím myslíš,“ řekl Drake, „ale v každém případě se něco přihodilo. Nepokračovala ve svém úsilí a ne-rozvedla se. Zůstala tam šest týdnů, ale o rozvod nepožádala. Zůstala tam sedm týdnů, osm týdnů, deset týdnů, a nic se nedělo. Pak najednou zvedl Hackley kotvy a byl pryč.“
„Prodal svůj ranč?“
„Ne, pořád ještě tam ten velký ranč má, ale odjel do Kalifornie. A teď přichází něco extra.“
„Dobře, a co to je?“
„Koupil si nemovitost nedaleko Oceanside, asi padesát mil severně od San Diega. Říká ti to něco?“
„Zatím vůbec nic,“ řekl Mason, „kromě toho, že bych se chtěl o tom Hackleym něco dozvědět. Jak se jmenuje celým jménem,
Paule?“
„Alman, A-1-m-a-n, Bell, B-e-1-1, Hackley, H-a-c-k-1-e-y. Moji muži už prohledávají záznamy v San Diegu a jednají, aby jeden ze zástupců odhadce přijel do kanceláře a ukázal jim úřední odhady. Za hodinu nebo dvě ho vypátráme.“
„Pro pánajána, Paule, jak se vám podařilo vypátrat, že je v Kalifornii?“
„Domníval jsem se, že by tu mohl být, tak jsem prošel úřední registrace nových aut. To děláme vlastně pořád.“
„No, Hackley nám do rána neuteče,“ řekl Mason, „hned ráno zmáčknu Garvina a přesvědčíme velké akcionáře jeho společnosti, aby se dostavili na valnou hromadu osobně. Tím se zruší všechny plné moci.“
„Tak jsi ho v La Jolle našel bez problémů?“ zeptal se Drake.
„Šlo to dobře. To byl od tvého detektiva dobrý tip. Zrovna jsem chtěl projít všechny hotely, když jsem je uviděl vystupovat z auta před restaurací přímo ve středu města. Řekni Delle, kde jsem, a nezapomeň mi sem zavolat, kdyby se objevilo něco zvlášť důležitého… ale nedovoláš se mě dřív než někdy po ránu. Ani nevím kdy. V noci je tohle místo naprosto nedobytné.“
„Dobře,“ řekl Drake, „zrovna jsem se také chystal na kutě, Perry. Všechno běží jako po másle a moji detektivové jsou plně zaměstnáni. Nechceš ode mne, abych navázal kontakt s některou stranou nebo jo?“
„Ne, jen pokračujte ve shánění informací.“
„No, já… počkej chvíli, Perry, právě něco přišlo.“
„Dobrá, co je to?“ zeptal se Mason.
„Zpráva o tom Hackleym a o poloze jeho ranče… máš tužku, Perry?“
„Hned ji najdu,“ řekl Mason.
Vytáhl z kapsy u vesty poznámkový blok s malou versatilkou, otevřel ho a položil na poličku pod telefonem. Řekl: „Už ji mám, Paule, pokračuj. Jak se tam dostanu?“
Drake řekl: „Pojedeš do Oceanside a ze středu města vede silnice, která se stáčí na východ. Je označena směrovkou na Fallbrook. Zahneš na tuto silnici, pojedeš po ní asi dvě míle, až přijedeš k poštovní schránce na pravé straně silnice.., na severní straně. Je na ní jméno napsané černou barvou pomocí šablony. To jméno zní Rolando, R-o-l-a-n-d-o, C. jako Charles, Lo-max, L-o-m-a-x. Asi tři sta stop za touto schránkou je soukromá příjezdová cesta. Pojedeš po ní asi čtvrt míle a dostaneš se k Hackleyho domu. Koupil ho nedávno i se zařízením.“
„Dobrá,“ řekl Mason. „Doufám, že Ethel máte neustále pod dohledem. Ráno ti zavolám, Paule.“
„Samozřejmě. Před jejím domem sedí jeden můj muž a hlídá to tam.“
„Dobrá,“ řekl Mason. „Předpokládám, že to bez problémů zvládne.“
Mason zavěsil, vyšel z kabiny a řekl seňoře Migueriniové, která už zase seděla v recepci. „Můžete mi říci číslo pokoje mého přítele? Potřebuji mu ještě něco sdělit než půjde spát.“
„Ale jistě. Být na konci tý levý chodby. Přímo naproti vašemu pokoji, na druhý straně patia. Dva rohový pokoje, číslo pět a šest. Né?“
Mason řekl: „Dojdu tam a zaklepu na dveře. To je zlé, že tu není telefon.“
„Ne, žádnej telefon. Vědí, my na noc zavírat, takže na ústředně nebejt obsluha, né?“
Mason přikývl a došel chodbou až k pokoji číslo šest. Zaklepal na dveře.
Nikdo neodpověděl.
Mason pronesl zvýšeným hlasem: „Garvine, jenom na chvilku,“ a znovu zaklepal.
Garvin pootevřel dveře. „Co je, Masone?“ zeptal se se zbytečnou snahou nedat najevo podráždění, které se stejně v jeho hlase objevilo.
Mason řekl: „Právě jsem mluvil po telefonu s Paulem Drakem, mým detektivem.“
Garvin pootevřel dveře o něco víc. „Ano, a co?“
„Myslím, že jsme objevili důvod, proč vás vaše bývalá manželka nechala na chvíli na pokoji. Jeho jméno je Alman B. Hackley. V současnosti žije na ranči asi dvě míle na východ od Oceanside. V Nevadě vlastní velký dobytkářský ranč a zjevně si tam hraje na Romea. Mladé ženy z turistického ranče, který sousedí s jeho nemovitostí, na něj strašně letí.“
„To je tedy něco!“ řekl Garvin, neschopný zakrýt své nadšení. „To je přesně to, co chceme! A on teď žije v Oceanside, Masone?
„Na svém ranči,“ řekl Mason. „Vím, jak se tam dostat.“
„A jak?“
Mason mu předal informace, které obdržel od Paula Drakea. Pak dodal: „Dnes v noci už s tím nic dělat nebudu, ale zítra ráno se mu trochu podíváme na zoubek.“
Garvinova ruka proklouzla mezi dveřmi. „Masone,“ řekl, „věděl jsem, že se na vás mohu spolehnout. Odvádíte skvělou práci. To přesně potvrzuje, co říkám. Když člověk chce doktora nebo právníka, chce, aby byl skutečně dobrý!“
Z ložnice se ozval Lorrainin hlas. „Bude lepší, když nebudeme nic nabízet, dokud o tom nezjistíme víc. Co vy na to, pane Masone?“
„Také si to myslím,“ řekl Mason. „Nashledanou ráno. Dobrou noc.“
„Dobrou noc,“ ozvali se oba dva.
Mason se odvrátil ode dveří, Garvin je zavřel a zastrčil závoru.
Mason se chtěl dostat do svého vlastního pokoje, a tak se vracel zpátky, protože musel projít hotelovou halou.
Když vstoupil do haly, zjistil, že jasná světla v hale pohasla. Recepci osvětlovala jediná lampička. Venkovní světla byla zhasnuta. Po seňoře Inocentě Miguermiové nebylo ani vidu ani slechu.
Ve ztlumeném světle si opatrně razil cestu halou k telefonním budkám. Otevřel dveře kabiny a právě vytahoval svou tužku, když přes tenkou příčku uslyšel ze sousední kabiny ženský hlas.
„Ano, miláčku,“ slyšel ho Mason říkat. „Hádal jsi správně… Ano, miláčku, na druhé straně hranic v Tijuaně.“
Následovala další slova, kterým Mason nerozuměl, a pak ženský hlas trochu zesílil. „Ano, miláčku… Ne… To udělám… Už mne bolí oči od toho sledování…“
Mason potichu opustil kabinu, přičemž si řekl, že si příště musí dát pozor, jestli někdo není za tenkou stěnou, která odděluje dvě umělecké, ale z akustického hlediska nebezpečné kabiny.
Vešel do svého pokoje, zavřel za sebou dveře a začal se svlékat.
Hodiny v patiu se melodicky rozezněly, ozvala se celá řada silných chraplavých úderů a pak odbila hodina – bylo deset.
Mason zhasl světla, otevřel okna na západní straně, která vedla do toho, co seňora Migueriniová tak dramaticky popsala jako nadá, a lehl si do postele.
Kapitola 8
Otevřeným západním oknem pronikala odněkud zvenčí do pokoje série kovově zbarvených, pronikavých zvuků, které vydával nějaký subtropický pták. Na chvíli si Mason nedokázal uvědomit, kde je.
Ale k nezvyklému jevu se přidružilo ještě něco jiného. Onen pták měl zřejmě i zvyky datla a neustával ve stejnoměrném ťukání na zeď budovy.
Nakonec Masonovo podráždění zvítězilo nad spánkem. Právník odhodil pokrývku, sedl si na posteli a zachmuřeně se podíval na okno, kterým mohl vidět suchou pustou krajinu, osvětlenou prvními paprsky ranního slunce, které proměnily celou rovinu ve zlato.
V té chvíli si právník uvědomil, že stejnoměrné a vytrvalé ťukání nepřichází zvenčí a nedělaje pták, ale jedná se o tiché a vytrvalé ťuk-ťuk-ťuk na j eho dveře.‘
Bosý přešel ke dveřím a otevřel je.
Na prahu stál mexický chlapec s kamennou tváří. „Seňor Mason?“
Mason přikývl.
„Telefono,“ řekl chlapec a odcházel. Nohy v sandálech se klouzavě pohybovaly po navoskovaných červených dlaždicích.
„Hej, vrať se,“ řekl Mason. „Kdo je to? Co?…“
„Telefono,“ zavolal chlapec přes rameno a pokračoval v chůzi.
Mason se zasmál, na pyžamo si oblékl kalhoty a sako, a aniž by se obtěžoval ponožkami, vklouzl bosýma nohama do bot a bez ohledu na nezavázané tkaničky kráčel chodbou k hale.
Hala byla opuštěná, ale dveře jedné z telefonních budek byly doširoka otevřeny. Sluchátko bylo vyvěšeno a leželo na poličce.
Mason vešel do telefonní kabiny, zvedl sluchátko a nejistě řekl: „Haló.“
Ozval se netrpělivý hlas: „Je to pan Mason?“
.Ano.“
„Pan Perry Mason?“
„Ano.“
„Volá Los Angeles. Počkejte u aparátu, prosím.“
Mason se natáhl a zavřel dveře. O chvíli později se ozval hlas Paula Drakea: „Ahoj, Perry?“
„Ano,“ řekl Mason. „Ahoj, Paule.“
„Tebe sehnat, to tedy bylo peklo,“ řekl Drake. „Zkouším to už od pěti ráno. Nikdo to tam nebral. Až před několika minutami. Pak mi řekli, že tě seženou, ale mluvili španělsky a celý hovor se musel předat, přeložit a zkomolit. Proč, u čerta, nejsi někde, kde mají telefonní službu?“
„Nějaké problémy?“ zeptal se Mason.
Drake řekl: „Stalo se něco, o čem si myslím, že bys měl vědět. Jeden z mých mužů udělal chybu. Jedná se o celkem pochopitelnou chybu, která však znamenala, že šlo všechno do háje.“
„Co se stalo?“ zeptal se Mason.
„Ztratili jsme Ethel Garvinovou.“
„To snad ne.“
„Ale ano.“
„Jak se to stalo?“
Drake řekl: „Když to budeš chtít podat rozvláčně a srozumitelně, je to dlouhá historie. Když to budeš chtít krátce a střízlivě, tak se nám zkrátka ztratila.“
Mason se na chvíli zamyslel a pak řekl: „Chci to rozvláčně a srozumitelně… Ne, počkej chvíli, Paule. Stěna mezi touto telefonní kabinou a vedlejší je tenká jak papír. Moment, zkontroluju si to. Nezavěšuj.“
Mason odložil sluchátko, otevřel dveře telefonní kabiny, trhnutím otevřel dveře vedlejší kabiny a uviděl, že je prázdná.
Vrátil se tedy k telefonu a řekl: „V pořádku, Paule. Jenom jsem to zkontroloval. Včera v noci jsem skrz stěnu vyslechl úryvky telefonního rozhovoru, vedeného z vedlejší kabiny. A teď mi řekni, co se stalo.“
„Po desáté,“ řekl Drake, „jsem zredukoval hlídku na jednoho muže. Tou dobou toho nebylo moc na práci a dům rozhodně nepředstavoval žádnej průchoďák. Řekl jsem svému muži, aby dával pozor na všechny, kteří by vypadali na to, že by pro nás mohli být důležití. Že stačí, aby poznamenal poznávací značku jejich aut a čas příjezdu i odjezdu.
A tady jsem udělal chybu, Perry. Chtěl jsem toho na něm moc. Můj člověk měl své auto samozřejmě zaparkované na dobrém místě, přímo proti hlavním dveřím domu. V sousedství nejsou žádné garáže a nájemníci parkují svá auta na ulici.“
„Pokračuj,“ řekl Mason netrpělivě.
„Chtěl jsi to rozvláčně,“ řekl Drake. „Tak ti to tak servíruji. Stalo se tedy tohle. Slušně oblečený muž v buicku objížděl pomalu blok, zcela evidentně hledal místo k zaparkování. Podle jeho chování můj člověk usoudil, že v domě nebydlí. Konečně asi o půl bloku dál našel ten chlápek místo k zaparkování, zajel tam, vypnul světla a spěchal zpátky k našemu domu. Z nějakého důvodu se můj člověk domníval, že je to právě ten typ, který by mohl chtít navštívit naši osobu. Byl dobře oblečen a zdálo se, že spěchá, jako by se snažil nepřijít pozdě na dohodnutou schůzku. Můj člověk si dal dvě a dvě dohromady a rozhodl se, že si půjde zapsat číslo jeho auta.
Jak už jsem vysvětlil, můj člověk se neodvážil nasednout do auta a objet blok, aby se podíval na to číslo ze strachu, že ztratí místo, kde parkoval, takže vyskočil z auta a kráčel rychle podél bloku k buicku.
No, a právě když se dostal až k autu, zpoza rohu se vynořilo taxi a zastavilo přímo před vchodem do Monolith Apartments. Ethel Garvinová už musela čekat v hale. Vyšla ze dveří přímo do taxíku a odjeli… a když smůla, tak pořádná, samozřejmě na druhou stranu.
Můj člověk běžel rychle zpátky ke svému autu, skočil dovnitř, ale protože příliš pospíchal s nastartováním a měl studený motor, podařilo se mu zahltit karburátor a… zkrátka, co bych vysvětloval. Ztratila se mu. Věděl, že se jednalo o žluté taxi, ale protože odjeli druhým směrem, nemohl si zapsat číslo a bylo to hotový.“
Spěchal k telefonu a hned hlásil do kanceláře, co se stalo. Muž, co měl noční, po tom okamžitě šel, zavolal do dispečinku Žlutých taxi a snažil se zjistit, kam jela. Získat tu informaci trvalo snad patnáct nebo dvacet minut. A to už bylo příliš pozdě. Odjela do garáží, kde měla své auto, rychlý, pohodlný, sportovní dvousedadlový vůz, který je za hodinu schopen ujet spoustu mil. Ani se tam nezmínila, kam jede. Měla s sebou malou tašku s věcmi na přenocování. Byla oblečená do nějakého tmavého saka a sukně a můj člověk si myslí, že měla malý klobouček posazený na levé straně hlavy, ale tím si není tak úplně jistý.“
„Kolik bylo hodin?“ zeptal se Mason.
„Deset devatenáct.“
„Můj člověk začal čenichat v tom domě. Prohlašoval, že si to taxi objednal on. Recepční obsluhující telefonní ústřednu trval na tom, že taxi zavolala ona a hned pak přišla dolů, kde na něj čekala. Říkal, že byla v hale tak tři, čtyři minuty. Moc řečný nebyl. Když se to tak vezme kolem a kolem, byl dost podezřívavý. Vypáčit z něj nějaké informace bylo jako snažit se vypáčit zamknutý sejf párátkem.“
Mason svraštil čelo a snažil se celou informaci strávit.
„Jsi tam ještě?“ zeptal se Drake.
„Jsem tady,“ řekl Mason. „Hlídkujete pořád ještě u toho domu?“
„Jistě.“
„Takže se ještě nevrátila?“
„Ne. Momentíček,“ řekl Drake, „zapomněl jsem ti dát ještě jednu informaci, kterou se podařilo vytáhnout z toho recepčního. Jak přišla dolů do haly a čekala na taxík, vyndala dva dolary a zeptala se recepčního, jestli by jí je mohl rozměnit na několik čtvrťáků, dva desetníky a niklák. Nechtěla nic většího než čtvrťák… Proto přece musela mít nějaký důvod.“
„Je mi to jasné,“ řekl Mason. „Chystala se telefonovat z automatu.“
„Správně, a chtěla volat meziměsto.“
„To je vskutku zajímavé,“ řekl Mason.
„Bohužel,“ pokračoval Drake, „moje noční sekretářka je někdy až příliš ohleduplná. Věděla, že jsem byl unavený a že jsem si potřeboval odpočinout a nedovolila nikomu, aby mě vzbudil dřív než v pět ráno. V noci sloužil veterán, který postupoval tak, jak jsme zvyklí, když se něco takového stane. Domluvil se s garážemi, získal popis auta, značku, model, číslo atak. Dokonce zjistil, že když vyjížděla, měla poloprázdnou nádrž. To by mohlo být důležité.
Když jsem se k tomu v pět ráno dostal,“ řekl Drake, „posadil jsem jednoho ze svých detektivů do auta a poslal ho do Oceanside. Řekl jsem mu, aby se tiše a diskrétně porozhlédl v okolí Hackleyho domu a podíval se, jestli tam nenajde nějaké stopy po autu. Kdyby žádné nenašel, má za úkol objet Oceanside a zjistit, jestli si někdo u benzínových pump, které mají otevřeno celou noc, nepamatuje, že by v noci obsluhoval takové auto. To by nám mohlo pomoci. Předpokládám, že se ten člověk brzy ozve.“
„Dobře,“ řekl Mason. „Myslím, že jsi udělal všechno potřebné. Ještě něco?“
„To je zatím všechno.“
„Hlídej to tam,“ řekl Mason. „Já budu pořád tady. Předpokládám, že mohu zařídit, aby mě zavolali – je strašně brzy a nevypadá to, že by tu byl někdo vzhůru, ale zavolej mi, kdyby se mezitím něco stalo. Když se mi neozveš dřív, zavolám tě za hodinu.“
„Dobře,“ řekl Drake. „Je mi to moc líto, Perry.“
„Neomlouvej se,“ řekl mu Mason. „Je to jedna z těch věcí, kterých se člověk vždycky nevyvaruje.“
„Zavolám, pokud něco objevíme,“ slíbil Drake.
Právník zavěsil a rozhlédl se halou. Protože nikoho neviděl, šel k hlavním dveřím, otevřel je apodíval se ven na příjezdovou cestu a na parkoviště.
Na příjezdové cestě stálo, mimo Masonova a Garvinova auta, asi půl tuctu aut. Mexický chlapec s kamennou tváří, který Masona vzbudil, seděl na horním schodu a vyhříval se ve slunečním světle. „Jak se jmenuješ?“ zeptal se Mason.
„Pancho,“ řekl bez ohlédnutí hoch.
Mason vyndal z kapsy dolar, vykročil kupředu a mladý muž pohotově nastrčil otevřenou dlaň. Mason do ní upustil dolar.
„Gracias,“ řekl hoch, aniž by se obtěžoval vstát.
Mason se usmál. „Ty nejsi tak hloupý, jak se tváříš. Jestliže jsi vzal ten telefon, zjistil jsi, jaké mám číslo pokoje a došel jsi pro mne, tak to musíš být velmi bystrý. Seď tady a poslouchej telefon. Když znovu zazvoní, zvedni ho. Pokud bude pro mne, rychle pro mne dojdi. Rozuměl jsi?“
„Si, seňor.“
„Tak moment,“ řekl Mason. „Pochopil jsi mne dobře? Rozumíš anglicky?“
„Si, seňor.“
„Dobře,“ řekl Mason. „Když ten telefon znovu zazvoní a bude pro mne, dostaneš další dolar.“
Mason se vrátil zpátky do svého pokoje, osprchoval se, oholil, vzal si na sebe čisté věci a byl právě tak připraven začít se zajímat o snídani, když na chodbě uslyšel sandály a jemné ťuky-ťuk na dveře.
Mason otevřel dveře.
V chodbě stál stejný chlapec. „Telefono,“ řekl.
„Momentito,“ řekl Mason s úsměvem.
Chlapec zůstal stát.
Mason vyndal z kapsy další dolar.
Chlapcova tvář se rozzářila úsměvem. „Gracias,“ řekl a vyklouzl na chodbu.
Mason ho následoval. Dveře od telefonní kabiny našel otevřené, ujistil se, že vedlejší kabina je prázdná, zdvihl sluchátko a řekl: „Haló,“ a znovu čekal, až uslyší v telefonu hlas Paula Drakea.
„Ahoj Paule,“ řekl Mason. „Co je nového?“
Drake mluvil na druhém konci drátu tak rychle, že se slova spojovala v jedno, když se drala ze sluchátka ven.
„Poslouchej, Perry,“ řekl Drake. „Poslouchej pozorně. Sedíme na sudu s dynamitem. Můj člověk našel Ethel Garvinovou.“
„Kde?“ zeptal se Mason.
„V Oceanside. Asi dvě míle jižně od města. Sedí ve svém automobilu, zaparkovaném tak dvacet až pětadvacet metrů od silnice směrem k moři, dočista mrtvá, s otvorem po kulce v levém spánku. Vzhledem k úhlu výstřelu je jen malá šance, že by ránu mohla vypálit sama. Zhroutila se na volant a nevypadá to tam moc pěkně, je tam spousta krve a tak. Okno ve dveřích vedle volantu je stažené a revolver, očividně ten, se kterým byl zločin spáchán, leží na zemi přímo pod oknem.
Mohlo se jí podařit obrátit revolver a vypálit na sebe, přičemž by ho držela hlavní dolů, ale u ženy, která chce spáchat sebevraždu, jde o zcela nepřirozenou polohu a zcela nepřirozený úhel.“
„A co policie?“ zeptal se Mason.
„O to právě jde,“ řekl Drake. „Můj člověk na tom dělal. Objevil tělo. Nikdo o něm ještě neví – prozatím. Podařilo se mu mě informovat. Uvědomil i policii, ale uvědomil ji oklikou, protože zavolal šerifův úřad v San Diegu. Je to za hranicemi města Oceanside, takže z technického hlediska postupoval správně, když zavolal šerifův úřad a koronera… A teď mě sleduj, Perry. Můj člověk je příliš chytrý na to, aby se revolveru dotkl nebo nějak jinak porušil stopy, ale důkladně si to tam prohlédl. Vypadá to, jako by tam byla zaparkovaná vedle sebe dvě auta a to druhé auto odjelo. Když se můj člověk sehnul, podařilo se mu zjistit číslo revolveru. Jedná se o osmatřicítku, Smith and Weson, a číslo se nachází na výstupku, který přetíná pažbu revolveru. To číslo je S64805. Makám na tom jako blázen, abych ten revolver vystopoval dřív, než se kté informaci dostane policie. Mohli bychom mít před nimi náskok.“
„Dobře,“ řekl Mason. „Už jsem na cestě. Když se nám podaří získat před policií náskok, tak si ho taky musíme udržet.“
„Garvin a jeho žena jsou tam s tebou?“
„Jsou tady,“ řekl Mason, „ale nejsou se mnou.“
„Co s nimi chceš udělat?“
„Kruci,“ řekl Mason podrážděně, „nechci s nimi udělat nic. Chci, aby tady zůstali. Garvin se nemůže vrátit do Spojených států, aniž by nebyl zatčen pro obvinění z bigamie. Nechci, aby se to stalo.“
Drake řekl: „S tímhle hovorem jsem měl trochu potíže. Nemohl jsem dostat spojení. Asi proto, že to bylo mezistátní… Tak jsem si dovolil udělat něco o své vlastní vůli, Perry. Doufám, že to bylo správné.“
„A co?“
„Hned, jakjsem dostal tu zprávu, jsem zavolal Delle Streetové a řekl jí, aby na sebe něco rychle hodila, popadla auto a přihnala se co nejrychleji do Oceanside… Ten můj člověk si tam dole hraje na pěknýho blbečka. To, jak to podal, a vůbec všechno okolo, nám dává celkem značnou šanci, že se to protáhne. Když zavolal šerifův úřad v San Diegu, ohlásil to tak, že to znělo jako sebevražda, prostě jako rutinní záležitost. Šerifův úřad má v Oceanside nejspíš nějakého zástupce. Určitě mu zavolají, aby tam zajel a podíval se na to. Pak zástupce zjistí, že to vypadá jako vražda a zavolá zpátky šerifovi. No, a než se tam šerif a koroner dostanou, to bude taky nějakou dobu trvat. Takže, když si pospíšíš, máš docela šanci.“
„Hrome,“ řekl Mason, „‚spěch‘ je mé druhé jméno. Jsem rád, že jsi vzbudil Dellu. Budu možná potřebovat udělat pár poznámek.“
„Řekl jsem jí, aby se tam porozhlédla a co možná nejvíc si zapamatovala,“ řekl Drake. „Měl by ses tam dostat z Tijuany asi ve stejnou dobu jako ona z Los Angeles, možná i dřív, to bude záležet na tom, jaký bude provoz a na zpoždění, které vzniklo, než jsem dostal spojení.“
„Dobře,“ řekl Mason. „Já hned jedu.“
Zavěsil sluchátko, běžel chodbou do svého pokoje, naházel věci do tašky a pak sprintoval zpátky do haly.
Pancho seděl na vstupních schodech.
Mason řekl: „Pancho, mám tady dva přátele, pana a paní Garvinovi. Mají pokoje číslo 5 a 6. Až vstanou, řekni jim, že jsem musel ze závažných důvodů odjet, řekni jim, že osoba, kterou všichni známe, je mrtvá a že tady mají počkat, dokud se jim neozvu. Nesmějí nikam odjet. Řekni jim, aby počkali tady. Rozumíš?“
„Si, seňor.“
Mason řekl: „Nestačil jsem zaplatit hotelový účet. Tady je dvacet dolaru. Dohlédni na to, aby ta žena, která to tady vede, dostala peníze za můj pokoj, ano?“
„Si, seňor.“
„Dobře,“ řekl Mason. „Tak já jedu,“
Hodil zavazadlo do auta, otevřel dveře a skočil dovnitř. Zrovna šmátral po klíčcích v zapalování, když se Pancho vynořil z kanceláře, zeširoka se usmíval a řekl perfektní angličtinou: „Vaše klíče, pane Masone. Nechal jste je v pokladně v recepci, abych jako pomocník mohl vaše auto ráno převézt, kdyby bylo třeba… akorát, že moje teta, seňora Inocente Migueriniová, je velmi opatrná, a když jde spát, vyndá z pokladny všechnu hotovost.“
Mason se ušklíbl, vzal si klíče a řekl: „Ty mluvíš dobře anglicky, co, Pancho?“
„No kruci, a proč si myslíte, že chodím do školy?“ zeptal se Pancho.
Kapitola 9
Perry Mason před sebou uviděl malou skupinu lidí a zpomalil.
V dálce na severu svítily v ranním slunci bílé budovy Oceanside. Na západ od hlavní silnice byla náhomí rovina a za ní zářivě modrý oceán, ležící tiše a klidně pod jasnou oblohou.
Mason zaparkoval své auto na jedné straně silnice. Dopravák v uniformě se statečně pokoušel udržet dopravu v pohybu, ale bylo možné zajet s autem ke straně a zaparkovat je.
Mason přistoupil ke skupince a zástupce šerifa ho vyzval, aby se držel zpátky. „Koroner se sem ještě nedostal,“ řekl. „Ustupte a zůstaňte tam.“
Mason ustoupil a pak, jak se policista pohnul pryč, postupoval po centimetrech vpřed.
Drakeův člověk rozpoznal v davu Masona, přitočil se k němu a řekl: „Jsem Drakeův agent. Našel jsem to tělo. Mohu pro vás něco udělat, pane Masone?“
Mason ho vyvedl na kraj skupinky. „Porozhlédl jste se tady trochu?“
„Samozřejmě jsem se tu porozhlédl,“ řekl detektiv. „Nedělal jsem nic nelegálního, nezanechal jsem nikde žádné otisky prstů, ale porozhlédl jsem se tady.“
„Co o tom revolveru víte?“
Muž otevřel poznámkový blok a řekl: „Tady je číslo, které je na revolveru.“
Mason zkontroloval číslo s tím, které si zapsal do svého zápisníku, a řekl: „Paul Drake mi ho dal, když se mnou mluvil po telefonu. Kolik bylo vystřeleno nábojů?“
„Jenom jeden. Jedná se o osmatřicítku, Smith and Weston, dvouranný revolver. Všechny komory byly nabity a kohoutek spočíval na té, která byla prázdná. Průstřel na levé straně hlavy.“
„Spáleniny od prachu?“ zeptal se Mason.
„Myslím si, že ano. Vlasy byly spálené. Nemohl jsem se podívat zas tak zblízka.“
„Měla na rukou rukavičky?“
„Ano.“
„Ještě něco zajímavého?“
„Jedna věc, která může být důležitá,“ řekl muž. „Auto mělo vypnuté zapalování. Zapnul jsem ho na tak dlouho, abych se mohl podívat, kolik má benzínu. Ukázalo se, že má úplně plnou nádrž.“
„Zkontroloval jste všechny benzínové stanice v Oceanside?“
„Ano.“
„Zjistil jste, kde jí naplnili nádrž?“
„Zkontroloval jsem všechny, které měly otevřeno celou noc. U žádné z nich se na ni nepamatují.“
„No tak je prověřte ještě jednou, až se odsud dostanete,“ řekl Mason. „Je to důležité. Trošku se tady porozhlédnu a podívám se, jestli třeba něco neobjevím,“
Právník přistoupil k autu tak blízko, jak mu to zástupce šerifa dovolil, pomalu ho začal obcházet a pozorně si ho prohlížel.
Zhroucené tělo leželo na pravé straně volantu. Ruka v rukavičce propadla do prostoru mezi rameny volantu a jak se tělo zhroutilo, přitlačilo paži pevně na volant.
Drakeův muž Masona následoval.
„Svítila přední světla, když jste auto našel?“ zeptal se Mason.
„Ne, auto bylo v právě takovém stavu, jak ho vidíte teď. Mohla to být sebevražda.“
„Ale proč, u všech čertů,“ zeptal se Mason, „by jela takovou dálku až sem, aby mohla zajet na kraj silnice a spáchat sebevraždu? Navíc žena, která se chystá spáchat sebevraždu, se nebude obtěžovat nechat si naplnit benzínovou nádrž u auta.
Mason obešel auto ještě jednou a znovu si ho pozorně prohlížel. Všiml si, že na předním skle jsou nesčetné skvrny, způsobené nachytaným nočním hmyzem, který se o něj rozplácl, když auto svištělo nocí.
„Je možné, že byla zabita někde jinde a teprve potom bylo auto převezeno sem?“ zeptal se Mason.
„Na to jsem nepomyslel.“
„Neviděl jste mou sekretářku, Dellu Streetovou?“
„Nemyslím, že bych ji znal.“
„Dobře vyhlížející… tady přijíždí.“
Della Streetová, přijíždějící rychle ze severu, zpomalila auto. Dopravák na ni mával, aby jela dál. Přikývla, usmála se, ujela ještě kousek, pak zaparkovala a vracela se zpátky pěšky.
„Byly okolo auta nějaké stopy, když jste sem přijel?“ zeptal se Mason, sleduje jedním okem Dellu Streetovou.
„Žádné jsem neviděl, rozhodně ne okolo tohohle auta. Je to očividně místo, kam si páry jezdí zašpásovat. Sám vidíte, že tu čas od času bývá hodně aut, která to sem z hlavní silnice pěkně vyjezdila. Podle stop tu obvykle zaparkují a otáčejí se… Ale nebyly tu žádné stopy, alespoň ne takové, které bych mohl vidět, kromě stop pneumatik. Samozřejmě, teď jsou všechny pošlapané. Celou dobu tady byly stovky lidí. Přijeli, čuměli a potloukali se tu tak dlouho, dokud je policajti nevyhnali a…“
Della Streetová, která v elegantně ušité sukni a saku vypadala solidně a schopně, se k nim připojila. „Ahoj, šéfe,“ řekla.
„Ahoj, Dello. Je mi líto, že jste musela vstávat tak brzo. Máte s sebou poznámkový blok?“
„V kapse saka.“
„Tohle je detektiv Paula Drakea. Právě mi vyprávěl o stopách… jen pokračujte. To je moje sekretářka.“
„Tedy, jak už jsem říkal, je to místo vhodné pro pikniky a muchlování, takový pěkný kus roviny. Tamhle nalevo bylo zaparkované auto, a byly tam i lidské stopy v prachu, které vedly od auta pryč, ale většina z nich byla zničena ještě dřív, než to policii došlo a zabránila davu, aby se tam potuloval.
V blízkosti auta s mrtvým tělem jsem i já zanechal pár stop. Trošku jsem tady okolo čenichal. Ale řekl jsem policii, že jsem se musel podívat, jestli je mrtvá nebo opilá nebo jestli s ní v tom autě není ještě někdo. Ale když jsem se sem dostal, nebyly okolo auta žádné lidské stopy. Pokud s ní někdo v tom autě byl, jsem si jist, že při vystupování žádné stopy nezanechal.“
Od San Diega zazněla siréna. Auto ženoucí se po hlavní silnici se dvěma červenými výstražnými světly bylo vidět už z dálky. Zástupce šerifa zavolal: „Kde je ten člověk, který objevil tělo? Hej, vy tam, pojďte sem!“
Drakeův agent opustil Masona a zamířil k zástupci šerifa.
Mason řekl Delle: „Myslím, že jsem tady zjistil všechno, co se dalo. Vy se teď na celou záležitost podívejte ženským okem. Já jdu zavolat Paulovi Drakeovi. Sejdeme se na letišti.“
Mason zavolal do Drakeovy kanceláře z Oceanside. „Už jsi něco objevil, pokud jde o ten revolver, Paule?“
„Pracuji na tom,“ řekl Drake. „Mám jméno původního majitele,“
„Kdo je to?“
„Frank L. Bynum. Žije v Riverside. Poslal jsem své lidi, aby o něm něco zjistili. Zatím se nám nepodařilo se s ním spojit.“
„Dobrá,“ řekl Mason, „musím vyzvednout Dellu. Najmu si soukromé letadlo a poletím zpátky. V tom případu něco nehraje. Vypadá to, jako by celou cestu až na pobřežní silnici jela jako o život. Přední okno je pokryto skvrnami od rozpláclého hmyzu, který na sklo nalétl, a věř mi, že na sklo naráželi velmi tvrdě. Celé přední okno je zaplácané těmi skvrnami.“
„No, samozřejmě, že musela jet rychle,“ řekl Drake. „Nevyjela by v takovou hodinu a neproklouzla svému stínu jenom proto, aby si vyjela jen tak pro zábavu.“
„V tom to není,“ řekl Mason. „Měla plnou nádrž. Musela si ji nechat naplnit v Oceanside, ačkoli ji zatím žádná benzínová pumpa neidentifikovala. Nemuseli si zapamatovat její auto, ale když se podívají na její tělo, mohli by si vzpomenout. I když podle mého názoru nenajdou nikoho, kdo by si vzpomněl.
A teď, když mi řekneš, proč by se měla ta žena hnát zuřivě dolů po hlavní silnici, aby si v Oceanside nechala naplnit nádrž, a pak sjela ze silnice a spáchala sebevraždu, dám ti kožešinou lemované plnicí pero.
A když mi na druhou stranu řekneš, proč by se měla ta žena hnát zuřivě dolů po pobřežní silnici, aby najednou sjela ze silnice na parkoviště, které obvykle používají páry, které si vyjeli trochu se pošmajchlovat, a čekala tam, až ji někdo zastřelí, dostaneš druhou cenu skládající se z hodinek s jednadvaceti kameny, které jdou obráceně.“
Drake se zasmál a řekl: „To je na mě trochu moc, Perry.“
„Použij hlavu.“ řekl Mason. „Víš, co myslím? Nabrala benzín tam, kde si nemohla nechat umýt okno. Rozumíš?“
„Aha! Myslíš na ranči?“
„U benzínové pumpy na ranči, Paule. Vidím, že mi rozumíš.“
„Jasně, Perry. Chceš ho navštívit?“
„Ještě ne. Nejdřív je třeba zjistit trochu víc o tom revolveru. Až se dostanu zpátky, budeš už mít nejspíš nějaké vodítko. Della prohlíží mrtvolu z ženského hlediska a já seženu letadlo a nechám zahřát motor. Za chvíli budeme u tebe. Chtěl bych, abys měl, do té doby než přijedeme, pohromadě všechny informace o tom revolveru. V této záležitosti bych si chtěl náskok před policií udržet.“
„Dobrá,“ řekl Drake. „K Bynumovi bychom se měli dostat každou chvíli.“
Mason najal letadlo a čekal na letišti na Dellu Streetovou. „Zjistila jste něco?“ zeptal se jíi, když se k němu připojila.
„Ano. Neměla klobouk. Ani v autě nebylo po klobouku ani vidu. Drakeův člověk si myslí, že při svém odjezdu měla na hlavě klobouk. To by mohlo být důležité.“
„Třeba si ho někde sundala a zapomněla na něj,“ řekl Mason.
„Snad, ale ženy takové věci obvykle nedělají. Ale je tu ještě něco jiného. Někdo v davu řekl, že osoba žijící v nejbližším domě si všimla, že tam parkuje auto s rozsvícenými světly. A když Drakeův člověk auto našel, byla světla zhasnutá. Svědek si myslí, že světla zůstala svítit pět nebo deset minut. Rušily ho, protože svítily přímo do jeho ložnice. Žádný výstřel neslyšel.“
„Ten soused mohl vidět jiné auto.“
„To je možné,“ řekla Della Streetová. „Někdo se tam mohl jen tak šmajchlovat“
„Šmajchlovat s rozsvícenými světly?“ zeptal se Mason.
Della se zasmála a řekla: „Jak jsem koupila, tak prodávám.“
Přistoupil k nim pilot a řekl: „Letadlo je připraveno, jestli chcete, lidičky, můžete nastupovat.“
Mason a Della Streetová se vyšplhali do malé kabiny. Pilot se rozjel po dráze a za chvíli vzlétl.
Mason řekl: „Drake našel člověka, který si ten revolver původně koupil. Je to Frank Bynum z Riverside. Do té doby, než přiletíme, by měl mít něco konkrétnějšího. Zavoláme mu hned, jak přistaneme v Los Angeles, Jestli to bude možné, tak bych rád, pokud jde o ten revolver, policii předběhl.“
Dál už seděli mlčky, zatímco se letadlo zmítalo v divokém větru nad vrchy poblíž San Juana Capistrano. Pak jen sledovali, jak pod nimi země pomalu ubíhá, jak jsou zastavěné plochy čím dál tím četnější, až konečně byli nad městem a letadlo se připravovalo na přistání na letišti.
„Sežeňte Paula k telefonu a já se zatím s pilotem vyrovnám,“ řekl Mason. Della Streetová přikývla a odspěchala vyhledat telefon.
Mason zaplatil pilotovi a spěchal k řadě telefonních budek na letišti. Když pohlédl skrz skleněné dveře telefonní budky do tváře Delly Streetové, okamžitě věděl, že o revolveru obdržela konkrétní zprávy.
Della Streetová otevřela trhnutím dveře a řekla: „Spojili se s Frankem Bynumem. Řekl jim, že revolver dal své sestře. Na ochranu. Bydlí v hotelovém domě Dixieland Apartment Hotel, byt číslo 206. Drake chce vědět, jestli po ní mají skočit.“
„Řekněte Paulovi Drakeovi, že to musí s Bynumem sehrát tak, aby jí nemohl zatelefonovat a že k ní zajdu já sáni,“ řekl Mason. „Vy si, Dello, vezmete taxíka a pojedete do kanceláře.
Zavoláte Edwardu Garvinovi do hotelu Vista de la Mesa v Tijuaně. Když ho dostanete k telefonu, nejprve si na něm vyžádáte seznam akcionářů, kterým můžete zavolat a požádat je, aby se na dnešní valnou hromadu dostavili osobně. Až to uděláte, řeknete mu, co se stalo. Řeknete mu, že musí zůstat v Mexiku. Ať se nenechá přivést policií zpátky, aby identifikoval tělo nebo tak něco. To obvinění z bigamie se pořád ještě projednává a mohou ho zavřít, jakmile vstoupí i jen jednou nohou na území Spojených států. A řekněte mu, aby před novináři držel pusu zavřenou. O smrti jeho ženy se příliš nešiřte. Řekněte mu pouze holá fakta. Musím už jít.“
A Mason se rozběhl k taxíkům.
Hotelový dům Dixieland Apartment Hotel neměl ani ústřednu, ani vrátného, ale na domě visel seznam nájemníků doprovázený řadou tlačítek. Mason vyhledal jméno slečna V. C. Bynumová a palcem stiskl tlačítko napravo od něj.
O něco málo později zabzučelo v malém telefonním sluchátku, které viselo na vidlici vedle dveří. Mason ho zvedl a řekl: „Haló, já hledám slečnu Bynumovou.“
„Kdo jste a co chcete?“ zeptal se hlas.
Mason se rozhodl, že se uchýlí ke lsti.
„Mám tu nevyplacený balíček,“ řekl. „Musíte zaplatit třiadvacet centů. Chcete si pro něj přijít dolů?“
„Aha, za chvíli jsem dole nebo… moc by vás obtěžovalo, kdybych vás požádala, abyste s ním přijel nahoru? Byt číslo 206. Právě se oblékám a… kdybyste to pro mne mohl udělat, prosím.“
„No dobře, přinesu ho nahoru,“ slíbil Mason.
Elektrický bzučák signalizoval, že jsou dveře odemčeny. Mason do nich strčil a vešel do mdle osvětlené haly.
Byt číslo 206 byl ve druhém poschodí. Mason ignoroval výtah, vyšel po schodech a šel chodbou počítaje dveře.
Když byl pár metrů od čísla 206, dveře se otevřely a v nich se objevila mladá žena, kterou viděl na požárním schodišti a která mu řekla, že se jmenuje Virgínie Colfaxová. Přes ramena měla přehozený župan, který si uprostřed přidržovala levou rukou. V natažené pravé ruce držela dvacet tři centů.
„Kde je ten balíček?“ zeptala se. Pak, když rozpoznala Perryho Masona, rychle ucouvla s ostrým, bezděčným a poděšeným výkřikem.
Mason řekl: „Jedná se o ten balíček, který jste odhodila a potom se pro něj vrátila.“
Využil jejího naprostého zmatku a pronikl do jejího bytu.
„Vy!… Jak jste mě našel?“
Mason za sebou zavřel dveře a řekl: „Může se stát, že na náš rozhovor nebudeme mít příliš mnoho času, přejděme tedy přímo k věci. Když jste byla na požárním schodišti, odhodila jste revolver, když jste viděla, že jsem si ho všiml.“
„Proč bych…“
„Po tom incidentu jsem šel do uličky a ten revolver jsem hledal,“ řekl Mason, „ale nemohl jsem ho najít. Buďto jste měla komplice, který tam čekal nebo jste ho hodila někam, kde jsem ho nemohl najít a později jste se pro něj vrátila a odnesla si ho.“
Klid se jíi rychle vracel. Řekla: „Oblékám se, pane Masone. Já…“
„Chci vědět o tom revolveru všechno.“
„Posaďte se,“ řekla, „musím se doobléknout. Konec konců, tenhle byt je trochu těsný. Vezmu si své šaty, půjdu do koupelny a…“
„Povězte mi o tom revolveru,“ řekl Mason.
„Už jsem vám řekla, že žádný neexistoval.“
„Ten revolver,“ pokračoval Mason, „vám dal váš bratr Frank L. Bynum, který žije v Riverside. Někdy dnes ráno byla tou zbraní zabita paní Ethel Garvinová. Dříve nebo později se budete muset dostavit na stanoviště pro svědky a říct porotě všechno, co o tom revolveru víte, k tomu i to, co jste dělala na požárním schodišti a proč jste špehovala kancelář Garvinovy důlní, geologické a stavební společnosti. Teď je ta nejvhodnější doba na kostýmovou zkoušku – něco jako rozcvičení, abyste si tu svou historku mohla dát dohromady.“
„Pane Masone, já… ten revolver… Ethel Garvinová… Pane Bože!“
Mason řekl: „Ano. Pokračujte, ať si tu historku vyslechnu celou.“
Posadila se, jako by se jí pod vlastní vahou podlomila kolena. Nastala chvíle ticha. Pak Mason řekl: „Jestli jste ji zabila, bude lepší, když o tom nebudete mluvit ani se mnou ani s kýmkoli jiným, dokud si nepromluvíte se svým právníkem. Ale pokud máte nějaké jiné vysvětlení, chci je slyšet. Snažím se chránit pana Garvina.“
„On je… on je váš klient?“
„Ano.“
„A jak se do toho zapletl on?“
Mason potřásl netrpělivě hlavou a řekl: „Přestaňte zdržovat. Jak jste se do toho zapletla vy?“
„Já… já nevím.“
„A co ten revolver?“
„Ten revolver mi někdo před několika týdny ukradl,“
„ řekla. „Mívala jsem ho zrovna tady, v zásuvce prádelníku., Podívejte se, hned vám ukážu, kde jsem ho měla.“
Přešla k prádelníku a řekla: „Podívejte, vždycky byl tady v rohu.“
Mason se ve svém křesle ani nepohnul. Vyndal cigaretové pouzdro, s cvaknutím ho otevřel a nabídl jí cigaretu.
Potřásla odmítavě hlavou a neustále ukazovala na prádelník. „Vidíte, tady je to místo, kde jsem ho měla. Kartónová krabice pořád nese stopy oleje. Nechtěla jsem si potřísnit šaty. Byl celý naolejovaný a… víte, můj bratr toho tolik přečetl o zločinech, které se nedávno staly, a o tom, jak jsou dívky obtěžovány. Myslel si, že by bylo dobré, kdybych měla něco, čím bych se mohla bránit. Řekl mi, abych v noci nikdy neodpovídala na domovní zvonek a…“
„Kdy jste viděla ten revolver naposledy?“
„Už jsem vám řekla, že nevím. Vždycky jsem si ho všimla, když jsem si ze zásuvky brala své věci. Mám v ní punčochy a další spodní prádlo. Před nějakou dobou… já nevím, snad před třemi, čtyřmi týdny…“
Mason řekl: „Tu noc, co jsem vás překvapil na požárním schodišti, jste měla v ruce revolver. Věděla jste, že jsem si ho všiml. Odhodila jste ho dolů do uličky. Pak jste mi dala políček, abyste si tak zajistila únikovou cestu. Šel jsem zpátky a v uličce jsem revolver hledal. Nebyl tam. Pokud tam byl, tak jsem ho nenašel. Vzpomínám si, že tam byly nějaké krabice a sudy s odpadky a starým papírem. Ty jsem prohlédl jenom zběžně. Myslel jsem si, že revolver bude ležet na chodníku. Ale nebyl tam. A teď, co se s ním stalo?“
„Říkám vám, že mi ho ukradli a…“
„A já jsem ho u vás viděl před dvěma dny,“ řekl Mason.
„Můžete přísahat, že to byl ten samý revolver?“
Mason se usmál a řekl: „Ne, slečno okresní zástupkyně, nemohu přísahat, že to byl ten samý revolver, ale mohu přísahat, že to revolver byl a pak o něm bude chtít policie vědět daleko víc.“
Trochu zaváhala a řekla: „Pane Masone, já jednoduše nevím, kdo ten revolver má, a to je všechno. V jedné věci jste měl pravdu. Měla jsem ho a zahodila jsem ho.“
„Co jste dělala na tom požárním schodišti?“
„Špehovala jsem někoho v kanceláři Garvinovy důlní, geologické a obchodní společnosti.“
„Koho?“
„Upřímně řečeno, trčela jsem tam, abych mohla prošetřit určité noční činnosti, které v kanceláři probíhaly. Představte si, jak jsem byla překvapena, když se dveře kanceláře otevřely a člověk, který vstoupil, nebyl ten, kterého jsem očekávala, ale byla to žena… žena, o které jsem se posléze dozvěděla, že je to první manželka Edwarda C. Garvina.“
„Co tam dělala?“
„Neměla jsem příležitost zjistit, co všechno tam dělala. Váš zásah to znemožnil. Ale měla v ruce spoustu papírů, o kterých si teď myslím, že to byly plné moci. Vaše aktivita mi další sledování znemožnila právě v okamžiku, kdy otevírala zásuvku, kde ležela složka s plnými mocemi… a znemožnila mi ho bohužel natrvalo.“
Mason se nad tím na chvíli zamyslel.
„Proč jste vůbec tu kancelář pozorovala? Po kom jste šla?“
Zamnula si oči a strašlivě zívla.
„Domnívám se, že je tajemníkem a pokladníkem společnosti. Jmenuje se Denby.“
„Znáte ho?“
„Ano.“
„Jak dobře?“
„Moc dobře ne. Znám ho od vidění.“
„Proč jste ho špehovala?“
„Protože moje matka investovala do té společnosti všechny své peníze a já jsem se obávala, že se tam děje něco nekalého.“
„Konečně se někam dostáváme,“ řekl Mason. „Proč jste si myslela, že se tam děje něco nekalého?“
„Myslela jsem si, že se tam… no, že se tam děje něco podezřelého.“
„Co vás k tomu přivedlo?“
Řekla: „Matka obdržela poštou plnou moc. Vždycky dávala plnou moc panu Garvinovi. Myslím si, že to tak dělal každý. Akcionáři byli se stavem společnosti spokojeni. Vydělávala jim peníze a… no, a myslím si, že vlastně ani víc nechtěli.“
Mason řekl: „No tak, nechte už toho mlácení prázdné slámy. Věděla jste, že něco visí ve vzduchu. Byla jste na požárním schodišti s revolverem v ruce. Ten revolver jste s sebou neměla jen tak pro parádu, měla jste ho s sebou z nějakého určitého důvodu.“
Řekla: „Měla jsem ho s sebou kvůli své vlastní bezpečnosti, pane Masone, Vlastně ten revolver nosím v kabelce, kdykoli se mám vracet pozdě v noci domů. Pracuji jako stenografka a někdy pracuji dlouho do noci. Tramvajová zastávka je tři bloky odsud. A od ní chodívám k tomuto činžáku pěšky. Víte, jak to dneska chodí, jistě jste četl v novinách o tom, jak se dnes často dívky přepadávají a… proto vlastně nosím ten revolver. Proto mi ho bratr dal. Asi bych ho neměla nosit bez povolení, ale vy přece chcete znát fakta a toto jsou fakta. Tak takhle je to jednoduché.“
„A proč jste tehdy na požárním schodišti vyndala revolver z kabelky a držela ho v ruce?“
„Protože jsem se bála. Nevěděla jsem, co by se stalo, kdyby mě chytili.“
„A co jste na tom požárním schodišti dělala?“
„Jak už jsem vám řekla, pane Masone, moje matka obdržela jako obvykle plnou moc a podepsala ji.
A pak, když jsme spolu o společnosti náhodou mluvily, řekla jen tak mimochodem, že obdržela další plnou moc, kterou také podepsala. Nemohla jsem pochopit, proč by posílali dvě plné moci, ale příliš jsem se nad tím nezamýšlela, dokud se nezmínila, že znění té druhé plné moci se trochu lišilo od obvyklého znění. Že tato plná moc obsahovala i číslo akciového certifikátu pana Garvina. A tak jsem nad tím začala přemýšlet a rozhodla jsem se, že se tam půjdu podívat. Zeptala jsem se dívky v kanceláři, kdy se koná valná hromada, a měla jsem ještě několik dalších otázek. Pak jsem ji požádala, jestli bych nemohla vidět plnou moc své matky.“
„A co se stalo?“
„Odešla se na to zeptat pana Denbyho a pan Denby přišel, úsměvy a zdvořilost z něj přímo kapaly, a řekl mi, že mi samozřejmě velice rád ukáže plnou moc, kterou má matka podepsala. Prošel složku a vyndal to, co musela být ta první plná moc. Bylo tam uvedeno jenom jméno E. C. Garvin. Žádné číslo certifikátu tam uvedeno nebylo.“
„Tak jste šla zpátky a vyšplhala jste se po požárním schodišti a…“
Řekla: „Snažíte se, aby to znělo absurdně, že, pane Masone?“
„No, abych řekl pravdu, trochu mi to zavání.“
Snažila se potlačit zívání, pak si dala ruku před pusu a marný boj vzdala. Oči jí padaly nedostatkem spánku.
„Pokračujte,“ řekl Mason.
„Můžete tomu říkat ženská intuice, když chcete. Nevím, jak to vysvětlit, ale já jsem se vždycky řídila svými předtuchami. Když jsem si to tam byla obhlédnout, všimla jsem si, že v budově sídlí Drakeova detektivní agentura, a na orientační tabuli stálo, že má otevřeno dvacet čtyři hodin denně a že osoby, které jdou do Drakeovy detektivní agentury po úředních hodinách, se nemusí zapisovat do knihy návštěv, která je ve výtahu.
Rozmýšlela jsem si to a nakonec jsem se rozhodla, že půjdu nahoru a promluvím si s někým v Drakeově detektivní agentuře. A pak jsem měla skvělý nápad. Vzpomněla jsem si, že podesta požárního schodiště byla před oknem kanceláře důlní společnosti. Vystoupila jsem v patře, kde je Drakeova kancelář, našla jsem schody, vyšla jsem dvě patra, našla jsem podestu požárního schodiště, vylezla jsem ven, slezla jsem o jedno patro níž a ocitla jsem se na podestě přímo před oknem kanceláře, přesně tak, jak jsem chtěla.
Okno bylo malinko pootevřené. Nebylo zajištěné. Zápasila jsem s pokušením vlézt dovnitř, když se z ničeho nic za opálovým sklem dveří do chodby objevil stín. Mohla jsem vidět, jak někdo vchází dovnitř… V chodbě bylo noční osvětlení a v něm byl vidět stín osoby, odemykající dveře kanceláře.
Zpanikařila jsem. Byla jsem… víte, pane Masone, právě v tu chvíli jsem se rozhodla, že vlezu dovnitř a podívám se na tu složku plných mocí, z níž pan Denby vyjmul plnou moc mé matky, když mi ji ukazoval. Dokonce jsem už měla nohu přehozenou přes parapet.“
„Pokračujte,“ řekl Mason.
„Rychle jsem se stáhla zpátky a začala jsem slézat po požárním schodišti. Pak ta osoba vešla dovnitř, rozsvítila a já jsem si uvědomila, že světlo zalévá požární schodiště a že budu jasně vidět. A tak jsem začala sestupovat po požárním schodišti ještě níž a vy jste se pak pohnul a já jsem vás uviděla. Vítr mi zvedl sukni a… upřímě řečeno, pane Masone,“ usmála se, „ocitla jsem se v pěkné bryndě, abych tak řekla.“
Mason řekl: „Zdá se mi, že jste velice odhodlaná mladá žena.“
„To jsem a… pane Masone, omlouvám se, strašně se omlouvám za to, co jsem udělala… za tu facku.“
„To byste měla. Máte ji u mne schovanou.“
Zasmála se. „Byl jste tak zatraceně slušný při… no, při všem. Měla jsem pocit, že vám nemůžu říct všechno, že vám nemůžu říct, co se stalo, co tam dělám a… zkrátka jsem měla pocit, že mi nebudete věřit, i kdybych se vám pokusila všechno vysvětlit, a byla jsem tak zoufalá.“
Mason řekl: „Ale teď mi to říkáte celkem ochotně.“
„Okolnosti se změnily. Našel jste mě. Domnívám se, že to znamená… Á, vsadím se, že jsem na to přišla!“
„Na co?“ zeptal se Mason.
„Vy jste ten revolver našel,“ obvinila ho. „Lámala jsem si hlavu, co se s ním stalo.“
„Že byste mi o tom revolveru řekla trochu víc?“ vyzval ji Mason.
„Nehodila jsem ho dolů do uličky. Udělala jsem pohyb rukou, jako bych ho chtěla odhodit, ale neudělala jsem to. Pohnula jsem rukou a pak jsem se otočila a položila revolver na podestu požárního schodiště hned ke zdi. Myslela jsem, že se později vrátím a vezmu si ho… ale když se mi naskytla možnost, abych se pro něj vrátila, byl už pryč. Myslela jsem si. že jste si domyslel, co se muselo stát, a vrátil jste se a našel ho. Musel jste to udělat, a pak vystopovat podle čísla, že ho koupil můj bratr a… tak takhle to bylo!“
Mason řekl: „Jak jste zjistila, že je ten revolver pryč, Virgínie?“
Na chvíli odvrátila oči, ale pak se na něj znovu přímo zadívala: „Nedala jsem si pozor na jazyk, co?“
„Prostě by mě to zajímalo,“ řekl Mason.
Řekla: „Byla jsem tam včera v noci zrovna tak jako tu noc před tím. Včera jsem tam vlastně byla celou noc. Proto jsem dneska ráno tak strašně ospalá. Takhle pracovat celou noc… a včera v noci jsem tam skoro zmrzla. Řeknu vám, pane Masone, dívala jsem se toužebně dolů do vaší kanceláře a myslela jsem si, že za trochu tepla bych dala takřka cokoli.“
„Včera jste tam zůstala celou noc?“ zeptal se Mason.
„Celou noc.“
„Snad mi o tom řeknete trochu víc?“
„Víte,“ řekla, „čekala jsem až odejde uklízečka. Pak jsem prostě udělala to, co předtím. Vyjela jsem do patra, kde má Drake kancelář. Vrátný, který v noci jezdí s výtahem, mě už znal a byli jsme spolu jedna ruka,“
„Tak jste vystoupila u Drakeovy kanceláře. A co dál?“
„Vyšla jsem dvě patra, tam jsem se dostala na podestu požárního schodiště, sešla jsem dolů a zaujala jsem své místo. Hledala jsem revolver, ale byl pryč. To mě vyděsilo.“
„Pokračujte,“ řekl Mason. „Tak ještě ten zbytek. Myslím si, že už vím, proč vám to mluvení tak jde.“
„Co tím chcete říci?“
„Na tom nesejde,“ řekl Mason, „Pokračujte.“
„To poslední znělo, jako byste měl v rukávu nějaké eso.“
„Asi to tak znělo,“ řekl jí Mason, „ale pokračujte. Nejprve dokončíme vaši historku.“
„No,“ řekla, „už jsem byla na všechno připravena. Tentokrát jsem se teple oblékla na ochranu proti větru a dešti. Dokonce jsem měla to, čemu v Idahu říkáme teplé prádlo s dlouhým vlasem dovnitř, a měla jsem tlustý svetr a přes svetr j eště kožený kabát a lyžařskou čepici… byla jsem vybavená na dlouhé čekání. Tohle oblečení jsem si zabalila do balíčku.“
„A zůstala jste tam celou noc?“
„Celou noc.“
„Nenapadlo vás, že by bylo krajně nepravděpodobné, že by někdo přišel po… no, řekněme po jedné nebo druhé ráno?“
Řekla: „Nechtěla j sem nic nechat náhodě, pane Masone. Valná hromada se koná dnes odpoledne ve dvě hodiny. Musím tam být, abych chránila zájmy své matky. A řeknu vám, že se v té společnosti děje něco podivného. Je v tom nějaký podvod.“
„Proč myslíte?“
Řekla: „Ten člověk, ten tajemník a pokladník, myslím, že se jmenuje Denby, byl celou noc v kanceláři a něco tam dělal.“
V Masonových očích se objevil zájem: „A co jako?“
„Nevím, jestli bych vám tohle všechno měla říkat, pane Masone. Vždyť přece nemůžu vědět, na které straně budete stát. Můžete… co já vím, můžete zastupovat někoho na druhé straně.“
Mason řekl: „Ale přesto mluvíte. Už jste toho řekla dost. Objasněme si, co se tam vlastně dělo. Co tedy Denby dělal?“
Řekla: „Zaprvé strašně moc diktoval. Nejprve jsem si myslela, že tam musel zůstat přesčas, aby něco dodělal, ale on tam seděl a nadiktoval do diktafonu, který měl u svého psacího stolu, plných osmnáct válečků. Zpočátku bych si nejraději nafackovala, jak jsem pitomá – měla jsem pocit, že zbytečmě trčím venku na požárním schodišti, zatímco ubohý úředník, loajální ke své společnosti, se pokouší dohnat práci, která se musí udělat před schůzí akcionářů… ale pak mně to začalo být podezřelé.“
„Proč?“
„Víte, začal procházet složky, vyndával z nich nějaké papíry a dával je do aktovky. Prostě se choval jako pokladník na útěku. A potom otevřel trezor a vyndal z něj ještě další papíry a také je strčil do aktovky. Pak začal procházet účetní knihy, zapisoval si do zápisníku čísla z různých stránek a… prostě se mi to, pane Masone, jak se choval, zdálo podezřelé.“
„Jak dlouho tam zůstal?“ zeptal se Mason.
„Když jsem přišla, tak už tam byl a zůstal tam celou zatracenou noc, pane Masone, a myslím tím celou zatracenou noc. Neustával v diktování.
Když se začalo rozednívat, pořád jsem ještě byla na požárním schodišti. Cítila jsem se strašně nápadná. Lidé z ostatních budov mě mohli vidět. Tak jsem vyšplhala nahoru a procházela jsem se po chodbě, abych se trochu zahřála. Pak jsem zase zabalila teplé oblečení do balíčku a abych nebyla nápadná, sešla jsem asi tak v dobu, kdy začíná výtah pravidelně jezdit, po schodech do Drakeova patra, stiskla zvonek výtahu, a když klec přijela nahoru, nastoupila jsem do ní, sjela dolů a šla domů. Dala jsem si horkou lázeň a vypila spoustu kávy a myslím, že se mi podařilo tak na dvě, na tři hodinky usnout. Ale protože mě pořád znepokojovala ta dnešní valná hromada, tak jsem si nastavila budíka. Musím tam jít a něco udělat, abych ochránila zájmy své matky.“
„Zmínila jste se o Idahu,“ řekl Mason. „Žijete v Idahu?“
„Žila jsem tam.“
„Pracovala jste tam?“
Řekla: „Pane Masone, proč strkáte nos do všech mých soukromých záležitostí?“
Mason se zasmál: „Dala jste mi políček. To mi dává určitá práva.“
Řekla: „No dobře, když chcete znát pravdu, nějakou dobu jsem v Idahu pracovala. Jsem dívka, která má ráda dobrodružství a změnu. Pracovala jsem v hornických osadách a pracovala jsem taky v hernách.“
„V Idahu provozují hazardní hry?“
„Už ne,“ řekla, „ale před několika lety ještě ano. V horských okresech měli všechny možné druhy hazardních her – ruletu, karty a tak. Dokázala jsem být chladnokrevná a soustředěná, a dokázala jsem sledovat, co se děje okolo, a přece jsem… no, mám to, čemu se říká příjemná povaha a taky mi říkali, že jsem moc pohledná.“
Náhle se přesunula, posadila se na opěradlo Masonova křesla a shora se na něj usmála. „A poznám, když mám před sebou opravdového chlapa,“ řekla měkce. „Myslím si, že když dívka pracuje v hernách, má dost příležitostí poznat lidskou povahu. Pak si může lidi snadno ohodnotit,
A vy jste správný chlap. Akorát jste zatraceně dobrý stopař, Samozřejmě, když je někdo v herně, lidé mají pocit, že když dívka pracuj e na takových místech, že si ji mohou klidně nabalit a mě vždycky dohánělo k šílenství, že si lidé ke mně příliš dovolovali jenom proto, že jsem se pokoušela si udržet velmi náročné zaměstnání… a věřte mi, pane Masone, tohle zaměstnání je náročné.
A to byl vlastně důvod, proč jsem byla tak rozzlobená, když jste mi řekl, že mě chcete prohledat, A pak jste se při tom choval tak slušně. Já… opravdu vám zato něco dlužím.“
Usmála se na něj, dala mu ruku na rameno, sklonila svou tvář k jeho a řekla: „Víte, opravdu…“
Přerušilo ji kategorické zabušení na dveře.
Vyskočila z opěradla Masonova křesla a zahalila se do županu.
Na dveře dopadaly další rány,
Virgínie Bynumová se podívala na Masona s úlekem v očích.
Dveře znovu zaduněly pod neústupnými údery.
„Kdo… kdo je to?“ zeptala se Virgínie Bynumová.
„Tady je seržant Holcomb z oddělení vražd. Provádíme vyšetřování. Otevřete.“
Virgínii Bynumové vyprchala z obličeje veškerá barva. Přešla ke dveřím, otočila knoflíkem a otevřela je.
Seržant Holcomb, který ramenem tlačil do dveří, ji odstrčil, vešel do pokoje a při pohledu na Perry Masona se zarazil.
Mason řekl: „Dobré jitro, seržante,“ a pak se otočil k Virgínii Bynumové: „Myslím, že jsem se dovnitř dostal tudy.“
„Špatně,“ řekl seržant Holcomb. „Tudy se dostanete ven!“
Kapitola 10
Paul Drake zaujal v Masonově velkém křesle svou oblíbenou polohu a řekl: „No, postupně začínám dávat dohromady jednotlivá fakta. Perry, je to pěkný zmatek.“
„Co jsi zjistil, Paule?“
Drake řekl: „Ten člověk, Hackley, to bude tvrdý oříšek, Perry. Policie o něm očividně vůbec neví, ale podle mne je klíčem k celé situaci.“
„Víš, kdy zemřela?“
„Doktoři, s přesností jim vlastní, určili na základě ohledání mrtvoly, které samozřejmě nebylo ještě skončeno, že smrt nastala okolo jedné hodiny v noci. Vzali v úvahu tělesnou teplotu mrtvého těla v době, kdy bylo nalezeno, rigor mortis a několik dalších faktorů. Policie bere jako předběžně odhadnutou dobu úmrtí jednu hodinu ráno.“
Mason řekl: „Svůj byt opustila v deset devatenáct, je to tak?“
„Správně. Samozřejmě, lékařští odborníci nedokáží stanovit dobu smrti s absolutní přesností. Mohla být zabita hned po svém příjezdu do Oceanside nebo to mohlo být o hodinu později.“
Mason řekl: „Měla plnou benzínovou nádrž. Vrah by ji těžko zabil a pak nabral benzín do nádrže. Musela to udělat sama.“
Drake přikývl.
„A protože jí nikdo neumyl přední okno, nebrala benzín u veřejné benzínové stanice.“
„Myslíš si, že se zastavila na ranči?“ zeptal se Drake.
„Jsem si tím naprosto jistý.“
Drake si zapálil cigaretu, zahloubanýma, pozornýma očima sledoval kouř, který stoupal z jejího konce, a řekl pomalu: „Policie má o té vraždě svou teorii, Perry,“
„Jakou?“
„Myslí si, že nebyla zabita na místě, kde byla nalezena.“
„Ne?“
„Ne. Myslí si, že otevřela dveře a někdo nastoupil. Řídil to auto. Ona seděla na sedadle spolujezdce. Pak si ten člověk vybral vhodný okamžik, vytáhl revolver, střelil ji ze strany do hlavy a odstrčil tělo do nejzazšího koutku auta.
Pak odjel na místo, kde bylo nalezeno tělo. Tam vrah, ať už to byl kdokoli, vystoupil, a když opustil automobil, přetáhl tělo Ethel Garvinové tak, aby bylo za volantem. Naaranžoval je tak, aby to vypadalo, že byla zastřelena, když řídila auto.“
„Moment,“ řekl Mason. „To neodpovídá faktům, Paule. Tvůj agent se díval po stopách hned, jak se tam dostal, ale nenašel žádné, které by svědčily o tom, že z auta někdo vystoupil. Samozřejmě na stopování tam není nejlepší půda na světě, ale přesto by měl být schopen…“
„Já vím,“ přerušil ho Drake, „ale podívej se na to takhle, Perry. Na místě, kde bylo nalezeno tělo, bylo očividně zaparkováno další auto. Když tam ten člověk dovezl auto s tělem Ethel Garvinové, velice pečlivě zaparkoval auto přesně tak, aby mohl otevřít dveře jednoho auta a vstoupit rovnou do druhého. Pak přetáhl tělo za volant, upustil revolver a odjel tím druhým vozem.“
Mason řekl netrpělivě: „To je ale pitomý způsob, jak spáchat vraždu.“
„Nebuď si tak jistý, že to tak skutečně nebylo provedeno,“ řekl Drake. „Důkazy to potvrzují, Perry.“
„Jaké důkazy?“
„No, především někdo tam přivezl únikové auto a zaparkoval ho tam.“
„Jak může policie říct, že tam bylo zaparkované?“
„Nemohou si být absolutně jisti, ale myslí si to. Zjistili, že někdo z toho auta vystoupil, přešel přes pruh hebkého prachu a pak dál až k hlavní, ale není vidět, že by se k tomu autu někdo vracel.“
„Pokračuj,“ řekl Mason.
„Od toho revolveru vedou jasné stopy ke Garvinovi.“
Mason se ve svém křesle napřímil. „Cože?“ řekl.
Drake řekl: „Policie vystopovala Franka Bynuma. Ten jim řekl, že ho dal své sestře Virgínii. Policie ti byla v patách, když se dostala k Virgínii. Chvíli se vymlouvala a pak jim pověděla historku, jak sledovala kancelář důlní společnosti, aby chránila investice své matky. Dokonce jim řekla, že jsi ji chytil na požárním schodišti a přinutil jsi ji jít dovnitř. Řekla, že právě tehdy tam nechala revolver. Myslela si, že jsi ten revolver uviděl, takže udělala pohyb, jako by něco odhazovala do postranní uličky, a pak se otočila, aby sešla po požárním schodišti, ukázala ti nohy a své tělo použila jako štít, když dávala revolver na podestu požárního schodiště. Řekla, že se domnívala, že se může spolehnout na to, že se budeš dívat na její nohy místo na revolver.“
„Ale, ale,“ řekla Della Streetová posměšně.
„A taky jsem se díval,“ přiznal se Mason. „Pokračuj, Paule. Co se stalo pak?“
„Od této chvíle,“ řekl Drake, „šla policie po zajímavé stopě. Zdá se, že příštího dne přišel Garvin do kanceláře hned potom, co byl u tebe na konzultaci. Přešel k oknu, zůstal u něj stát a deprimované zíral dolů do uličky pod oknem. Pak cosi upoutalo jeho pozornost a řekl Georgovi L. Denbymu, tajemníkovi a pokladníkovi společnosti: „Denby, u čerta, co to tam leží na požárním schodišti?“
„Pokračuj,“ řekl Mason. „Zatím mi to připadá jako nějaký scénář.“
„No, ale všechno se shoduje,“ řekl Drake. „Denby šel k němu, podíval se z okna a řekl: ‚Proboha, pane Garvine, to je revolver!‘ Frank Livesey, předseda společnosti, který u toho byl také, se k nim připojil. Chvíli tam stáli a dívali se dolů, pak Livesey vylezl z okna na požární schodiště a revolver zdvihl. Prohlédl si ho a řekl: ‚Je nabitý,‘ a podal ho Denbymu. Denby si ho prohlédl a pak ho podal Garvinovi. Garvin si zahrál na detektiva. Řekl: ‚Není na něm ani trocha řezu. Kdyby tam ležel hodně dlouho, zrezl by. Nedávno někdo musel být na požárním schodišti s tímhle revolverem. Zajímalo by mne, kdo to mohl být.‘
Ještě chvíli to omílali a Denby chtěl zavolat policii, ale Garvin řekl, že si to musí promyslet. Nechtěl, aby před valnou hromadou musel čelit nevítané publicitě.“
„Pokračuj,“ řekl Mason. „Teď to začíná být skutečně zajímavé. Máme revolver, ze kterého se posléze vyklube vražedná zbraň, a na ní otisky od tří mužů.“
„A všechny se dají logicky vysvětlit,“ řekl Drake. „Ale je tu ještě něco. Livesey šel ven na šálek kávy. Řekl, že toho rána přijel do práce velmi brzy, protože chtěl pracovat na záznamech, aby bylo na valnou hromadu všechno připraveno, a Garvin řekl něco v tomto smyslu: ‚Liveseyi, za chvíli chci se svou ženou odjet na krátkou cestu. Před valnou hromadou si beru krátkou dovolenou, abych si na chvíli odpočinul od práce. Mám auto zaparkované přímo před budovou – je to ten velký kabriolet. Dej, prosím tě, ten revolver do mého auta, do přihrádky na rukavice. Chci si ho pořádně prohlédnout. Je to skutečně pěkná zbraň.‘“
„A co se stalo potom?“
„Livesey sešel dolů na svůj šálek kávy, rozhlédl se kolem, aby se ujistil, že ho nikdo nepozoruje, rychle vrazil revolver do přihrádky na rukavice, zašel na kávu a vrátil se zpátky. Ještě se chvíli domlouvali a Garvin jim předal poslední příkazy. Potom spolu s Denbym sjeli výtahem dolů. Mimochodem, Perry, domnívám se, že ty poslední příkazy se týkaly toho, aby jeho tajemník nechal proplatit šek na tisíc dolarů, který byl určen pro tebe. Tak, a to je celý příběh toho revolveru,“ řekl Drake. „Denby si vzpomíná, že jel s Garvinem výtahem dolů, a když odcházel, viděl Garvina, jak kontroluje přhrádku na rukavice, aby se ujistil, že tam ten revolver je. Pak Denby nastoupil do svého auta a odjel.
Ta dívka by byla normálně další osobou, kterou by policie začala zpracovávat, ale řekla, že má perfektní alibi, že jsi jí velice pečlivě prohledal poté, co vstoupila do tvojí kanceláře…“
Della Streetová vydala táhlý hluboký zvuk.
„Všechny žerty stranou, Paule, ta mladá žena se potloukala okolo mé kanceláře,“ řekl Mason. „Věděl jsem jenom to, že se kradla dolů po požárním schodišti, připravená na mne vystřelit, když jsem tam seděl a spal. Určitě jsem neměl v úmyslu pozvat si ji do kanceláře, pak ji nechat vytáhnout revolver, aby si na mně mohla smlsnout.“
„Já tě z ničeho neviním,“ řekl Drake.
Mason řekl Delle: „Sežeňte mi k telefonu Garvina, Dello.“
Della Streetová objednala hovor.
„A jak to vypadá s časy?“ zeptal se Mason. „Ověřila si policie, co kdo dělal, proč, kde a kdy?“
„Myslíš tím alibi na dobu vraždy?“
„Ano.“
„Začali s předběžným ověřováním. Pochop, Perry, policie mě do své práce nezasvěcuje. To, co vím, získám tak, že tahám rozumy z novinářů a tu a tam dostanu nějaký tip.“
Mason řekl: „Ty si vždycky vedeš dobře, Paule. Co dělá policie teď?“
„Napřed si prověřili Denbyho. Denby byl celou noc tady, pracoval na účetních knihách, nadiktoval nějaké dopisy a připravoval údaje na valnou hromadu. Říká, že pracoval celou noc. Rozhodně na to vypadá. A když ráno přišla sekretářka do práce, ležely na jejím psacím stole nadiktované válečky s dopisy. Navíc se jeho výpověď dokonale shoduje s tím, co řekl Liveseyovi, který mu telefonoval ještě před tím, než se všichni dozvěděli, že byla zavražděna paní Garvinová. Souhlasí to také s tím, co řekla policii Virgínie Bynumová, když jí asi tak o půl hodiny později objevili pomocí čísla na revolveru. Minulou noc zase sledovala provoz v kanceláři ze svého stanoviště na požárním schodišti. Požádali ji, aby popsala, co viděla, a tím, co řekla, skutečně poskytuje Denbymu alibi. Její popis obsahuje všechno, co dělal. Navíc policie došla k názoru, že Denby nemá žádný motiv.“
„To, co řekla Virgínie mně, a to, co řekla policii, je neskutečné, ale některé neskutečné historky jsou pravdivé. A co Livesey?“ zeptal se Mason.
„Livesey je starý mládenec. Byl doma v posteli. Říká, že mu bohužel nikdo nemůže poskytnout alibi, protože spal sám, a jaká opatření by mu policie doporučila, aby se v budoucnosti vyvaroval podobných potíží. Policie mu doporučila manželství.“
„Opravdu?“ řekl Mason.
„A samozřejmě další, s kým chce teď policie mluvit,“ řekl Drake, „je Garvin. Předpokládají, že se objeví na valné hromadě a všeobecně se ví, že prostě někde prožívá se svou ženou druhé líbánky. Policie má v úmyslu vpadnout tam jako tank, až se…“
„Tady je ten hovor, šéfe,“ přerušila ho Della Streetová.
„To je Garvin?“
„Ano.“
Mason zvedl sluchátko a řekl: „Haló, Garvine. Mason u telefonu. Chci se vás na něco zeptat. Chci, abyste odpovídal velmi, velmi opatrně.“
„Můj bože, Masone,“ řekl Garvin, „to je hrozné! To je strašné! To je ta nejhorší věc. Proč jste ráno odjel? Proč jste mě nevzbudil?“
„Myslel jsem, že nechcete být vyrušován.“
„Proboha, Masone, ono se stane něco takového a vy si jednoduše vstanete a odjedete. Masone, chci se vrátit. Chci zjistit, co se stalo. Chci…“
„Vy tam pěkně zůstanete,“ řekl Mason, „a zachováte klid. A kvůli té valné hromadě si vůbec nemusíte dělat starosti. Della se propracovala seznamem jmen, který jste jí poskytl, a máme skupinu vašich zapřísáhlých a loajálních zastánců, kteří se tu objeví osobně. Takže všechny plné moci, které podepsali, nebudou mít ani cenu papíru, na kterém jsou napsány. Zcela určitě budeme schopni kontrolovat valnou hromadu.“
„Ale já tam chci být, Masone, já tam být musím. Kdybych měl ztratit kontrolu nad tou společností…“
„Jen hezky zůstaňte, kde jste,“ řekl Mason, „a přestaňte si dělat starosti. Nic nedělejte. S nikým nemluvte. Nehýbejte se z hotelu, dokud se mi nenaskytne příležitost za vámi zajet, a kdyby vás někdo našel, neodpovídejte na žádné otázky. Jednoduše odmítněte říct jediné slovo, dokud si spolu nepromluvíme.“
„Ale, kruci, Masone, to by mě postavilo do špatného světla.“
„S tím nemohu nic dělat, Garvine. Celá ta záležitost má spoustu zádrhelů, o kterých ještě vůbec nic nevíte. A teď poslouchejte pozorně. Chci, abyste odpověděl na mé otázky, ale chci, abyste dával velký pozor na podstatná jména.“
„Co myslíte těmi podstatnými jmény?“
„Myslím tím podstatná jména,“ řekl Mason, „podstatné jméno je třeba nějaký předmět. A teď mě poslouchejte. Jednoho rána, když jste stál u okna ve vaší kanceláři a díval jste se ven, zpozoroval jste něco na požárním schodišti, nějaký předmět?“
„Na požárním schodišti?“
„Ano, kovový, poněkud těžší předmět.“
„Á, ano, už si vzpomínám. No ovšem, ano, ukázal jsem na…“
„Opatrně,“ varoval ho Mason. „Pokusme se udržet tento rozhovor v nezávazné rovině a uvědomte si, že stěny telefonní kabiny, odkud hovoříte, jsou jako z papíru. Dveře do kabiny jsou v pořádku, ale příčka oddělující telefonní kabiny je jako z papíru. A teď, co se stalo s tím předmětem?“
„Livesey vylezl z okna a sebral ho. Mluvili jsme o něm a já jsem řekl Liveseyovi, aby ho uložil do mého auta do přihrádky na rukavice. Řekl, že si chce zajít na kávu, a abych vám řekl pravdu, pane Masone, chtěl jsem si celou věc promyslet. Na ten předmět jsem úplně zapomněl. Pořád ještě musí být v autě.“
„Jděte se podívat, jestli tam opravdu je,“ řekl Mason.
„Teď hned?“
„Teď hned. Položte sluchátko na poličku a běžte se podívat. Já počkám u telefonu. Máte auto pořád ještě před vchodem?“
„Ano.“
„Ještě okamžik, prosím,“ řekl Mason, „tohle je důležité. Vy jste včera večer neodevzdal klíče od auta ženě, která vede hotel?“
„Ne, já jsem na to zapomněl. Chtě jsem to udělat. Dal jsem si klíčky do kapsy, ale nic se nestalo. Nepotřebovali hýbat s autem.“
„Dobrá, Klíče jste měl v kapse celou noc?“
„Ovšem, samozřejmě.“
„Autem nebylo hnuto?“
„Ne, určitě ne.“
„A dveře byly zamčené?“
„Ano.“
„Jste si tím jist?“
„No ovšem, samozřejmě. Auto je tam, kde jsem ho včera v noci nechal, když jsem šel spát.“
Mason řekl: „Jděte se ven podívat a řekněte mi, zdali tam ten předmět pořád ještě je.“
„Dobře,“ řekl Garvin. „Zůstaňte u telefonu.“
Mason čekal se sluchátkem u ucha a netrpělivě poklepával konečky prstů na okraj psacího stolu. Trvalo to snad patnáct sekund než uslyšel v telefonu zvuk dusajících nohou, jak Garvin spěchal zpátky k telefonu. Ozval se hluk vznikající pohybem sluchátka a pak byl slyšet Garvinův vzrušený hlas: „Je pryč, Masone, je pryč!“
„Aha,“ řekl Mason, „kdy zmizel?“
„Bože, někdo ho musel sebrat, ještě než jsme vyjeli z Los Angeles. Tady ho nikdo vzít nemohl.“
„Jste si tím jist?“
„No samozřejmě. Kruci, Masone, jak to mám vědět? Všechno, co vím, je, že je pryč. A vím, že ho tam Livesey dal.“
„Nepodíval jste se do přihrádky potom, co…“
„Ano. Do přihrádky jsem se podíval hned, jak jsem přišel dolů, abych se ujistil, že ho tam Livesey dal. Byl tam.“
„A kdy jste se do přihrádky podíval pak?“
„Až teď. Bylo to poprvé, co jsem ji otevřel… Počkejte chvilku, ne. Všechno je jinak, Masone. Lorraine přihrádku otevřela krátce po našem odjezdu. Řekl jsem jí, aby přihrádku otevřela a vyndala mi z ní brýle proti slunci. Chtěl jsem si je nasadit.“
„Kde je Lorraine?“
„Tady. Tady v hale. Okamžíček.“
„Uklidněte se a nic jí v hale neříkejte, protože by vás mohl někdo vyslechnout,“ varoval ho Mason. „Přiveďte ji sem do telefonní kabiny.“
„Dobře,“
Mason mohl slyšet zvuk otevíraných dveří a rozhovor vedený tlumenými hlasy. Pak Garvin řekl: „Tady je,“
„Dobře,“ řekl Mason. „Zeptejte se jí, jestli si pamatuje, jak hledala v přihrádce na rukavice vaše tmavé brýle a…“
„Už jsem jsem se jíi zeptal,“ řekl Garvin. „Říká, že z přihrádky na rukavice normálně vyndala mé brýle, ale předmět, o kterém jste se zmiňoval, tam nebyl.“
„Ale vy víte, že tam byl, když jste sjel dolů.“
„Ano.“
„A s tím autem jste okamžitě odjel?“
„Ne, počkejte chvíli. Šel jsem do trafiky, abych si koupil pár doutníků, a hodil jsem si s dívkou za pultem kostky. Pak jsem nastoupil do auta a vyjel jsem vyzvednout svou ženu. Zavazadla už měla sbalená, a tak jsme hned vyjeli.“
Mason řekl: „Dobře. Jen tam seďte hezky na zadku a nic nedělejte, dokud se tam nedostanu. Do tmy tam budu.“
Kapitola 11
Když Mason přijel, přecházel Garvin nervózně v hale hotelu Vista de la Mesa. Při zvuku otevíraných dveří sebou škubl jako loutka na provázku, prudce se otočil, a když uviděl Masonovu tvář, rozjasnil jeho obličej žoviální úsměv.
„Díky bohu, že jste tady, Masone,“ řekl. „Myslel jsem, že se sem nikdy nedostanete. Co je nového?“
Mason řekl: „Přijíždím rovnou z valné hromady.“
„Jak to šlo?“
„Jako hodinky,“ řekl mu Mason, „nějaký člověk jménen Smith se začal bouřit, ale po chvíli se uklidnil. Akcionáři dosadili do funkce na příští rok stejnou správní radu, zvolili stejné členy představenstva a členové správní rady vás po valné hromadě zaměstnali na další rok jako generálního ředitele se stejným platem a prémiemi. Zjistil jsem, že všechno, co jste udělal, bylo řádně schváleno.“
„To je dobře,“ řekl Garvin. „A řekněte mi něco o Ethel, Masone. Proboha, to je hrozné. Nevím o tom dočista nic. Co se stalo? Spáchala sebevraždu?“
„Patrně ne. Patrně to byla vražda.“
„Ale kdo ji mohl zabít?“
„To je otázka, která trápí policii. Kde je vaše žena?“
„Ve svém pokoji.“
Mason řekl: „Snad by bylo nejlepší, kdybychom se tam odebrali všichni. Přivedu Dellu Streetovou.“
Mason přivolal Dellu Streetovou z auta a pak spolu s Garvinem prošli chodbou. Garvin zaklepal na dveře pokoje a Lorrainin hlas pronesl: „Dále.“
Garvin otevřel dveře a řekl: „Tak je tady, Lorrie.“
„Díky bohu!“ řekla a blížila se k nim se srdečným úsměvem, podávajíc mu ruku. „Pane Masone, ani vám nedokážu říct, co to pro mne znamená, že vás tu zase máme. Už jsem si začala dělat starosti a Edward byl prostě jako šílený.“
„Děkuji vám,“ řekl Mason. Představil paní Garvinové Dellu Streetovou a řekl: „Kvůli valné hromadě a schůzi nové správní rady si už nemusíte dělat starosti. Všechno proběhlo hladce. Nevyskytly se vůbec žádné problémy. Myslel jsem si, že byla možná zamýšlena organizovaná revolta, že podstrčení plných mocí s Etheliným jménem nebyla jenom izolovaná, osobní lumpárna. Myslel jsem si, že to možná mělo sloužit k zamaskování něčeho daleko horšího. Jak jsem mohl zjistit, když jsem zkontroloval jména akcionářů, objevilo se tam mnoho akcionářů, kteří nebyli mezi těmi, jež jsme volali.
Della Streetová obvolala lidi ze seznamu, který jste jí dnes ráno dal, a skoro všichni se tam objevili. Domnívám se, že tam bylo dost přátelských akcionářů na to, aby se valná hromada dala kontrolovat, ale kdybyste mě zabili, nevím, proč se tam objevili ti ostatní. Byla to zvláštní situace.“
„V každém případě to v této chvíli můžeme hodit za hlavu,“ řekl Garvin. „Nejspíš to nic zvláštního neznamenalo. Povězte nám něco o té tragédii, Masone.“
Mason řekl: „Pokud jde o tuto záležitost, budu trochu neomalený, Garvine. Teď jste vdovec. To ale nic nemění na tom, že jste spáchal bigamii, když jste se v Mexiku oženil. Nechci, abyste se vracel do Spojených států. Vím, že vám to může připadat značně necitelné, když chci, abyste zůstal tady a odmítl jet na pohřeb své bývalé ženy, ale přesto chci, abyste to takhle sehrál. Je v tom spousta dalších věcí, o kterých teď nemohu nic říct.“
„Chci znát podrobnosti,“ řekl Garvin. „Proboha, Masone, málem jsem si okousal nehty až do masa. Řekněte mi, jak se to stalo?“
Mason řekl: „Nasadil jsem na ni detektiva, který ji měl sledovat. Ze svého bytu odjela v deset patnáct. Těsně před tím, než odjela, jí pravděpodobně někdo zavolal. Setřásla můj stín. Pak jsme se s ní znovu setkali, když jsme ji nalezli, jak sedí ve svém autě asi dvě míle na jih od Oceanside na náhorní planině, na prázdném parkovišti. Někdo ji zastřelil revolverem. Osmatřicítkou. Jeden průstřel na levé straně hlavy.
Ta osmatřicítka je pravděpodobně ta samá zbraň, kterou jste před několika dny nalezl na požárním schodišti. Musím vám položit několik otázek. Budou pro vás bolestivé, ale musíme se tím prokousat. Policie vám položí stejné otázky. Chci si poslechnout vaše odpovědi dřív, než vás bude vyslýchat policie.“
„Tak do toho. Ptejte se, na co chcete,“ řekl Garvin. „Co se týče toho revolveru…“
„Myslím si, že ten revolver jsme si už dostatečně prověřili,“ řekl Mason. „Co jsme si ale vůbec neprověřili, jste vy.“
„Já?“
„Ano.“
„Co tím chcete říct?“
„Kde jste byl včera v noci?“
„Kde jsem byl? No tak, vždyť jste byl se mnou. Dovedl jste nás sem. Přejel jste se mnou hranice. Vy…“
„Šel jste do svého pokoje a co jste dělal pak?“
„Šel jsem spát.“
„Zůstal jste tady celou noc?“
„No ovšem, samozřejmě.“
„Vůbec jste nevyšel ven?“
„Ne, určitě ne.“
„A co vy, paní Garvinová?“ zeptal se Mason. „Můžete to odpřisáhnout?“
„No ovšem, zajisté,“ řekla rozhořčeně.
„Nečertěte se tak,“ vyzval ji Mason. „Jenom se pokouším sesumírovat věci tak, aby policie nemohla najít žádnou skulinu.
Šli jste oba spát tak okolo půlnoci?“
„Pravděpodobně ještě dřív.“
„Spíte dobře?“
„Já spím špatně,“ řekl Garvin, „ale moje žena je dobrý spáč.“
„To je špatné,“ řekl Mason.
„Já na tom nic špatného nevidím,“ řekla.
„Nemůžete mu poskytnout alibi.“
„To tedy mohu. Stalo se totiž, že jsem se probudila – no, byla tak jedna hodina. Edward chrápal. Řekla jsem mu, aby se obrátil na bok. Musela jsem mu to říct dvakrát, než to udělal. Teprve pak se otočil na bok a úplně přestal chrápat. Zase jsem usnula. Přiznávám, že spím velmi tvrdě, ale občas se mi stává, že spím přerušovaně. Nevím nic o tom, co se dělo potom, ale asi v půl třetí nebo ve tři čtvrtě na tři jsem se vzbudila a byla jsem vzhůru až do půl čtvrté.“
„Jak víte, kolik bylo hodin?“ zeptal se Mason.
Řekla: „Slyšela jsem, jak hodiny odbíjejí jednu, a když jsem se podruhé probudila a byla jsem vzhůru asi půl hodiny, nejenom, že jsem slyšela, jak hodiny odbíjejí tři, ale podívala jsem se na své náramkové hodinky. Vlastně jsem dokonce vstala a vzala jsem si aspirin a vypila sklenici vody. Trochu mě bolela hlava a cítila jsem se nějaká neklidná. Pak jsem zase usnula.“
Masonovi se viditelně ulevilo a řekl: „No, tak to je vpořádku. Chtěl jsem se jenom ujistit, že máte absolutně neprůstřelné alibi. A teď se zase vraťme k otázce revolveru…“
„Ten revolver zcela určitě nebyl v přihrádce na rukavice, pane Masone,“ řekla Lorraine Garvinová. „Prohlížela jsem ji, když jsem hledala Edwardovy sluneční brýle.“
„Kdy to bylo?“
„Krátce poté, co jsme opustili Los Angeles. Bylo trochu zamračeno, ale pak najednou vysvitlo slunce. Bylo to tak ostré světlo, že Edward chtěl své tmavé brýle. Otevřela jsem přihrádku na rukavice a pouzdro se slunečními brýlemi bylo až vzadu. Teď, když se zmiňujete o tom revolveru, vzpomínám si, že všechno bylo namačkáno vzadu a já jsem se divila proč. Vypadalo to, jako by přední část přihrádky na rukavice nějakou dobu zabíral nějaký další předmět. Ale určitě tam už nebyl, když jsem hledala ty brýle. Byly tam jenom nějaké mapy, malá baterka, kombinačky a Edwardovo pouzdro se slunečními brýlemi.“
„Žádná zbraň?“
„Určitě ne.“
Mason řekl Garvinovi: „Ale vy jste si jistý, že revolver v přihrádce na rukavice byl.“
„Byl tam zcela určitě a myslím si, že ho mohl někdo vyndat jedině v době, kdy jsem před domem čekal na svou manželku. Měla sbalená všechna zavazadla a já jsem šel pro ně dovnitř a pak…“
„A pak jsme si dali láhev piva,“ řekla Lorraine. „Pamatuješ si, jak jsi měl chuť na pivo. Řekl jsi, že máš žízeň, tak jsme se vrátili k ledničce a dali jsme si láhev piva.“
„Máš pravdu,“ řekl Garvin,
„A bylo auto v té době zamčené?“
„Proboha ne,“ řekl Garvin. „Vlastně jsem málem nechal běžet motor. Lorraine řekla, že má zavazadla připravena, a tak jsem šel dovnitř, vzal jsem je a teprve potom, co jsem vešel do domu, jsem pomyslel na pivo. Lorraine si dala se mnou.
Vrátili jsme se k ledničce, otevřeli láhev a rozlili ji do dvou sklenic. V té době mohl někdo sebrat tu zbraň.“
„Někdo, kdo vás musel z určitých důvodů sledovat,“ řekl Mason.
„To bych neřekl, Masone. Pochybuji, že by mě někdo mohl sledovat. Je daleko pravděpodobnější, že to udělaly děti ze sousedství.“
„Nebyly to děti ze sousedství,“ řekl Mason. „Ten, kdo ten revolver vzal, ho vzal záměrně s určitým úmyslem. Tím revolverem byla zabita vaše bývalá žena.“
„Jsou si tím absolutně jisti?“ zeptal se Garvin.
„Budou, jakmile vyjmou smrtící kulku a vystřelí z revolveru zkušební střelu a udělají sérii srovnávacích mikroskopických testů. Ale můžete vsadit tisíc k jedné, že vražda byla provedena touto zbraní.“
„To, samozřejmě, celou záležitost komplikuje,“ přiznal Garvin, „Předpokládám, že policie dokonce může objevit na tom revolveru mé otisky prstů.“
„Vy jste ho měl v ruce?“‚
„Měl jsem ho v ruce, stejně tak jako Denby a Livesey. A ten, kdo ho položil na požární schodiště, ho měl v ruce také. Jinak řečeno, musí na něm být sousta otisků.“
„Nejspíš ano,“ řekl Mason. „Policie se mi nesvěřuje.“
„Tělo bylo nalezeno poblíž Oceanside,“ řekla Lorraine Garvinová důrazně.
„Máte pravdu,“ řekl Mason. „S Hackleym jsme ještě nemluvili. Policie o něm vůbec neví. Vrátím se autem do Oceanside. Mám se tam setket s Paulem Drakem.“
„Kdo je Paul Drake?“ zeptala se Lorraine.
„Detektiv, který pro mne pracuje. Ten, který objevil Ethel Garvinovou. Je to dobrý detektiv.“
„Aha,“ řekla paní Garvinová. „Nemůžu si pomoct, ale považuji za velmi významné, že jela do Oceanside. Pokud je to to místo, kde žije její milenec.“
„Nevím, jestli je její milenec. Moc toho o něm nevím,“ řekl Mason. „Může pro nás představovat tvrdý oříšek. V současnosti nás může uspokojovat jedině to, že o něm víme, a policie ne. To, že jela do Oceanside, je samozřejmě důležité. Existuje ještě několik dalších věcí, které naznačují, že sem mohla jet proto, že měla s tímto mužem sjednanou schůzku a…“
Zvenku, z patia byl slyšet hlas seňory Inocenty Migueriniové: „Todle místo být velmi starý,“ řekla seňora Migueriniová, „muy viejo… starý, vy rozumět, jako ruiny. Můj otec a předtím můj dědeček todle místo vlastnit. A já ho teď upravit tak, aby v něm turisti mohou spát, né?“
„Aha,“ řekl mužský hlas.
„Starý statek, hacienda,“ pokračovala seňora Migueriniová.
Mužný hlas řekl: „Jsem rád, že jste mi to řekla. Před dvěma roky, když jsem tady byl naposledy, jsem si tu ničeho takového nevšiml.“
„Samozřejmě, že vy nevšimnout. Tehda to být taková ruina, že můj otec okolo toho postavit dřevěná ohrada, aby to bylo schovaný, né?“
„Aha,“ řekl muž.
Seňora Migueriniová se bublavě zasmála. „A turisti rádi bydlet v mým starým španělským domě, vevnitř být strašně starej, vy tomu říkat starobylej, né?“
„Ano.“
„Si, seňor, dům být starobylej. Vy mluvit mým jazykem, né?“
„Jenom pár slov.“
„Vy jít dovnitř a posadit se, né?“
„Ano, děkuji vám.“
Mason pohlédl na usmívajícího se Garvina, svraštil obočí a položil ukazováček na ústa na znamení, aby zůstal zticha.
Otevřeným oknem bylo slyšet, jak muž říká: „Bydlí tady seňor Edward Garvin se ženou? Patří mu ten velký kabriolet, zaparkovaný na příjezdové cestě.“
„Ó, samozřejmě. Seňor Garvin a seňora. Ona být tak krásná. Vlasy mít jak rudý zlato. A s nimi být jejich přítel seňor Perry Mason.
„Zatraceně,“ zvolal hlas podrážděně.
Mason přešel ke Garvinovi. „Ten hlas,“ řekl, „patří poručíkovi Traggovi z losangelské policie. Je to kvítko z ďáblovy rokle, věřte mi.“
Seňora Migueriniová řekla: „Oni mít tydle pokoje. Číslo pět a šest. Dyž vy být jejich přítel, tak to voni vás rádi uvidět, né?“
„Ne,“ řekl poručík Tragg.
Slyšeli, jak se dveře zavřely, potom se ozvaly kroky na chodbě a zaklepání na dveře. Mason otevřel dveře.
„Ale, ale, Traggu! Jak se máte?“
„Mason!“ vykřikl Tragg. „A vážená slečna Streetová. No, Masone, skutečně rád vás vidím. V poslední době se příliš často nesetkáváme.“
„Skutečně jsme se nějakou dobu neviděli,“ přiznal Mason. „Poručíku, pozdravte se s panem Garvinem.“
„Rád vás poznávám,“ řekl poručík Tragg.
Mason se otočil k Lorraine Garvinové, která byla na druhé straně pokoje. „Paní Garvinová, rád bych vám představil poručíka Tragga z oddělení vražd losangelské policie.“
Nuceně se usmála ztuhlými rty. Vypadalo to, jako by se znenadání uzavřela do sebe. „Těší mě, poručíku. Velice ráda vás poznávám.“
Tragg řekl Garvinovi: „Už jste slyšel o své ženě?“
„Ano, jsem tím otřesen, překvapen. Já ani nevím, co mám dělat.“
„Je docela dobře možné, že byla zabita v Los Angeles a pak převezena do Oceanside. Proto se o ten případ zajímám. Pokud byste nám chtěl pomoct,“ řekl Tragg, „můžete se vrátit a zařídit pohřeb, a když už budete zpátky, my…“
„vás zavřeme, protože jste byl včera úřadem okresního zástupce obžalován z bigamie,“ vložil se do toho Mason.
Tragg se obrátil k Masonovi a řekl: „To snad nebylo nutné.“
„Jenom jsem chtěl, aby věděl, jak na tom je,“ řekl Mason.
„Podívejte se,“ řekl Tragg hlasem, který obvykle používáme, když přesvědčujeme trucovité dítě, „chci mluvit s panem Garvinem. Zajisté nemá nic, co by musel zatajovat, ale jeho žena zemřela za podivných okolností, které musím objasnit. A on mi může pomoci.“
„To je skvělé,“ řekl Mason. „Oba vám můžeme pomoct.“
„Bez vaší pomoci se obejdu.“
„No tak, poručíku. Více hlav více smyslů.“
„To tedy stojíme na opačných stranách hřiště,“ řekl Tragg s úsměvem. „Na tomto místě se zase mohu odvolat na staré dobré přísloví, které praví, že příliš mnoho kuchařů přesolí polévku.“
„Copak Ethel Garvinová nespáchala sebevraždu?“ zeptal se Mason.
„Sebevraždu nespáchala,“ řekl Tragg. „Průstřel hlavy způsobil okamžitou smrt.“
„A co?“ zeptal se Mason.
„Byla zastřelena na sedadle spolucestujícího. S mrtvým tělem pak ještě někdo chvíli cestoval, než auto zaparkoval a přetáhl tělo na místo řidiče. Pak prostrčil levou paži mezi rameny volantu, vypnul světla a zapalování a odjel jiným autem.“
„Které jelo za ním?“
Tragg potřásl hlavou a řekl: „Upřímně řečeno, Masone, já si to nemyslím. Vypadá to, jako by vrah odjel na určité místo a zaparkoval tam auto, se kterým chtěl po vraždě odjet. Pak odešel, aby se připojil ke své oběti, střelil ji zblízka do hlavy, ujel autem nějakou krátkou vzdálenost, nejspíš jenom pár mil, aby se dostal na místo, kde na něj čekalo zaparkované auto. Vraždu mohl docela dobře spáchat ještě v Los Angeles. Vrah zajel s autem Ethel Garvinové tak blízko ke svému autu, jak se odvážil, vylezl a stoupl si rovnou na stupačku svého auta. Přetáhl tělo na místo za volantem a naaranžoval všechno tak, aby to vypadalo jako sebevražda. Pak vlezl do svého vlastního auta a odjel.“
„Samozřejmě, pokud na něj nečekal komplic,“ řekl Mason, „protože pak by se jednalo o práci dvou mužů.“
„Pak by se jednalo o práci dvou mužů,“ souhlasil s ním Tragg,
„ale z určitých důvodů si to nemyslíme. Myslíme si, že to byla práce jednoho muže.“
„Jakto?“
„Stačí, když řeknu, že kdyby měl komplice, který by na něj čekal s autem, bylo by normální, kdyby vrah zajel autem s mrtvolou na parkoviště a k němu by pak přijelo auto, se kterým nakonec odjel. Ale ve skutečnosti to bylo obráceně. Vrah musel dokonce jednou couvat, aby se s autem dostal tam, kam potřeboval, aby mohl přestoupit do druhého auta.“
„To je dobrá dedukce,“ řekl Mason.
Tragg se otočil na Garvina. „A teď, já vím, že je to pro vás bolestivé,“ řekl, „ale pokud byla vaše žena zavražděna, vím, že uděláte všechno pro to, aby se případ vyřešil. Bez ohledu na to, že jste žili odděleně, bez ohledu na to, že mezi vámi byly určité neshody, chtěl byste, aby se případ vyřešil, ne?“
Garvin zaváhal.
„Řeknu to tedy takhle,“ řekl Tragg s očima studenýma jako led, „nechtěl byste vypadat jako člověk, který chrání vraha, že, pane Garvine?“
„Samozřejmě, že ne,“ řekl spěšně Garvin.
„Myslel jsem, že ne,“ řekl mu Tragg. „A teď stačí, abyste překročil hranice a my…“
„A co to obvinění z bigamie, Traggu?“
„Říkám vám, že to jde mimo mě. To je záležitost mezi tímto mužem a okresním zástupcem. Ale ať už se se mnou vrátí nebo ne, na věci to nic nezmění. Je obžalován z bigamie. Nevím, co okresní zástupce udělá. Může vzít žalobu zpět, když je navrhovatelka mrtvá. Může hnát případ dál nebo může nechat tohoto muže, aby se přiznal k vině a požádá o podmíněný trest. Bigamie mě nezajímá, zajímá mě vražda.“
„V tom spočívá rozdíl mezi námi dvěma,“ řekl Mason pokojně. „Mě zajímá oboje, vražda i obvinění z bigamie.“
„Já mám takový pocit,“ řekl Tragg podrážděně, Masonovo chování způsobilo, že jeho dobrá nálada tála jako sníh na slunci, „že nemáte na výběr. Bude muset čelit obvinění z bigamie. Můžeme ho dostat z Mexika, kdykoli se nám zamane. Může jít dobrovolně nebo nedobrovolně. Žádám ho, aby šel dobrovolně.“
„Dáme přednost tomu druhému způsobu,“ řekl mu Mason pokojně.
„Ale no tak, nebuďte takový,“ řekl Tragg Masonovi. „Víte, že toho muže můžeme dostat zpátky, kdykoli se nám zachce. Můžeme na něj ušít naprosto neprůstřelné obvinění z bigamie. Nebude se moct nijak bránit a my můžeme žádat, aby nám ho Mexiko vydalo k soudnímu projednávání. Myslel jsem si, že bychom ve vyšetřování vraždy mohli pokročit, aniž bychom dali úřednímu šimlovi zelenou.“
Mason řekl: „Pokud jde o to obvinění z bigamie, myslím, že se před vámi vynořuje zajímavá situace,“
„Fuj!“ řekl poručík Tragg. „Tohle na mě nehrajte. Víte stejně tak dobře jako já, že mexický rozvod tohoto muže nemá ani cenu papíru, na kterém je napsán. Víte také, že mexický sňatek je bigamický.“
Mason řekl: „Poručíku, existuje velice zajímavý zákon, který se toho týká. Paragraf 61 Občanskéno zákoníku praví, že druhý sňatek uzavřený v průběhu života nerozvedeného partnera je nezákonný a od počátku neplatný.“
„To jsem vám přece říkal,“ řekl poručík Tragg.
„Na druhou stranu,“ řekl Mason, „paragraf 63 Občanského zákoníku obsahuje také velmi zajímavou formulaci.“
„Jakou?“ zeptal se Tragg.
Mason vytáhl z kapsy kus papíru, na který si opsal paragraf 63 Občanského zákoníku.
„Poslouchejte, poručíku:, Všechny sňatky uzavřené mimo území tohoto státu, které jsou platné podle zákona země, ve které byly uzavřeny, jsou v tomto státu platné.‘“
Tragg řekl: „Kam tím míříte? Ten sňatek v Mexiku nebyl o nic lepší než rozvod.“
„Přesně,“ řekl Mason, „ale Mexiko ten rozvod uznává.“
„No, a i kdyby?“
„Všimněte si té formulace,“ řekl Mason. „Přečtu vám to ještě jednou.“ Zdvihl znovu papír k očím a četl: „Všechny sňatky uzavřené mimo území tohoto státu, které jsou platné podle zákona země, ve které byly uzavřeny, jsou v tomto státu platné.“
Tragg si posunul klobouk do týla a poškrabal se na hlavě.
„Do prčic,“ řekl.
„Tady to máte,“ řekl Mason. „Tento sňatek je v Mexiku legální. Proto je legální v každé zemi, zejména však ve státu Kalifornie, protože v kalifornském zákoně je to výslovně uvedeno.“
„Ale podívejte,“ řekl Tragg. „Dá se prokázat, že tito dva lidé opustili Kalifornii, aby podvodem obešli kalifornské zákony, které se týkají manželství a…“
Mason se usmál a potřásl hlavou: „Přečtěte si případ McDo-naldová versus McDonald v šestém díle Sbírky kalifornských soudních rozhodnutí, svazek druhý, stránka 457. Referuje a debatuje se o něm i ve Zpravodaji amerických právníků, číslo 106, strana 1290 a také v Pacifickém zpravodaji, číslo 58, druhá část, strana 163. Tento případ dokazuje nade vší pochybnost, že když lidé opustí Kalifornii za účelem uzavření sňatku, který je v rozporu se zákony Kalifornie, a odjedou do jiného státu a jako součást celkového plánu v tomto státu uzavřou sňatek, je tento sňatek platný. Obřad je v Kalifornii považován za zákonný a závazný, bez ohledu na fakt, že takový sňatek je nejen v rozporu se zákony Kalifornie, ale i se záměry kalifornských zákonodárců.“
„No, zatraceně,“ řekl Tragg, „ale musíte přiznat, že mexický rozvod v Kalifornii nic neznamená.“
„Nepřiznávám to, ale kvůli další argumentaci jsem ochoten to připustit.“
„Potom ten sňatek musí být bigamický.“
„Ten sňatek je ryzí jak zlato,“ řekl Mason.
„Chcete tím říct, že tento muž má dvě manželky a…“
„Už nemá,“ řekl Mason, „ale až do časných ranních hodin měl. Je v poněkud zvláštním postavení, protože podle zákona spáchal bigamii a měl dvě naprosto zákonité manželky.“
„Vy jste cvok, Masone. Vedete spoustu dvojsmyslných řečí a vytáhl jste na mě celou spoustu právnických žvástů, abyste mě zmátl. Těmi svými právnickými kličkami můžete snad oslnit porotu, ale na mě to nezkoušejte.“
Mason řekl: „Traggu, snažím se vám říct, že ve chvíli, kdy tento muž vstoupí jednou nohou na území Mexika, je ženatý se ženou, která tady vedle něj stojí. Jsem ochoten připustit, že kdyby se vrátil zpátky do Spojených států, mohl by být zadržen za spáchání bigamie. Z tohoto důvodu mu neradím, aby se do Spojených států vrátil. Tady totiž žije se svou zákonitou manželkou.
Kromě toho Mexiko vyhoví žádosti o vydání osoby stíhané za zločin, který je zločinem podle zákonů Spojených států, ale nevyhoví žádosti o vydání kvůli činu vykonanému podle zákonů mexické vlády, který je tady naprosto legální, ale který by mohl být v Kalifornii považován za nezákonný.“
Tragg řekl podrážděně: „Umíte věci podat tak přesvědčivě. V tom je s vámi ta potíž. Vybudoval jste si svou reputaci právě na základě toho, že umíte věci tak přesvědčivě podat.“
„Vy se přece nechcete vrátit do Spojených států, Garvine?“ zeptal se Mason svého klienta.
Garvin potřásl hlavou.
„Tady to máte, Traggu,“ řekl Mason.
Tragg vytáhl z kapsy malou soupravu na snímání otisků prstů. „No dobře,“ řekl, „přinejmenším doufám, že jste ochoten udělat všechno proto, abyste nám pomohl rozluštit tento případ.“
„Co chcete?“
„Chci vaše otisky prstů.“
„Proč?“
„Myslím si, že jsem našel vaše otisky prstů na zbrani, kterou byl zločin spáchán.“
„To vás nemusí trápit,“ řekl Mason. „Mohu vám říct na rovinu, Traggu, že můj klient s tím revolverem manipuloval… Tedy pokud se jedná o revolver, který máme na mysli.“
„Který revolver?“ řekl Tragg podezřívavě.
„Revoler,“ řekl Mason, „který byl ponechán na požárním schodišti před oknem Garvinovy důlní, geologické a stavební společnosti. Pan Garvin tímto revolverem manipuloval a po pravdě byl uložen do přihrádky na rukavice v jeho autě. Z přihrádky ho někdo vyndal ještě před tím, než pan Garvin odjel z Los Angeles.“
Tragg pohodil hlavou a zasmál se. „Vy máte po ruce vždycky ta nejnaivnější a nejgeniálnější vysvětlení!
Přiznáváte, že váš klient vložil ten revolver do přihrádky na rukavice ve svém autě?“ zeptal se Tragg.
„Byl ním tam vložen,“ řekl Mason.
Tragg se obrátil na Garvina. „Přiznáváte, že jste vložil ten revolver do přihrádky na rukavice svého auta?“
„Přiznává, že ho tam vložil někdo jiný,“ řekl Mason.
„Mluvím s Garvinem,“ řekl podrážděně Tragg.
„Já mluvím za něj.“
Lorraine Garvinová řekla: „No, já vím velmi dobře, že když jsme odjeli z Los Angeles, revolver už v přihrádce na rukavice nebyl. Někdo ho musel vyndat.“
„Jak to víte?“ zeptal se Tragg.
„Protože můj manžel měl v přihrádce na rukavice schované tmavé brýle. Když jsme vyjeli, požádal mě abych mu je vyndala. Otevřela jsem přihrádku a vyndala jsem brýle. Kdyby tam revolver byl, určitě bych si ho všimla. A kdybych si ho všimla, chtěla bych přirozeně vědět, proč tam Edward ten revolver má.“
„A jste si jista, že tam žádný revolver nebyl?“
„Naprosto jista.“
„Konec konců,“ řekl Tragg přívětivě, „mezitím ho mohl váš manžel z přihrádky vyndat a uložit ho někde jinde.“
Lorraine se na poručíka Tragga zlostně zamračila a řekla: „Když odmítáte věřit výpovědi, jaký má smysl žádat dotyčného, aby se podrobil výslechu a odpovídal na otázky?“
Tragg se ušklíbl a řekl: „Někdy se nám takhle podaří vraždu vyřešit. Musíte přiznat, paní Garvinová, že člověk, který spáchá vraždu, je ochoten napovídat všelijaké lži.“
„No, můžu vám říct jedno,“ vyštěkla Lorraine, „můj manžel mohl ten revolver vzít, ale nikdy ho nemohl použít. Byl se mnou celou noc,“
„Celou noc?“ zeptal se Tragg.
„Ano, celou noc.“
„Vy jste celou noc nezahmouřila oko?“
„Nu, vím, že jsem se vzbudila okolo jedné hodiny a to ležel na posteli vedle mě a chrápal. Pak jsem byla vzhůru od tři čtvrtě na tři do půl čtvrté a byl tu.“
„A samozřejmě jste se dívala na hodinky, abyste věděla, kolik je hodin,“ řekl Tragg sarkasticky.
„Slyšela jsem, kolik je hodin.“
„Slyšela?“
„Ano. Mají tu hodiny… jen poslouchejte sám.“
Zdvihla ruku na znamení ticha. Velké hodiny v hotelové hale odbíjely svou melodii a po chvíli odbila hodina.
„Beru,“ řekl Tragg. „Když mi ty doby odpřísáhnete…“
„Přísahám.“
„A jestliže se nemýlíte…“
„Nemýlím.“
„V tom případě jsem skončil,“ řekl Tragg, „jenom bych chtěl ještě získat otisky prstů pana Garvina. Chci vědět s jistotou, zdali na tom revolveru zanechal své otisky nebo ne. Nějaké námitky, Garvine?“
„Samozřejmě, že ne,“ řekl Garvin. „Rád udělám všechno pro to, aby se celá ta záležitost objasnila.“
„Kromě návratu do Kalifornie,“ řekl Tragg.
„Pokud se toho týče, nehodlám vystavit svou manželku návalu vulgární zvědavosti a ani nehodlám nakráčet do pasti, která mi byla nastražena…“
„Pokračujte,“ řekl Tragg, „nastražena kým?“
„Teď už není třeba vyslovovat její jméno,“ řekl důstojně Garvin. „Je mrtvá.“
„No dobře,“ řekl Tragg a otevřel soupravu na snímání otisků prstů a sejmul kryt z neposkvrněného razítkovacího polštářku, „podejte mi ruce a já vám vezmu otisky prstů. Ať to máme za sebou.“
Garvin natáhl ruce. Tragg mu pečlivě sejmul otisky prstů, označil je jménem, datem a místem a spokojeně se zašklebil. „Tak a máme to. Doufám, že se vám v Mexiku bude líbit.“
Kývl hlavou a řekl: „Jsem rád, že jsem se mohl s vámi oběma seznámit, pane a paní Garvinovi. Ještě o mně uslyšíte.“ Pak otevřel dveře a byl pryč. Jako by měl najednou velmi naspěch.
Kapitola 12
Byla už tma, když se Perry Mason a Della Streetová vraceli najatým vozem do San Diega. Tam Mason nechal zastavit, protože potřeboval zavolat Paulovi Drakeovi.
„Podívej, Paule,“ řekl Mason. „Právě s Dellou opouštíme San Diego. Pojedeme do Oceanside a tam se navečeříme. Počkáme tam na tebe a společně se zkusíme podívat Hackleymu na zoubek.“
„To bude tvrdý oříšek,“ varoval ho Drake. „Získali jsme o něm další informace. Je považován za tvrdého chlápka.“
„To nevadí,“ řekl Mason. „Mám tvrdý chlápky rád. Kdy se dostaneš do Oceanside?“
„Můžu vyjet teď hned.“
„Tak dobře,“ odpověděl mu Mason. „Della a já si vyzvedneme na letišti svá auta a pak pojedeme někam na večeři. Když pojedeš po hlavní třídě, určitě na nás narazíš… mého auta si nemůžeš nevšimnout. Mám kabriolet se světlou střechou.“
„Neboj,“ řekl Drake, „já si tě najdu.“
„Takže mi jedeme,“ řekl Mason a zavěsil.
Velké auto spokojeně brázdilo pobřežní silnici. Když dojeli do Oceanside, požádal Mason řidiče, aby je zavezl na letiště, kde si on i Della Streetová vyzvedli svá auta. Mason řidiči zaplatil a pak odjeli do centra Oceanside, kde Mason našel před restaurací dvě místa k zaparkování.
Vešli do restaurace, příjemně povečeřeli a právě si s cigaretou poklidně povídali nad šálkem kávy, když vešel Drake, rozhlédl se kolem, zahlédl je, mávl jim rukou na pozdrav, přešel k nim a přisedl si do boxu.
„Co je nového, Paule?“ zeptal se Mason.
„Šálek kávy by nezaškodil,“ řekl Drake, „a kus tamtoho citrónového koláče taky ne. Sice jsem pozdě obědval, ale začínám mít zase hlad. Kruci, Perry, dostat se z Los Angeles není vůbec jednoduché. Musíš se probojovávat hustou dopravou, ať děláš, co děláš.“
„Povídám,“ odtušil Mason, „objevilo se v tom případu něco nového? Nebo ne?“
„Policie našla na vražedné zbrani otisky prstů Edwarda Garvina,“ řekl Drake.
„No a proč ne? Garvin přiznal, že s ní manipuloval. Ještě něco?“
„Nic moc. Získal jsem pár dalších informací o tom Hackleym. Byl nějak zapleten do hazardu. Moc jsem toho o tom nezjistil, ale lidé, kteří ho znají, si myslí, že je nebezpečný.“
„No,“ řekl Mason, „tak se tedy za ním podíváme. Mělo by to s ním otřást. Bez pochyby si myslí, že ho nikdo nikdy nebude spojovat s Ethel Garvinovou.“
Drake řekl: „To si tedy, ještě než ta přestřelka vypukne, dám ten kousek koláče a šálek kávy.“
Čekali, až Drake dojí, a pak vyšli z restaurace. Mason řekl: „Můžeme jet přece všichni jedním autem. Pojedeme mým. Má široké přední sedadlo.“
„To je dobiy nápad,“ řekl Drake. „Posadíme Dellu Streetovou doprostřed. To bude dobrá výmluva pro to, abych ji mohl dát ruku kolem ramen. Už jsem se nepřitočil k pěknému děvčeti ani nepamatuji. Už to snad ani neumím.“
„Nemyslete si, že vás to budu učit zrovna já,“ řekla Della. „Nehodlám utrácet čas s amatéry.“
„Ó, já do toho rychle přijdu,“ ujišťoval ji Drake. Nastoupili do Masonova auta, vyrazili od chodníku a zahnuli na východ, na silnici vedoucí do Fallbrooku. Jeli pomalu, až narazili na Lomaxovu poštovní schránku. Pak Mason zpomalil ještě víc, aby nepropásli příjezdovou cestu,
„Podle popisu se to dá lehce najít,“ řekl Mason.
„To ano.“
„Policie není Hackleymu na stopě, Paule?“
„Myslím si, že ne. Myslím si, že je ještě ani nenapadlo, aby si prověřili Ethelin pobyt v Nevadě.“
Vyježděná cesta vedla asi čtvrt míle podél pomerančového sadu a pak se stočila vzhůru k úhlednému kalifornskému bungalovu, který se před nimi tyčil temný a zádumčivý.
„Vypadá to, jako by byl pryč nebo šel spát,“ řekl Drake. „Co uděláme? Vrazíme dovnitř?“
„Vrazíme dovnitř,“ odpověděl mu Mason. „Pokud je doma, tak ho zkusíme zahnat do úzkých a přinutit ho, aby nám zodpověděl pár otázek. Jinak řečeno, pustíme se do něj s plnou parádou, když to jinak nepůjde.“
„Řekneme mu, kdo jsme?“
„Ne, když se tomu budeme moci vyhnout. Řekneme mu jenom svá jména; nic víc.“
„Dobře,“ řekl Drake. „Tak jdem na to!“
Mason zajel autem před velký dům, zabrzdil a chvíli čekal, aby zjistil, jestli se tam nevyskytují nějací psi.
Velký černý německý ovčák se zježenými chlupy na hlavě obešel potichu auto. Čenich se mu horlivě pohyboval, jak se snažil zjistit totožnost pozdních návštěvníků.
„Nepokoušej toho psa,“ varoval Drake. „Zatrub a počkej, až někdo vyjde z domu a dovede nás dovnitř.“
Mason řekl: „Raději bych zazvonil a nachytal ho zcela nepřipraveného. Ten pes vypadá inteligentně.“
„To nic neznamená.“
„U psů ano,“ řekl Mason a otevřel dveře auta.
Pes se okamžitě nepřátelsky naježil.
Mason se podíval dolů a zachytil pohled psích očí. „Podívej,“ řekl, jako by mluvil s lidskou bytostí. „Chci mluvit s pánem, s majitelem domu. Vystoupím z auta a půjdu přímo na verandu a zazvoním. Můžeš jít hned za mnou, aby sis byl jistý, že neudělám žádný nemístný pohyb. Co ty na to?“
Při poslední větě zdvihl Mason hlas. Pak bez sebemenšího zaváhání vystoupil z auta.
Pes se vrhl kupředu a s nosem těsně u jeho nohou ho následoval. Mason obešel auto a kráčel k verandě. „Je to v pořádku,“ ujišťoval Mason Dellu Streetovou, která ho sledovala ustrašenýma očima. Svěsil ruce s otevřenými dlaněmi tak, aby si je pes mohl svým chladným čumákem očichat. Právník vystoupil na verandu a stiskl tlačítko. Bylo slyšet, jak uvnitř domu vyzvání zvonek.
Chvíli počkal a potom stiskl tlačítko několikrát rychle za sebou.
Z temného domu byly slyšet pomalé, rozvážné kroky mířící ke dveřím. Cvakl vypínač a potom další. Otevřely se dveře a skrz jejich sklo mohl Mason vidět postavu muže v dvouřadovém šedém obleku. Muž zdvihl pravou ruku k levé klopě saka. Právník postřehl v ramenním pouzdře revolver.
Pes s očima upřenýma na dveře zdvihl ocas a začal jím pohybovat sem a tam.
Na vnitřní straně dveří klapla zástrčka. Muž pootevřel dveře zajištěné bezpečnostním řetězem. Cvakl vypínač a světlo na verandě zalilo Masona.
„Kdo jste?“ zeptal se muž. „Co chcete?“
„Hledám Almana Bella Hackleyho.“
„Co mu chcete?“
„Chci s ním mluvit.“
„Proč?“
„Kvůli nemovitostem, které má v Nevadě,“
„Nejsou na prodej,“
„Chcete vědět, proč s ním potřebuji mluvit nebo ne?“
„Jestliže se mnou potřebujete projednat nějaké záležitosti, vraťte se do hotelu v Oceanside. Navštivte mě zítra ráno po desáté.“ Začal zavírat dveře. Pak jeho pozornost zaujal postoj psa a řekl podezřívavě: „Hej, jak jste se přes toho psa dostal?“
„Já jsem se přes něj nedostal. Já jsem prostě vystoupil z auta a…“
„Po setmění by neměl nikoho nechat vystoupit z auta.“
„V mém případě udělal výjimku,“ řekl Mason.
„Proč?“
„Zeptejte se ho.“
Muž se zamračil a řekl: „Kdo vlastně jste?“
Mason řekl: „Pokouším se zjistit něco o Ethel Garvinové.“
Hackleyho tvář ztuhla.
„Víte o ní něco?“ zeptal se Mason.
„Ne,“ řekl Hackley a zabouchl dveře.
„Dnes v časných ranních hodinách byla zavražděna,“ zavolal Mason skrz dveře.
Za dveřmi bylo ticho, ale na druhé straně Mason neslyšel kroky v chodbě, které by naznačovaly, že muž odchází.
„Zastavila se tu, aby si naplnila nádrž benzínem,“ zakřičel Mason.
Po chvilce se dveře prudce otevřely.
„Co jste to řekl?“ dožadoval se muž.
„Řekl jsem, že se tu zastavila asi tak okolo půl jedné po půlnoci a naplnila si nádrž benzínem.“
„Vy jste buďto opilý nebo blázen, nevím, co z toho spíš, a je mi to úplně jedno. A teď nastupte zpátky do auta nebo řeknu psovi, aby vám rozsápal nohu.“
„Udělejte to a já vás zažaluji o náhradu škody a vy budete muset prodat svůj ranč v Nevadě,“ řekl Mason.
„Jste velkej kecka.“
„Jen pokračujte,“ odpověděl mu Mason. „Řekněte tomu psovi, aby mi rozsápal nohu a uvidíte, co se stane.“
„Co chcete?“
„Chci si promluvit o Ethel Garvinové.“
Následovalo dlouhé ticho, během něhož se štíhlý, šlachovitý muž za dveřmi zamyšleně díval Masonovi do očí, jako by se snažil odhadnout jeho úmysly. Pak náhle došel k určitému rozhodnutí, odjistil bezpečnostní řetěz a řekl: „Pojďte dál. Jestliže mi chcete něco říct, jsem ochoten si vás vyslechnout.
A než odjedete, musíte mi říct, co vlastně míníte tím, když říkáte, že se tu Ethel Garvinová zastavila, ať už je to kdokoli, v půl jedné po půlnoci. Jen pojďte dál, pane –?“
„Mason,“ řekl právník.
„Dobrá, pane Masone, pojďte dál.“
Mason se otočil zpátky k autu: „Pojď, Dello, a ty Paule taky,“ zavolal.
„A co ten zatracený pes?“ zeptal se Drake podrážděně. „Nemůžete ho zavřít do domu?“
„Ten pes zůstane, kde je,“ řekl Hackley. „Nic neudělá, dokud mu neřeknu.“
Della Streetová otevřela dveře auta, sklouzla na zem a kráčela sebevědomě k verandě, kde stál Mason. Pes se otočil a upřeně ji sledoval. Z hrdla mu vycházelo temné hrozivé vrčení, ale ani se nepohnul.
Drake položil na zem jednu nohu, ale když uslyšel vrčení psa, rychle se vrátil do auta a zabouchl dveře.
„Nebojte se,“ řekl Hackley a zavolal na psa: „Ticho, Rexi!“
Pes přestal vrčet a sledoval oceňujícím přísným pohledem sebevědomou chůzi Delly Streetové. Drake, když viděl, že se Della Streetová dostala bez problémů až na verandu, otevřel znovu dveře, zkusmo položil na zem pravou nohu, kterou pomalu následovala levá noha, a pak udělal dva nebo tři nesmělé kroky směrem k verandě.
Pes se naježil, zavrčel, a pak najednou skočil po Drakeovi.
Drake se otočil a vlétl do auta právě ve chvíli, kdy se pes s vyceněnými zuby vrhl proti dveřím. Zuby cvakly o kov.
Hackley otevřel dveře, vyběhl na verandu a zaječel: „Rexi! Lehnout! Zatraceně, Rexi, lehni!“
Pes se po něm ohlédl a pomalu a zdráhavě si lehl na zem.
„Sem,“ zakřičel Hackley. „Pojď sem. Sem ke mně.“
Pes se otočil a šel k Hackleymu, jako by očekával bití.
Hackley řekl: „Zatraceně, řekl jsem ti, abys přestal. A teď si lehni a zůstaň.“
Hackley přešel k autu a řekl Drakeovi: „Pojďte dál. Nic vám neudělá.“
Drakeův pohled minul Hackleyho, upřel se na psa a řekl: „Jestli mě ten pes napadne, zastřelím ho.“
„Nebudete s ním mít žádné problémy, pokud klidně vystoupíte, půjdete dovnitř a budete se pohybovat sebevědomě,“ řekl Hackley. „Nikdy nesmíte před psem utíkat a nesmíte dávat najevo, že se ho bojíte.“
„Já vím, klidně zůstat stát a nechat si rozsápat nohu,“ řekl Drake sarkasticky.
„Ostatní žádné problémy neměli,“ zdůraznil Hackley.
„Potíže, které jsem s ním měl já,“ odpověděl mu Drake, „vystačí pro všechny tři.“ Opatrně vystoupil z automobilu a šel za Hackleym na verandu.
„Pojďte dál,“ řekl Hackley. „Rexi, uhni, doprčic, z cesty.“ Pokusil se ho mírně nakopnout. Pes hbitě kopanci uhnul a s o-bnaženými tesáky bedlivě Drakea sledoval.
Hackley řekl: „No tak pojďte. Pojďme dovnitř, sedněme si a civilizovaně si o celé záležitosti promluvme.“
Řekl Masonovi: „Tak, abychom si to vyjasnili. Vy se jmenujete Mason. Kdo jsou ti ostatní?“
„Slečna Streetová, moje sekretářka,“ řekl Mason.
Hackleyho úklona mohla být vzorem uctivé zdvořilosti. „Slečno Streetová/’ řekl, „velice rád vás poznávám/’
„A Paul Drake,“ řekl Mason.
„Těší mě, pane Drakeu,“ řekl Hackley krátce.
„Drake,“ dodal Mason, „je detektiv.“
„Á,“ ozval se Hackley, „to to došlo tak daleko?“
„Ano,“ řekl mu Mason, „kde si můžeme promluvit?“
„Pojďte dál a sedněte si.“
Hackley jim přidržel otevřené dveře a řekl: „Jděte rovně a zahněte do prvních dveří nalevo.“
Della Streetová vstoupila do místnosti, která byla očividně poněkud kvapně zařízena jako knihovna. Police a knihy překrývaly to, co zbývalo ze spíše konvenčního obývacího pokoje venkovského sídla.
„Posaďte se,“ vyzval je Hackley se širokým zvoucím gestem.
Společnost se usadila.
„No,“ řekl Hackley, „tak si poslechneme, co máte na srdci.“
„Myslím, že si pletete jablka s hruškami,“ řekl Mason. „My bychom si rádi vyslechli, co nám řeknete vy.“
„Nemám vám co říct.“
„Vy jste znal Ethel Garvinovou.“
„Kdo to tvrdí?“
„Já to tvrdím,“ řekl Mason. „Poznal jste ji, když byla v Nevadě. Přátelili jste se. Rozmluvil jste jí rozvod. Řekl jste jí, že když vyčká a nechá manžela při tom, že dosáhla rozvodu, a Edward Garvin si pak najde někoho jiného, může ho přimět, aby jí v rámci dohody zaplatil soustu peněz.“
Hackley řekl: „Nemyslím si. že vás budu mít v přílišné oblibě, pane Masone.“
Mason se mu podíval do očí a řekl vlídně: „Jsem si zcela jist, že nebudete.“
Na několik sekund zavládlo ticho.
„No a pak,“ pokračoval Mason, „dnes v časných ranních hodinách přijela Ethel Garvinová do Oceanside. Zastavila se tu a nechala si naplnit nádrž benzínem. Nevím, co vám řekla nebo co jste řekl vy jí, ale vím, že odsud odjela, jela po silnici asi dvě míle, zastavila na parkovišti nedaleko silnice a byla zavražděna.“
„Předpokládám,“ řekl Hackley, „že mluvíte jen tak, aby řeč nestála. Že to má být příval slov, kterými se mě snažíte přimět, abych se přiznal. Jsem si jist, že tahle Ethel Garvinová, ať už je to kdokoli, nebyla zavražděna. Myslím si, že se prostě ze mě snažíte vydobýt doznání, že jsem se s ní v Nevadě poznal. Podívejte se, když vyložíte karty na stůl a řeknete mi, co chcete vědět a proč to chcete vědět, je možné, že se domluvíme daleko snáz.“
Mason řekl: „Támhle v rohu máte telefon. Tak prostě zavolejte na policii v Oceanside a zeptejte se jich, zdali nebyla dnes v časných ranních hodinách zavražděna Ethel Garvinová.“
Hackley rychle vstal, přešel k telefonu, usmál se a řekl: „Moc pěkně se mi tu pokoušíte něco namluvit, Masone, ale nebude to fungovat, protože já si to zjistím. Vždycky odhalím, když se mě někdo pokusí převézt.“
Zvedl sluchátko a řekl: „Chci policejní stanici, prosím,“ a pak po chvíli pokračoval: „Můžete mi, prosím, říct, jestli byla Ethel Garvinová zavražděna dnes ráno někde v okolí Oceanside?… Nezáleží na tom, kdo jsem, můžete mi odpovědět na tuto jednoduchou otázku?… No, mohlo by se říct, že jsem svědek v případě, že se něco…“
Hackley držel telefon několik sekund beze slova, pak náhle řekl: „Děkuji vám,“ a hodil sluchátko na vidlici. Otočil se ke svému publiku, zadíval se na ně a začal přecházet po místnosti, ponořený v myšlenkách, oči napůl přivřené, ruce vražené hluboko do kapes svého dvouřadového saka. Najednou se prudce otočil zády ke stěně. „Dobrá,“ řekl, „vyhráli jste.“
„Co jsme vyhráli?“ zeptal se Mason.
Hackley se nevesele usmál. „Vyhráli jste zpátky, co jste vsadili, pane Masone, což je víc než lidé obvykle vyhrají, když se mnou začnou hrát. Vy jste řekl, že tento pán,“ a kývl hlavou směrem k Drakeovi, „je detektiv.“
„To je pravda“
„Z Los Angeles, San Diega nebo Oceanside?“
„Los Angeles.“
„Patříte k tamnímu oddělení vražd, pane Drakeu?“
Drake vrhl letmý pohled na Masona a zaváhal.
Mason se usmál a potřásl hlavou. „Je to soukromý detektiv. Najal jsem si ho“
„A,“ řekl Hackley, „a ta okouzlující mladá dáma je vaše sekretářka?“
„Ano.“
„A vy?“
„Jsem právník.“
„No to se podívejme. A přepokládám, že si vás někdo zjednal. Sotva byste vyšetřoval tento případ z pouhé filantropie.“
„Někdo si mě zjednal,“
„Jeho jméno?“
„Edward Charles Garvin.“
„Manžel ženy, která byla zavražděna.“
„Bývalý manžel.“
„Aha,“ řekl Hackley. „To je velmi zajímavé spojení, že?“
„Velmi.“
„No dobrá,“ řekl Hackley, „připlížili jste se proti větru. Zaskočili jste mě nepřipraveného. Přesto učiním výpověď. Neobtěžujte se jejím zapisováním, slečno Streetová. Nemyslím si, že bych právě teď stál o záznam své řeči. Prostě vám řeknu fakta, která vám, lidičky, mohou posloužit jako základ pro vaše další vyšetřování, ať už bude jakékoliv. Udělám všechno, abych přispěl k vypátrání vraha té ženy.“
Po dramatické pauze řekl: „A teď vám řeknu celou pravdu.“
Udělal další krátkou pauzu. Stál zády ke stěně a oči mu přelétávaly z jednoho obličeje na druhý, aby viděl jejich reakci. Pokračoval: „Vlastním ranč v Nevadě. Jedná se o relativně velký majetek, Mám to tam rád. Rád tam žiju. Nikdy jsem se neoženil, protože o manželství nestojím. Nejsem žádný poustevník, mám rád ženy, ale myšlenka, že bych se usadil a vedl domácký život, mně nic neříká a nikdy neříkala.
S mými pozemky sousedí ranč, kde mají platící hosty, tak zvaný turistický ranč. Zjistil jsem, že někteří turisté sídlící na tom ranči jsou velmi zajímaví. Jak sami můžete odhadnout, mnozí z těch hostů tam vůbec nejsou proto, že by se jim zalíbila myšlenka strávit dovolenou na turistickém ranči v Nevadě. Jsou tam, protože si potřebují zajistit na šest týdnů bydliště, aby dosáhli rozvodu.
Upřímně přiznávám, že jsem připadal některým tamním ženám zajímavý a ony připadaly zajímavé mně. Žena, která zpřetrhá všechna rodinná pouta, se dostane do stádia, kdy nemá žádné přátele, a uvědomí si, že stojí, možná poprvé za dlouhá léta, na vlastních nohou. Taková žena se cítí osamělá a vyhledává společnost. Náhodou mám ranč, který je v jejich dosahu. Náhodou jsem k dispozici. A snad některým z nich připadám žádoucí.
Vždycky jsem žil na svém ranči rád, alespoň do té doby než do Nevady přijela Ethel Garvinová a usadila se na sousedním turistickém ranči. Paní Garvinová se mi líbila. Rád jsem pobýval v její přítomnosti, ale postupně jsem si začal uvědomovat, že je to velmi rozhodná a velmi nápaditá žena. Začal jsem si také uvědomovat, že má budoucnost velmi pevně naplánovanou a že jsem do toho plánu zahrnut určitým způsobem i já.
Čekal jsem tak dlouho, až začalo být jasné,, že se něco musí stát. Situace se blížila k bodu, kdy mě to začalo připadat nesnesitelné. Nechtěl jsem zranit její city. Na to jsme byli příliš dobří přátelé. Nechtěl jsem jí jasně a otevřeně říct, že nemusím být doma, když si umane mě navštívit. Zvolil jsem jednodušší řešení. Už dlouho jsem hledal v Kalifornii nějakou zajímavou investici. Můj agent s nemovitostmi našel toto místo. Nabízeli ho za cenu, kterou jsem za dnešního stavu považoval za výhodnou. Řekl jsem svému zprostředkovateli, ať v tichosti uzavře smlouvu a postará se, pokud to jen trochu půjde, aby se to nedostalo do novin.
Když byla smlouva uzavřena, jednoduše jsem ze svého rance v Nevadě zmizel. Nechal jsem Ethel zprávu, že jsem byl náhle odvolán za hranice tohoto státu kvůli obchodním záležitostem, které mi zaberou nějakou dobu. Že se s ní spojím, jakmile se mi naskytne příležitost, ale že v současnosti pracuji na transakci, která má tak důvěrný charakter, že si nemohu dovolit udělat sebemenší chybičku.
Potom jsem nastartoval své letadlo a odletěl do Denveru, kde jsem ho uschoval do hangáru a vsedl na normální linku do Los Angeles. Tam jsem si vyzvedl nový automobil, který mi byl podle objednávky přistaven k odebrání, a odjel jsem sem.
Dával jsem si velký pozor, aby se Ethel Garvinová nedozvěděla, kde jsem. Informace, že je nebo byla v Kalifornii, pro mě představuje nesmírný otřes, něco jako velmi nemilé překvapení. Chtěl jsem, aby si myslela, že jsem na Floridě. Spíše bych očekával, že se odebere tam.
Není třeba říkat, že sem nepřišla ani včera v noci, ani kdykoli jindy, aby si doplnila benzín do nádrže a že jsem ji neviděl od svého odjezdu z Nevady.
Zpráva, že byla dnes brzo ráno zavražděna, je pro mne víc než šokující. Naplňuje mne pocitem hněvu. Byla to pomilování hodná žena… Chtěl bych ještě poznamenat něco, co bych sotva za jiných okolností řekl. Chci prohlásit, že náhodou vím, že po celou dobu měla Ethel Garvinová ze svého manžela obrovský strach. Něco plánovala. Nevím přesně, co to bylo, ale vím, že se strašně bála toho, co její manžel udělá, když začne svůj plán uskutečňovat.
Existují určité záležitosti, o kterých nemám zájem mluvit před svědky, ale které bych sdělil policii, kdyby to bylo zapotřebí. Věci, které by vašeho klienta neukázaly v nejpříznivějším světle, pane Masone.
Myslím si, že tímto mohu uzavřít svou dobrovolnou výpověď a tím také končí potřeba prodlužovat náš rozhovor.“
„To bylo velmi zajímavé,“ řekl Mason. „Uvědomujete si, jak je důležité, abyste nám řekl úplnou pravdu?“
„Nejsem zvyklý se odchylovat od pravdy.“
„Jste si naprosto jist, že sem Ethel Garvinová dnes časně ráno nepřijela? Nemohlo se stát, že by si naplnila nádrž, aniž byste věděl, že vstoupila na vaše pozemky?“
„To je absurdní, pánové. Zaprvé, benzínová pumpa je zamčená. Zadruhé, neměla ani tušení, že jsem v Kalifornii. Udělal jsem všechna možná opatření, aby nevěděla, kde jsem.“
„Pokusil jste se vůbec zjistit,“ zeptal se Drake, „jestli už odjela z Nevady?“
„Proč se na to ptáte, pane Drakeu?“
„Lpěl jste na svém nevadském ranči. Zdá se mi nepředstavitelné, že byste se rozhodl prostě odtamtud odejít a už se tam nikdy nevrátit. Člověk by předpokládal, že se tam budete chtít vrátit, jakmile zmizí překážka, kterou představovala přítomnost paní Garvinové.“
Hackley ocenil tuto připomínku mírným přikývnutím. „Vidím, že nejste tak úplně neschopný, pane Drakeu. Jsem si jist, že pro pana Masona představujete cenného pomocníka. To je dobře postavená otázka.“
„A co odpověď?“
„Odpověď zní takto,“ řekl Hackley. „Tuto informaci bych nemohl získat, aniž bych tam neměl někoho, kdo by mi ji mohl poskytnout. Ten někdo by bezpodmínečně musel vědět, kde jsem, aby se se mnou mohl spojit a informaci mi předat. A já jsem neměl žádný zájem na tom, aby někdo věděl, kde jsem. Proto, i když bych velice rád měl nějaký zdroj informací, jak jste právě nadnesl, pane Drakeu, neudělal jsem to. Přijel jsem sem a nikdo, absolutně nikdo nevěděl, kde jsem.“
„Jak jste řídil svůj ranč?“
„Můj předák a správce je nesmíme mlčenlivý člověk. Oceňuji jak jeho loajalitu, tak jeho poctivost. Kromě toho oceňuji jeho nesmírnou obchodní zdatnost, se kterou hájí mé zájmy. Má běžný účet, na kterém je více než postačující Částka, která mu umožní udržovat ranč v chodu v dobách mé nepřítomnosti.
A teď mě omluvte, slečno Streetová, a vy také, pánové. Musím se teď věnovat jiným záležitostem. Dal jsem vám všechny dostupné informace a nemám zájem s vámi o této záležitosti dále diskutovat.“
„Byl jste tady včera v noci?“ zeptal se Mason.
„Už jsem řekl, že nemám zájem s vámi o této záležitosti dále diskutovat,“ řekl Hackley pevně. „Dal jsem vám všechny informace a teď vám rád popřeji dobrou noc.“
Přešel okolo nich, vyšel s chladnou rozhodností ze dveří obývacího pokoje do haly a otevřel hlavní dveře. Della Streetová zachytila Masonův pohled a přikývla. „Jděte napřed, šéfe,“ řekla.
Della Streetová přešla na druhý konec místnosti, zkoumajíc při tom knihy na policích. Čekala, až Mason a Drake opustí pokoj, a teprve za okamžik je následovala.
„Dobrou noc,“ řekl s náznakem zdvořilosti Hackley.
„Dobrou noc,“ řekl Mason.
Drake neřekl nic.
Della Streetová zachytila Hackleyho pohled, ostýchavě a přitom důvěrně se na něj usmála a řekla: „Dobrou noc, pane Hackley, a strašně vám děkuji.“
„S radostí jsem se vám věnoval,“ řekl jí.
„Rexi,“ řekl Hackley, „zůstaň. Ti lidé odcházejí.“
Pes, teď už poslušnější a zdaleka ne tak nepřátelský, přidřepl a podíval se na Hackleyho, očekávaje další pokyny.
Mason došel k automobilu jako první a sedl si za volant. Drake podržel Delle Streetové dveře a ona nastoupila dovnitř. Drake ji následoval a při tom vrhl přes rameno na psa bázlivý pohled. Zabouchl za sebou dveře rychlým pohybem ruky.
Della se zasmála: „Pořád ještě myslíte na toho psa, Paule?“ zeptala se.
„Máte pravdu, pořád,“ řekl Drake.
Mason nastartoval auto. Hackley stojící nehybně ve dveřích sledoval, jak se dává do pohybu.
Della Streetová zachytila jeho pohled a letmo mu zamávala.
Po Hackleyho zachmuřené tváři se rozlil úsměv. Auto uhánělo po štěrkem vysypané příjezdové cestě.
„No,“ řekl Drake, „říkal jsem vám, že to bude tvrdý oříšek.“
„Je to ostrý hoch,“ řekl Mason, „ale přesto máme určitá vodítka, ze kterých se může vyklubat leccos zajímavého.“
„Jako například?“ zeptal se Drake.
Mason řekl: „Mohl sis všimnout, že ten pes je velmi dobře vycvičen. Rozhodně si toho psa nekoupil spolu s domem ani ho nekoupil někde v Kalifornii. Toho psa musel mít na svém ranči v Nevadě a musí ho mít velmi rád, jinak by to zvíře nebral s sebou, když se pokoušel o únik.“
„Dobře, ale k čemu tím míříš?“ zeptal se Drake.
„Hackley se něčeho bojí. Nechává psa venku, aby hlídal dům. Pes je vycvičen tak, aby tam v noci nikoho nepustil.“
„No a co?“
Mason řekl: „Teď se zastavíme doma u Rolanda C. Lomaxe a zjistíme, jestli neslyšel toho psa uspořádat přibližně hodinu po půlnoci obzvláště divoké představení.“
Drake se pousmál: „Komu čest, tomu čest, Perry. To je dobrý nápad.“
Mason dojel po příjezdové cestě vysypané štěrkem až k dlážděné silnici, zahnul doprava a zastavil před domem Rolanda Lomaxe.
Lomax, který jim po zazvonění otevřel, vypadal celkem přívětivě.
Byl to robustní muž k šedesátce, s mohutnými rameny schýlenými těžkou prací, s opálenou vrásčitou pletí, která nesla známky toho, že bývá vystavena nejrůznějším rozmarům počasí. Šedivějící vlasy mu zakrývaly čelo, na kterém se stále ještě leskly kapičky potu, způsobené fyzickou námahou. Rukávy vlněné košile měl ohrnuté. Odhalovaly chlupaté paže a obrovské silné ruce.
Mason řekl: „Jsme vyšetřovatelé a pracujeme na případu, který se stal tady v okolí. Snad jste o tom slyšel.“
„Myslíte tu ženu, která byla zabita dole na hlavní?“
Mason přikývl.
„Co chcete vědět?“
„Byl jste tady včera v noci?“
„Ano.“
„Slyšel jste,“ zeptal se Mason, „nějaké neobvyklé zvuky ve směru toho domu vzadu?“
„Myslíte ten dům, který si koupil ten vysoký frajer?“
„Ano.“
„Slyšel jsem včera v noci, jak jeho pes divoce štěká,“ řekl Lomax. „Povídal jsem své ženě, že se tam musí dít něco nekalýho. Ten pes skutečně dělal dílo.“
„Víte, kolik bylo hodin?“ zeptal se Mason.
„Vím přesně, kolik bylo hodin. Tedy, nevím přesně, kdy to začalo, ale když pes nepřestával štěkat, myslel jsem si, jestli se tam neděje něco nekalýho, a vstal jsem, abych se podíval z okna. Okno naší ložnice vede přímo k Hackleyho domu.“
„Ano, ano,“ řekl Mason nedočkavě, „co bylo dál?“
„Podíval jsem se na hodinky. Když jsem vstal, bylo přesně dvanáct hodin dvacet čtyři minut.“
„Jdou vám ty hodinky správně?“ zeptal se Mason.
„Jdou přesně. Každý den je seřizuju podle rádia. Rozdíl může být maximálně jednu, dvě sekundy.“
„A bylo to asi tak ve dvanáct dvacet pět?“
„Bylo přesně dvanáct dvacet čtyři,“ řekl Lomax. „Já jsem si ten čas poznamenal.“
„Jak dlouho tomu psovi to štěkání vydrželo?“
„Zrovna když jsem se dostal k oknu, viděl jsem, jak se v domě, který koupil ten Hackley, rozsvítila světla a pak z ničeho nic přestal ten pes štěkat, jako by mu to někdo poručil. Ještě jsem chvíli počkal. Světla zůstala rozsvícená a pes přestal štěkat, tak jsem si pomyslel, že je všechno v pořádku, a šel jsem si zpátky lehnout. Ten pes musel štěkat dobré tři, čtyři minuty, než jsem vstal.“
Jen tak pro vaši informaci, je to zlej pes, ale nic proti němu nenamítám… zatím. Snažím se udržovat dobrý sousedský vztahy. Já tady mám ale kuřata, a jestli mi je začne zabíjet, rovnou tam napochoduju a řeknu Hackleymu, že ten pes se chová jako pes z města. Že tady na venkově nemá co pohledávat. Ještě jsem neviděl žádného psa z města, kterej by nebyl zabiják, když se dostane na venkov. Zatracená smůla! Lidi, který měli ten dům předtím, byli velmi milí. Byli bohatí, ale přátelští. Udělali by pro vás všechno. Myslím si, že to byli taky praví lidi z města, ale nějak sem na venkov pasovali.
A teď si vemte tady toho Hackleyho, ten je jinej. Je to městskej sobec. Jeden z těch chlápků, co nechtěj mít žádný sousedy. Chová se ke mně, jako bych neexistoval. Prostě projede okolo. Někdy kývne na pozdav, někdy ne. Nikdy se tu nezastaví na kus řeči.
Tady na venkově se člověk musí na svý sousedy spolehnout, a když zjistíte, že se jedná o někoho nespolečenskýho, jako je tenhle, tak vás to trápí.“
„To věřím,“ řekl Mason.
„Takže se necítím povinován snášet lotroviny toho psa. Nelíbí se mi, S podobným psem jsem měl potíže už předtím.“
„A ten pes štěkal tu noc jen jednou?“
„Jenom jednou,“ řekl Lomax.
„Nevšiml jste si náhodou auta, které by přijíždělo nebo odjíždělo po příjezdové cestě?“
„To jsem si náhodou nevšiml,“ řekl Lomax neústupně. „Když si lehnu, tak spím. Mám třiceti akrovej ranč a obdělávat ho není žádná legrace. Jsem dost unavenej a připravenej jít akorát tak do postele, když se přiblíží má hodina. V devět hodin si poslechnu zprávy a jsem připravenej jít na kutě. Obvykle mě probudí až denní světlo. Probouzím se s ranním úsvitem a začínám pracovat. Navíc nejsem ten typ, který by strkal nos do záležitostí svejch sousedů a nechci, aby sousedé strkali nos do mejch. Žít a nechat žít, to je moje heslo. My tady dole jsme už takoví.“
„Takže jste neviděl ani neslyšel žádný automobil?“
„Neviděl a neslyšel jsem nic, dokud jsem neuslyšel štěkat psa a tehdy jsem vstal, abych se podíval, co se děje. Jak ten pes štěkal… teda, víte, takhle pes štěká, když ho něco rozruší. Byl to pěkně hysterickej štěkot, když už to chcete vědět.“
„Myslíte si, že tam někdo byl?“
„Myslím si, že toho psa něco pěkně vytočilo.“
„Nikoho jste tam neviděl?“
„Bylo to tak, jak jsem vám řekl. Viděl jsem, jak se v domě rozsvítila světla a po chvíli přestal pes štěkat. Pak jsem se vrátil do postele.“
„A jak dlouho předtím, než jste šel spát?“ zeptal se Mason.
„Jak dlouho před čím?“
„Než jste se vrátil do postele.“
„Nevím,“ řekl Lomax. „Neměřil jsem to. Mohlo to být asi tak… já nevím. Kruci, mohlo se jednat o třicet sekund, možná i minutu.“
„Děkuji vám,“ řekl Mason s úsměvem. „Prosím vás, nezmiňujte se nikomu, že jsme tu byli. Nechci, aby se Hackley dozvěděl, že jsme se tu zastavili a myslím si, že spolu budete vycházet lépe, když se nedozví, že jste nám poskytl informace.“
„Je mi jedno, jestli se to dozví,“ řekl Lomax. „Já se držím dycky na straně zákona a ostatním věcem nechávám volnej průběh.“
Mason mu popřál dobou noc. Všichni tři se vrátili k Masonovu autu.
Della Streetová řekla: „Spáchala jsem v Hackleyho domě takovou drobnou krádež.“
„Jak to?“ zeptal se Mason.
Zasmála se a řekla: „To způsobilo moje ženské oko. Předpokládám, že si žádný z vás nevšiml ženské šály, která byla pohozena vzadu v rohu na vrchní polici s knihami, co?“
„Šála?“ řekl Mason. „Ježíši, ne.“
Della Streetová si sáhla do blůzy a vytáhla barevnou hedvábnou šálu, šálu, na které se mísily pastelové odstíny barev, začínající zeleným pruhem, který postupně přecházel až do tmavě fialového.
„Cítíte něco?“ zeptala se Perryho Masona.
Mason pozvedl šálu k nosu a krátce překvapeně hvízdl.
„Dello! Je to ta vůně, o které si myslím, že to je?“
„Jaká?“ zeptal se Drake.
Mason řekl: „Pokud se nemýlím, jedná se o parfém, který používá naše přítelkyně Virgínie Bynumová.“
Della Streetová řekla: „Ta vůně je slabá, pravděpodobně nic, co byste mohl použít před soudem, ale… no, ale je to námět k zamyšlení, šéfe.“
„Je to víc než námět k zamyšlení,“ řekl Mason zamračeně, „Je to problém.“
„A tady,“ řekla Della Streetová, „mám ještě něco.“
A zpod kabátu vytáhla zploštěný malý dámský klobouk. „Šála i klobouk ležely v rohu police s knihami. Pamatujete si, že Drakeův člověk řekl, že si vzpomíná, že Ethel Garvinová měla na hlavě při odchodu z domu klobouk.“
Mason vzal klobouk do ruky,
Drake vydal krátké zahvízdnutí. „Zatraceně, Perry, vypadá to, jako by obě ty ženy byly do Hackleyho zamilované!“
„A obě tu včera v noci byly,“ řekl Mason významě.
Kapitola 13
Mason, na jehož stole se kupila neotevřená pošta, rázoval po místnosti a čas od času utrousil poznámku adresovanou Delle Streetové.
„Nedává to žádný smysl,“ řekl Mason. A pak po chvíli dodal: „Nádrž auta Ethel Garvinové byla plná… Přední sklo bylo špinavé… Nenechala si nádrž naplnit u pumpy, pokud ovšem nepospíchala natolik, že nechtěla čekat, než jí sklo umyjí. To nemá žádnou logiku.“
Mason začal znovu rázovat po místnosti a utrousil pár dalších poznámek.
„Víme, že ve dvanáct dvacet čtyři byl někdo u Hackleyho. Myslíme si, že to mohla být Virgínie Bynumová, ale ona tam tou dobou být nemohla, protože byla na požárním schodišti a sledovala Denbyho.“
Della Streetová řekla: „No, pokud jde o mne, tak bych chtěla vědět trochu víc o Frankovi C. Liveseyovi. Poznala jsem takové muže už dřív. Je ješitný, marnivý a navíc je také krutý.“
„Proč si myslíte, že je krutý?“
„Vím, že je krutý. Je to jeho způsob, jak zacházet se ženami. Je to člověk, který býval playboyem. Uvědomil si, že už dávno překročil věk úspěšného playboye, ale má takové postavení, že jsou na něm dívky určitého typu naprosto závislé. Ne, že by na tom závisel jejich každodenní chleba, ale řekněme jejich koláče. A pro tyhle dívky jsou koláče daleko důležitější než chleba.“
Mason řekl: „To přece nic neznamená.“
„Jak to, že neznamená,“ řekla Della Streetová. „Muž tohoto typu se stane arogantní. On…“
Na dveře Masonovy soukromé kanceláře, které vedou přímo do chodby, někdo zaklepal. Ozval se jeden úder, pak pauza, pak tři rychle za sebou, zase pauza a nakonec dva údery.
„To je signál Paula Drakea,“ řekl Mason. „Pusťte ho dovnitř.“
Della Streetová otevřela dveře. Paul Drake vstoupil do kanceláře, ušklíbl se na pozdrav a řekl Masonovi: „Zase se snažíš prochodit koberec?“
„Přesně tak,“ řekl Mason. „Pokouším se dát to všechno dohromady.“
„Já ti tedy,“ sdělil mu Drake, „nesu nějaké novinky.“
„Jaké?“
„Policie našla dole v Oceanside muže jménem Irving, Mortimer C. Irving… A teď, Perry, pozorně sleduj časové údaje, protože jsou důležité“
„Tak to vybal.“
„Irving byl na návštěvě u přátel v La Jolle. Jel zpátky do Oceanside a doba jeho návratu mu dělala potíže. Ve skutečnosti byl zcela očividně v La Jolle hrát poker a nechtěl, aby se o tom dozvěděla jeho žena. Mrzelo ho, že tam prohrál nějaké peníze. Všiml si, kolik je hodin, protože si pro svou lepší polovičku vymýšlel nějakou výmluvu.“
„Pokračuj,“ řekl Mason.
„Když mu do Oceanside zbývaly asi dvě míle, uviděl na okraji silnice zaparkované auto se zapnutými světly. A navíc to byla dálková světla, protože i když jel do kopce, jejich prudké světlo ho oslňovalo.“
„Kolik bylo hodin?“ zeptal se Mason.
„Ten člověk,“ řekl Drake, „se dostal domů přesně ve dvanáct padesát. Podíval se tehdy na hodinky a potvrzuje to i jeho žena. Za deset minut jedna po půlnoci.“
„Jen dál,“ řekl Mason.
„A nejdůležitější na tom je,“ řekl Drake, „že to odpovídá svědectví rančera, který si pamatuje, že tam to auto stálo nějakou dobu, protože mu světla toho auta svítila do ložnice. Nevěnoval tomu příliš velkou pozornost, ale pamatuje si, že to auto tam bylo někdy okolo půlnoci. Nepodíval se na hodinky ani na hodiny, takže jeho svědectví z praktického hlediska nemá velký význam, ale v každém případě víme, že tam parkovalo auto.“
Mason přikývl.
„A teď do toho vstupuje ten Irving a to by mohl být nebezpečný svědek. Říká, že si lámal hlavu, proč má to zaparkované auto rozsvícená dálková světla a napadlo ho, jestli snad někdo nemá nějaké potíže.“
„Pokračuj,“ řekl Drake. „Co udělal?“
„No, zastavil auto, ale nezajel s ním ke straně. Protože měl na autě reflektor, otočil ho a zamířil ho na stojící auto. Říká, že to byl velký světlý nebo kávový kabriolet a nikdo v něm neseděl. Auto tam stálo s rozsvícenými světly a Irving si ho velmi pečlivě prohlédl. Nikde neviděl jedinou známku toho, že se někdo nacházel v jeho blízkosti, bylo tam jenom to auto. Nezapsal si poznávací značku, jenom se na ni zběžně podíval. Uvědom si, Perry, že popis odpovídá i Garvinovu automobilu.
„Nebo také nějakému jinému kabrioletu,“ řekl Mason. „Všechno, co ten člověk ví, je, že viděl velký kabriolet.“
„Kávový.“
„Spousta jich má takovou barvu,“ řekl Mason. „Můj je světle hnědý, Garvinův má světlý odstín modrošedé, která by ve světle reflektoru vypadala s největší pravděpodobností jako kávová. Na silnici jezdí celá spousta světlých kabrioletů.“
„To já vím taky,“ řekl Drake. „Říkám ti jenom, co má policie. Ale až s tím svědkem budou hotovi, mohl by být pěkně nebezpečný. Víš, co udělají. Začnou ho zpracovávat a říkat mu, co viděl, až bude nakonec přesvědčen, že skutečně viděl Garvinovo auto. Dokonce pozná i promáčkliny v nárazníku. Může si i začít myslet, že si pamatuje poznávací značku.“
Mason stísněně přikývl a řekl: „Je to hrozné, jak svědci dokáží sami sebe zhypnotizovat – a někdy dokonce s pomocí policie. Já…“
Dveře z přijímací kanceláře se otevřely a Gertie, jejich telefonní spojovatelka a recepční, vrazila do místnosti. Zastavila se, až když zahlédla Paula Drakea.
„Ó,“ vykřikla, „myslela jsem, že jste tu s Dellou sami.“
„To je v pořádku,“ řekl Mason. „Co se děje?“
„Mám na lince paní Garvinovou, pane Masone. Volá ze San Diega a je pěkně rozčilená. Říká, že s vámi musí okamžitě mluvit a – no, a tak jsem si myslela, že byste možná chtěl, abych zapojila dvě linky, aby Della mohla také naslouchat a dělat poznámky. Ona je…“
„Jděte to udělat, Gertie,“ řekl Mason, „a pak mi ji sem přepojte.“
Jak se Gertie otočila a odběhla do přední kanceláře, kývl Mason na Delhi a řekl: „Vezměte si poznámkový blok, Dello. Zaznamejte, co bude říkat.“
Della Streetová přikývla, otevřela poznámkový blok, počkala, až jim cinknutí telefonu ohlásilo, že Gertie zapojila obě linky, a pak kývla na Perry Masona. Zdvihli sluchátko na obou telefonech zároveň.
„Haló,“ řekl Mason.
Lorraine Garvinová řekla hystericky: „Ó, pan Mason. Jsem tak ráda, že jsem se vás dovolala. Já…“
„Uklidněte se,“ řekl Mason. „Řekněte mi, co se stalo.“
„Napálili nás.“
„Kdo vás napálil?“
„Policie.“
„Co se stalo?“
„Víte, přišli k nám lidé z mexického přistěhovaleckého úřadu a chtěli vědět, jak dlouho zůstaneme v Mexiku, a Edward jim řekl, že neví, že nejspíš pojedeme dolů do Ensenady a tam zůstaneme dva nebo tři týdny, možná i déle.
Víte, byli velice přívětiví, ale řekli nám, že si musíme obstarat turistické karty. Řekli, že tyto turistické karty jsou platné šest měsíců a že je vydávají v kanceláři přistěhovaleckého úřadu na hranici a že nebudeme muset překročit hranice Spojených států, abychom je získali, ale že je můžeme obdržet na mexické straně.“
„Dobrá, a co se stalo pak?“
„Tak jsme nasedli do Edwardova auta a vyjeli jsme k hranici, ale když jsme se tam dostali, policisté nás natlačili do pruhu, který vedl doprava přes hranici. Ed se jim pokoušel vysvětlit, že chce turistické karty, ale nemluvili anglicky.“
„No, a co se dělo dál?“
„Víte, věděli jsme, že jsme v pruhu, který míří do Spojených států, ale nemohli jsme se z něj dostat. Tak Ed přišel na to, že bude nejlepší, když přejedeme přes čáru, otočíme to a vrátíme se na mexickou stranu. Auta projížděla hranicí jedno za druhým, policisté se jenom podívali, jestli něco nepašují, a posílali je dál.“
„Měli jste být moudřejší,“ řekl Mason zasmušile.
„Teď už jsme moudřejší,“ řekla. „No, byla to past. Pokoušeli jsme se vyjet, ale několik dopraváků začalo pískat a ječeli na nás, abychom se vrátili zpátky. Ed jim řekl, že jsme si jenom chtěli vyzvednout turistické karty, ale oni nám řekli, že můžeme přejet hranici a vrátit se, ale že nemůžeme vyjet z řady. Tak jsme překročili hranici a ve stejnou chvíli vypálil ze strany
Spojených států automobil, zajel vedle nás a ten člověk, Tragg, se na nás usmíval a řekl Edwardovi: ‚Řekl jsem vám, že když nepůjdete dobrovolně, dostanu vás přes hranici nedobrovolně/ Edwarda odvezli do San Diega a vsadili ho do vězení.“
„Kde jste teď?“
„Jsem v hotelu U. S. Grant v San Diegu.“
„Vás nezavřeli?“
„Ne, byli velmi milí. Řekli mi, že je jim hrozně líto, že mi způsobili takové potíže. Že se mohu vrátit autem do Mexika pro zavazadla. Pak volali znovu a ptali se mne, jestli bych měla něco proti tomu, aby to auto nechali prohlédnout.“
„Kde je to auto?“
„V hotelové garáži.“
„Copak ho před tím neprohledali?“
„No, prohledali ho, když nás sebrali, ale teď to vypadá, jako by si ho chtěli odvézt a hledat na něm otisky prstů nebo tak něco. Řekli, že ho potřebují asi tak na tři hodiny.“
Mason řekl: „Kde jsou klíče od auta?“
„Asi v autě.“
„Kdy policie telefonovala?“
„Právě teď.“
„Co jste jim řekla?“
„Řekla jsem jim, že se musím vrátit do Mexika pro svá zavazadla a odhlásit se z toho malého hotelu v Tijuaně. Řekli mi, že mi poskytnou policejní auto a…“
Mason ji spěšně přerušil: „Udělejte přesně, co vám teď řeknu. Buďte na ně tvrdá. Řekněte jim, že si rozhodně nepřejete, aby vás kdokoli viděl jet v policejním autě, že si chcete zajet pro svá zavazadla, že s vámi mohou poslat policistu, když budou chtít, ale že zpátky do Mexika pojedete ve svém autě, abyste si přivezla zavazadla a odhlásila se z hotelu Vista de la Mesa. Je to jasné?“
„Ano.“
„Musí se vám to podařit,“ řekl Mason. „Nesmí se k tomu automobilu dostat přinejmenším hodinu a půl nebo, ještě lépe, dvě hodiny. Zdržujte to, co nejvíc. Nechovejte se, jako byste se snažila něco zatajovat, ale buďte prostě ztřeštěná a zraněná a rozzlobená a nezávislá. Nesmíte policistům říct, že to auto nemohou mít. Řekněte jim, že jim to auto dáte k dispozici hned, jak se vrátíte zpátky. Rozumíte?“
„Ano, ale není mi jasné, proč.“
„To ani nemusí,“ řekl Mason. „Udělejte přesně, co jsem vám řekl, ale neříkejte nikomu, že jste se mnou mluvila. Víte, co máte udělat?“
„Ano, ale…“
„Tak to tedy udělejte,“ řekl Mason. „Zdržujte to tak, aby se policie, pokud to jen trochu půjde, nedostala k vašemu automobilu dřív než za dvě hodiny. Mám před sebou spoustu práce. Důvěřujte mi. Udělejte přesně to, co jsem vám řekl. Nashledanou.“
Mason zavěsil.
„Co to bylo?“ zeptal se Drake.
Mason byl už na nohou, oči mu zářily vzrušením, když řekl: „Předně, je to tak, jak jsi předpověděl, Paule. Víš, co se děje? Policie se snaží dostat Garvinovo auto. Lstí se jim podařilo ho přimět, aby přejel hranici, a pak ho sbalili. Teď chtějí dostat jeho automobil. A víš, co s ním chtějí udělat? Chtějí s ním odjet do Oceanside, ukázat ho Irvingovi, přimět ho, aby řekl, že se jedná o auto, které viděl v noci. Potom nechají Irvinga, aby si celé auto pečlivě prohlédl a zdůrazní mu nějaké poznávací znamení, které může najít, jako promáčklinu nárazníku nebo promáčklé kryty kol nebo něco obdobného.“
„No,“ řekl Drake unuděně, „s tím nic nenaděláš. Konec konců, jestli je Irving ten typ, tak se na to nechá nachytat…“
„Všichni se na to nechají nachytat,“ řekl Mason. „Nebuď blázen. Víš, co se se svědky děje.“
„Co se s nimi děje?“ zeptal se Drake a zapaloval si cigaretu.
Mason řekl roztrpčeně: „Stokrát se prokázalo, že když je spáchán zločin před mnoha svědky a pak si od těchto svědků vyžádáte, aby vám popsali, co se stalo, jejich písemné výpovědi se budou lišit, a nejen to, budou si protiřečit. Lidé jednoduše mnoho věcí nevidí a pak vyprávějí, co viděli, velmi nepřesně.“
„Asi ano.“
„Kruci, na středních školách se to předvádí dnes a denně,“
řekl Mason. „Je to nejoblíbenější kousek v hodinách psychologie. A teď, co se stane, když máte svědky při soudním přelíčení? Dostávají se jeden po druhém na svědeckou lavici a vyprávějí příběhy, které jako by si z oka vypadly. Svědek něco vidí. Poví to policii. Policie upozorní na malé rozpory mezi jeho historkou a historkou druhého svědka. Zdůrazní, co se muselo stát. Nechají svědka, aby si to rozmyslel. Pak si s ním promluví znovu. Pak ho nechají promluvit si s ostatními svědky. Pak ho vezmou na místo činu. Pak přimějí svědky, aby si celou situaci znovu přehráli. V době, kdy se svědek dostane na svědeckou lavici, skládá se to, co vypovídá pod přísahou, z toho, co viděl, co si myslí, že viděl, co mu ostatní řekli, že viděl, a co na základě fyzických důkazů usoudil, že viděL Podívej se, co se děje v tomto případě nám přímo pod nosem. Našli svědka. Vezmou Garvinův automobil a…“
„Já vím,“ řekl Drake, „ale s tím nic nenaděláme.“
„Hergot, jak to, že ne,“ řekl Mason. „Ty vezmi Dellu do auta. Jeď za mnou co nejrychleji.“
„Co chceš udělat, Perry?“
Mason řekl: „Vezmu svůj kabriolet, odjedu s ním do Oceanside, zaparkuji ho přibližně tam, kde bylo podle svědka zaparkováno to druhé auto. Ty a Della vyzvednete pana Mortimera C. Irvinga, řeknete mu, že chcete, aby se podíval na auto a zavezete ho na hlavní silnici. Můj kabriolet tam už bude zaparkován a vsadím se s vámi, že ten chlapík identifikuje můj kabriolet jako automobil, který viděl – když ho uvidí dřív, než uvidí Garvinovo auto.“
„A co pak?“ zeptal se Drake pochybovačně.
„A pak,“ řekl Mason, „se vrátíme domů a paní Lorraine Garvinová řekne policii, že si mohou půjčit její auto k prohlídce. Policie bude spěchat s autem do Oceanside a požádá Irvinga, aby ho identifikovaL Irving jim řekne, že to není to auto, že to auto již identifikoval a že to auto má na poznávací značce určité číslo.“
„Nebude ho identifikovat, když si bude myslet, že ti patří, a bude vědět, kdo jsi,“ řekl Drake.
„Nebude vědět, kdo jsem,“ odpověděl mu Mason, „a nebude ani vědět, komu to auto patří.“
Drake potřásl hlavou a řekl: „Použiji slova muže, který má v podobných záležitostech daleko víc rozumu, než mám já: ‚Mě do toho netahejte.“
„Proč?“
„Zatraceně, je to příliš nebezpečné. Můžeš se kvůli tomu dostat do pěkného maléru,“
„Do jakého maléru?“ zeptal se Mason. „Pouze požádáme toho muže, aby identifikoval auto.“
„A budeš se ho snažit zmást. Přiměješ ho, aby si myslel, že to je to samé auto, které tam viděl krátce po půlnoci a… u
„A přesně o totéž se bude snažit policie,“ řekl Mason. „Policie si myslí, že když to dělají oni, tak je to v pořádku, ale když to udělá někdo jiný, je to nezákonné. Ať s tím jdou do háje! Jdete do toho semnou nebo ne?“
„Ne,“ řekl Drake rozhodně. „Musím myslet na svou licenci. Příliš to zavání…“
Mason se ohlédl na Dellu Streetovou.
Odsunula židli, vzala si ze skříňky klobouk a řekla: „Auto mám na parkovišti. Mám natankováno. Nemohu jet tak rychle jako vy s velkým kabrioletem, ale budu vám v patách, pokud nebudete příliš překračovat povolenou rychlost.“
Mason popadl svůj klobouk. „Jdeme,“ řekl,
Drake řekl: „Bude kvůli tomu pořádný kravál, Perry. Oni…“
„Jen ať udělají kravál,“ řekl Mason. „Nehodlám tu sedět na zadku a nechat je, aby do hlavy svědka nasadili, co se jim hodí. Nenechám ze svého klienta udělat obětního beránka v případě vraždy. Když mám právo provést křížový výslech svědka poté, co podal své svědectví před soudem, mám také právo na křížový výslech svědka předtím, než bude svědčit před soudem a dokázat mu, že není schopen rozeznat jeden kabriolet od druhého. Pojďme, Dello.“
Kapitola 14
Perry Mason a Della Streetová zastavili před nenápadným malým domem v postranní uličce v Oceanside.
Mason vylezl z auta, nechal Dellu Streetovou sedět za volantem, vyšplhal se po schodech a zaklepal na dveře.
Zrzavá žena s bojechtivým výrazem ve tváři otevřela prudce dveře. Hluboko posazené modré oči v utahané tváři si změřily Masona od paty k hlavě. Řekla: „Nic nechci,“ a začala rychle zavírat dveře.
„Okamžik, prosím,“ řekl se smíchem Mason, „potřebuji mluvit s vaším manželem.“
„Je v práci.“
„Můžete mi říct, kde pracuje?“
„U benzínové pumpy Standard.“
„Řekl vám o tom automobilu, který viděl, když se vracel z La Jolly?“
„Ano,“ řekla.
„Potřebuji s ním kvůli tomu mluvit,“ pověděl jí Mason. „Popsal vám to auto?“
„Ví akorát, že to byl nějaký světlý kabriolet. Nikdo v něm neseděl. Nebylo to to auto, ve kterém byla zabita ta žena.“
„Víte, v kolik hodin se dostal domů?“
„Jasně, že vím, kdy se dostal domů,“ řekla. „Za deset minut jedna. Celej večer dřepěl tam dole se s ve jma kamarádí čkama a vykládal jim ty svý báchorky a hrál o peníze, který neměl právo riskovat. Hraje poker mizerně, vždycky se pokouší blafovat, když má špatný karty… a pak se vrátí domů se spoustou historek a…“
„A u té benzínové stanice ho najdeme?“
„Jistě.“
Mason jí poděkoval, vrátil se rychle k autu a požádal Dellu, aby ho odvezla k benzínové pumpě, kde se zeptal po Mortimeru Irvingoví.
Irving byl vysoký pomalý společenský člověk s rozzářenýma očima, kterému se nějakým způsobem podařilo vypadat mnohem mladší než jeho žena. Usmál se na ně a řekl: „Jo. Viděl jsem tam dole to auto… příliš jsem o tom v tu dobu nepřemýšlel, ale… víte, viděl jsem rozsvícená světla a… já ani přesně nevím proč, byl jsem trochu zvědavý. Myslel jsem si, že se třeba nějaká slečna dostala do potíží, a tak zapnula světla v naději, že upoutá pozornost a… šmarjá, já nic nevím, prostě jsem na to auto zamířil reflektor/’
Mason řekl: „Mohl byste odsud asi tak na půl hodinky zmizet?“
„Co vás nemá.“
„Ani když vám dám deset dolarů?“ zeptal se Mason.
Muž zaváhal.
„A dalších deset, které budete moci podstrčit svému kolegovi, co s vámi slouží, aby se za vás postaral o všechny zákazníky, zatímco budete pryč?“
Irving si posunul klobouk do týla, poškrabal se na hlavě a zamyslel se.
„Kolik jste prohrál v tom pokeru?“ zeptal se Mason přátelským hlasem.
„Něco málo přes patnáct dolarů.“
„Proč jste to neřekl hned?“ zeptal se Mason. „Dám vám dvacet dolarů, dalších deset bude pro kolegu ve službě a pět pro toho mladíčka, který obsluhuje mycí stojan, aby sem přišel a pomohl vašemu kolegovi v případě, že se tu utvoří fronta. A pak můžete přijít za svou ženou a říci jí, že j ste nakonec v La Jolle přece jen přišel k nějakým penězům. Ztratil jste patnáct nebo šestnáct dolarů, ale dvacet jste získal zpátky.“
Irving řekl: „Vy teda umíte svý zboží prodat, pane. Kdybych uměl mluvit tak jako vy, byl bych nejúspěšnějším obchodním cestujícím v celejch Spojenejch státech. Tak minutku, já si jenom promluvím s klukama.“
„Tady je třicet pět dolarů,“ řekl Mason a odpočítal dvacet dolarů, pak deset a pak pět. „A nesmí vám to trvat déle než několik minut.“
Irving odešel, promluvil si se svým pomocníkem a pak s mužem u mycího stojanu. Zpátky se vrátil se spokojeným úšklebkem. Otevřel si zadní dveře auta, nastoupil a řekl: „Teď to teprve začíná bejt legrace. Už se těším, jak přijdu večer domů a uvidím se se svou starou. Došel jsem k názoru, že se radči nechám někde zmlátit, než bych šel domů a poslouchal o penězích, co jsem prohrál v pokeru. Ale teď si ji vychutnám.“
Mason kývl na Dellu Streetovou a ta rychle vyjela na hlavní.
„Myslíte si, že byste ten kabriolet poznal, kdybyste ho znovu uviděl?“ zeptal se Mason.
„No, abych řekl pravdu, nijak zvlášť jsem si ho neprohlížel. Takže jsem si nevšiml, jakou má značku, kdy byl vyroben, ja-kej je to model a tak. Chtěl jsem jenom zjistit, jestli v něm někdo nesedí, a o víc jsem se nestaral. Měl jsem obavy, jestli… já vlastně nevím, myslel jsem si, jestli si nějaká dívka nevyjela s nějakým sukničkářem, který se začal chovat vtíravě nebo tak něco… šmarjá, já nevím, prostě jsem viděl světla, a tak jsem zastavil a obrátil na to auto svůj reflektor, to je všechno. Když v noci osvítíte automobil reflektorem, uvidíte ho na tmavým pozadí jasně a ostře, ale nebude mít na sobě žádný stíny. Říká se tomu plochá projekce, což by vám mělo bejt známo z fotografování, pokud mu trochu rozumíte.“
„Vidím, že vám fotoaparát není cizí,“ řekl Mason.
„To není, jenom kdybych měl dost peněz na filmy. Moje fotky maj‘ šmrnc.“
„No,“ řekl Mason, „uvidíme, jestli bychom vám nemohli nějaký film sehnat. Jaké filmy používáte do svého fotoaparátu?“
„Šestadvacítku.“
„Uvidíme, co se s tím dá dělat,“ zopakoval Mason.
Della Streetová začala zpomalovat.
„Tak,“ řekl Mason, „tamhle je zaparkovaný kabriolet. Stojí přibližně tak, jak bylo zaparkované to auto, které jste…“
„Je skoro na stejném místě a vypadá skoro stejně. Má skoro stejnou velikost a…“
„A pokud jste to vůbec schopen říci,“ vpadl mu Mason do řeči, „jedná se o stejné auto. Jinými slovy, má v podstatě stejné znaky jako auto, které jste viděl. Mohlo by to být stejné auto.“
„Mohlo by,“ řekl Irving.
Della Streetová zastavila, pokradmu sebrala poznámkový blok, položila si ho na koleno a začala celý rozhovor zapisovat.
„Jinak řečeno, podle toho, co si pamatujete z toho, co jste viděl pozdě v noci, když jste se vracel z La Jolly, nemůžete s určitostí říci, jestli auto, na které se teď díváte, je auto, které jste tu viděl zaparkované, ale zároveň nemůžete říci, že to to auto není.“
„Povídám, že to vypadá jako to auto,“ řekl Irving. „Vlastě mohu říci, že je to to auto.“
„Všiml jste si na tom autě něčeho zvláštního?“
„Jenom že to byl světlej kabriolet a byl přibližně stejně velkej a měl přibližně stejnou barvu a přibližně stejný tvar jako tenhle… co chcete, abych řekl? Je to to auto?“
Mason se ušklíbl a řekl: „Chci, abyste mi řekl pravdu. Vyšetřuji ten případ a pokouším se v dobré víře zjistit, o jaký typ auta se jednalo, jak dobře jste ho viděl a jestli ho dokážete identifikovat.“
„Teda, abych řekl pravdu,“ řekl Irving, „když si to tak nechám projít hlavou… Podívejte, já jsem přijel z druhý strany. Myslím si, že kdybysme popojeli trochu dál, pak se otočili a vrátili se sem…“
„Dobře,“ řekl Mason a šťouchl do Delly Streetové, „teď budu řídit já, Dello.“
Vystoupil, obešel auto a vklouzl za volant. Della Streetová se přesunula na sedadlo spolujezdce, přičemž držela poznámkový blok na klíně tak, aby ho Irving nemohl zahlédnout.
Mason jel chvíli po silnici, pak auto otočil do protisměru a vracel se pomalu zpátky.
„Tady zastavte,“ řekl Irving. „Chtěl bych si to auto prohlédnout… Šmarjá, pokud vím tak by to mohlo být to samý auto. Má stejné linie a… stojí na přibližně stejném místě. Asi tak tady jsem zastavil. To druhý auto jsem viděl z přibližně stejnýho úhlu. Teda pokud vím, mohlo by se jednat o stejný auto. Chápete, že ho nedokážu identifikovat a říct, že to je to samý auto, ale stejně tak nemůžu říct, že to to auto není.“
„To stačí,“ řekl Mason. „Myslím, že to by bylo asi tak všechno. Myslím si, že vaše výpověď vyzněla velice poctivě. Pokud jste vůbec schopen říci, tak by to mohlo být to auto, které tady stojí.“
„Ten kabriolet stál zrovna tady,“ řekl Irving.
„Mimochodem,“ řekl Mason, „já zas tak dobře nevidím. Můžete mi přečíst číslo na poznávací značce?“
„Couvněte trochu,“ řekl Irving, „myslím si, že jo.“
Mason couvl.
Irving přečetl číslo na poznávací značce: „ 9Y6 3 7 0.“
„V pořádku,“ řekl Mason a pak dodal: „Myslím, že to je skutečně všechno.“
Nastartoval auto a jel rychle zpátky do Oceanside. Zastavil u benzínové pumpy, nechal Irvinga vystoupit a vyjel zpátky na hlavní.
Della Streetová se usmála a řekla: „To je skutečně pravdomluvný svědek.“
„Teď ano,“ řekl Mason, „ale ve chvíli, kdy policie skončí se svou nalejvárnou, si bude naprosto jist, že jediné auto, které odpovídá popisu auta, které viděl, je kabriolet Edwarda C. Garvina.“
Mason dodržoval povolenou rychlost, dokud neopustili Oceanside, a pak na to šlápl. „Chci se tam dostat dřív než policie a odvézt ten kabriolet pryč,“ řekl.
Půl míle od místa, kde byl kabriolet zaparkován, řekla Della Streetová: „Vypadá to, že jste přijel pozdě, šéfe.“
Mason tiše zaprotestoval, když už z dálky uviděl na hlavní silnici zářit červené výstražné světlo. Pak k nim dolehl i zvuk sirén.
Gumy velkého policejního auta, následovaného Garvinovým kabrioletem, který řídil policista, zakvicely, když oba vozy zabrzdily před místem, kde bylo zaparkované Masonovo auto.
„Zrovna tak dobře ho mohli nabourat,“ řekl Mason s úšklebkem. Vyjel ze silnice a zastavil vedle svého kabrioletu.
Muž, který měl na vestě policejní odznak s nápisem OKRES SAN DIEGO, ZÁSTUPCE ŠERIFA, doprovázený seržantem Holcombem, k nim přicházeli z místa, kde parkovala policejní auta. „Co to má znamenat?“ ptal se Holcomb útočně.
„Jenom jsem si tady na chvíli zaparkoval auto,“ řekl Mason.
„Své auto?“
„Samozřejmě.“
„O co se tu pokoušíte?“ dotazoval se zástupce šerifa.
„Pokouším se zjistit, kdo zavraždil Ethel Garvinovou. Pokud vím, tak byla na mého klienta uvalena vazba a byl obviněn z vraždy.“
„No tak,“ řekl Holcomb útočně, „proč jste tady zaparkoval své auto?“
„Zakazuje to snad nějaký zákon?“ zeptal se Mason.
„Chci vědět, co to má znamenat.“
Mason se zatvářil jako nevinnost sama. „Pánové,“ řekl, „budu k vám upřímný. Pokouším se najít důkazy, které by podporovaly reálně zjištěná fakta. Dozvěděl jsem se, že existuje muž, který se jmenuje Irving a který tu viděl zaparkované auto. A protože vám chci dokázat, že jsem ochoten s vámi spolupracovat, řeknu vám o něm všechno. Jmenuje se Mortimer C. Irving. Pracuje u benzínové pumpy Standard… je to ta první po pravé straně, když jedete do města. Je to sympatický člověk a tu noc, kdy byla spáchána vražda, hrál dole v La Jolle poker.
Vracel se autem zpátky a viděl tu zaparkované auto. Mělo rozsvícená světla. A dál, zcela určitě to nebylo auto, v kterém byla zabita Ethel Garvinová. Byl to jiný typ auta. Pokud si vzpomíná, jednalo se o kabriolet.
Chtěl jsem o tom automobilu zjistit něco víc, ale Irving nám toho o něm příliš mnoho říct nemůže. Ví jedině to, že se jednalo o velký kabriolet. Myslí si, že měl přibližně stejnou barvu a velikost jako moje auto, které jsem tu zaparkoval, aby si je mohl prohlédnout.“
„Jinak řečeno,“ řekl Holcomb, „vynucoval jste na něm identifikaci, že?“
„Žádnou identifikaci jsem na nikom nevynucoval,“ řekl Mason.
„To vám tak určitě sežeru,“ vzplál Holcomb. „Víte stejně tak dobře jako já, že jediný způsob, jak s naprostou jistotou identifikovat automobil nebo člověka spočívá v tom, že ho najdete v řadě jiných. Vy jste sem nastrčil jedno auto, do úplně stejné pozice a…“
„A jen tak mimochodem, co vy tady zamýšlíte s Garvinovým autem?“ zeptal se Mason.
„Hledáme na něm otisky prstů,“ řekl zástupce šerifa.
Mason přikývl a usmál se. „No tak to se nedejte rušit, pánové. Pokud vám pan Garvin zapůjčil svůj automobil, pak jsem si naprosto jistý, že brzy zjistíte, že s vámi bude velice rád ve všech směrech spolupracovat.
Když už o něm mluvím, rád bych připomněl, že pan Garvin má na dobu, kdy se stala vražda, perfektní alibi… A teď, pokud mne omluvíte, pánové, bych se rád vrátil do své kanceláře.“
A Mason odkráčel ke svému kabrioletu, otevřel dveře, vklouzl za volant, otočil klíčkem, nastartoval motor a spokojeně odfrčel. Za sebou zanechal dva policisty, kteří ho sledovali rozzlobenýma očima, ale za daných okolností nevěděli, co říct.
Kapitola 15
Hamlin L. Covington, okresní zástupce okresu San Diego, přejel hodnotícím pohledem Perry Masona, který v roli obhájce vstupoval do soudní síně. Pak se obrátil ke svému náměstkovi Samuelu Jarvisovi.
„Vypadá dobře,“ zašeptal Covington, „ale jako kouzelník mi nepřipadá.“
„Je nebezpečný,“ varoval ho Jarvis.
Covington, důstojný, vysoký, dobře stavěný muž, řekl: „No, v tomto případě se ho určitě bát nemusíme. Pravděpodobně dělá spoustu rychlých manévrů a chlapci tam na severu jsou celí vyplašení, jak se ho pokouší sledovat. Ale mě nikdo nepřiměje, abych se nechal takhle vylákat. Já si vybuduji pevnou pozici, o kterou se ten zatracený pochybný advokát rozbije stejně jako se oceán tříští o sunsetské útesy.“
Sam Jarvis přikývl a pak se vítězně ušklíbl. „Kdyby tak jenom Mason tušil, co ho tady čeká,“ řekl škodolibě.
„Konečně,“ řekl důstojný Covington škrobeně, „na něj taky dojde. V soudní síni rád tahá za provázky. My ho z toho vyléčíme.
A,“ pokračoval Covington, „dostane předvolání před disciplinární komisi Advokátní komory kvůli té záležitosti s identifikací automobilu. To ho při křížových výsleších trochu přibrzdí. Čím víc se bude pokoušet zmást svědky, tím větší opodstatnění bude mít stížnost podaná Advokátní komoře.“
Covington se uspokojením až zakuckal. „Ukážeme mu, že tady u nás děláme věci trochu jinak, co, Jarvisi?“
„Na to vsadím krk,“ souhlasil Jarvis. „Až uslyší…“
Náhle se otevřely dveře vedoucí do soudcovy pracovny a soudce Minden vstoupil do soudní síně.
Právníci, diváci a přísedící vstali jako jeden muž, když soudce kráčel ke svému místu. Na chvíli zaváhal a pak vlídně kývl na znamení, že se všichni mohou posadit.
Soudní zřízenec, který povolal soud k pořádku úderem kladívka, pronesl zpěvavým hlasem: „Zemský soud státu Kalifornie v San Diegu pro okres San Diego zahájil své zasedání za předsednictva Ctihodného soudce Harrisona E. Mindena.“
„Lid státu Kalifornie versus Edward Charles Garvin,“ řekl soudce Minden.
„Obžaloba je připravena,“ oznámil Covington.
„I obhajoba je připravena, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Mason se zdvořilým úsměvem.
„Přejděte k sestavení poroty,“ řekl soudce Minden úředníkovi soudu.
Covington zašeptal Samueli Jarvisovi: „Začni se sestavováním poroty, Same. Já se budu zatím držet v pozadí… Já budu ten velkej kanón, kterej ho vyhodí ze sedla. Jenomže v tomto případě příliš prachu nespotřebujeme.“
„Však dopadne pěkně na zadek,“ řekl Jarvis, „můžeme to spustit, kdykoli se nám zachce.“
Covington si pohladil šedivý knír. Oči mu zářily potěšením nad obrázkem, který jeho asistent načrtl.
Soudce Minden řekl: „Jak budou postupně vyvolávána jména eventuálních porotců, předstoupíte a zaujmete své místo na lavici porotců… Vylosujte, prosím, dvanáct jmen,“ řekl úředníkovi soudu.
Soudce Minden stručně vyložil sestavené porotě jejich povinnosti. Pak vyzval okresního zástupce, aby informoval porotce o povaze případu, položil budoucím porotcům několik rutinních otázek a přenechal konečné složení poroty v rukou právníků.
Mason změnil svou techniku, kterou obvykle používal v soudní síni, a pokládal porotcům pouze obecné a povšechné otázky.
Okresnímu zástupci Covingtonovi to bylo podezřelé a šeptem varoval Jarvise. Nutil ho, aby kladl dlouhou řadu zpytavých otázek, až mu postupně došlo, že úřad okresního zástupce byl zjevně vmanévrován do pozice toho, kdo se snaží vytřídit porotu, zatímco obhajoba je ochotna bez problémů akceptovat jakýchkoli dvanáct poctivých mužů.
Otázky týkající se trestu smrti vyloučily čtyři porotce, ale jejich místa byla zaplněna a usmívající se Mason vypadal, jako by celou záležitost považoval za procesní formalitu, která musí předcházet osvobozujícímu rozsudku.
Podrážděný okresní zástupce převzal kladení otázek, a když byla konečně pozdě odpoledne porota sestavena, rozčilený okresní zástupce si uvědomil, že ho Mason přelstil, protože právník, jenž okamžitě uplatňoval rozhodné námitky, které nebylo třeba zdůvodňovat, prokázal, že nějakým způsobem důkladně poznal charakter a původ eventuálních porotců.
„Přejete si pronést úvodní prohlášení, pane okresní zástupce?“ zeptal se soudce Minden.
Bylo dohodnuto, že úvodní prohlášení pronese Jarvis, ale Covington, nazlobený a znervózněný, byl v tu ránu na nohou. Přešel k porotě a sdělil jim, že chce dokázat, že obžalovaný Edward Charles Garvin se následkem nezákonného rozvodu dostal do situace, kdy musel čelit obžalobě z bigamie, a protože se zapletl do beznadějného bludiště domácích závazku., pojal myšlenku vymotat se z něho jednoduchým, ale smrtelným prostředkem, stisknutím spouště revolveru.
„Chci dokázat, dámy a pánové,“ řekl Covington a jeho hlas zvonil odsouzením, „že tento muž úmyslně vylákal svou ženu na půlnoční dostaveníčko, které pečlivě naplánoval a ze kterého se neměla vrátit živá. Chladnokrevná, úmyslná, dobře naplánovaná, dokonale provedená vražda, která by možná ani nebyla odhalena nebýt…“
Teprve poté, co ho Jarvis začal energicky tahat za šos, si Covington najednou uvědomil, že toho řekl příliš mnoho. Odmlčel se, odkašlal si a řekl: „Nebýt úsilí policie tohoto okresu, která výtečně spolupracovala s policií okresu Los Angeles.
Nebudu se tu teď, dámy a pánové, obšírně zabývat usvědčujícími materiály. Chci dokázat, že obžalovaný uprchl ze Spojených států do Mexika, kde hledal bezpečný přístav a útočiště před obviněním své ženy a…“.
„Okamžik, prosím,“ přerušil ho Mason přívětivě, „Vaše Ctihodnosti, protestuji proti pokusu ze strany obžaloby předložit důkazy jakéhokoli jiného zločinu, který s obžalobou nesouvisí, za účelem zdiskreditování obžalovaného a považuji výroky okresního zástupce za předpojaté. Žádám tímto soud, aby upozornil porotu, že tyto výroky nemá brát v úvahu.“
„Dovoluji si slavný soud upozornit,“ řekl Covington rozzlobeně, „že tentokrát se jedná o výjimku z pravidla. Toto je případ, kdy žaloba obviňující obžalovaného z bigamie podaná jeho ženou, je motivem vraždy. To právní zástupce obžalovaného velmi dobře ví. Jedná se o případ, kdy je dovoleno předložit důkazy jiného zločinu. Kvůli onomu zločinu obžalovaný prchl do Mexika a kvůli němu se rozhodl zavraždit svou ženu a tak ze sebe udělat vdovce, aby pak mohl uzavřít sňatek se ženou, do které se bláznivě zamiloval.“
„Stejná námitka,“ řekl Mason přívětivě, „stejné nařčení z předpojatosti.“
Soudce Minden řekl nedůtklivě: „No, pane okresní zástupce, nevím samozřejmě, jaké důkazy tady hodláte přeložit, ale zdá se mi, že se touto právní otázkou zabýváte předčasně. Nebylo by lepší nechat tuto záležitost na později, na dobu, kdy si budete přát předložit své důkazy. Potom může obhajoba přednést své námitky, porota může být z argumentace před soudem vyloučena a soud pak může vynést uvážené rozhodnutí. Vy však svým způsobem přivádíte problém do soudní síně zadními vrátky a soud v podstatě není v situaci, kdy by mohl vynést uvážené rozhodnutí. Může se jednat o součást res gestae, ale abychom mohli věc rozhodnout, je třeba nejprve zjistit ostatní okolnosti.
Myslím si, že by bylo daleko lepší, kdybyste jednoduše oznámil porotě, co chcete dokázat, pokud jde o pohyby a jednání obžalovaného v době, kdy byla spáchána vražda, a ponechat řešení právních problémů, až na ně přijde řada.“
„Jak si přejete, Vaše Ctihodnosti,“ pronesl Covington neochotně. „Pokud si soud přeje, abych postupoval tímto způsobem, udělám to.“
„Za těchto okolností,“ řekl soudce Minden, „a za účelem ochrany práv obžalovaného soud upozorňuje porotu, že všechny výroky pronesené okresním zástupcem, které se týkají spáchání jiného zločinu, nemají brát v úvahu.“
Covington si rozzlobeně uvědomil, že se ocitl v postavení, kdy to vypadá, jako by se pokusil nevhodným způsobem ovlivnit porotu, a vyhrkl: „To je asi tak všechno, dámy a pánové. Prokáži bez sebemenších pochybností, že obžalobaný spáchal vraždu, podlou, promyšlenou, chladnokrevnou vraždu, a budu žádat, aby byl uznán vinným z vraždy prvního stupně. Jinak řečeno budu pro tohoto obžalovaného požadovat trest smrti.“
Covington se otočil a rozhněvaně se zahleděl na Edwarda Garvina a pak na Perry ho Masona. Prudce se posadil a zašeptal Jarvisovi: „Aby čert vzal ten jeho arogantní a samolibý úsměv. Brzy ho donutím, aby začal brát tento případ vážně.“
„Budete pokračovat,“ zeptal se soudce Minden, „nebo si teď obhajoba přeje učinit úvodní prohlášení?“
„Dovolím si,“ řekl Mason nenucené, „učinit velmi krátké úvodní prohlášení.“
Vstal ze židle, přešel k zábradlí před lavicí porotců, vrhl působivý pohled na porotce a nabral zhluboka dech, jako by chtěl celý případ důkladně a promyšleně shrnout.
Porotci si byli vědomi Masonovy pověsti vynikajícího obhájce z jiné jurisdikce. Mnoho z nich ho vidělo poprvé a prohlíželo si ho s přátelským zájmem.
Mason řekl: „Vaše Ctihodnosti, dámy a pánové porotci.“ Dramaticky se na chvíli odmlčel. Potom jeho tvář rozjasnil úsměv a řekl: „Nemůže to prokázat.“
A potom, dříve než si porotci nebo okresní zástupce uvědomili, že to bylo celé úvodní prohlášení, Mason se otočil a kráčel zpět k místu obhájce.
Jeden nebo dva porotci se usmáli.
V soudní síni to slabě zašumělo smíchem, který utišilo soudcovo kladívko.
„Pokračujte,“ řekl soudce Minden okresnímu zástupci, ale ti, kteří si všimli soudcova výrazu, viděli, jak se v očích Jeho Ctihodnosti zajiskřilo.
Covington se naklonil k Samu Jarvisovi. „Dej se do toho a dokaž corpus delicti, Same,“ řekl chraplavým šepotem.
„Půjdu se trochu nalokat čerstvého vzduchu. Roztrháme toho za-tracenýho pochybnýho advokáta na kusy. Až tenhle případ skončí, reputace právnického čaroděje, kterou si vybudoval, bude rozervána na cucky jako hadrová panenka, se kterou si hrál pes. Dej se do toho, Same, a krucinál, sedři z něj kůži.“
Pak se Covington zvedl s pobouřenou důstojností člověka, který se jen málokdy setkal s někým, kdo má dostatek drzosti postavit se mu a střetnout se s jeho hněvem, a kráčel dlouhými kroky postranní uličkou soudní síně, zatímco jeho asistent začínal s dlouhou řadou předběžných důkazů.
Jarvis věděl, že svědek, který nalezl tělo, byl jeden z Drakeových mužů, a uvědomil si, že by mohl, kdyby se mu naskytla příležitost, zkreslit svou výpověď tak, aby byla co nejvýhodnější pro stranu obhajoby. Proto se svědkem zacházel v rukavičkách.
Jenom se ho zeptal, zdali v daný den objevil automobil zaparkovaný vedle silnice, zdali měl možnost auto prozkoumat a zdali v něm našel tělo ženy. Došel k tomu, že svědek našel na zemi vedle auta revolver a uvědomil policii a posléze uviděl tělo mrtvoly v průběhu soudního vyšetřování a že se jednalo o stejné tělo.
Pak prudce přehrál míč na Perryho Masona.
„Svědek je váš,“ řekl.
„Nemám žádné otázky,“ řekl Mason.
Jarvis byl viditelně překvapen. Očekával, že se Mason pokusí položit základy obhajoby na výpovědi tohoto svědka.
Dalším svědkem byl náčelník policie v Oceanside.
Tady se cítil Jarvis daleko volněji a měl pocit, že je na domácí půdě. Policejní důstojník vypověděl, že byl přivolán na místo, uvědomil koronera a šerifa v San Diegu, zběžně místo prohlédl a později se zúčastnil soudního vyšetřování, kde byla žena identifikována.
Jarvis byl velmi opatrný, a proto se vyvaroval toho, aby tohoto muže uvedl jako znalce, který prozkoumal stopy pneumatik objevené namístě činu. Pak, očekávaje Masonovy námitky, vypověděl náměstek všechno, co věděl o pozici automobilu a stopách, které byly na zemi nalezeny.
Návrat Hamlina Covingtona do soudní síně byl nesmírně působivý. Posadil se vedle náměstka státního zástupce, chvíli naslouchal, pak se naklonil k Jarvisovi a zašeptal: „Jen do něj, Jarvisi. Zeptej se ho, co ty stopy dokazují. Dostaňme Masona do situace, kdy bude muset protestovat, aby se tato část výpovědi neocitla mezi důkazy. Vykuř ho z doupěte. Zažeň ho do obrany.“
Jarvis zašeptal: „Ale my jsme ho výslovně nekvalifikovali jako experta. Mason ho roztrhá na kusy. Dostane ho na voir dire a roztrhá ho na kusy.“
„Tak ho vyzkoušíme,“ řekl Covington. „Přinejmenším ho dotlačíme k tomu, aby začal protestovat. Dostaneme ho tam, kde bude muset začít brát celý případ vážně.“
„Dobrá,“ zašeptal Jarvis, „Tak do toho.“ Vstal a řekl náčelníkovi policie: „Náčelníku, co podle vás ukázaly stopy, pokud jde o dvě auta zaparkovaná rovnoběžně vedle sebe?“
Pak se Jarvis napůl otočil k Masonovi a očekával rozhořčené protesty. Zdálo se, že Mason otázku přeslechl.
„Tedy, vypadá to, jakoby auto, kde bylo nalezeno mrtvé tělo,“ řekl náčelník, „bylo zaparkováno hned vedle jiného auta, které tam bylo odstaveno a…“
„Okamžik,“ řekl soudce Minden, „rád bych požádal soudního zapisovatele, aby poslední otázku přečetl ještě jednou.“
Soudní zapisovatel přečetl otázku.
Soudce Minden s očekáváním pohlédl na Masona.
Mason zůstal zticha.
„Pokračujte, odpovězte na otázku,“ řekl Covington chraplavým hlasem svědkovi.
„Tedy, bylo to takhle,“ řekl svědek. „Auto, ve kterém bylo nalezeno tělo, bylo zavezeno hned vedle jiného auta, které tam stálo již delší dobu. Dalo se rozpoznat, že někdo manévroval s autem, ve kterém bylo tělo nalezeno, tak dlouho, dokud nebylo ve správném postavení, a pak vrah jednoduše přestoupil do drahého auta, přetáhl tělo oběti za volant a odjel. Tak to bylo provedeno.“
„Křížový výslech,“ řekl Jarvis triumfálně.
„Chtěl bych vědět, jestli tomu dobře rozumím,“ řekl Mason. Jeho chování naznačovalo, že jeho samotného to příliš nezajímá, ale že si přeje, aby porotci celé situaci skutečně dobře porozuměli. „Vy jste tam sledoval otisky, náčelníku?“
„Ano.“
„Řekl jste, že auto, ve kterém bylo tělo, manévrovalo, dokud se nedostalo do správného postavení.“
„Správně. Musím vysvětlit, jaká je tam půda. Jedná se, jaksi, o písek a rozpadlou žulu, které jsou tvrdé jako beton. Můžete, jaksi, najít stopy, ale ne vzorky pneumatik, přinejmenším nejsou natolik čitelné, abyste s nimi mohli něco dělat.
Bylo vidět, jak přední kola auta Ethel Garvinové popojížděla, když se řidič snažil dostat auto tam, kam potřeboval Jednou dokonce couval, aby vklouzl přesně vedle další sady stop, které byly způsobené autem, jež tam někdo předtím odstavil.“
„Aha,“ řekl Mason s neutuchajícím zájmem, „tak vy říkáte, že to druhé auto tam někdo odstavil.“
„Správně.“
„Pak tedy ta žena nebyla zabita při řízení auta,“
„Ne, pane, to nebyla. Podle cákanců krve a krevní sraženiny se dá určit, že byla zastřelena na sedadle spolujezdce. Muž, který řídil auto, stiskl spoušť a pak odjel autem s mrtvým tělem na místo, kde ponechal druhé auto. Stačilo mu akorát přestoupit z jednoho auta do druhého. Pak přetáhl tělo za volant a odjel.“
„Aha,“ řekl Mason. „Tak vy říkáte, že stopy ukazují, kde nějakou dobu stálo to odstavené auto?“
„Správně. Ano.“
Mason ani v nejmenším nezměnil tón hlasu, ale zdálo se, že ho odpověď na další otázku vášnivě zajímá, a řekl: „Jak se dá podle těch stop dokázat, náčelníku, že tam to auto stálo delší dobu?“
„No, byly vidět stopy ukazující, kde auto stálo a jak pak odjelo pryč.“
„Ale co dokazuje, že tam stálo delší dobu?“
„Tedy, vjelo tam rovně a pak… tedy, když odjíždělo, tak zahnulo zpátky na hlavní. Stopy to dokazují.“
„Aha,“ řekl Mason, „a kdyby ty stopy nezahýbaly, náčelníku, kam by to auto jelo?“
„No, jelo by přímo vpřed,“
„A co bylo přímo před ním?“
„No, nemohlo jet přímo vpřed.“
„Proč ne? Co tedy bylo přímo před ním?“
„Tichý oceán.“
„A tak. Pak to auto muselo zatočit.“
„Samozřejmě muselo zatočit.“
„A přece jste řekl, že jste zjistil, že to auto tam stálo delší dobu podle toho, že stopy ponechané tímto autem zahýbaly?“
„No, auto tam delší dobu stálo. Dalo se to poznat podle stop auta, ve kterém byla nalezena mrtvá žena.“
„Aha,“ přitakal Mason nadšeně. „Teď se dostáváme k bodu, který mě zajímá. Jak se dá podle stop dokázat, že tam to auto stálo delší dobu?“
„Tedy, ze stop auta Ethel Garvinové se dalo rozpoznat, že s ním někdo manévroval tak dlouho, dokud nebylo ve správném postavení.“
„Takže stopy auta, které tam stálo delší dobu, nijak neprokazují, co se skutečně stalo, ale vy jste k tomu dospěl na základě stop docela jiného auta.“
„Tedy, když to chcete vyjádřit takhle, tak ano.“
„Vážený pane,“ řekl Mason, „já to nechci nijak vyjádřit Tak jste to vyjádřil vy. Tak se tedy vyjádřete podle svého, ale pokuste se, prosím, vyjádřit jasně.“
„Tedy, bylo to tak.“
„Pak jste se tedy mýlil, když jste řekl, že ze stop auta, kterým vrah odjel, se dalo určit, že tam bylo odstaveno?“
„Ne, jak už jsem vám vysvětlil, dalo se to určit podle stop.“
„Jak se tedy dá podle stop dokázat, že tam to auto stálo delší dobu?“
„Tedy, to… tedy, dalo se to poznat podle toho, jak se k němu přibližovalo druhé auto.“
„Myslíte auto s tělem zavražděné ženy?“
„Ano.“
„Pokuste se pochopit mou otázku,“ řekl Mason. „Jak se dá podle stop auta, o kterém říkáte, že tam stálo delší dobu, dokázat, že tam skutečně stálo delší dobu – myslím podle stop toho určitého auta?“
„Tedy, to se nedá,“ řekl náčelník a pak na vysvětlenou dodal: „Přirozeně, že to nejde. Ze stop automobilu nemůžete určit, jestli tam auto vjelo a hned vyjelo nebo jestli tam stálo hodinu nebo dvě nebo čtyři, pokud nenastaly v průběhu parkování nějaké změny v povětrnostních podmínkách, jako například déšť nebo něco jiného.“
„Aha, takže jste se zmýlil, když jste prohlásil před porotou v průběhu své svědecké výpovědi, kterou jste podával na základě přímého zkoumání, že stopy zaparkovaného auta dokazují, že tam auto nějakou dobu stálo.“
„Jistě. Jenom podle těch stop se to dokázat nedalo,“ řekl muž. „Teprve na základě stop druhého auta si můžete zrekonstruovat kompletní obrázek toho, co se tam stalo.“
„Takže jste se mýlil?“ řekl Mason.
„Tedy, já… asi ano.“
„Chtěl jsem jenom vědět, jestli to budete ochoten přiznat. To je všechno. Děkuji vám.“
„Okamžik,“ vykřikl Covington a vstal. „Nemýlil jste se, když jste prohlásil, že tam vrah nechal své auto, opustil je a spáchal zločin, a pak se jiným autem vrátil a postavil ho tak, aby stálo rovnoběžně se zaparkovaným autem, že, náčelníku?“
„No tak,“ řekl usměvavě Mason. „Musím vznést námitku proti zavádějící otázce obžaloby. Při křížovém výslechu mohu klást zavádějící otázky, ale žalobce je při výslechu nebo při dodatečném výslechu klást v žádném případě nemůže.“
„Otázka je zavádějící,“ řekl soudce Minden. „Námitka se přijímá.“
„Co se tedy stalo?“ zeptal se Covington.
„Samozřejmě v přítomnosti svědka,“ doplnil Mason.
„Může říci, co se stalo podle prozkoumaných stop.“
„Pokoušel se to říci,“ řekl Mason. „Ze dvou sad stop vyvodil nějaké závěry. Přepokládám, že fotografie těch stop neexistují?“
„Než se tam náš fotograf dostal, byly všechny zničeny,“ řekl Covington.
„Ale za to přece obžalovaný nemůže,“ připomněl mu Mason.
„Nu, řekněte nám o těch stopách. Co dokazují?“
„Námitka, protože se jedná o vlastní závěry svědka,“ řekl Mason, „které nejsou podloženy důkazy.“
„Přijímá se,“ vyštěkl soudce Minden, ale pak poněkud kysele dodal: „Svědek již předtím vyslovil své závěry, které se týkaly určitých etap vzniku stop a bez námitek.“
„Zcela správně, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Mason s úsměvem. „Ale pak přiznal, že se zmýlil.“
„Nu, nezmýlil se v tom, co se stalo,“ vyštěkl Covington.
„Svědek přiznal, že se zmýlil,“ řekl Mason.
„No dobře,“ řekl Covington jízlivě. „Z formálního hlediska můžete mít pravdu, ale věřím, že porota to pochopila správně.“
„Jsem si jist, že ano,“ řekl Mason.
„Předvolejte dalšího svědka,“ řekl soudce Minden Covingtonovi.
Vstoupil soudní zřízenec, došel k Perry Masonovi a podal mu přeložený papír.
Právník ho rozložil a přečetl si ho.
Bylo to předvolání před disciplinární komisi advokátní komory na zítřek, na osmou hodinu večer, kde se mělo projednávat obvinění z toho, že ovlivňoval svědka do té míry, že to vedlo ke změně jeho svědecké výpovědi.
Mason papír znovu přeložil a strčil do kapsy.
Covington sledoval Masonovu bezvýraznou tvář a řekl Jarvisovi: „Kruci, to ho usadí. Předstírá, že je mu to fuk, ale určitě se dusí ve vlastní šťávě.
Jestli se zítra pokusí při křížovém výslechu Irvinga rozložit, zlomí si tím vaz. Jestli nechá jeho svědeckou výpověď na pokoji a nepokusí se zpochybnit důvěryhodnost svědka, zlomí vaz svému klientovi.
Naučíme toho chlápka, že u nás nemůže jen tak beztrestně tahat za provázky.“
„Pánové, pánové,“ řekl podrážděně soudce Minden, „pokračujte a předvolejte dalšího svědka.“
Samuel Jarvis předvolal úředního odhadce, který předložil mapy a diagramy. Předvolal lékaře, který prováděl pitvu. Předvolal přítelkyni, která identifikovala tělo, a pak řekl: „Když soud dovolí, blíží se obvyklá hodina odročení.“
Soudce Minden přikývl. „Myslím si, že jsme dnes udělali velký krok dopředu,“ řekl. „Nebudu omezovat pohyb poroty, ale porotcům připomínám, že nesmějí o případu hovořit ani mezi sebou, ani s nikým jiným. Žádám porotce, aby nečetli noviny a aby se pečlivě vyhnuli čemukoliv, co by se tohoto případu mohlo týkat. Nebudete si tvořit nebo vyjadřovat názor, dokud vám nebude předložen celý případ. Přelíčení bude pokračovat zítra ráno v deset hodin!“
Když Covington vycházel ze soudní síně a kráčel po chodbě, řekl svému asistentovi: „Už je mi jasné, jak se Masonovi podařilo získat takovou reputaci. Umí se předvádět, je chytrý a vždycky porotě předvede nějaké představení. Zítra ráno mu s potěšením vezmu vítr z plachet. Jeho klid se rozpadne stejně, jako se rozpadne trefený hliněný holub.“
„Trefíme ho z obou hlavní,“ souhlasil procítěně Jarvis.
„Z obou hlavní,“ slíbil Hamlin Covington.
V soudní síni se Mason obrátil, aby svého klienta uklidnil. „Hlavu vzhůru, Garvine.“
Garvin se chabě usmál. „Co bylo na tom papíře, který vám donesl ten zřízenec? Týkalo se to mě?“
„Ani v nejmenším,“ ujistil ho Mason. „Týkalo se to mě.“
Kapitola 16
Když se soud druhý den ráno znovu sešel, Hamlin L. Covington, kterého i ve spánku pronásledovaly události minulého dne a který poprvé ocenil Masonovu osobnost, obezřetně a pozorně pokračoval v kladení základů pro svůj závěrečný úder.
Byly předloženy úřední záznamy dokazující sňatek Edwarda
Charlese Garvina a Ethel Carterové. Pak pomocí svědků Covington prokázal mexický rozvod a sňatek s Lorraine Evansovou. Pak se pokusil předložit ověřené kopie úředních záznamů, které dokazovaly obsah žaloby obviňující Garvina z bigamie, která byla důvodem Garvinova zatčení.
„A teď.“ řekl soudce Minden, když Covington vyzdvihl ověřené kopie úředních záznamů, které navrhl uvést jako důkazní materiál obžaloby, „jsme se ocitli u bodu, kde můžeme projednat záležitost, které jsme se dotkli při úvodním prohlášení okresního zástupce. Předpokládám, pane Masone, že si budete přát projednat tuto záležitost s vyloučením poroty, zatímco budete podávat a odůvodňovat své námitky.“
„Naopak,“ řekl Mason a přátelsky se na soudce usmíval, „celou záležitost jsem si promyslel a vzhledem k tomu, jak byl důkazní materiál předložen, se domnívám, že se jedná o náležitou část případu okresního zástupce. Protože podle hypotézy okresního zástupce by se tím mohl objasnit motiv činu, nehodlám vznášet žádné námitky.“
Covington, který tak dychtil po souboji v soudní síni, ve kterém by mohl přebít advokátovy námitky, neochotně ustoupil, „Udělal jste kolem toho takový rozruch, když jsem se této záležitosti ve svém úvodním prohlášení jen dotkl,“ řekl.
„To bylo předtím, než jste nabídl řádný důkaz,“ odpověděl mu Mason způsobem, jakým učitel kára zaostalého a domýšlivého žáka. „Jak již vám soud zdůraznil, záležitost měla být projednána tímto způsobem. Teď, když se držíte zvyklostí, není důvod, abych vznášel námitky, pane okresní zástupce.“
„Dobrá,“ řekl rychle soudce Minden, čímž zabránil Covingtonovi, aby pronesl hněvivou odpověď, která se mu třepotala na rtech, „dokumenty byly přijaty jako důkazní materiál. Pokračujte, pane okresní zástupce.“
A Covington pokračoval. Pomalu a nemilosrdně budoval z důkazů nepřekonatelnou zeď.
Virgínie Bynumová dosvědčila, že revolver zanechala na požárním schodišti. Livesey vyložil, jak ho přinesl dovnitř a předal Garvinovi. Jak mu bylo řečeno, aby revolver uložil do přihrádky na rukavičky Garvinova auta a jak to udělal.
George L. Denby pověděl, jak byl revolver přinesen do kanceláře a předán Garvinovi.
Mason vypadal naprosto lhostejně, ani u Virgínie Bynumové nebo Liveseye se neobtěžoval s křížovým výslechem. Při křížovém výslechu se Denbyho zeptal: „Jak víte, že to byl stejný revolver?“
„Měl stejné číslo, pane.“
„Vy jste si to číslo zapsal?“
„Ne, pane. Podíval jsem se na něj.“
„A zapamatoval jste si ho?“
„Ano, pane, mám fotografickou paměť na čísla. Pracuji s nimi tak často, že jsem seje naučil pamatovat.“
„To je všechno,“ vyštěkl Mason.
Covington se ušklíbl na svého asistenta. „Upustil ho jak horký brambor, co?“
„To bych řekl,“ souhlasil škodolibě Jarvis.
Covington vršil dál své důkazy. Dokázal, že se Edward Garvin a žena, kterou Garvin prohlašoval za svou manželku, Lorraine Evansová, ubytovali v hotelu v La Jolle. Předvolal ženu, která hotel vedla, a dokázal jejich chvatný odjezd, dokázal, že se vrátili hned poté, co si vyjeli navečeří, spěšně si sbalili a odhlásili se z hotelu. Že v té době s nimi byla další osoba, návštěvník, který řídil kabriolet přibližně stejné velikosti, barvy a vzhledu, jako byl Garvinův automobil.
Covington se dostal k dramatickému závěru: „Víte,“ zeptal se ženy, která hotel vedla, „kdo byla ta další osoba?“
Mason řekl zcela nenuceně: „S tím nemusíte ztrácet čas, pane státní zástupce, já jsem řídil to druhé auto. Nemám důvod to nepřiznat.“
Covington si uvědomil, že svědectví ztratilo na své dramatické hodnotě, přesto se mu však podařilo obrátit Masonovo přiznání ve svůj prospěch. „Jistě,“ řekl s úsměvem, „a bezprostředně po vaší návštěvě odjel obžalovaný spolu se ženou, kterou prohlašoval za svou manželku, spěšně do Mexika.“
„Přejete si,“ zeptal se Mason, „být vzat pod přísahu a vypovídat o tom jako svědek?“
„Ne,“ řekl Covington a mile se na Masona usmíval. „Dokážu to prostřednictvím příslušného svědka, kterého pak můžete podrobit křížovému výslechu. Předvolávám seňoru Inocente Migueriniovou.“
Obtloustlá, dobře naladěná majitelka hotelu Vista de la Mesa zamířila, natřásajíc svádivě boky, ke svědecké lavici. Pohotově identifikovala obžalovaného a ženu s tiziánovými vlasy, která seděla na židli vedle obžalovaného. Vyložila, jak se pár ubytoval v jejím hotelu noc před vraždou.
Covington se podíval na hodiny, aby mohl nechat vybuchnout svou bombu ještě před uzávěrkou odpoledních vydání.
„Předvolejte Howarda B. Scanlona.“
Howard Scanlon, hubený muž s dlouhýma nohama, těsně po padesátce, jehož tvář s vysoko posazenými klíčními kostmi, velkými rozhodnými ústy a vybledlýma modrýma očima vykazovala nedostatek sebevědomí, přešel dlouhými kroky ke svědecké lavici, zdvihl pravou ruku a odříkal přísahu.
Covington pohlédl na hodiny a pak se posadil.
Scanlon udal své jméno a adresu, které si soudní zapisovatel zapsal, a vzhlédl ke Covingtonovi v očekávání otázek.
Covington se snažil o nenucené chování. „Jaké je vaše zaměstnání, pane Scanlone?“
„Jsem malíř, pane.“
„Dobrá. Kde jste byl v noci dvacátého prvního září?“
„Byl jsem v Tijuaně, bydlel jsem v hotelu Vista de la Mesa.“
„Stalo se něco zvláštního, co vedlo k tomu, že jste si to datum zapamatoval, pane Scanlone?“
„Ano, pane.“
„Co?“
„Hledal jsem nějakou pořádnou práci. Moje žena zůstala v Portlandu, v Oregonu, Tam jsem žil před tím, než jsem se dostal do jižní Kalifornie, a rozhodl jsem se, že když dostanu pořádnou práci…“
„Okamžik, prosím,“ přerušil ho Covington s otcovskou shovívavostí, „neříkejte nám, co jste si myslel, neříkejte nám nic o svých vlastních problémech, pane Scanlone, pokuste se odpovídat pouze na to, na co se vás budu ptát. Stalo se něco zvláštního, co vedlo k tomu, že jste si zapamatoval noc dvacátého prvního září?“
„Ano, pane.“
„A co to bylo? Jednoduše nám řekněte, proč jste si to datum zapamatoval.“
„Protože jsei; n se pokoušel zatelefonovat své ženě, aby za mnou tam dolů přijela.“
„Aha. A kde byla vaše žena?“
„V Portlandu. V Oregonu.“
„A vy jste se snažil s ní spojit?“
„Ano.“
„Kolik bylo hodin?“
„No, pokoušel jsem se jí dovolat celý večer, ale nebyla doma. Vyšla si s přáteli do kina a…“
„Nevypovídejte nic, co sám nevíte. Nic, co vám později mohla říct vaše žena, pane Scanlone, vypovídejte jenom o tom, co jste dělal vy sám. Teď jste prohlásil, že jste si to datum zapamatoval, protože jste se snažil spojit se svou ženou.“
„Ano, pane.“
„Mluvil jste se svou ženou?“
„Ano, pane.“
„Kolik bylo hodin?“
„Domů jsem se dovolal za pět minut čtvrt na jedenáct.“
„Vy jste si všiml, kolik bylo hodin?“
„Ano, pane.“
„A když jste čekal na spojení, tedy něco málo předtím, kde jste byl?“
„Byl jsem v telefonní kabině.“
„Kde?“
„V tom hotelu. Ve Viste de la Mesa v Tijuaně.“
„Je tam víc než jedna kabina?“
„Ano, je.“
„Jak dlouho jste čekal na spojení?“
„Myslím, že asi tak pět minut.“
„A v době, kdy jste telefonoval, měl někdo možnost vejít do té druhé telefonní kabiny?“
„Ano, pane.“
„Kde?“
„V hotelu v Tijuaně.“
„V kolik hodin?“
„Dříve než za pět minut čtvrt na jedenáct. Hádám tak v deset pět, jo asi tak.“
„Víte, že to bylo dříve než za pět minut čtvrt na jedenáct?“
„Ano, protože můj hovor přišel za pět minut čtvrt na jedenáct.“
„A jak dlouho před tím, než jste dostal spojení, vešel někdo do vedlejší kabiny?“
„Ani ne pět minut před tím.“
„Viděl jste toho člověka?“
„V té chvíli ne. Až později.“
„O kolik později?“
„Asi po dvou, třech-minutách, když opouštěl kabinu.“
„Takže jste ho viděl?“
„Ano, pane, když opouštěl kabinu.“
„Kdo to byl, pokud to víte?“
Svědek namířil ukazováček. „Muž, který sedí tamhle.“
„Ukazujete na Edwarda Charlese Garvina, obžalovaného v tomto případě?“
„Ano, pane, je to muž, který sedí vedle pana Masona, toho právníka.“
„A vy jste viděl toho muže, Garvina, jak vychází z vedlejší kabiny?“
„Ano, pane.“
„A víte, co v té kabině dělal?“
„Měl mezistátní hovor.“
„Jak to víte?“
„Slyšel jsem ho.“
„Vy jste slyšel jeho hlas skrz přepážku oddělující obě kabiny?“
„Ano. Seděl jsem hned vedle přepážky a…“
„A co říkal?“
„Slyšel jsem ho, jak říká, že by chtěl objednat mezistátní hovor. Pamatuji se, že řekl, že chce mluvit s Ethel Garvinovou z Monolith Apartements v Los Angeles a o chvíli později jsem slyšel, jak vhodil do automatu peníze a pak začal mluvit. Řekl:
„Ethel, tady je Edward. Nemá cenu, abychom vyhazovali spoustu peněz za právníky. Teď jsem tady dole v Tijuaně a ty se mi na kobylku dostat nemůžeš. Pojedu nahoru do Oceanside. Co kdybys skočila do svého auta a přijela tam za mnou. Můžeme si o celé záležitosti promluvit a vymyslet něco, co by bylo pro oba uspokojivé.‘ Pak se na chvíli odmlčel a pak pokračoval: ‚Nebuď taková. Nejsem žádný blázen. Vůbec bych ti nevolal, kdybych toho na tebe spoustu neměl. Vzpomínáš si na toho muže, se kterým jsi se scházela v Nevadě? Já o něm vím všechno. Vím i to, kde je právě teď.‘ A pak jí řekl, kde ten muž je a jak se dostane na jeho ranč. Popis cesty jsem zapomněl, ale bylo to někde za Oceanside.“
„Padlo jméno toho muže?“
„Ne, pane, myslím, že ne. Pokud ano, tak se na to nepamatuji. Řekl jenom muž, se kterým jsi se scházela v Nevadě.“
„A co řekl potom? Řekl vůbec ještě něco?“
„Řekl: ‚Bude lepší, když přijedeš do Oceanside. Sejdeme se na pozemku, který jsme tam měli a na kterém jsme si chtěli postavit dům. Pojedu nahoru a sejdeme se tam. Přijedu autem a nechám rozsvícená světla, abys věděla, že jsem to já.‘“
„A řekl pak ještě něco jiného?“
„Už nic. Jenom podotkl, že je rád, že je rozumná, a zavěsil.“
„A co se stalo potom?“
„Pak vyšel z kabiny.“
„Křížový výslech,“ vyštěkl Covington na Perryho Masona.
Mason se podíval na hodiny. Ukazovaly 11:32, příliš brzy na to, aby žádal soud o polední odročení. Příliš pozdě na to, aby požádal soud o několikaminutovou přestávku.
Masonovi se podařilo zamaskovat úsměvem své skutečné pocity a řekl tak tiše, že ho bylo sotva slyšet: „Slyšíte dobře, pane Scanlone?“
„Ano, pane, to jo,“ řekl Scanlon. „Vždycky jsem dobře slyšel. Moc dobře jsem všechno slyšel.“
„Teď, když jste opakoval, co ten muž řekl,“ řekl Mason, „citoval jste přesně jeho slova.“
„No, nemohu říct, že to tak řekl doslova, ale přibližně tak to řekl.“
„Mluvil jste před tím, než jste přišel k soudu, s panem Covingtonem, okresním zástupcem?“
„Ano, pane, to jsem mluvil.“
„A hovořili jste s panem Covingtonem o vaší výpovědi?“
„Ano, pane.“
„Několikrát?“
„Ano, pane.“
„Když jste s ním mluvil poprvé, opakoval jste ten rozhovor tak, jak ho uvádíte teď?“
„Řekl mi, že mám povědět, co ten člověk řekl. Řekl mi, že nestačí, když shrnu, co řekl. Že musím uvést podrobně, co ten člověk řekl, pokud možno jeho vlastními slovy. A právě o to jsem se pokusil.“
Mason řekl: „Vy jste trávil noc v hotelu Visa de la Mesa?“
„Ano, pane.“
„Jak dlouho jste tam bydlel?“
„Dva dny.“
„Jinak řečeno odehrál se ten rozhovor druhou noc, co jste tam bydlel?… Nebo to byla třetí noc?“
„Byla to druhá noc.“
„Vy jste se toho večera pokoušel spojit se svou ženou už dříve?“
„Ano, pane.“
„Existoval nějaký zvláštní důvod, proč jste jí nezavolal během dne?“
„Ano, pane, existoval. Našel jsem si práci v San Ysidro, ale nemohl jsem tam najít bydlení. Prostě jsem tam nemohl najít dům, který bych mohl koupit nebo pronajmout. Pak jsem zjistil, že bych mohl bydlet na druhé straně hranice, v Tijuaně, a do práce dojíždět.
Překročil jsem hranici a ubytoval jsem se v hotelu, zatímco jsem hledal dům, který bych si mohl najmout Musel jsem získat povolení mexických úřadů, a teprve když jsem dal konečně všechno dohromady, rozhodl jsem se zavolat své ženě a říct jí, aby sem přivezla naše věci. Přirozeně jsem chtěl, aby s tím začala co nejdříve, protože nemohu vydržovat dva domy a chtěl jsem být zase se svou rodinou.“
„Aha,“ řekl Mason. „Takže jste šel do kabiny, abyste jí zatelefonoval?“
„Ano.“
„Slyšel jste odbíjet hodiny?“
„Ano, pane, slyšel jsem je.“
„Slyšel jste, jak ty hodiny odbíjejí deset hodin?“
„To jsem slyšel, pane.“
„Kde jste v tu dobu byl?“
„Právě jsem procházel halou k telefonním kabinám. Ten večer jsem volal své ženě už předtím.,. zkoušel jsem to tak třikrát, čtyřikrát, ale nikdo to nebral. Byl jsem si jistý, že okolo desáté už bude doma, a tak, když se blížila desátá, jsem se rozhodl, že jí zatelefonuji ještě jednou.“
„V té chvíli byla světla v hale rozsvícena?“ zeptal se Mason konverzačně.
„Ne pane, nebyla.“
„Nebyla?“ zeptal se Mason překvapeně.
„Ne, pane, světla byla zhasnuta chvíli před desátou, protože žena, která hotel vede, pronajala poslední pokoj.“
Mason řekl s úsměvem: „Jenom co víte, prosím. Nevypovídejte o tom, co vám potom řekla. Sám od sebe nevíte, proč byla světla zhasnuta.“
„Ale ano, pane, náhodou to vím. Tou dobou, kdy byl pronajat poslední pokoj, jsem byl zrovna v hale. Mladá žena, co cestovala sama, si pronajala pokoj a vyslechl jsem, že Mexičanka, která hotel vede, říkala té slečně, že to byl poslední volný pokoj a že hned zavře a zhasne světla. Dokonce jsem ji viděl zhasínat.“
„Kolik bylo hodin?“
„Stalo se to několik minut před desátou. Možná deset nebo patnáct minut, nevím přesně.
Čekal jsem, až bude deset a vlastně jsem zabíjel čas. Rozhodl jsem se, že zkusím znovu zavolat v deset hodin.“
„Nu,“ řekl Mason, jako by mu Scanlonova výpověď při křížovém výslechu vzala poslední naději, kterou měl, „je vidět, že jste měl důvod zapamatovat si všechno, co se toho večera stalo.“
„To ano, pane.“
„Takže světla byla zhasnuta něco před desátou?“
„Správně.“
„V hale tedy nesvítilo žádné světlo?“
„Ale ano, svítilo tam noční osvětlení. Bylo tam šero.“
„Aha,“ řekl Mason nenuceně. „A pak jste viděl tohoto muže, který ukončil svůj telefonní rozhovor, jak opouští vedlejší telefonní kabinu. Je to tak?“
„Ano, pane.“
„Vy jste v telefonní kabině zůstal?“
„Ano, pane.“
„Otevřel jste dveře a vyhlédl ven?“
„Ano, pane, přesně tak.“
„Otevřel jste je dokořán?“
„Ne, pane, jenom jsem je pootevřel.“
„Když říkáte, že jste je pootevřel, myslíte tím skulinu nebo několik centimetrů?“
„Jenom skulinu.“
Mason se usmál a řekl: „Jste si tím naprosto jist?“
„Ano, pane.“
„Pokud byly dveře pootevřeny tak málo,“ řekl Mason, „mohl byste se dívat skulinou jenom jedním okem, ale kdyby byly dveře pootevřeny na několik centimetrů, mohl byste se dívat oběma očima. Pozorně si to rozmyslete. Byla to skulina nebo několik centimetrů?“
„Jenom skulina.“
„Takže jste viděl postavu, která opouštěla telefonní kabinu jedním okem. Je to tak?“
„No, asi ano. Nijak zvlášť jsem o tom neuvažoval, ale pamatuji se, že tam byla jenom skulina. Asi jsem se skutečně díval jen jedním okem.“
„A ten člověk opustil kabinu a šel chodbou k pokojům?“
„Ne, pane, nešel. Vyšel předními dveřmi.“
„Jakými dveřmi?“
„Hlavním vchodem, který vede na parkoviště. Pak odjel.“
„Jak víte, že odjel?“ zeptal se Mason.
„No, já… Asi vlastně nevím, jestli odjel, ale viděl jsem ho vyjít ven a po několika sekundách jsem slyšel, jak na příjezdové cestě startuje auto. Pak se rozsvítila přední světla a na sekundu nebo dvě jasně osvítila hotelovou halu. Pak se auto otočilo, paprsek světla přeletěl halu a zmizel.“
„A toho muže jste už neviděl. Až dnes, když jste vstoupil jako svědek do soudní sine?“
„Ale ano, pane, viděl.“
„Kde jste ho viděl?“
„Policisté to zařídili tak, abych si ho mohl prohlédnout.“
„Po jeho zatčení?“
„Ano, pane.“
„Byl s ním ještě někdo?“ zeptal se Mason. „Postavili policisté do řady několik mužů a požádali vás, abyste vybral muže, kterého jste viděl v hotelu?“
„Ne, pane, nic takového neudělali. Byl tam jenom jediný muž, ale přiměli ho, aby se prošel, abych se mohl podívat, jak chodí, jaké má držení těla, jakou má postavu a tak.“
„Jen tak na okraj,“ řekl Mason nenuceně, „jakou barvu měly šaty, které měl ten muž na sobě, když jste ho viděl odcházet z telefonní kabiny? Byl to hnědý oblek?“
„Myslím si, že to byl odstín hnědé. Ano, bylo to tak, pane.“
„Jaké měl boty?“
„Asi tmavé.“
„A kravatu?“
„Kravata byla… počkejte. Ne, kravatu jsem neviděl.“
„Takže nevíte, jestli měl kravatu nebo ne?“
„Ne, pane.“
„Proč ne?“
„Protože jsem toho muže vůbec zepředu neviděl.“
„Vy jste mu neviděl do obličeje?“
„Ne, pane.“
„Měl klobouk?“
„Já… nepamatuju se.“
„Vy si nepamatujete, jestli měl ten člověk na hlavě klobouk?“ zeptal se Mason.
„Ne, pane.“
„Víte, jakou barvu měly jeho ponožky?“
„Ne, pane,“ řekl Scanlon s úsměvem.
„Nebo košile?“
„Měla… myslím, že byla… ne, pane, nevím.“
„Takže,“ řekl Mason, „vy jste schopen identifikovat člověka, kterého jste viděl jedním okem skulinou ve dveřích v temné hale, člověka, jehož obličej jste v životě neviděl, dokud vám ho policie neukázala ve vězení a,..“
„Ne, pane, tak to není. Ukázal jsem ho policii.“
„Ve vězení?“
„Ano, pane.“
„Vy jste tam byl s policií?“
„Ano, pane.“
„Kolik jiných vězňů jste při tom viděl?“
„Jenom toho jednoho. Když jsem toho člověka viděl, nikdo jiný tam nebyl.“
„A přesto říkáte, že vám ho policie neukázala?“ zeptal se Mason sarkasticky. „Řekli vám přece, že vám ukážou člověka, kterého máte identifikovat, ne?“
„No, řekli mi, že chtějí zjistit, jestli bych dokázal identifikovat člověka, kterého mi ukážou.“
„A pak přivedli jediného muže na dvůr nebo do identifikační místnosti nebo někam jinam a dali vám příležitost si ho prohlédnout?“
„Ano, pane.“
„A vy mi vážně chcete říct, že vám tehdy žádný z policistů neřekl něco ve smyslu: ,,Tady je. Dobře se na něj podívejte. Povšimněte si, jak chodí. Podívejte se, jak vypadá zezadu.?“
„No, ano, něco takového mi řekli.“
„A vy jste toho muže identifikoval před tím, než vám to policista řekl?“
„Ne, pane,“ řekl Scanlon. „Poté.“
„Jak dlouho znamená to poté?“
„Potom, když chvíli chodil dokola.“
„Aha. Jakmile vám policista řekl, že chtějí, abyste identifikoval toho muže, vy jste na něj ukázal prstem a řekl: ‚To je ten muž‘?“
„Ne, pane, to jsem neudělal. Prohlížel jsem si ho pěkně dlouho, než jsem ho identifikoval.“
„Dlouho,“ řekl Mason opovržlivě, „předpokládám, že se jednalo o deset, patnáct nebo dvacet sekund.“
„Ne, pane,“ trval na svém Scanlon, „trvalo to jednu nebo dvě minuty.“
„Byly to spíše dvě minuty?“ zeptal se Mason.
„Ano, určitě ano.“
„Mohlo to být i déle?“
„Mohlo.“
„Třeba tři minuty?“
„Povídám, že by to tak dlouho klidně mohlo být. Myslím si, že to snad tak dlouho bylo. Chtěl jsem si být jist.“
„Jinými slovy,“ řekl Mason, „trvalo vám to tři minuty, kdy jste pečlivě při dobré viditelnosti sledoval obžalovaného, než jste došel k názoru, že se jedná o onoho muže.“
„No, mohly to být tři minuty.“
„A když jste viděl toho muže, kterého jste pozoroval té noci v Tijuaně,“ řekl Mason, „viděl jste ho, když opustil telefonní kabinu a kráčel přes hotelovou halu?“
„Ano, pane.“
„Jak rychle šel? Pohyboval se spíše svižně?“
„No, šel docela rychle.“
„A když poodešel těch pár metrů od telefonní budky, už jste ho neviděl?“
„Ano, asi ano.“
„Jednalo se o tři metry?“
„Snad.“
„A když prošel hlavními dveřmi ven na dvůr, kde byla zaparkována auta, tak jste ho vidět nemohl?“
„Ne, pane.“
„Kolik je to metrů přes halu?“
„No, řekl bych takových osm metrů.“
„Takže vy jste viděl toho muže, když celkem rychle přešel vzdálenost pěti metrů?“
„Ano, pane.“
„A sledoval jste ho jedním okem?“
„Ano, pane.“.
„V polotmě.“
„Ano, pane.“
„A byl zády k vám.“
„Ano, pane.“
„A proto bylo pro vás tak obtížné být si naprosto jist, když jste následně prováděl identifikaci?“
„Co tím myslíte?“
Mason řekl: „Proto jste si toho člověka prohlížel asi tři minuty, než jste byl následně schopen toho člověka identifikovat a říct policistům: , Ano, to je ten muž.“
„Ano, pane, je to tak.“
„No, a jak dlouho, podle vás, trvalo tomu muži než přešel pět metrů?“ zeptal se Mason.
„Nevím. Nepočítal jsem to. Chvilku.“
„Víte, kolik metrů ujde člověk normální chůzí za hodinu?“
„No, když to převedete na kilometry za hodinu,“ řekl Scanlon, „když šel těch pět metrů, tak bych řekl, že šel rychlostí… no tak asi pět kilometrů za hodinu.“
„Tak dobře,“ řekl Mason. „Budeme teď chvíli počítat.“
„Vytáhl z kapsy malé logaritmické pravítko, rychle s ním manipuloval a pak řekl: „Pro vaši informaci, pane Scanlone, osoba, která ujde jeden kilometr za hodinu, ujde asi třicet centimetrů za sekundu a při rychlosti pěti kilometrů za hodinu ujde asi metr a půl za sekundu.“
„Beru vás za slovo,“ řekl Scanlon s úsměvem.
Mason řekl: „Takže těch pět metrů mu při rychlosti, kterou jste uvedl, trvalo o něco méně než tři sekundy. Proto, pokud se ovšem nemýlíte, viděl jste toho člověka přibližně tři sekundy jedním okem za šera.“
„No, asi je to pravda, když to říkáte.“
„Udělal jsem jednoduchý matematický propočet, přičemž jsem vycházel z údajů, které jste mi řekl.“
„Ano, pane.“
„A vy si teď skutečně myslíte, pane Scanlone, že jste toho muže viděl tři sekundy?“
„No, myslel jsem si, že to bylo déle, ale když jste to tak vypočítal, tak je to asi pravda.“
„Viděl jste ho tři sekundy za špatné viditelnosti jedním okem zezadu,“ řekl Mason, „ale když jste ho chtěl identifikovat pro policii, když jste si chtěl být jistý, trvalo vám to tři minuty za plného denního světla, když jste mu viděl do tváře, viděl jste jeho postavu a všechno ostatní.“
„No, chtěl jsem si být jistý.“
„Takže, abyste si byl jistý svou identifikací, musel jste si ho prohlížet tři minuty oběma očima za plného denního světla?“
„No, abych si byl naprosto jist.“
„Když jste ho tedy viděl,“ řekl Mason s přátelským, odzbrojujícím úsměvem, „za špatné viditelnosti jenom tři sekundy a díval jste se na něj pouze jedním okem, takjste si zcela přirozeně nebyl zcela jist jeho identitou. Rozhodně ne v té chvíli, po třech sekundách.“
„Ne, jistý jsem si nebyl,“ připustil Scanlon, „rozhodně ne úplně. Ale byl jsem si jistý potom, když jsem ho viděl ve vězení.“
„Myslel jsem si to,“ řekl Mason s úsměvem. „Děkuji vám, pane Scanlone, to je všechno.“
„To je všechno,“ vyštěkl Covington rozzlobeně.
Soudce Minden se podíval na hodiny. Řekl: „Blíží se hodina poledního odročení. Přelíčení odročíme jako obvykle na druhou hodinu odpolední. Porotcům připomínám, že nesmějí o případu hovořit ani nesmějí dovolit, aby se o případu diskutovalo v jejich přítomnosti. Nebudete si tvořit nebo vyjadřovat svůj názor na vinu nebo nevinu obžalovaného, dokud vám nebude předložen celý případ.
Přelíčení bude pokračovat ve dvě hodiny odpoledne.“
Edward Garvin se natáhl a uchopil Masona za ruku. Jeho prsty se zaryly do masa právníkovy paže. „Masone,“ řekl, „proboha, já…“
Mason se obrátil a konejšivě se na klienta usmál, ale usmívaly se pouze právníkovy rty. Oči měl chladné a tvrdé.
„Usmívejte se,“ řekl Mason.
„Ale…“
„Usmívejte se, zatraceně,“ řekl Mason polohlasem, „usmívejte se.“
Parodie úšklebku zkřivila Garvinovy rysy.
„Musíte se víc snažit,“ řekl Mason, „usmívejte se tak dlouho, dokud porota nevypadne.“
Mason sledoval výraz na Garvinově tváři, dobrosrdečně se zasmál, poklepal Garvinovi na rameno a řekl: „No, tak se půjdeme najíst,“ a obrátil se nenucené k odchodu.
„Masone, musím se s vámi sejít,“ zašeptal Garvin.
Mason řekl tlumeně přes rameno: „Zkuste se teď se mnou sejít, když se na vás dívá porota, když se takhle tváříte, a koupil jste si lístek do cely smrti v San Quentinu.“
S tím vyšel právník nenucené ze soudní síně. Aktovku měl zastrčenou pod paží a na tváři bezstarostný úsměv.
Della Streetová se k Masonovi připojila na chodbě. „Proboha, šéfe,“ zašeptala, „myslíte si, že říkal pravdu?“
„Nevím,“ řekl Mason. „To zjistím později, ale nemohu si dovolit, aby mě diváci nebo porotci viděli, jak jsem v tuhle chvíli uspořádal spěšnou konferenci s klientem.“
„Co uděláme teď?“
„Seženeme Paula Drakea a půjdeme se najíst,“ řekl Mason. „Nic víc udělat nemůžeme.“
Drake se protlačil davem, který se motal okolo dveří soudní síně. Dav se zvědavě díval na Masona.
Drake popadl Masona za paži a stiskl ji. „Pane,“ řekl, „při tom křížovém výslechu jsi provedl obrovský kus práce, Perry. Přiměl jsi toho chlápka, aby přiznal, že mu trvalo tři minuty, aby identifikoval toho muže za denního světla, a přitom ho viděl pouze tři sekundy zezadu a ve tmě.“
„Ale stejně,“ řekl Mason, „v tom svědkovi je něco, co mě zneklidňuje. Je zaujatý, vypovídá směs toho, co si myslí, že viděl, co si myslí, že si pamatuje, a co si myslí, že se muselo stát, a vypovídá přesvědčivě, ale je v něm jakási vnitřní opravdovost a nevybroušený smysl pro poctivost a to mě zneklidňuje.“
„Nepředpokládáš, že tvůj klient skutečně odešel a prováděl nějaké noční manévry, Perry?“
„Jak to mám u čerta vědět?“ řekl Mason. „Tak často klient svému advokátovi lže. Ale v tomto případě máme v rukávu schované eso.“
„Myslíš svědectví jeho ženy?“
„Správně. Porota si samozřejmě spočítá, že by dělala svému manželovi zeď v každém případě, ale pokud tomu budou moci zabránit, do San Quentinu novomanžela nepošlou a nenechají krásnou nevěstu mřít touhou po svém milenci. Doufám, že alibi, které mu poskytne paní Garvinová, bude přesvědčivější než Scanlonovo svědectví.“
„Je si jistá časem?“ zeptal se Drake.
„Samozřejmě, že je,“ řekl Mason. „Je to výhoda, když existují hodiny, které bijí.“
„Bijí hlasitě?“
„Jistě, slyšel jsem je. Tu noc jsem je slyšel odbíjet deset hodin, zrovna když jsem šel do postele. Já…“
Zarazil se, když uviděl seňoru Migueriniovou, jak se vynořila z výtahu a valila se chodbou s obrovskými hodinami pod paží. Vrhla na Perryho Masona dobrosrdečný úsměv a řekla: „Co vy si o tom myslit, pane Masone? Vrátit se ten manžel ke svý manželce a udělajou si zase líbánky na my malý haciendě, né?“
„No, samozřejmě,“ řekl velmi sebevědomě Mason. „Proč tady máte ty hodiny, seňoro?“
„Okresní zástupce chtít ty hodiny.“
„Proč?“ zeptal se Mason.
„Protože on je chtít ukázat porotě.“
„Co je to za hodiny?“ zeptal se Mason s neobyčenou nenuceností.
„To být hodiny z mýho hotelu, hodiny, který já mít a který odbíjet čas.“
„To jsou ty hodiny, které odbíjí?“ zeptal se Mason.
„Jistě, bijou,“ řekla a pak dodala: „ve dne ony odbíjet čas.“
„Ve dne?“ dotazoval se Mason.
Přikývla. „Jistě, ve dne – ano. V noci – ne. Ono to budit hosty. Lidi v Mexiku přes den rádi slyšet odbíjení hodin, ale v noci ne, né?“
„A co se děje v noci?“ zeptal se Mason.
„To být elektrický hodiny,“ řekla, „s odbíjením. Tady na straně být vypínač. Když vy nechtít, aby bily, vy vytáhnout tendle vypínač, takhle, a hodiny už nebijou, né?“
„Chcete říci, že když vytáhnete tento spínač, hodiny přestanou odbíjet?“
„Tak. Vy vytáhnout vypínač a hodiny nebijou, dokud vy vypínač nezatlačit zpátky. Každou noc, dyž já jít spát, než jít spát, já vytáhnout vypínač a hodiny nebijou. Pak ráno, dyž být čas pro lidi vstávat a být hezky, slunečno a teplo, já stisknout vypínač a hodiny začít odbíjet“
„Takže okresní zástupce chce vidět ty hodiny?“
„Jistě, ty hodiny být prodaný vládě. On je ukázat porotě a pak je muset dát soudu a zákon mi koupit nový hodiny místo těhle. Já jim říct, že být ubohá vdova a já si nemoct dovolit koupit nový hodiny, já nemoct přinýst ty dle hodiny, dokud já nemít v hotelu nový. Člověk nemoct vést hotel bez hodin, né?“
„To určitě ne,“ řekl Mason.
„No,“ řekla, „já muset jít za okresním prokurátorem. On mi řeknout, abych já přijít, jak porota odejít, protože on se mnou chtít mluvit o mý výpovědi. Já muset jít dQ svědecký lavice s hodinami.“
„Nu,“ řekl Mason, „půjdeme na oběd.“
„Dobrou chuť, seňore,“ řekla.
„Jistě nám bude chutnat,“ odpověděl jí Mason. „Děkujeme.“
Otočili se a pokračovali v další cestě chodbou.
Drake si pro sebe tiše mumlal nadávky.
„Dobré nebe, šéfe,“ řekl Della tiše.
„Dobrou chuť,“ opakoval sarkasticky Mason.
Kapitola 17
Mason, Paul Drake a Della Streetová se opřeli do vypolštá-řovaných opěradel boxu v restauraci.
„Mám pocit, že nedokážu sníst vůbec nic,“ řekl Della Streetová. „To je příšerné.“
Mason se sebevědomým úsměvem na tváři řekl: „To nemůžete udělat, Dello. Lidé, kteří tu okolo sedí, nás sledují, uvažují, o čem mluvíme a jak se cítíme. Usmívejte se, buďte sebevědomá, šťastná, občas udělejte vtip a potichu si můžeme probrat, co se děje.“
„A co se vlastně děje, Perry?“ zeptal se Paul Drake.
„Jistě to nevím,“ řekl mu Mason. „Obávám se, že svědectví toho Scanlona poštve porotu proti obžalovanému. Osobně si myslím, že Scanlon…“
„Přece si nemyslíte, že by Garvin skutečně zavolal své bývalé ženě, pak nasedl do auta a odjel do Oceanside?“
Mason řekl: „Myslím si, že Garvin je dost velký hlupák na to, aby nasedl do auta a někam odjel. Když budete určitou dobu provádět křížové výslechy lidí na svědecké lavici, rozpoznáte, jestli ten člověk mluví pravdu nebo lže podle toho, jak odpovídá na vaše otázky. I když se mi podařilo postavit Scanlona do nevýhodné pozice a i když policie sehrála s tou identifikací špinavou hru, musím přiznat, že Scanlon ve mně vyvolal pocit, že se snaží říkat pravdu.
Přepokládejme, že měl skutečně problémy poznat muže, který byl v telefonní budce. Nebyl však vůbec na pochybách, pokud jde o rozhovor, který se tam odehrál, a já vím z vlastní zkušenosti, že zeď mezi těmi dvěma kabinami je jak z papíru. Teď už má policie jistě v ruce záznamy o telefonních rozhovorech a ví, že byl skutečně určen Ethel Garvinové.
Předpokládejme na chvíli, že Scanlon Garvina nepoznal, když Garvin opouštěl kabinu. Ale kdo jiný v tom hotelu by mohl volat paní Garvinové a vést s ní onen rozhovor?“
„Když se na to díváš takhle,“ přiznal Drake, „jsme v pěkný bryndě.“
Mason řekl: „Hned jsem si uvědomil, že slabým bodem Scanlonova svědectví je výpověď, že poznal člověka, kterého viděl odcházet z telefonní kabiny. Proto jsem se nato soustředil. Ale určitě jste si všimli, že jsem se při křížovém výslechu pečlivě vyhýbal rozhovoru samotnému. Vybral jsem si přirozeně nejslabší článek jeho výpovědi.“
„Tedy pokud jde omě,“ řekl Drake, „řekl bych, že až se paní Garvinová posadí na svědeckou lavici a bude přísahat, že s ní byl manžel celou noc, porota jí to velmi ráda uvěří.“
„Ale,“ zdůraznil Mason, „to je jak z bláta do louže. Stanovila čas podle odbíjení hodin a…“
„Neřekla, že se jednou podívala na hodinky?“
„Ano, ale prohlásila se vší určitostí, že slyšela odbíjet hodiny. A teď předpokládejme, že hodiny vůbec neodbíjely. Může se stát, že její svědectví bude rovnou označeno za křivé.“
Chvíli o celé věci uvažovali.
Mason pohodil hlavou a zasmál se.
Překvapeně se na něj podívali.
„No tak,“ řekl Mason, „aspoň se usmívejte. Předstírejme, že jsme si řekli nějaký vtip.“
Ostatní se k němu váhavě a vlažně připojili.
„Na druhou stranu,“ pokračoval Mason po chvíli, přičemž se usmíval, jako by se sám bavil nějakou veselou historkou, kterou jim vyprávěl, „nejhorší na tom je, že odpověď na otázku, jestli hodiny odbíjely nebo ne, závisí jedině na výpovědi seňory. Všechno závisí na tom, co si ona myslí, že udělala. Stejně tak jako člověk dost často zapomene natáhnout hodiny, když jde spát, stejně tak jako člověk zapomene pustit ven kočku, tak i paní Migueriniová mohla tu noc zapomenout vypnout bicí mechanismus. Proč jsem jenom šel spát v deset hodin – proč jsem nezůstal vzhůru další půlhodinu, to bych pak dokázal říci, jestli je její výpověď týkající se vypnutí bicího mechanismu pravdivá.“
„Vidíš, že se pokaždé nevyplácí, když má člověk čisté svědomí.“ řekl Drake. „Ty… počkej chvilku, Perry, tady je jeden z mých mužů.“
Jeden z Drakeových agentů stál ve dveřích a rozhlížel se po obědvajících.
Drake zdvihl ruku se vztaženým ukazováčkem a řekl Masonovi: „Pověděl jsem mu, že budu tady. Má informace od soudního zřízence, který nemá ani nejmenší potuchy, že tenhle člověk je mým agentem. Nepřišel by mě sem vyhledat, kdyby to nebylo skutečně důležité.“
Muž si všiml Drakeova signálu, přikývl a nenucené odešel na pánskou toaletu.
Drake se omluvil a následoval ho.
Když Drake odešel od stolu, řekla Della Streetová Masonovi:
„Doufejme, že nám to přinese štěstí.“
„Doufejme,“ řekl Mason. „Trochu štěstíčka by nezaškodilo.“
Napjatě čekali, aby viděli, s jakou se Drake vrací.
Mason vrhl j ediný pohled na tvář vracejícího se Drakea a potřásl hlavou.
„Co se děje?“ zeptala se Della Streetová.
„Paul má na tváři výraz naprosté beznaděje“ řekl Mason.
Drake došel ke stolu a jak se začal zasouvat do boxu, Mason mu řekl: „Usmívej se, Paule.“
Na Drakeových rtech se usadil neveselý úsměv,
„Co se děje?“ zeptal se Mason.
„A jste nahraný,“ řekl Drake.
„Jakto?“
„Okresní prokurátor má nečekaného svědka. Má to být další bomba.
Čerpadlář benzínové pumpy v Oceanside, kde Garvin tankoval.“
„V kolik hodin?“
„Asi v půl dvanácté. Garvin byl nervózní a napjatý, přecházel ustavičně sem a tam. Když čerpadlář obsluhoval auto, Garvin přešel ke kraji chodníku a sledoval auta, která j ela po silnici směrem k jihu. Byl napnutý jako struna a vypadalo to, jako by někoho hledal. Čerpadlář si ho podrobně prohlédl.“
„Jak dobrá je ta identifikace?“
„Stoprocentní,“ řekl Drake. „Ten člověk identifikoval auto a potom Garvina. Podrobně si ho prohlédl.“
„No,“ řekl Mason, „to se nám to pěkně kupí.“
„Proč jsi se nato nezeptal Garvina?“ otázal se Drake.
„Neodvážil jsem se.“
„Proč ne?“
„Šerif dává vězňům oběd ve vězení. Zástupce šerifa má Garvina dopravit do vězení okamžitě po poledním odročení. Přivádí ho zpátky asi pět minut před druhou.
Neodvážil jsem se riskovat rozhovor s Garvinem, když byla porota v místnosti, kde nás navíc mohli vidět diváci. Kdybych se začal domlouvat s Garvinem okamžitě po Scanlonově výpovědi, jenom bychom tím zdůraznili, jak katastrofická pro nás jeho neočekávaná výpověď byla. A kdybych nechal přivést
Garvina k soudu dříve, nebylo by to o nic lepší. Mohu s ním nenucené potichu hovořit těch pět minut před druhou, ale víc se neodvážím.“
„A co odročení? Kvůli…“
„Kdybych se o to pokusil, považovali by to za důkaz paniky,“ řekl Mason. „Musím jít prostě k soudu, posadit se tam s úsměvem na tváři a vyžrat si to.“
„Budeš toho muset vydržet moc,“ řekl Drake.
„No jo,“ řekl mu Mason, „svého času jsem jim toho také nechal spoustu sežrat, takže si myslím, že tam tak také mohu jednou sedět já. Disciplinární komise advokátní komory chce se mnou zítra večer mluvit kvůli strategii, kterou jsem použil, když jsem nechal Mortimera Irvinga identifikovat mé auto jako auto, které viděl zaparkované vedle silnice. Jedno k druhému a máme tu senzační život.“
„Mohou s tebou něco udělat kvůli té identifikaci?“
„Myslím, že ne. Tvrdím, že to bylo zcela v mezích mých práv. Měl jsem právo si s tím svědkem promluvit a stejně tak jsem měl právo zaparkovat jedno jediné auto na silnici a zeptat se, jestli je totéž jako to, které viděl. Měl jsem právo udělat totéž, co udělala policie s Howardem B. Scanlonem, kde získala výhodu a tak se ho zeptala, jestli muž, kterého vidí samotného chodit sem a tam po vězeňském dvoře, je stejný muž, kterého viděl v hotelu opouštět telefonní kabinu v noci, kdy se stala vražda, nebo ne… Myslím si, že tady s tím moc nenaděláme kromě toho, že budeme vyhlížet bezstarostně a vesele. Musíme se dostat k soudu včas. Chci využít možnosti položit Garvinovi v pěti minutách před zahájením odpoledního zasedání několik očividně nenucených otázek.
No tak, Paule, neznáš pár veselých historek? Lidé si nás prohlížejí.“
Kapitola 18
Bylo za sedm minut dvě, když Mason vešel pomalu do soudní síně. Zapálil si cigaretu, usadil se na židli u svého stolu, důvěrně se usmál na půl tuctu členů poroty, kteří přišli dříve a seděli již na svých místech. Vypadal naprosto uvolněně jako člověk, kteiý se právě dobře najedl a fyzicky i duševně je v naprosté pohodě.
Za čtyři minuty dvě přivedl zástupce šerifa do místnosti Edwarda Garvina.
Garvin se naklonil dopředu a zašeptal Masonovi do ucha: „Masone, proboha, musím s vámi mluvit.“
Mason se na něj usmál a řekl: „Sedněte si, Garvine. Za minutku se vám budu věnovat. A teď, ať se děje cokoli, nepokoušejte se na mě mluvit. Jednoduše seďte.“
Mason sledoval, jak si Garvin sedá, pak zamáčkl cigaretu a hodil ji do velkého měděného plivátka, protáhl se, zažíval a podíval se na nástěnné hodiny, které odtikávaly cenné sekun –
Pak, jako by si právě na něco vzpomněl, se s úsměvem otočil, naklonil se ke Garvinovi a řekl: „Odpovídejte pouze na mé otázky. Nepřestávejte se usmívat. Telefonoval jste Ethel Garvinové?“
Garvin se neúspěšně pokusil o úsměv, „Poslouchejte, Masone, skutečně jsem jí telefonoval. Pak jsem vyšel ven a odjel jsem tam nahoru autem. Ten muž říká pravdu. Ale Lorraine se bude držet toho, co už řekla, a poskytne mi tak alibi. V noci se vzbudila a zjistila, že jsem pryč. Pak tak vypovídala proto…“
Mason ho přerušil: „Mluvte pomaleji. Mluvte co nejmíň. A teď se pohodlně opřete, jako byste neměl vůbec žádné starostí. Promluvím si s vámi zase za chvilku.“
Mason se natáhl na židli, podíval se nenuceně po místnosti, jako by hledal Dellu Streetovou, pohlédl ještě jednou na hodiny, znovu zažíval, otočil se ke Garvinovi a řekl: „No tak mi dopovězte ten zbytek.“
Garvin řekl: „Jel jsem sem nahoru, abych se s ní setkal, ale neukázala se tady. Chvíli jsem se potloukal kolem a čekal na ni a pak jsem jel k Hackleyho domu. Zaparkoval jsem auto a zkusil jsem se dostat k domu přes pole. Ale za chvíli mě ucítil ten jeho zatracený pes a začal štěkat. Když přestal, znovu jsem se začal propracovávat k domu. V té chvíli se na příjezdové cestě objevilo Ethelino auto. To auto jsem poznal, ale už jsem neviděl, jestli byla sama nebo ne.
Běžel jsem zpátky ke svému autu a zjistil jsem, že jsem se nadobro ztratil. Trvalo mi to skoro čtvrt hodiny, než jsem své auto našel. Pak jsem odjel na místo, kde jsme se měli setkat. Její auto tam stálo. Byla v něm – mrtvá. Natolik mi to zapalovalo, že jsem nešel k jejímu autu, ničeho jsem se nedotýkal a nezanechal jsem tam žádné stopy. Pak jsem odjel zpátky do Tijuany.“
„V kolik hodin jste se vrátil?“ zeptal se Mason.
„Nevím. Nedíval jsem se na hodinky, ale řekl jsem Lorraine, do jakýho průšvihu jsem se dostal. Probudil jsem ji a řekl, co se stalo. Řekla, že mi poskytne alibi. To je celá pravda, Masone. Promiňte, že jsem vám lhal. Já…“
Ozval se náhlý šelest, jak se diváci zvedali ze sedadel. Soudce Minden se vynořil ze své pracovny a posadil se na své místo. Šelest a šoupání židlí způsobené diváky, kteří si zase sedali, způsobilo chvilkový zmatek.
Garvin řekl: „Zaplatím vám cokoli, Masone. Přidám deset tisíc dolarů nebo dvacet tisíc dolarů nebo…“
„Nemáte ani z poloviny tolik, kolik byste mi měl zaplatit za to, co jste udělal,“ zašeptal Mason rozzlobeně. „Podrazil jste mě, ale já vám to neoplatím. A teď si, kruci, sedněte a držte zobák.“
„Kdo je váš další svědek?“ zeptal se soudce Minden Covingtona.
„Předvolejte Mortimera C. Irvinga,“ řekl Covington.
Irving přišel a zaujal místo na svědecké lavici. Vyhnul se Covingtonovým očím, zachytil na chvíli Masonův pohled, poněkud rozpačitě se usmál a pohodlně se usadil
Soudnímu zapisovateli sdělil své základní údaje jako jméno a adresu, pak pohlédl na Hamlina Covingtona, který vstal ze židle a kráčel majestátně vpřed.
„Cestoval jste po silnici z La Jolly do Oceanside dvacátého druhého září v časných ranních hodinách a ocitl jste se v místě vzdáleném asi dvě míle jižně od Oceanside?“
„Ano, pane.“
„Kolik bylo hodin?“
„Asi dvanáct padesát.“
„Podívejte se na tuto mapu, která byla přijata jako doličný předmět A,“ řekl Covington. „Dokážete se v mapě orientovat, to znamená, že víte, když se na ni podíváte, co představuje?“
„Ano, pane.“
„Znáte oblast, která je ve zmenšeném měřítku na mapě zakreslena?“
„Ano, pane.“
„Můžete nám na mapě ukázat místa, kde jste si všiml něčeho neobvyklého, když jste v tu dobu cestoval z La Jolly do Ocean-side?“
„Ano, pane.“
„Udělejte to, prosím.“
Irving přešel k mapě, položil na ni prst a řekl: „Asi v tomto místě jsem uviděl zaparkovanej automobil.“
„Bylo na něm něco neobvyklého?“ zeptal se Covington.
„Ano, pane. Parkoval tam s rozsvícenými světly a pokud jsem viděl, nikdo v autě nebyl.“
„A můžete si vzpomenout, kolik bylo v té chvíli hodin?“
„Asi dvanáct padesát.“
„Udělal jste něco, abyste si to auto mohl prohlédnout?“
„Ano, pane.“
„Co?“
„Zastavil jsem. Zamířil jsem reflektor na zaparkovanej automobil a celkem pečlivě jsem si ho prohlíd. Myslel jsem si, že snad…“
„Nezáleží na tom, co jste si myslel. Řekněte nám, co jste dělal.“
„Ano, pane. Zamířil jsem reflektor na auto a celkem pečlivě jsem si ho prohlíd, abych zjistil, jestli v autě někdo není.“
„Všiml jste si čísla na poznávací značce?“
„V té chvíli jsem si ho nevšiml. Ne, pane.“
„Můžete nám to auto popsat?“
„Ano, pane. Byl to automobil se stahovací střechou světlé barvy. Byl to velkej automobil. Střecha byla zatažena a přední světla svítila. Auto mělo, pokud se pamatuji, pneumatiky s bílými stranami.“
„Byly otevřené některé dveře?“
„Ne, pane, všechny dveře byly zavřený.“
„Pane Irvingu, musím se vás teď zeptat, jestli jste měl od té doby příležitost vidět automobil Edwarda Garvina, obžalovaného v tomto případě?“
„Ano, pane, to jsem měl.“
„Můžete nám říct, jestli to byl automobil, který jste tam viděl zaparkovaný?“
„Byl mu velice podobnej.“
„Děkuji vám. To je všechno. Můžete začít s křížovým výslechem, pane Masone.“
Covington odkráčel ke své židli a posadil se.
Mason řekl: „Pane Irvingu, o dva dny později, v době, kdy jste měl celou záležitost v živé paměti, jste mi vyprávěl, co jste viděl, že?“
„Jestliže to má být otázka, která má uvést v pochybnost svědkovu důvěryhodnost,“ řekl Covington, „vznáším námitku z důvodů…“
„Není to otázka, která má uvést v pochybnost svědkovu důvěryhodnost. Jednoduše se ptám, jestli jsme spolu takový rozhovor vedli. Odpověď může být ano nebo ne.“
„Vedl jste takový rozhovor s panem Masonem?“ zeptal se soudce Minden, „Odpovězte jenom ano nebo ne.“
„Ano.“
„A po tom rozhovoru jel jste se mnou po této silnici, která je tady na té mapě?“
„Ano, pane.“
„A v tu dobu byl asi na tomto místě zaparkovaný automobil s poznávací značkou 9Y6370, je to tak?“
„Ano, pane.“
„A identifikoval jste v té době ten automobil s kalifornskou poznávací značkou 9Y6370 jako automobil, který jste viděl ve dvanáct padesát ráno, dvacátého druhého září tohoto roku?“
„No, já jsem ho vlastně neidentifikoval. Řekl jsem, že vypadá jako automobil, který jsem viděl v noci.“
„Ten automobil, o kterém teď hovořím, je světle zbarvený kabriolet?“
„Ano, pane.“
„A prohlédl jste si ho celkem pečlivě?“
„Ano, pane.“
„A neidentifikoval jste na tom místě a v té době tento automobil jako automobil, který jste v noci viděl?“
„No, řekl jsem, že si myslím, že to je automobil, který jsem v noci viděl.“
„Tehdy jste si to myslel?“
„Ano, pane.“
„Ale teď si to nemyslíte?“
Svědek si prsty prohrábl vlasy. „No, abych řekl pravdu,“ řekl, „já…“
„Proto jste přece tady,“ řekl Mason, když se svědek zarazil, „abyste říkal pravdu.“
„Tedy, samozřejmě jsem nemohl to auto přesvědčivě identifikovat jako auto, které jsem tu noc viděl. Mohu jenom říct, že vypadalo stejně a byl to stejnej typ jako auto, které jsem viděl. Já…“
„Neodpovídáte na mou otázku,“ řekl Mason. „V době, kdy jste tam byl se mnou, jste si přece myslel, že to auto, které jsem tu popsal, bylo auto, které jste tam viděl v noci?“
„Tedy, samozřejmě jsem nemohl přece auto přesvědčivě identifikovat, když jsem ho viděl v noci…“
„Odpovězte, prosím, na mou otázku,“ řekl Mason. „Myslel jste si v době, kdy jste tam byl se mnou, že to bylo auto, které jste viděl v noci nebo nemyslel?“
„Ano, pane, myslel,“ vyhrkl svědek.
„A teď,“ řekl Mason, „dneska, kdy celá ta záležitost už není tak čerstvá jako tehdy, chcete přesvědčit tuto porotu, že jste si to rozmyslel?“
„Tedy, uvědomil jsem si, že bych žádný auto nemohl přesvědčivě a absolutně identifikovat.“
„Povězte mi,“ řekl Mason, „co se vlastně stalo mezi dobou, kdy jste se mnou identifikoval to auto, což bylo dva dny po tom, kdy jste to auto v noci viděl, a dneškem, že jste změnil svůj názor?“
„Neřekl jsem, že jsem změnil svůj názor.“
„Ale změnil jste ho, ne?“ vyštěkl Mason.
„Já teda nevím, že bych ho změnil,“
„Jinými slovy,“ řekl Mason, „pořád ještě si, pane Irvingu, myslíte, že auto, které jste viděl o dva dny později s poznávací značkou 9Y6370, bylo auto, které jste viděl ve dvanáct padesát v noci, dvacátého druhého září?“
„Tedy,“ přiznal se Irving, „přivedli mě na myšlenku, že není možný, abych provedl identifikaci v době, kdy jsem tam poprvé viděl zaparkovaný auto.“
„Kdo vás přivedl na myšlenku, že není možné provést takovou identifikaci?“
„Prostě jsem si celou věc promyslel a…“
Mason řekl: „Vy jste řekl zcela přesně, pane Irvingu, že vás přivedli na myšlenku, že taková identifikace není možná. Kdo vás k tomu tedy přivedl?“
„No, já nevím. Mohlo to být tím, jak jsem si všechno promyslel.“
„Někdo vás na tu myšlenku přivedl,“ řekl Mason. „Kdo to byl?“
„Neřekl jsem, že mě na tu myšlenku někdo přivedl.“
„Řekl jste, že vás na tu myšlenku přivedli. Kdo to byl?“
„Já… hovořil jsem několikrát s panem Covingtonem, okresním zástupcem.“
„Jinak řečeno, pan Covington vás přivedl na myšlenku, že nemůžete přesvědčivě identifikovat auto, které jste tu noc viděl. Nemám pravdu?“
„Teda já jsem to tak přece neřekl.“
„Já to tak říkám,“ řekl Mason. „Odpovězte na otázku. Přivedl vás pan Covington na myšlenku, že nemůžete za daných okolností identifikovat to auto nebo ne?“
„Vaše Ctihodnosti, protestuji. Konec konců tento křížový výslech je…“
„Zamítá se!“ vyštěkl soudce Minden.
Irving zaváhal.
„Odpovězte na otázku,“ řekl Mason.
„No, myslím si, že jsem na ni odpověděl.“
„To je všechno,“ řekl Mason s úsměvem.
„Předvolejte Harolda Otise,“ řekl Covington.
Otis, mladý, pevně stavěný muž, se dostavil na svědeckou lavici, sdělil své jméno a adresu soudnímu zapisovateli a začal odpovídat na Covingtonovy otázky. Vypověděl, že je zaměstnán u benzínové pumpy v Oceanside, že dvacátého prvního září pracoval od čtyř hodin odpoledne do půlnoci; že nějakou dobu před půlnocí, asi půl hodiny před koncem pracovní doby, lépe to určit nedokáže, viděl obžalovaného, Edwarda Garvina; že obžalovaný přijel k benzínové pumpě v kabrioletu; že si svědek zapsal číslo jeho poznávací značky; že si ho speciálně všiml; že ho pan Garvin požádal, aby mu naplnil nádrž a umyl přední sklo; že v době, kdy obsluhoval auto, byl Garvin nesmírně nervózní a neklidný; že přešel na okraj chodníku, kde mohl pozorovat automobily, které cestovaly po hlavní silnici na jih.
Covington předložil fotografii Garvinova auta a svědek ho identifikoval jako auto, které Garvin zmíněnou noc řídil. Identifikoval číslo na poznávací značce; identifikoval výrobce, model a rok výroby.
„Křížový výslech!“ řekl Covington triumfálně Perry Masonovi a nakráčel zpátky na své místo vedle Samuela Jarvise za stolem obžaloby.
„Když jste ho obsloužil, co udělal?“ zeptal se Mason.
„Odjel.“
„Kterým směrem?“
„Na sever.“
„Směrem k Los Angeles?“
„Ano.“
Mason se záhadně usmál, jako by tato informace měla obrátit v trosky Covingtonův případ. „A jet zpátky jste ho neviděl, že?“
„Okolo pumpy projíždějí za hodinu stovky aut. Nepokouším se sledovat všechna auta, která jezdí po silnici.“
„To určitě ne,“ řekl Mason. „Ale zpátky jste ten automobil jet neviděl, že?“
„Ne, pane, ale…“
„Důvody mě nezajímají,“ řekl Mason. „Jednoduše se ptám, jestli jste viděl, že se ten automobil vrací?“
„Ne, pane.“
„A tu noc,“ Mason povstal, ukázal prstem na svědka a prohlásil vítězně, „vám skončila služba o půlnoci, že?“
„Ano, pane.“
„Takže v případě, že se to auto vracelo po půlnoci, dost po půlnoci, třeba ve tři hodiny ráno, vy jste ho ani vidět nemohl, protože jste tam nebyl.“
„Samozřejmě, že ne, ale já bych ho neviděl v žádným případě. Nevšímám si aut, který jedou po hlavní. Nic mi po nich není.“
„Chcete tím říct,“ řekl Mason, „že si nikdy nevšímáte automobilů, které jedou kolem?“
„No, nijak důkladně je nesleduji.“
„Jasně,“ řekl Mason, „ale čas od času se po automobilech jedoucích po hlavní podíváte, ne?“
„No, asi ano.“
„A,“ řekl Mason, „tento automobil upoutal vaši pozornost, protože jeho řidič byl přehnaně nervózní a neklidný. Říkám to správně?“
„No, vypadal, jako by hledal.,,“
„Nechci, abyste nám předkládal své závěry,“ řekl Mason. „Odpovězte na otázku. Tento automobil upoutal vaši pozornost zejména proto, že jeho řidič byl přehnaně nervózní a neklidný. Je to tak?“
„Ano, pane.“
„Proto jste si automobil velmi pečlivě prohlédl?“
„Ano, pane.“
„A proto jste si zapamatoval jeho poznávací značku?“
„Ano, pane.“
„A když už jste si zapamatoval, jak to auto vypadá, nevšiml byste si ho, kdybyste ho viděl znovu?“
„No, asi ano.“
„A když to auto odjelo od vaší pumpy do Los Angeles a nevracelo by se dřív než ve tři hodiny ráno, takže by obžalovaný nemohl být někde poblíž místa vraždy v době, kdy byl zločin spáchán, tak byste o tom nevěděl nebo snad ano?“
„No:..“
„Ano nebo ne!“ zahřměl Mason.
„No, ne.“
„To,“ prohlásil Mason vítězně, „je všechno.“
Covington chvíli podmračeně Masona pozoroval a pak se pomalu vztyčil. Marně se snažil zakrýt skutečnost, že ho Masonova narážka na Garvinovo alibi v Los Angeles znepokojila. „Vaše Ctihodnosti,“ řekl, „zamýšlel jsem zakončit svůj případ velmi rychle. Chtěl jsem předložit záznamy telefonní společnosti, kde je uveden mezistátní telefonní hovor mezi Tijuanou a Ethel Garvinovou. Ale teď bych rád, kdybyste mi poskytl příležitost předvolat ještě jednoho svědka, který právě teď není k dispozici. Rád bych požádal o odročení přelíčení na zítra ráno…“
Soudce Minden potřásl hlavou. „Mám pocit, že se jedná o přemrštěný požadavek, ale když s tím bude obžalovaný souhlasit…“
Mason řekl: „Ne, Vaše Ctihodnosti, chceme, aby toto přelíčení probíhalo co nejrychleji.“
Covington byl neodbytný: „Ale, Vaše Ctihodnosti, v sázce je nesmírně důležitá věc, kterou vám teď nemohu vysvětlovat.“
Mason náhle povstal a vlídně řekl: „Tak dobře, budeme s odročením souhlasit Jen do toho. Jestli si myslíte, že najdete nějaký důkaz toho, že se obžalovaný nacházel v bezprostřední blízkosti místa činu v době, kdy byl spáchán, velice rádi vám v tom pomůžeme. Souhlasíme s odročením.“
A Mason se posadil.
„Já už jsem to dokázal!“ vykřikl Covington. „Co ještě chcete? Prokázal jsem, že byl…“
„To stačí, pánové!“ řekl soudce Minden a udeřil kladívkem do stolu. „Vzhledem ke skutečnosti, že zástupce obžalovaného souhlasí s odkladem, soud odročuje přelíčení na zítřek na desátou hodinu. Porotcům připomínám předchozí varování soudu. Během této doby nebudou o případu hovořit; nebudou číst noviny; nebudou si tvořit nebo vyjadřovat názor na vinu nebo nevinu obžalovaného a nedovolí, aby se o případu diskutovalo v jejich přítomnosti. Přelíčení je odročeno.“
Mason vstal, protáhl se, přešel k Paulu Drakeovi a Delle Streetové a zašeptal: „Pane, to bylo o vlas! Strašně jsem to odročení potřeboval, ale bál jsem se to přiznat. Okresní zástupce mi ho hodil přímo do klína.“
„Stejně si na něj dávej pozor,“ řekl Drake, , je nebezpečný. Něco shání.“
„Dělá mu to starosti,“ řekl Mason a dodal: „ale nemá ani z poloviny takové starosti jako já. Nu,“ dodal, „jednu věc musíme udělat okamžitě.“
„Co?“ zeptal se Drake.
„Ten svědek Irving,“ řekl Mason. „Lstí jsem ho přiměl, aby identifikoval moje auto.“
„To bylo skutečně chytré,“ řekl Drake.
„Možná, že to bylo až moc chytré.“
„Co tím myslíš, Perry?“
Mason řekl: „Pojďme si prohlídnout mé auto. Ten Irving je poctivý svědek.“
Mason je vedl dolů na místo, kde bylo zaparkováno jeho auto, otevřel dveře a začal auto pečlivě prohlížet.
„Podívej se na přední gumovou podlážku, Paule,“ řekl.
„Kam k čertu míříš?“ zeptal se Drake. „Chceš snad říci, že…“
Mason se sklonil k autu a začal vytahovat gumovou podlážku.
„O co jde?“ zeptal se Drake.
Mason ukázal na hnědavou skvrnu.
„Paule,“ řekl vzrušeně, „musíme to rychle dovézt do nejlepší kriminalistické laboratoře, která je k dispozici. Musíme zjistit, jestli se nejedná o lidskou krev.“
„Lidskou krev!“ vykřikla Della Streetová.
„Správně,“ odtušil Mason.
„K čertu, co tím sleduješ?“ zeptal se Drake.
Mason vzrušeně řekl: „Zjištěná fakta mi konečně začínají do sebe zapadat. Mortimer Irving říkal pravdu. Auto, které tam viděl zaparkované, bylo moje.“
„Tvoje auto?“
„No jasně,“ řekl Mason. „Pamatujete si, že Garvin vsedl do auta a odjel. Moje auto bylo zaparkováno hned vedle jeho. Klíčky od zapalování ležely v zásuvce v recepci hotelu.“
Drake dlouze hvízdl.
Della Streetová řekla: „To tedy znamená…“
„To znamená,“ řekl Mason, „že neexistovalo nic, ale vůbec nic, co by Lorraine Garvinové zabránilo vstát, obléci se, vypůjčit si můj automobil, odjet s ním na pobřežní silnici, zabít Ethel Garvinovou a vrátit se mým autem zpátky do Tijuany. Jinými slovy, revolver ležel v přihrádce na rukavice celou dobu. Když Lorraine otevřela přihrádku, aby vyndala Garvinovy sluneční brýle, našla tam zbraň. Nezmínila se mu o ní ani slovem. Podala Garvinovi brýle a při nejbližší příležitosti vyndala revolver a dala si ho do kabelky.
Drakeovi překvapením spadla čelist. „Kruci!“ vydechl.
„A teď,“ řekl Mason, „nám zbývá udělat jedinou věc. Najít totiž nějaký způsob, jak všechno tohle za několik hodin dokázat. Tak pojď, Paule, budeme mít napilno.“
Kapitola 19
Nahoře v apartmá hotelu U. S. Grant, které si Mason v San Diegu najal, seděla Lorraine Garvinová a dívala se přes stůl na Perryho Masona. Její pohled byl zoufalý, rozzlobený a vzdorný.
Po pravé straně Perryho Masona seděl Paul Drake a sledoval ji přivřenýma očima, zatímco Della Streetová zapisovala těsnopisem do svého poznámkového bloku každé slovo, které bylo řečeno.
„Říkám vám, že jsem hotel neopustila,“ řekla zoufale Lorraine.
Masonovy oči byly studené a tvrdé. „Musela jste z hotelu odjet,“ řekl. „Ze všech lidí, kteří tam byli, se jenom dvě osoby zajímaly o Ethel Garvinovou. Vy a váš manžel.
Teď, díky výpovědi, kterou vyhrabal okresní zástupce, můžeme dokázat, že váš manžel vstal, vzal si své auto a odjel. Takže nemohl automobily zaměnit. V Oceanside ho viděli v jeho vlastním autě. Viděli ho tam v době, která nade vší pochybnost dokazuje, že celou dobu od chvíle, kdy ho viděli odjíždět z hotelu Vista de la Mesa, musel jet ve svém vlasním autě. A teď, co se vlastně stalo. Věděla jste, co chce udělat. Diskutovali jste o tom. Když odjel, věděla jste, že odjel do Spojených států, aby se sešel se svou bývalou manželkou. Věděla jste, že nebudete uznána za právoplatnou manželku, dokud se vám nepodaří odstranit ji z cesty a dokud neuzavřete právoplatný sňatek.“
Sevřela rty. „Nevidím důvod, proč bych tady měla dál sedět a poslouchat vás,“ řekla. „Raději navštívím svého právního zástupce.“
„Myslím, že byste to měla udělat,“ řekl Mason. „Víte, co se stalo. Vstala jste, spěšně se oblékla, v recepci jste našla klíče od mého auta, skočila jste do něj, přejela hranice a řítila se dál. Předjela jste svého manžela, když byl na půli cesty k Oceanside. Setkala jste se s Ethel, zavraždila ji…“
„Už jsem vám řekla, že jsem nic takového neudělala!“
„A já vám říkám, že jste to udělat musela. Bylo vám celkem jedno, jestli ji odstraníte z cesty, takže váš manžel bude volný abude si vás moci znovu vzít, nebo jestli bude kvůli vám obžalovaný z vraždy a zbavíte se ho díky plynové komoře, což se právě teď pokoušíte udělat svým falešným alibi.“
Prudce odstrčila židli, vstala a řekla: „Nikdo mě nemůže přinutit, abych tu zůstala a poslouchala vaše urážky. Můj manžel mě požádal, abych kvůli němu lhala a tak se mu postarala o alibi. To jsem udělala. A teď půjdu na poradu s advokátem, který mě bude zastupovat.“
Tiše sledovali, jak rychle přešla pokoj, vyšla z něj a práskla za sebou dveřmi.
Mason řekl: „Nu, přinejmenším víme, co se stalo. Bohužel to nemůžeme nijak dokázat. Ta krev se tam mohla ocitnout kdykoli. Okresnímu zástupci postačí, když prohlásí, že jsme tam tu skvrnu naaranžovali tak, že se někdo řízl do prstu a nakapal pár kapek krve na gumovou podlážku.“
„A co by se stalo pak?“ zeptala se Della Streetová.
„Pak,“ řekl Mason, „by celý případ proti Lorraine Garvinové vybouchl a my bychom byli nahraní.“
Mason povstal a zamračil se a začal rázovat po místnosti.
Oba ho tiše pozorovali.
Mason se najednou zarazil, otočil se jako na obrtlíku a podíval se na Paula Drakea.
„Co se stalo?“ zeptal se Drake.
Mason řekl: „Existuje ještě jedna možnost, kterou jsme nevzali v úvahu, Paule,“
„Jaká?“
Mason řekl: „Celá záležitost probíhala tak zatraceně rychle, Paule, že jsme neměli čas všechno domyslet a dojít k logickým závěrům, ale když už na to přijde, jak se Lorraine Garvinová spojila s Ethel?“
„No, nějak to na beton udělat musela,“ řekl Drake.
Mason popadl svůj klobouk a řekl: „Jdeme. Pojedeme do Tijuany. Dello, nezapomeňte na svůj poznámkový blok.“
Oba následovali Masona dolů do garáže, kde Mason nasedl do auta a spěchal do Tijuany. Nalezli seňoru Inocente Migueri-niovou v obětí novinářů, uvelebenou za recepčním pultem svého hotelu. Tvář jí zářila radostí nad tím, že soud s milionářem poskytl jejímu hotelu spoustu bezplatné reklamy.
Mason řekl: „Dobrý den, seňoro.“
„Buenas tardes, seňores a vám taky, seňorito,“ řekla s úsměvem, „a jak to vypadat s případem? Váš klient být zproštěn viny, né?“
„Ne,“ řekl Mason, „rád bych vám položil několik otázek, jež se budou týkat posledního pokoje, který jste pronajala tu noc, kdy se stala vražda. Komu jste ho pronajala?“
„Pronajmout ho seňoritě, hezkýmu a milýmu děvčeti s nád-hernejma křivkama,“ a seňora Migueriniová naznačila oběma rukama sérii křivek, připomínajících obrysy ženského těla.
„Jaké měla vlasy?“
„Nádherná blondýnka. Vy tomu říkat platinová, né?“
Mason řekl: „Zapsala se? Jaké udala jméno?“
„Já se mrknout do hotelový knihy,“ řekla seňora Migueriniová. Obrátila několik stránek v hotelové knize a řekla: „Její jméno být seňorita Carlotta Delanová z Los Angeles.“
„Kdy sem přijela?“
„V kolik to já nevědět, seňor. My tady v Mexiku nepřikládat času takovou důležitost jako vy, Yankeeové. Být to akorát před tím, než já zhasnout světla a jít spát.“
Mason se otočil, zamračil se a zahleděl se soustředěně na Paula Drakea.
„Co tím sleduješ?“ zeptal se Drake.
Mason řekl: „Musíme si uvědomit časovou souvislost, Paule. Opustil jsem svůj pokoj a šel jsem navštívit Garvina v jeho pokoji. V té době, kdy jsem byl v jeho pokoji, musela seňora Migueriniová pronajmout poslední pokoj té plavé seňoritě. Pak zhasla světla a šla spát. V době, kdy jsem se vracel do svého pokoje, už byla světla zhasnuta – ale ve vedlejší telefonní kabině telefonovala nějaká dívka. Jak si teď uvědomuji, bylo na tom telefonním rozhovoru něco zvláštního. Dá se logicky předpokládat, že telefonovala žena, které seňora Migueriniová pronajala poslední volný pokoj.“
„Si, si, seňor, to být pravda! Ona se ptát na telefon a jak se odsud volat do Los Angeles.“
„A teď,“ řekl Mason Drakeovi, „předpokládejme, že tato žena byla ve skutečnosti naší záhadnou přítelkyní s revolverem, krásnýma nohama a zvykem potloukat se na požárním schodišti. Předpokládejme, že to byla Virgínie Bynumová, která telefonovala do Los Angeles, aby si vyžádala další instrukce. Pojď, Paule, musíme zjistit potřebné informace o tom telefonním rozhovoru.“
O čtyřicet minut později je měli. Rozhovor se uskutečnil v devět padesát pět. Žena, která udala své jméno jako Virgínie Colfaxová, volala Franka C. Liveseye v Los Angeles.
Drake se podíval na list papíru, který obsahoval tyto informace, a tiše hvízdl.
Mason řekl ponuře: „No tak, Paule, konečně mi začíná svítat. Myslím, že vím, kdo si vypůjčil mé auto.“
Kapitola 20
Garvin, přivedený do nabité soudní síně zástupcem šerifa, který ho měl pod dozorem, zašeptal rozzlobeně Masonovi: „Zatraceně, co se to jenom pokoušíte uplést na moji ženu?“
„Držte zobák“ zašeptal Mason kategoricky.
„To nedovolím,“ řekl Garvin. „Vyžádám si od soudu povolení vzít si nějakého jiného advokáta. Zatraceně, Masone, přece nemůžete…“
Soudce Mínden zahájil přelíčení, povolal soud k pořádku a rozhlédl se po nabité soudní síni, která byla naplněna do posledního místa k stání.
„Lid versus Garvin/’ prohlásil. „Jste připraveni, pánové? Nachází se obžalovaný v soudní síni? Jsou přítomni oba právní zástupci?“
„Obhajoba je přítomna,“ řekl Mason.
„Obžaloba rovněž,“ dodal Covington.
Soudce Minden se podíval na Govingtona, který se už zvedal, ale než se mu podařilo oslovit soud, řekl Mason spěšně: „Když soud dovolí, chtěl bych položit Franku C. Livesey o vi jednu nebo dvě otázky. Žádám o povolení, abych ho mohl znovu předvolat na svědeckou lavici a podrobit ho dodatečnému křížovému výslechu.“
„Čeho se bude týkat ten křížový výslech?“ řekl Covington jízlivě, „Byl předvolán pouze v rámci předepsaného postupu, aby svědčil ve věci manipulace s revolverem.“
Mason se usmál. „Pak by se tedy ze strany okresního zástupce neměly kvůli předvolání objevit žádné námitky.“
„Také nejsou,“ řekl Covington.
„Pane Liveseyi, zaujměte znovu místo na svědecké lavici kvůli dodatečnému křížovému výslechu,“ řekl soudce Minden.
Livesey s tváří zkřivenou úšklebkem vstal ze svého místa v zadní části místnosti a přešel ke stanovišti svědků.
Mason počkal, až se Livesey usadil, a pak neočekávaně řekl: „Pane Liveseyi, znáte Virgínii Bynumovou?“
Livesey se zamračil: „Už jsem vám řekl před tím, pane Masone, že znám tolik lidí, že…“
„Ano nebo ne?“ zeptal se Mason. „Znáte ji nebo ji neznáte?“
Livesey se podíval právníkovi do očí, zavrtěl se, jako by se mu sedělo nepohodlně, a řekl: „Ano, znám ji.“
„Na mou další otázku,“ řekl Mason, „odpovězte, prosím, pouze ano nebo ne. Vedl jste s Virgínií Bynumovou telefonní rozhovor krátce před desátou večer dne dvaadvacátého září tohoto roku?“
Covington byl najednou na nohou, v tváři měl zmatený výraz, ale jeho instinkt soudního odborníka mu napověděl, že nastává nějaký dramatický obrat, který jeho straně nemusí přinést nic dobrého.
„Ale, Vaše Ctihodnosti,“ řekl, „toto není obvyklý křížový výlech. Týká se záležitostí, které se v původním výslechu neobjevily.“
„Otázka je kladena za účelem prokázat zainteresovanost svědka,“ řekl Mason.
„No,“ řekl soudce Minden pochybovačně, „soudu se zdá, že otázka je od případu na hony vzdálena, ale v takovémhle případě by obhajoba měla mít co největší prostor, když se jedná o důkaz osobních zájmů nebo předpojatosti svědka. Zamítám tuto námitku a žádám svědka, aby na otázku odpověděl, ale předem upozorňuji právního zástupce obhajoby, že tady se žádné lovení v kalných vodách konat nebude.“
„Já taky nic nelovím,“ řekl Mason.
„Odpovězte tedy na otázku, pane Livesey.“
Livesey si poposedl, pohlédl úpěnlivě na Covingtona a přejel si rukou holou hlavu.
„Ano nebo ne?“ zeptal se Mason břitce. „Vedli jste takový rozhovor?“
Livesey si odkašlal, zakoktal se a pak se zamyšleně odmlčel.
„Tak ano nebo ne?“ zahřměl Mason.
„Ano,“ řekl Livesey po chvilkovém zaváhání,
„Ano,“ řekl Mason. „A v okamžiku, kdy probíhal tento rozhovor, se Virgínie Bynumová nacházela v Tijuaně?“
„Vznáším námitku, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Covington. „Odpověď na tuto otázku představuje zcela jasně vlastní závěry předvolaného svědka. Nemohl vědět, odkud druhá strana telefonuje. Mohl by vědět pouze to, co by mu druhá strana sdělila, a pak by se jednalo o svědectví z doslechu.“
„Námitka se přijímá,“ řekl soudce Minden, ale naklonil se kupředu, nakrčil čelo a přemýšlivě Liveseye přes okraj svého stolu pozoroval.
„A dal jste v průběhu onoho telefonu Virgínii Bynumové v podstatě následující instrukce? Řekl jste jí, aby si vzala moje auto, které bylo zaparkováno ve dvoře hotelu Vista de la Mesa, a odjela s ním do Oceanside?“
„Ale, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Covington, „toto je bezpochyby na hony vzdáleno od projednávané záležitosti. Nechť pan Mason nechá předvolat v této záležitosti pana Liveseye jako svědka obhajoby, ale já jsem ho předvolal pouze v rámci předepsaného postupu a…“
„Přesto by to mohlo prokázat jeho předpojatost, jeho osobní zájem na výsledku tohoto procesu,“ řekl soudce Minden. „Mohu říci, že soud nesmírně zajímá odpověď na tuto otázku. Odpovězte, pane Livesey.“
Liveseyova ruka se začala rytmicky pohybovat po holé hlavě.
„Ano nebo ne?“ zeptal se Mason. „Dal jste jí v podstatě tyto instrukce?“
Livesey seděl na židli na stanovišti svědků, ruka udržovala pravidelný rytmus, jak se pomalu pohybovala od čela přes hlavu až dozadu k zátylku a zase zpátky.
V soudní síni nastalo zlověstné, napjaté ticho.
„Ano nebo ne?“ zeptal se Mason.
Žádná odpověď.
„Odpovězte na otázku,“ vyštěkl soudce Minden.
Livesey se najednou otočil k soudci. „Odmítám odpovědět na tuto otázku,“ řekl, „na základě toho, že odpověď by mohla vést k mému obvinění.“
Soudci Mindenovi trvalo skoro minutu, než utišil soudní síň. Když obnovil pořádek, řekl: „Soud učiní patnáctiminutovou přestávku. Po přestávce bude do soudní síně vpuštěno jenom tolik diváků, kolik je tu k dispozici židlí. A při prvním náznaku nepořádku, dám soudní síň vyklidit. Porota bude dbát předchozích upozornění soudu. Soud bude pokračovat v přelíčení za patnáct minut.“
Mason se na Drakea usmál. „Začíná se nám to pěkně vyjasňovat, Paule.“
„Aby ne, kruci,“ řekl Drake.
Kapitola 21
Když bylo přelíčení znovu zahájeno a Livesey seděl na svědecké lavici, rozvedl své předchozí prohlášení. Z papírku, který držel v ruce, přečetl: „Chci oznámit, že jsem se obrátil na právního zástupce. Poradil mi, abych neodpovídal na žádné dotazy, které se týkají mého vztahu k Virgínii Bynumové, a odmítám odpovídat na všechny další otázky, protože by odpovědi mohly vést k mému obvinění.“
Covington vyskočil a začal mohutně protestovat: „Vaše Ctihodnosti, toto jednání nese všechny známky nízkého komplotu. To, že tento muž odmítne odpovídat na otázky, je pokusem přimět porotu, aby uvěřila, že je tento muž zapleten do vraždy Ethel Garvinové. Obviňuji vás ze sprostého podvodu.“
„Vyslovil jste své obvinění,“ řekl Mason. „Tak do toho a dokažte to.“
„Nemohu to dokázat. Vy to víte. Tato záležitost mě zaskočila.“
Soudce Minden udeřil kladívkem o stůl. „Právní zástupce se zdrží osobních poznámek,“ řekl. „Soud se střetl s opravdu prapodivnou situací.“
„Taky bych řekl,“ řekl Covington podrážděně. „Až příliš prapodivnou. Já osobně mám důvod se domnívat, že se jedná o podvod. V době, kdy právní zástupce obhajoby obviňuje, jak vyplývá z jeho otázky, Virgínii Bynumovou, že byla v Tijuaně, byla Virgínie Bynumová venku na požárním schodišti a sledovala kanceláře Garvinovy důlní, geologické a stavební společnosti. Přesto se však tímto prohlášením před porotou ve formě tak závažných a zavádějících otázek a tím, že skutečně přátelský svědek odmítá odpovídat na otázky, protože by to mohlo vést kjeho obvinění, podařilo právnímu zástupci obhajoby zmátnout obžalobu.
Porota bude pravděpodobně přikládat přílišný význam tomu, co svědek říká. Prohlašuji, že se jedná o záměrný podvod. Uvědomte si, že tento člověk sedí na svém místě z libovůle obžalovaného. Až se kouřová clona rozptýlí, pravděpodobně se zjistí, že celá ta věc byla pečlivě nacvičena; že jediný zločin, který mohl Livesey pravděpodobně spáchat, je překročení povolené rychlosti v automobilu, nebo nějaký přečin, který, i když je z technického hlediska považován za zločin, nemá nic společného s případem, kterým se tu teď zabýváme.
Tento nízký podvod zcela odpovídá…“
„Tak moment,“ přerušil ho Mason. „Stále ještě pokračujete ve svých výpadech a já vás za ně budu činit osobně zodpovědným. Vy…“
„Pánové,“ řekl soudce Minden, „soud nestrpí žádné další osobní poznámky a nestrpí ani žádné další spekulace ohledně důvodů, které svědka vedly k danému prohlášení. Pane Livesey, pochopil jsem správně, že nadále odmítáte odpovídat na jakékoli dotazy, které se týkají vašich vztahů k Virgínii Bynumové?“
„Ano, pane.“
„A pokud jde o události v noci z dvacátého prvního na dvacátého druhého září? Odpovíte na otázky…“
„Odmítám odpovídat na všechny otázky, které se týkají událostí v noci z dvacátého prvního na dvacátého druhého září, protože by odpovědi mohly vést k mému obvinění.“
„Žádám o odročení o čtyři dny,“ řekl Covington s tváří zrudlou hněvem. „Bude se jednat o zasedání velké poroty a my se tomu podíváme na zoubek. My…“
„Mezitím,“ řekl Mason, „bych rád znovu předvolal na svědeckou lavici George L. Denbyho, kterému bych chtěl položit pár otázek, a pak už nebudu mít žádných námitek proti tomu, aby soud posoudil požadavek obžaloby o odročení.“
„Dobrá, zaujměte místo na stanovišti svědků, pane Denby,“ řekl soudce Minden.
Denby, tichý, výkonný a velmi důstojný, došel ke svědecké lavici. Zaujal místo na židli, spojil konečky prstů a podíval se tázavě na Masona.
Mason řekl: „Pane Denby, rád bych si tu vyjasnil časové souvislosti. Prohlásil jste, že jste celou noc z dvacátého prvního na dvacátého druhého září pracoval v kanceláři Garvinovy důlní, geologické a stavební společnosti.“
„Ano, pane.“
„Znáte Virgínii Bynumovou?“
„Ne, pane, neznám – alespoň v tom smyslu, který máte patrně na mysli. Setkal jsem se s ní v kancelářích společnosti, když se vyptávala na akciové certifikáty. Ale jinak ji, pokud vím, neznám.“
„Víte, že revolver, který byl nalezen na požárním schodišti, je zbraň, která byla v tomto případě předložena jako předmět doličný?“
„Ano, pane.“
„Jak víte, že se jedná o stejnou zbraň?“
„Podle čísla, pane.“
„Jaké je to číslo?“
„S64805.“
„Vy si to číslo pamatujete?“
„Ano, pane, pamatuji si číslo na vražedné zbrani.“
„Proč?“
„Protože jsem si myslel, že by mohlo být důležité.“
„Vy jste si to číslo zapsal?“
„Ne.“
„Chcete, aby vám porota uvěřila, že si můžete zapamatovat číslo, které jste viděl tak zběžně, jako jste viděl číslo na revolveru?“
„Ano, pane, na čísla mám totiž fotografickou paměť. Číslo, které jsem jednou viděl, jen velmi těžko zapomenu.“
Mason přistoupil k svědkovi, vyndal z kapsy náprsní tašku a vyndal z ní průkaz. „Co je to, pane Denby?“
„Vypadá to jako řidičský průkaz vydaný panu Perry Masonovi, advokátovi.“
„Už jste ho někdy viděl?“
„Tenhle řidičský průkaz?“ zeptal se Denby zmateně.
„Ano.“
Denby potřásl hlavou. „Nikdy jsem ho neviděl.“
„Kdy byl vydaný?“
„4. června 1947.“
„A kdy vyprší jeho platnost?“
„4. června 1951.“
Mason k němu přikročil a vzal mu řidičský průkaz z ruky, otočil se zpátky ke svému stolu, pak se najednou zastavil a řekl: „Když už si tak dobře pamatujete čísla a máte fotografickou paměť, řekněte nám, jaké má ten řidičský průkaz číslo?“
V Denbyho studených očích se objevil opovržlivý úsměv. „Číslo řidičského průkazu, pane Masone,“ řekl, „je 490553.“
Mason pohlédl do řidičského průkazu.
„Je to správně?“ zeptal se Denby.
„Ano,“ odpověděl mu Mason, „je to správně.“
Publikum uznale zašumělo.
„A,“ řekl Mason, náhle se otočil a ukázal na Denbyho prstem, „když máte takovou fotografickou paměť na čísla, jak je možné, že když jsem se vás poprvé zeptal, nemohl jste si vzpomenout, kdo vlastní akciový certifikát společnosti číslo 123?“
„Nenosím v paměti čísla týkající se každé jednotlivé akcie společnosti.“
„Aha,“ řekl Mason. „To je všechno.“
„Přelíčení se odročuje na pondělí deset hodin ráno,“ řekl soudce Minden. „Porota bude mít na paměti předchozí upozornění soudu.“
Kapitola 22
Mason, Della Streetová a Paul Drake seděli v Masonově apartmá v hotelu U. S. Grant.
Za stolem naproti Perry Masonovi seděla uplakaná Virgínie Bynumová a marně se pokoušela zachytit právníkův pohled.
Mason řekl: „Virgínie, jste do toho namočená až po krk. Jestli se z toho chcete dostat se zdravou kůží, musíte říci pravdu. Teď už víme, že jste lhala, když jste prohlásila, že jste v noci, kdy byla spáchána vražda, stála venku na požárním schodišti.
Můžete být obviněna z křivopřísežnictví. Víme, že jste v Tijuaně vzala mé auto a odjela s ním na místo zločinu. V současnosti to vypadá tak, že můžete být zatčena pro vraždu. Budete souzena a pravděpodobně odsouzena – ale já si myslím, že jste tu vraždu nespáchala, takže předpokládám, že nám řeknete pravdu.“
Zaváhala, pohlédla z Masonových klidných očí na Drakeův rozvážný a obviňující obličej. Nakonec hledala pochopení u Delly Streetové.
Della Streetová se k ní naklonila a poklepala jí na rameno: „Proč neřeknete pravdu, Virgínie?“ řekla. „Pan Mason vám zcela určitě pomůže – pokud to bude jen trochu možné.“
Virgínie z ničeho nic pohodila hlavou. „Tak dobře,“ řekla, „povím vám všechno. Nevidím jediný důvod, proč bych měla chránit lidi, kteří nechrání mě.
Začalo to, když jsem se zamilovala do Franka Liveseye. Byla jsem prodejná holka. Byl v postavení, kdy mě mohl udělat nebo zničit. Prodával akcie důlní společnosti a dělal jeden mejdan za druhým. Neznám všechny jejich transakce, ale pokud se mi podařilo zjistit, Livesey a Denby plenili společnost. Denby manipuloval s papíry, a když očekávali revizi účetních knih, vyjímal ze složek určité papíry.
Všechno probíhalo úplně hladce, když najednou zjistili, že se jim někdo hrabe v papírech společnosti. Ani jeden si nedokázal představit, kdo to mohl být. Na dotyčného nastražili několik pastí a dospěli k názoru, že ta osoba přichází do kanceláře v noci. Tak mi uložili, abych počkala v kanceláři a podívala se, kdo to je. Nechala jsem si okno na požární schodiště otevřené. Řekli mi, že až někdo začne otevírat dveře do kanceláře, mám vylézt oknem na požární schodiště a počkat tam, dokud neuvidím, kdo to je a co tam dělá. Řekli mi, že mohu se jíit dolů po schodišti, kde mě nikdo neuvidí.
Měla jsem Franka Liveseye ráda. Byl strašně zábavný a já, no, živila jsem se více méně poctivě. Nic jsem neprodávala, ani jsem nic prodávat nechtěla, ale díky kupcům akcií jsem si mohla přijít na pěkné peníze. No, a tak jsem mu byla přirozeně zavázána a musela jsem dělat, co si přál.
Víte, co se stalo. Aby se dostala do kanceláře, použila paní Ethel Garvinová klíč, který měla ještě z dob, kdy tam pracovala jako sekretářka. Seběhla jsem po požárním schodišti. Vy jste mě chytil. Podařilo se mi pomocí taxíku uniknout, ale k budově jsem se zase vrátila a čekala jsem v taxíku. Když jsem viděla ženu, která byla v kanceláři, jak opouští budovu, požádala jsem taxikáře, aby ji sledoval. Zjistila jsem, že bydlí v Monolith Apartments. Poznala jsem ji hned, když vešla do kanceláře, protože jsem ji znala ještě z dob, kdy žila s panem Garvinem.“
„A to všechno jste ohlásila Liveseyovi?“ zeptal se Mason.
„Ano.“
„A co se stalo pak?“
Řekla: „Livesey a Denby podplatili muže, který tam obsluhoval ústřednu, aby poslouchal všechny rozhovory, které měla Ethel Garvinová, a sděloval jim jejich obsah. Zjistili, o co jí šlo; že nahrazovala zplnomocnění a snažila se získat kontrolu nad valnou hromadou. V té době měli dobrý důvod se domnívat, že přišla i na nedostatek hotovosti v pokladně společnosti.
Edward Garvin odjel se svou novou ženou a nikdo nevěděl, kde je, ale Franka Liveseye napadlo, že vy ho určitě najdete a že když ho najdete, určitě mu poradíte, aby odjel do Mexika. Takže mě poslal na mexickou hranici a řekl mi, že mu mám dát vědět, jestli Garvin zamíří do Tijuany.
Už víte, co se stalo. Garvin překročil hranice. Vy jste jel svým autem za ním. Vzala jsem si taxík a sledovala vás až k hotelu. Garvin mě neznal, ale vy ano, a tak jsem se musela držet z dosahu. Když jsem si myslela, že jste šel spát, vzala jsem si v hotelu pokoj, abych mohla sledovat, co se děje, aniž bych měla problémy s nočním vrátným. Ukázalo se, že to byl poslední volný pokoj. Jakmile zhasla světla, zavolala jsem Frankovi Liveseyovi. Měla jsem pokoj v přední části domu. Frank mi řekl, abych nechodila do postele, ale zůstala vzhůru a dívala se z okna, abych si byla naprosto jistá, že nikdo z vás nevyklouzne v nocí ven. Řekl, že jste pěkně ostrej a měl strach, abyste neměl něco v rukávě.
Neseděla jsem u okna ani pár minut, když vyšel pan Garvin, vsedl do auta a odjel. Musela jsem rychle něco udělat. Věděla jsem, že klíče od zapalování jsou řádně označeny a uloženy v zásuvce v recepci. Vaše auto jsem znala od vidění. Věděla jsem, že je to rychlé auto, a měla jsem pocit, že právě takové auto potřebuji. Běžela jsem do recepce, otevřela jsem zásuvku, našla klíče, u kterých bylo napsáno ‚Mason‘ nasedla jsem do vašeho auta a vydala jsem se za panem Garvinem. Jel do Oceanside. Několikrát zastavil a nakonec si nechal naplnit nádrž. Když vyjel od pumpy, sledovala jsem ho po silnici na Fallbook až k místu, které, jak jsem později zjistila, patřilo panu Hackleymu. Zaparkoval auto na hlavní, vyndal klíčky, vystoupil a vydal se přes pole. Myslela jsem, že teď se mi skýtá možnost zatelefonovat Frankovi a zrovna jsem se chtěla vydat zpátky do Oceanside, když jsem viděla auto, jak zahýbá na cestu, která vedla k Hackleymu domu. Bylo to auto Ethel Garvinové. Kousek za ním jelo druhé auto. Řídil ho Denby.
Pane Masone, nevěděla jsem, co plánuje. Vyslechl, co jsem mu řekla, pak mi sdělil, že si na chvíli vypůjčí vaše auto a že si mám vzít jeho auto a pokusit se zjistit, co se děje v domě, ke kterému vedla ta cesta. Recepční v Monolith Apartments mu řekl o Garvinově telefonátu s Ethel Garvinovou.
Šla jsem po okraji polí, až jsem se dostala do blízkosti domu. Viděla jsem rozsvícená světla a viděla jsem Ethel Garvinovou s nějakým vysokým mužem. Hovořili spolu. Naplnil jí nadrž benzínem a pak vešli do domu. Propracovala jsem se ještě blíž a pak jsem málem umřela strachy, když jsem uviděla tmavý stín – pak jsem zjistila, že je to pan Garvin. Pohyboval se směrem k domu, pokoušel se najít si výhled, aby zjistil, co se tam děje, ale začal štěkat pes a pan Garvin musel odejít dost daleko, aby pes přestal štěkat.
Po chvíli vyšla paní Garvinová, nasedla do svého auta a odjela. Pan Garvin se ji pokoušel sledovat, ale byl v té době moc blízko domu a musel utíkat ke svému autu přes pole. Bylo to dobrých sto padesát až dvěstě metrů, a než tam doběhl, byla ona dávno pryč.
Chtěla jsem se dostat k autu pana Denbyho, a mám-li říci pravdu, byla jsem pěkně nervózní. Byla jsem tam sama ve tmě a pokoušela se zjistit, co se děje v Hackleyho domě. Bála jsem se psa, bála jsem se, aby na mě někdo nevyskočil. Vjedné chvíli jsem se prodírala nějakým křovím a ztratila jsem svou šálu. Také jsem si roztrhla punčochy a – no, musela jsem vypadat hrozně. Nakonec jsem se dostala k autu pana Denbyho a odjela jsem do Oceanside, ale tam nebylo po panu Garvinovi ani stopy. Zrovna jsem přemýšlela, co mám udělat, když se objevil pan Denby ve vašem autě. Vypadal velmi nervózní a rozrušený. Řekl: ‚Honem si pospěšte! Naskočte do Masonova auta. Chci, abyste byla v Tijuaně dřív než Garvin. Jeďte, co to dá.
Až dojedete do Tijuany, zaparkujte auto, Chci, abyste se hned ráno odhlásila, opustila hotel a odletěla letadlem do Los Angeles, šla do svého bytu a zůstala tam. Když se vás bude někdo ptát, kde jste byla, řekněte, že jste celou noc seděla na požárním schodišti a sledovala kancelář, kde jsem celou noc pracoval. Řekněte, že jsem diktoval do diktafonu a spotřeboval jsem na to spoustu válečků. Víc vědět nemusíte.“
Virgínie pokračovala: „A víc jsem se nedozvěděla. Prostě jsem naskočila do auta a udělala jsem přesně to, co mi nařídil.“
Mason se podíval na Dellu Streetovou. „Máš to všechno zapsané, Dello?“
Della vzhlédla od svých poznámek.
„Myslím, že to stačí,“ řekl Mason a ušklíbl se na Paula Drakea. „Je jasné, co se stalo. Protože Garvin řekl své manželce, že se s ní setká na místě, které kdysi vlastnili, věděl Denby přesně, kam má jet. Věděl, kde to je. Odjel tam autem a zaparkoval u silnice. Potom se pravděpodobně vrátil zpátky, takových dvacet, dvacet pět metrů a čekal. Když Ethel uviděla zaparkované auto, přirozeně předpokládala, že se jedná o auto jejího manžela. Zpomalila. Denby vystoupil ze stínu. V ruce měl revolver Virgínie Bynumové. Zabil Ethel, odstrčil její tělo na pravou stranu, zajel jejím autem vedle mého, přetáhl tělo Ethel Garvinové za volant, pohodil revolver na zem, nastoupil do mého auta a odjel zpátky do Oceanside, kde si vyměnil auto s Virgínií Bynumovou a hnal se zpátky do Los Angeles.
Alibi si připravoval už delší dobu. Na válečcích se nedá nijak zjistit, kdy byly nadiktovány. Pečlivě schraňoval mnoho válečků, které obsahovaly technické detaily obchodů společnosti, které vypadaly tak, jako by byly diktovány noc před valnou hromadou. Stačilo, když se do kanceláře dostal natolik včas, aby sebral válečky a dal je písařce na stůl. A ona byla samozřejmě přesvědčena, že pracoval celou noc.“
Mason se otočil k Delle Streetové. „Dello, zavolej tajemníka Advokátní komory. Chci s ním mluvit.“
Když se Della Streetová dovolala, Mason s úšklebkem řekl: „U telefonuje Perry Mason, Disciplinární komise mě předvolala na dnes večer, abych jí vysvětlil, jak jsem lstí donutil Mortimera C. Irvinga, aby identifikoval mé auto jako auto, které viděl zaparkované na silnici do Oceanside tu noc, kdy byla spáchána vražda. Když mi laskavě sdělíte, na základě jaké zásady jste nabyli přesvědčení, že jsem postupoval neeticky nebo nezákonně, když jsem přesvědčoval svědka, aby řekl pravdu, můžete mě s radostí vyloučit.“
A Perry Mason mrkl na svou půvabnou sekretářku a zavěsil.

Erle Stanley Gardner
Případ nejistého novomanžela
Z anglického originálu: THE CASE OF THE DUBIOUS BRIDEGROC

Copyright (c) Erle Stanley Gardner 1949
přeložila: Šárka Rubková
Obálka Tomáš Petrus
Technická redakce ing. Michal Halko
Jazyková úprava PhDr. Jitka Nerudová,
Jazyková úprava a sazba Šárka Wildmonová
Grafická úprava Ilona Vmáková
Vydalo nakladatelství SAGA spol. s r. o.
Pod Sedličkami 243, 252 68, Praha-západ jako svou 13. publikaci
Odpovědná redaktorka ing. Lucie Vmáková
Publikaci vyrobila Těšínská tiskárna a. s.
Štefánikova 2, 737 36, Český Těšín
Výhradní distribuce Krameriova K, D.
Libušská 118, 140 00, Praha 4
Stran 216
Vydání první, v ČR první Praha 1998
Cena doporučená nakladatelem vč. DPH 119, –

ISBN 80-901642-9-3