PŘÍPAD POTŘEŠTĚNÉ DĚDIČKY

E. S. GARDNER

PŘEDMLUVA
Experti v soudním lékařství pocházejí zpravidla z lékařského povolání. Mnozí z nich jsou však jak doktory medicíny, tak právníky.
Jiní se naopak specializovali na právo a poté, protože se zajímali o lékařské aspekty právnické profese, se stali lékařskými specialisty.
Příčina spočívá v tom, že oblast, kde se právo a lékařství překrývají, má životní důležitost pro veřejnost, ale veřejnost má pro ni dodnes malé pochopení.
Můj přítel W.R.Rule, major USAF, MSC1, začínal na poli práva a pak se specializoval na soudní lékařství zejména tak, jak se využívá ve vojenské oblasti.
Když vystudoval práva jak v Americe, tak v Anglii, stal se major Rule soudním radou v Ústavu pro patologii Ozbrojených sil a toto postavení zastává od roku 1959.
Čas od času, v souvislosti s jeho oficiální činností, jsem si s ním dopisoval a učinil na mne dojem svým nadšením, svým čirým pochopením důležitosti soudního lékařství, svým vysokým smyslem pro odpovědnost a pocitem, že je příliš přehrad mezi právem, lékařstvím a uplatňováním práva, a že tyto vědy by se měly úžeji propojit a více pochopit.
Vzdor skutečnosti, že si to poměrně málo lidí uvědomuje, ozbrojené síly vyvinuly takřka dokonalý systém výkonu spravedlnosti, jaký jen člověk může vymyslet, a protože je tomu tak, čerpá z něj zaujetí a neustále vzrůstající zájem o pole soudního lékařství částečně ve spojení vlastního vyšetřování s forenzní patologií.
V této oblasti existuje několik vynikajících osobností a čas od času, s jejich svolením, jim hodlám dedikovat knihu, abych vzbudil pozornost veřejnosti o práci těchto lidí a její důležitosti.
Protože jeden z nich má tak jasný pojem důležitosti soudního lékařství ve službě právu a tolik vykonal pro zdokonalení výkonu spravedlnosti v armádě, věnuji tuto knihu svému příteli, jímž je: W. R. RULE, major USAF, MSC, soudní rada, AFIP2

Erle Stanley Gardner

1
Della Streetová, důvěrná sekretářka Perryho Masona, vešla do Masonovy soukromé kanceláře, přistoupila k velkému psacímu stolu, za nímž právník seděl, a řekla, „Právnická kancelář je to nejzatracenější místo.“
„To tedy určitě je,“ přitakal Mason. „Mohu se vás teď zeptat co vás přivedlo k tomuto postřehu?“
„Určitě slečna Dorrie Amblerová.“
„Znamená to, že slečna Amblerová je v předpokoji a žádá o schůzku?“
„Říká, že vás musí ihned vidět.“
„Jak je stará?“
„Dvacet tři nebo čtyři, tak nějak.“
„Popis?“
„Světle kaštanové vlasy, oříškové oči, metr šedesát, kolem padesáti kilo, postava osmdesát šest, šedesát jedna, osmdesát šest.“
„A teď,“ navázal Mason, „se vrátíme k vaší poznámce – že právnická kancelář je to nejzatracenější místo. Co vás k tomu přivedlo?“
„Můžete hádat dlouho,“ řekla, „ale nikdy neuhádnete to, co slečna Amblerová chce – tedy přinejmenším, co říká, že chce.“
„Už jsem bez sebe zvědavostí,“ řekl Mason. „Co chce?“
„Chce vám ukázat svou operaci,“ řekla Della Streetová.
„Svou co?“
„Svou operaci.“
„Žaloba pro neodborné ošetření?“
„Zřejmě ne. Zdá se, že má dojem, že jde o nějaké otázky dotýkající se její totožnosti a že vám chce dokázat kdo je, nebo spíše, kdo není. Chce toho docílit tak, že vám ukáže jizvu po operaci slepého střeva.“
„Co to má být,“ zeptal se Mason, „nějaký vtip? Nebo touto pikantérií pokládá základy pro nějaký způsob vydírání? Určitě nehodlám dovolit žádné mladé ženě, aby sem napochodovala a –“
„Žádá přítomnost svědka,“ řekla Della Streetová.
Mason se zakřenil. „Tak právě tohle je píseček pro Paula Drakea… Předpokládám, že její postávaje taková, jakou by mohl ocenit.“
„Nechte to na Paulovi,“ doporučila. „Má bystré oči… Mám ho zavolat?“
„Napřed si pohovoříme s klientkou,“ řekl Mason. „Dychtím poznat záhadnou slečnu Amblerovou s jizvou v podbřišku.“
„Než ji sem přivedu,“ pravila Della Streetová,, je tu ještě jedna věc, kterou byste měl vědět.“
Mason řekl: „Dello, stávám se velmi, velmi podezřívavým, když mi záležitosti taktně předkládáte postupně. Tak doufám, že mi teď řeknete už celou historku.“
„Dobrá,“ podvolila se Della Streetová, „vaše nastávající klientka nosí ve své kabelce zbraň.“
„Jak to víte?“ zeptal se Mason.
„Vlastně to nevím,“ připustila Della Streetová, „cituji Gertii.“
„Gertie,“ řekl Mason, šklebě se, „sedí u svého spojovatelského pultu, tvoří si úsudek o klientech, když přicházejí a nechává nadměrně pracovat svou představivost. A že má představivost pěkně výkonnou.“
„Připouštím,“ řekla Della Streetová, „ale slečna Amblerová položila svou kabelku na tu koženkovou židli v čekárně, a když se předklonila, aby si vzala časopis, strčila loktem do kabelky – ta koženka je kluzká jako placka z mokrého mýdla. Kabelka spadla na podlahu a když dopadla, pořádně žuchla.
Gertie říká, že slečna Amblerová vyskočila na stopu vysoko a pak se provinile rozhlédla, aby zjistila, zda někdo neslyšel zvuk těžkého předmětu, který dopadl na podlahu.
„Gertie se neprozradila?“ zeptal se Mason.
„Kdepak Gertie,“ řekla Della Streetová. „Víte jaká Gertie je. Oči má po celém těle, ale nosí pokerovou tvář, a tak nikdy nevíte, co právě viděla. Ovšem Gertie má představivost, že když má knoflík, přišije k němu vestu a pak vám podá nejen popis vzoru té vesty, ale řekne vám i co je v kapsách – a všechny ty krámy v kapsách jsou vždycky spojené s nějakým romantickým příběhem Gertiina zvláštního druhu myšlení.“
„A v tomto případě?“ zeptal se Mason.
„No, v tomhle případě,“ pravila Della Streetová, „Dorrie Amblerová je nevinná dívka, která přišla do velkého města. Svedla ji velká, zlá vlčí příšera, která poté dívku v cizím městě opustila, aby se o sebe postarala sama. Má děsivou možnost volby, aby ze sebe udělala buď počestnou ženu, nebo se stala piéce de resistance3 v Lesním paloučku.“
Mason zavrtěl hlavou: „Gertie je přece schopná si vymyslet něco lepšího než tohle,“ namítl.
„Ó, ale to Gertie udělala. Okamžitě vytvořila obraz člověka a oděla ho do celé řady představ typických pro Gertii. Muž, o nějž v tomto případě jde, je syn velmi bohatého podnikatele. Otec si vybral dívku, s níž si ho přeje oženit. Hoch ale skutečně miluje Dorrii Amblerovou, ale nechce být neposlušný vůči svému otci a otec chce, samozřejmě, svého syna vydědit v případě, že si Dorrii vezme. Ten mladík je svým způsobem prima kluk, ale je trochu slaboch.“
„Ale co Dorrie?“ zeptal se Mason.
„Dorie, podle Gertiina scénáře, je velmi cílevědomá mladá žena, která se rozhodla zlomit otcovu vůli působit na její život nebo zničit její štěstí.“
„To je ztěží druh nevinné mladé ženy, která by se dala svést mladým mužem, který nemá dost silnou vůli,“ pravil Mason.
„O tom se můžete dohadovat s Gertií,“ opáčila Della Streetová. „Když si Gertie ve své hlavě vytvoří určitý scénář, tak jej nikdo nedokáže změnit. Když má Gertie něco v hlavě, tak to tam má definitivně. Můžete jí dát kilo dynamitu do uší a odpálit jí jej v hlavě. Uši tam už nebudou, ale ta představa zůstane nedotčená.“
„Dobře,“ řekl Mason, „Dello, na základě těchto úvah předpokládám, že se podíváme na Dorrii Amblerovou zblízka a zjistíme, jak Gertiiny představy udělaly z komára velblouda.“
„Neberte Gertii na lehkou váhu,“ varovala Della Streetová. „Je to moc zajímavá osoba. Vypadá jako tichá, nenápadná mladá žena, ale ví jak se vyznat a není včerejší.“
Mason přikývl. „Tak se na ni podíváme, Dello.“
Della vykročila ze dveří do předpokoje a za okamžik se vrátila s Dorrii Amblerovou v patách.
„To je hezké, že jste mne přijal, pane Masone,“ řekla Dorrie Amblerová vřelým hlasem.
„Jde vám o problém osobní totožnosti?“ zeptal se Mason.
„Ano.“
„A vy chcete, abych podnikl kroky k… no, řekněme, abyste zajistila důkaz, že vy jste vy?“
„Ano.“
„Proč tak toužíte po tom, abyste ověřila svou totožnost?“ zeptal se Mason.
„Protože si myslím, že jde o pokus zaměnit mne někým jiným.“
„Za těchto okolností,“ řekl Mason, a pohlédl na Dellu Streetovou, „by bylo nejlepší dát si sejmout otisky prstů.“
„Ano, ale tohle vůbec nechci.“
„Proč ne?“
„To by ze mne mohlo – dobrá, mohlo by to ze mne za určitých okolností udělat zločince.“
Mason zavrtěl hlavou: „Můžete si dát sejmout otisky prstů a zaslat je FBI, aby je založila do složky nekriminálníeh případů. To může skutečně každý občan udělat. Představuje to absolutní způsob identifikace.“
„Jak dlouho to trvá?“
„Sejmout otisky prstů a odeslat je? Velmi krátkou dobu.“
„Obávám se, že tolik času nemám, pane Masone. Chtěla jsem po vás – no chtěla jsem ověření své totožnosti vámi. Chtěla jsem, abyste mne prohlédl, aby…“
Sklopila oči, „Abyste viděl mou jizvu po operaci.“
Mason si vyměnil kritický pohled s Dellou.
„Snad,“ pravil Mason, „byste udělala lépe, kdybyste mi sdělila, co máte na mysli, slečno Amblerová.“
„Dobře,“ řekla váhavě, „poznal byste mne, kdybyste mne znovu viděl, že?“
„Myslím, že ano.“ řekl Mason.
„A vaše sekretářka, slečna Streetová?“
„Ano,“ řekla Della Streetová, „poznám vás.“
„Ale,“ dodala, „v takové situaci jako je tato, si lidé přejí být naprosto jistí a – Dobrá, když dojde na otázku totožnosti, hledají se jizvy a… no, já mám jizvu.“
„A chcete nám ji ukázat.“
„Ano.“
„Myslím, že mi moje sekretářka řekla, že byste chtěla ještě přítomnost dalšího svědka.“
„Ano, jak to chápu, právník nemůže být svědkem svého klienta.“
„Nesmí být,“ potvrdil Mason.
„Pak snad seženeme někoho, kdo by mohl být svědkem.“
„Je tu Paul Drake,“ řekl Mason opět pohlédnuv na Dellu Streetovou. „Je to šéf Drakeovy detektivní agentury. Má kanceláře na tomto podlaží a dělá pro mne většinu prací.“
„Dala bych přednost ženě,“ řekla. „Je to dost intimní.“
„Samozřejmě,“ pravil Mason, „můžete odejít do některé jiné místnosti a prohlídku může vykonat Della Streetová.“
„Ne, ne,“ vyhrkla. „Chci, abyste to viděl vy, osobně.“
Mason opět pohlédl na Dellu a řekl: „Pošlu zprávu Paulu Drakeovi. Uvidíme, zda ho sem dostaneme v několika minutách.“
Právník si položil papír na podložku a napsal:
Paule, Della ti řekne o co jde, ale chci, abys dal jedním nebo dvěma detektivy tu mladou ženu sledovat, jakmile opustí mou kancelář. Buďte jí v patách, dokud ti neřeknu, abys to ukončil. Della se pokusí dát ti příležitost, aby ses jí podíval do kabelky a zjistil, zda má skutečně zbraň.
Mason vzal papír z podložky, podal jej Delle Streetové a řekl: „Byla byste tak laskavá a předala tohle Paulu Drakeovi, Dello?“
Della Streetová, udržujíc formální etiketu, odpovídající rozdílnému postavení šéfa a podřízeného, řekla: „Ano, pane Masone.“ a otevřela dveře.
Dorrie Amblerová zkřížila svoje pohledné nohy. „Předpokládám, že mne shledáváte poněkud tajemnou, pane Masone.“
„Dobrá, řekněme to takto,“ pravil Mason. „Jste poněkud neobvyklá.“
„Já… mám právě teď podezření, že se někdo ze mne snaží udělat… Jak nazýváte osobu, která se stane obětí falešného obvinění?“
„Hejl,“ řekl Mason, „nebo Nána.“
„Protože nejsem hejl,“ řekla smějíc se, „dávám přednost slovu Nána, pane Masone. Ale já Nánou být nechci.“
„Jsem si jistý, že nechcete,“ připustil Mason. „A, podobně vzato, se ani já nechci ocitnout v postavení, které by dostalo do potíží mne… Předpokládám správně, že jste své jméno a adresu dala mé sekretářce?“
„Ó, ano, recepční. Té mladé ženě, která sedí u spojovatelského pultu.“
„To je Gertie,“ řekl Mason.
„Dala jsem jí ty informace. Bydlím v Parkhurst Apartments, byt 907.“
„Vdaná, svobodná, rozvedená?“
„Svobodná.“
„Dobrá,“ pravil Mason, „musíte tam mít lidi, kteří mohou vaši totožnost potvrdit – na příklad domovník.“
Přikývla.
„Jak dlouho tam bydlíte?“
„No,… počkejte… Asi tak šest měsíců, myslím.“
„Máte řidičský průkaz?“ zeptal se Mason.
„Zajisté.“
„Mohu se na něj podívat, prosím?“
Otevřela svou kabelku, kterou držela tak, aby Mason nemohl spatřit vnitřek, pak vyňala peněženku a vytáhla z ní řidičský průkaz.
Mason prozkoumal jméno, bydliště, popis a řekl: „Ten byl vystaven před pěti měsíci.“
„Správně, na mé narozeniny,“ potvrdila a usmála se. „Teď víte jak jsem stará, pane Masone.“
Právník přikývl: „Tohle je kalifornský průkaz a je v něm otisk palce.“
„Já vím.“
„Tak vás odpor proti pořízení vašich otisků nějak překonali –“
„Neporozuměl jste mi pane Masone,“ řekla. „Nemám námitek, aby se pořídily otisky mých prstů. Jenom mi vadí, že se pořídí a odešlou FBI…“
Otřásla se.
„Můžeme provést dokonalé ověření vaší totožnosti podle tohoto otisku palce,“ pravil Mason.
„O,“ řekla a hleděla na svůj palec. „A vy jste znalec na otisky prstů, pane Masone?“
„Ne,“ připustil Mason, „ale Paul Drake jím je a já také něco málo vím o srovnávání otisků.“
„Rozumím.“
„Máte ještě nějakou jinou jizvu?“ zeptal se Mason. „Nějakou další operaci?“
Zasmála se: „Jen operaci slepého střeva. Je to tak nedávno, že si ji ještě stále uvědomuji.“
Ozvalo se smluvené zaklepání Paula Drakea na vnější dveře; Mason přešel místnost, aby vpustil Dellu Streetovou a Paula Drakea.
„Tohle je Paul Drake, detektiv, slečno Amblerová,“ představoval Mason.
Drake se uklonil.
Usmála se a řekla: „Jak se máte pane Drake?“
Mason pravil: „Máme tu zvláštní záležitost, Paule. Tato mladá žena chce získat svědka, který by mohl potvrdit její totožnost. Chce, aby sis ji dobře prohlédl a dokonce chce jít tak daleko, že ti ukáže jizvu po nedávném operativním odstranění slepého střeva.“
„Rozumím,“ řekl Drake rozpačitě.
„A,“ pokračoval Mason, „já jsem jí vysvětlil, že když se zjistilo, že má kalifornský řidičský průkaz s otiskem palce, není další nezbytné. Je pouze nutné porovnat otisk jejího palce s otiskem v řidičském průkaze.“
„No, tedy,“ poznamenal Drake, „otisk palce je samozřejmě potvrzením totožnosti, ale na druhou stranu pokud chce, aby –“
„Chci,“ skočila mu do řeči. „Nelíbí se mi snímání otisků prstů. Ačkoliv, pokud chcete porovnat otisk mého palce s otiskem v průkaze, tady je můj palec. Ale nechci si dát sejmout otisky prstů. Vůbec se mi nelíbí představa, že budu mít inkoust na všech prstech a budu se cítit jako zločinec… Můžete porovnat tenhle palec s otiskem a vyjádřit se?“
Drake vážně vyňal z kapsy malou lupu a posadil se vedle ní.
„Dovolte,“ řekl, když ukázala řidičský průkaz. Vzal ji jemně za ruku, přidržel její palec pod lupou a pak si prohlížel otisk v řidičském průkaze.
„Musím-li provést porovnání tímto způsobem,“ prohodil, ‚je to poněkud obtížné. Věc by se zjednodušila, kdybyste…“
„Žádný inkoust,“ odmítla a nervózně se zasmála.
„To jen znamená, že budu trochu zdlouhavější,“ řekl Drake.
Della Streetová mrkla na Masona.
Drake přesunoval lupu z palce na otisk v řidičském průkaze a zase zpět, pak vzhlédl na Perryho Masona a přikývl: „V pořádku,“ řekl, „souhlasí. Jste Dorrie Amblerová. Ale, samozřejmě,“ dodal spěšně, „prověříme operaci slepého střeva.“
Prudce vyskočila a přešla do rohu místnosti. „Chci se dostat dál od oken,“ řekla.
Odložila kabátek a vyhrnula blůzu, aby ukázala malý pruh nahé pokožky a pak jí náhle plaše shrnula.
„Opravdu,“ poznamenal Mason, „otisk palce je dostačující.“
„Ne, ne,“ řekla, „chci vám…“ Odmlčela se a nervózně se zasmála. „Konec konců,“ řekla, „soudím, že právník je něco jako lékař a myslím, že není nic, co by můj doktor nemohl vyšetřit. Dobrá, tady to je.“
Rozepnula zip na boku sukně, stáhla dolů její pas a vyhrnula blůzu.
Zůstala tak jednu nebo dvě vteřiny, dovolujíc jim pohled na hladkou, sametovou pokožku, jejíž krásu hyzdila rudě zanícená čára, pak náhle zavrtěla hlavou, vytáhla sukni do původní polohy a zatáhla zip.
„Nebesa,“ vyhrkla, „nevím proč, ale cítím se teď strašně neoblečená.“
„Dobrá, viděli jsme ji,“ řekl Drake, „až za několik měsíců zabarvení jizvy vymizí, těžko poznáte, že tam je.“
„Poznáte mne?“ zeptala se.
„No,“ pravil Drake, usmívaje se, „s tím palcem a jizvou po operaci slepého střeva předvedu zatraceně dobré určení totožnosti, pokud budu muset.“
„To,“ řekla, „je všechno, co chci.“
Zatímco tápala po svém ošacení, Della Streetová rychle otevřela kabelku Dorrie Amblerové, pohlédla dovnitř, kabelku zavřela a pak vyhledala Masonovy oči a přikývla.
„V pořádku Paule,“ řekl Mason významně, „myslím, že to je všechno. Jsi svědek. Můžeš prokázat totožnost.“
„Snad to pomůže,“ připustil Drake, „pokud bych věděl, že to bylo opravdu všechno.“
„Pomůže to,“ řekla Dorrie Amblerová, „kdybych já věděla, že je to opravdu všechno. Všechno, co vím, je, že mám buď dvojnici, nebo mne někdo připravuje jako dvojnici pro někoho jiného a já – já mám obavy.“
„Jak vás připravuje?“ zeptal se Mason.
„Dostala jsem tohle ošacení, abych je nosila,“ řekla a povytáhla sukni, aby dobře vystavila pár hezkých nohou jejich pohledům. „Dostala jsem punčochy, boty, košili, kabátek, blůzu, spodní prádlo, prostě všechno, a bylo mi řečeno, abych je nosila a já se řídím určitými instrukcemi.“
Mason se zeptal: „Jsou na tom šatstvu nějaké značky čistírny?“
„Nedívala jsem se.“
„Mohl by to být dobrý nápad, prohlédnout je,“ poznamenal Mason, „ale to by patrně vyžadovalo fluorescenční osvětlení.“
Řekla: „Já – já si teď musím něco osobního zařídit, pane Masone, a vrátím se později.“
„Co přesně teď zamýšlíte udělat?“ zeptal se Mason.
Zavrtěla hlavou: „Nesouhlasil byste,“ řekla, „a proto byste mi to nedovolil udělat, ale hodlám si vynutit, aby se otázky vyjasnily.“
Náhle zvedla kabelku, pohlédla na hodinky, obrátila se na Masona a řekla: „Předpokládám, že vaše sekretářka provádí inkaso.“
Mason řekl Delle Streetové: „Vystavte desetidolarový účet, Dello, a dejte slečně Amblerové potvrzení.“
Della ji vyzvala: „Tudy prosím,“ a doprovázela klientku z kanceláře.
Mason a Drake si vyměnili pohledy.
„Máš na tom případě člověka?“ zeptal se Mason.
„Jerryho Nelsona,“ potvrdil Drake, „je to jeden z nejlepších v branži. Právě byl v mé kanceláři a podával mi zprávu o jiném případu, když Della přišla s tvým vzkazem. Také mám druhého muže ve voze u chodníku… Chlapče, to je ale žvanec.“
Mason přikývl.
„Co si myslíš, že ji žere?“ zeptal se Drake.
„Nevím.“ řekl Mason. „Přijdeme na to. Patrně ji někdo připravuje jako dvojníka v rozvodovém případě. Dej mi vědět, jakmile budou mít tvoji muži nějakou důležitou zprávu.“
„Teď se právě vrací do svého bytu,“ řekl Drake.
Mason zavrtěl hlavou: „Mám zvláštní tušení, Paule, že jde někam se zcela jasným plánem akce a má k tomu ve své kabelce zbraň.“
„U čerta, má ji?“ vykřikl Drake.
Mason přikývl: „Gertie to poznala na první pohled, když byla v čekárně a Della to potvrdila, když mrkla do její kabelky, zatím co jsi studoval ženskou anatomii.“
„Dobrá,“ prohlásil Paul Drake, „až budeš mít příště klientku, která bude chtít předvádět striptýz, určitě mě zavolej.“
Della Streetová vstoupila do kanceláře.
„Odešla?“ zeptal se Mason.
Della Streetová přikývla.
„Co je s tou zbraní?“
„Neměla jsem víc času, než abych se rychle podívala, ale nebyly v ní žádné ostré náboje.“
„Myslíte tím, že nebyla nabitá?“ zeptal se Mason.
„Ne. Nábojnice ve zbrani byly. Byly vidět při pohledu na zadní část bubínku, ale nebyly v nich žádné kulky, jen ucpávky z modrého papíru na ústí nábojnic.“
„Slepé náboje!“ vykřikl Mason.
„Myslím, že ano,“ řekla Della Streetová. „Je to malý revolver. Vypadá na ráži dvacet dva.“
Drake tiše hvízdnul.
„Dala vám deset dolarů a vy jí potvrzení?“ zeptal se Mason Delly Streetové.
„Za poskytnuté služby,“ zdůraznila Della Streetová. „Pak mi chtěla dát sto dolarů jako zálohu na budoucí služby. Řekla jsem jí, že nejsem oprávněná je přijmout, že musí promluvit s vámi. Řekla, že to nevadí, nechala to být a pospíchala z kanceláře s tím, že má časový program, který musí stihnout.“
„Dobře,“ řekl Mason ustaraně, „doufejme, že ten program nezahrnuje vraždu.“
„Sledujeme ji,“ upozornil Paul Drake. „Mé muže nemůže setřást. Budou vědět kam jde a co dělá.“
„Samozřejmě,“ řekl Mason zamyšleně, „nemůže spáchat vraždu slepými náboji, ale něco mi říká, že tvoje zpráva od Jerryho Nelsona a jeho pomocníka bude něco mimořádného. Dej mi vědět, hned jak se od svých lidí něco dozvíš, Paule.“

2
Bylo krátce po půl druhé odpoledne, když Paul Drake zaklepal smluveným způsobem na dveře soukromé kanceláře Perryho Masona.
Mason kývl na Dellu Streetovou: „Pusťte Paula dovnitř, Dello. Bude mít nějaké zprávy.“
Della Streetová otevřela dveře.
Paul Drake dvorně řekl: „Ahoj, krásko,“ a uvedl do kanceláře hřmotného, rázně vyhlížejícího muže.
„To je Jerry Nelson, jeden z mých detektivů,“ představoval. „Jerry, tohle je Della Streetová, důvěrná sekretářka pana Masona, a Perry Mason. Teď bych chtěl, abys jim pověděl, co se stalo, stejně jako jsi to vylíčil mně.“
Drake se obrátil na Masona a omluvně řekl: „Dozvěděl jsem se to telefonicky.
Znělo to tak bláznivě, že jsem Jerryho vyzval, aby sem vyrazil a podal zprávu osobně. Tak teď se na něj obracím, aby vám všechno řekl. Do toho Jerry.“
Mason se zasmál a řekl: „Sedněte si, Nelsone, a ven s tou historkou.“
Nelson začal: „Vím, že si budete myslet, že jsem trochu namáznutej, ale povím vám přesně, co se stalo.
Pan Drake mi sdělil, že ve vaší kanceláři je žena, kterou si přejete sledovat; tak jsem se k ní chtěl připojit ve výtahu; druhý detektiv měl čekat se svým vozem proti východu. Byl tam i taxík pro případ, že by se něco nepovedlo. Usoudil jsem, že to je důležité sledování, a tak jsem chtěl být připravený. Drake řekl, zeji nesmíme spustit z dohledu ať se děje, co se děje.“
Mason přikývl.
„Dobře,“ pokračoval Nelson. „Ta mladá žena opustila kancelář. Byla asi tak metr šedesát vysoká, něco přes dvacet let, kaštanové vlasy, oříškové oči. Měla zelenohnědý kostkovaný kostým a zelenou blůzu –“
„Teď to trochu zkraťte,“ řekl Mason. „O jejím zjevu víme všechno.“
„Já vím, já vím,“ přerušil ho Drake, „ale vezmi to takhle Perry. Chceme si být jisti svými výsledky.“
„Dobrá, pokračujte,“ řekl Mason.
„No, buď jak buď,“ pokračoval Nelson, „nastoupil jsem s tou mladou ženou do výtahu. Můj společník čekal venku.
Chtěla taxi. Taxi, které jsme měli u chodníku, bylo označené jako volné a ona se je snažila získat. Řidič jí ukázal na taxametr a ona se s ním začala dohadovat, ale právě vtom jelo kolem jiné žluté taxi a ona je zastavila.
Hrál jsem to obezřele, protože jsme nevěděli, co se stalo. Jediné příkazy, které jsme měli, byly, že ji nesmíme ztratit z dohledu, bez ohledu na výdaje – a tak jsem skočil do taxi, které čekalo u chodníku a můj kolega se vrhl do svého vozu a oba jsme následovali taxi, které si vzala ta dívka.
Navíc jsme měli číslo toho taxi, a tak můj řidič za dvacet dolarů zavolal dispečera a požádal ho, aby mu řekl, jakmile dostane zprávu, kam ten vůz jede.
Zpráva přišla během dvou minut. Taxikář sdělil, že má jet na letiště.
Tak jsme jí byli oba v patách a jistí, že jede rovnou na letiště, aniž měla ponětí, zeji někdo sleduje, nebo pojala nejmenší podezření, co se děje.
Ti taxíkáři dokážou sledovat provoz pěkně ostře a já měl pocit, že by ten taxikář mohl jedním okem zpozorovat, co se za ním děje, a tak jsem se se svým taxíkem stáhnul a druhý detektiv se pohyboval v těsném závěsu. Po nějaké době se druhý detektiv stáhnul a já se s taxíkem posunul dopředu. Tak jsme ji měli celou cestu střídavě v dohledu.“
„Celou cestu kam?“ zeptal se Mason.
„Na letiště.“
„A pak?“
„Jen se tam tak motala.“
„Jak dlouho?“
„Přes hodinu,“ řekl detektiv. „Na něco čekala a myslím, že jsem byl možná hlupák, když jsem nepřišel na co, ale protože jsem si myslel, že by se mohla pokusit o nějakou levotu, sledoval jsem ji a moc jsem si nevšímal okolí.“
„Co jste zjistil?“ zeptal se Mason.
„No, bude lépe, když vám řeknu, co se přesně stalo. Víte, když dva detektivové pracují na jednom případě, jeden z nich má velení, a tak podle služebního stáří jsem to byl právě já, kdo byl na ráně. Pravděpodobně jsem měl svého kolegu pověřit sledováním okolí, ale jak jsem řekl, myslel jsem si, že by to neviňátko mohlo přijít s nějakým překvapením a tak jsme na ní měli přilepené oči oba.“
„Co se stalo?“ zeptal se Mason.
„Zničehonic vyskočila, přeběhla k novinovému stánku, vykřikla ‚Tohle není přepadení,‘ vytáhla revolver z kabelky a vypálila tři rány.
Bylo to tak zatraceně náhlé a tak docela, naprosto nesmyslné, že mě to zastihlo úplně nepřipraveného.“
„Teď, okamžik počkejte,“ zarazil ho Mason, „řekl jste, že vykřikla ‚Tohle není přepadení‘?“
„Správně. Byl jsem od ní asi deset stop a slyšel jsem to zřetelně.“
„Pokračujte,“ řekl Mason. „Co se stalo? Zadržel jste ji?“
„Já ne. Byl jsem jako kdokoliv jiný v šoku. Lidé tam stáli jako přimražení. Byl to ten nejzatracenější výjev, jaký jsem kdy zažil, zrovna jako byste sledoval film a náhle se zastavil a obraz na plátně zamrznul.
Do té doby všichni kolem pospíchali, pobíhali sem a tam; lidé, kteří seděli, lidé, kteří kupovali letenky, lidé, kteří se hemžili sem a tam a pak najednou wham! Všechno se zastavilo a lidé úplně ztuhli na místě.“
„A co ta mladá žena?“
„Ta mladá žena na svém místě nezůstala,“ líčil Nelson, „zamávala zbraní, otočila se a utekla na dámské toalety. Co mne znepokojuje, je zbrusu nové kriminalistické hledisko. Kolem celého letiště máte spoustu stráží, policisty ve službě, ale není tam okamžitě k dosažení jediná policistka.
Tak tam máte to neviňátko s revolverem, zabarikádované na dámských toaletách a kdo tam za ním půjde?“
„Vy?“ zeptal se Mason a oči mu zajiskřily.
„Já ne,“ ohradil se Nelson. „Stát tváří v tvář bláznivé ženě s revolverem je jedna věc, ale setkat se s rozzuřenou ženou, která byla vyrušena na toaletě, je něco úplně jiného, a když si dáte dvě a dvě dohromady, přijdete na to, že je to pro kteréhokoliv obyčejného chlapa moc riskantní. Jen jsem stál opodál, odkud jsem mohl sledovat dveře toalet.“
„A co se stalo?“
„No, přiběhl tucet policajtů, radili se a zdáli se být z nastalé situace úplně bez sebe. Pak se zřejmě rozhodli a vyrazili k toaletám. Vtom se dveře otevřely a to neviňátko vyšlo chladně, jak si jen dovedete představit.“
„Se zbraní?“
„Jak vám říkám,“ pravil Nelson, „vyšla tak chladná jako psí čenich – jako kterákoliv normální žena, která si napudrovala nos a naléhavě se potřebuje podívat na panel s hlášeními, aby se dozvěděla, kdy má letět její letadlo.“
„Co se stalo?“ zeptal se Mason.
„No, policisté ji neviděli, když střílela z revolveru, a tak ji nemohli poznat, když vyšla. Kráčela přímo kolem nich, dokud jeden z diváků nezaječel ‚To je ona!‘ a jeden z policistů se otočil.
Současně tři, nebo čtyři diváci na ni ukázali prstem a křičeli ‚To je ona! Zatkněte ji!‘ a všichni se rozeběhli.“
„A co pak?“
„Nikdy jste něco takového neviděl,“ řekl Nelson. „Ta žena tam stála s naprosto zmateným výrazem ve tváři, rozhlížejíc se, aby zjistila co se vlastně děje.
Když jeden z policistů k ní přistoupil a zatkl ji, na okamžik se vyděsila, ale pak se rozhořčila a požadovala, aby ji seznámili s tím, o co jde. Pak se tam shlukl dav a spousta lidí začala najednou mluvit.“
„A co zbraň?“ zeptal se Mason.
„Zbraň zůstala na toaletě. Nějaká žena vyšla a dala ji policistovi. Zbraň k ní sklouzla po podlaze a vyděsila tu ženu k smrti. Policista se naší ženy zeptal, zda má něco proti tomu, aby se podívali do její kabelky a ona jim řekla, ať se do toho pustí. Samozřejmě ji prohledat nemohli, ale její kabelku ano. Jeden z policistů vyklopil bubínek, podíval se na něj a vypadal pěkně zmateně. Něco řekl svému kolegovi a ten chlapík si zbraň prohlédl.
Myslím, že nikdo kolem kromě mne neslyšel, co policista řekl. Byl jsem přímo za ním a slyšel jsem, že pak řekl ‚Jsou slepé.‘“
„Kolik ran vypálila?“ zeptal se Mason.
„Tři“
„A co bylo dál?“
„Zničehonic se ta žena na policisty usmála a řekla ‚Dobrá, tak to skončeme. Jen jsem chtěla trošku vzrušení.Chtěla jsem vědět, co se stane.‘“
„A přiznala se k vypálení těch výstřelů?“
„K vypálení těch výstřelů se přiznala,“ potvrdil Nelson. „No, a to bylo všechno, co se tam stalo. Policista ji vzal do vazby. Dali jí možnost, aby odjela na Policejní ředitelství zvláštním policejním vozem. Chtěli jsme se na něj přilepit, ale znáte způsob, jak to policie provádí, když zadrží ženu.“
„Co tím myslíte?“ zeptal se Mason.
„Hrají to pěkně opatrně,“ pravil Nelson. „Žena je vždy v postavení, které jí dovoluje tvrdit, že jí činili návrhy a vůbec takové všelijaké svinstvo, a tak kdykoliv zadržují ženu, používají radiotelefonu ke spojení s ředitelstvím a hlásí čas i svou polohu a sdělují, že jsou na cestě se zatčenou. Dispečer zaznamenává čas a polohu, a jakmile se policisté dostanou na místo, kde zatčenou předají, opět se zaznamená čas a místo.
Záměrem je prokázat, že vzhledem k uražené vzdálenosti nebyl vůbec čas na milostné laškování. Takže, když mají zatčenou, kryjí si záda.
Nepoužili červeného světla ani sirény, ale jeli zatraceně rychle na to, abychom se jich udrželi. Se svým kolegou jsme se činili, jak jsme mohli. Následovali jsme ten vůz asi… no, počítám, tři nebo čtyři míle a oni pak projeli na světla, která se právě měnila a my je ztratili.“
„Co jste dělali?“ otázal se Mason.
„Zatelefonoval jsem Drakeovi a řekl jsem mu, co se zhruba odehrálo a pan Drake mi přikázal, abych se dostavil a podal mu zprávu osobně.“
Mason se podíval na Drakea.
„Je to tak,“ potvrdil Drake. „To se stalo.“
Mason se podíval na hodinky. „Dobrá,“ řekl, „na základě okolností předpokládám, že naše klientka požádá o právního zástupce a budeme o ní slyšet během následujících pěti minut.“
Drake zauvažoval: „Zřejmě celou tu záležitost naplánovala, Perry, a teď za tebou přijde, že tvé zastupování získala v předstihu. Myslím, že to víš.“
„To bych jistě měl,“ souhlasil Mason.
Drake se obrátil na Nelsona: „No, Jerry, předpokládám, že to vystihuje situaci.
Udělali jsme tolik škody, kolik jen bylo možné.“
„Vtip je v tom, pane Masone,“ poznamenal Nelson, „že pokud se něco stane, jsem v obtížném postavení.“
„Co tím míníte?“
„Policisté mají mé jméno a adresu. Dal jsem jim jednu z navštívenek. Můj společník viděl, co se děje, a tak se uklidil z cesty, já jsem ale stál přímo u toho a jeden z diváků řekl policistovi ‚Tenhle muž stál hned vedle mne a celou záležitost viděl,‘ a tak se policista obrátil na mne a zeptal se, ‚Jak se jmenujete?‘ a já věděl, že si nemohu dovolit vykrucovat se, protože bylo jisté, že mne dříve nebo později dostanou a zjistí, že jsem soukromý detektiv, a když budu neochotný při poskytování informací, které chtěli, dají si dvě a dvě dohromady a hned jim dojde, že jsem pracoval na případě. Takže jsem jednal jako kterýkoliv řádný občan a udal jsem policistovi své jméno a adresu.“
„Ověřil si to nějak?“
„Ano. Chtěl vidět můj řidičský průkaz.“
„Takže má vaše jméno i adresu.“
„Správně.“
„A když budete předvolán jako svědek, budete muset dosvědčit všechno, co jste mi vyprávěl.“
„Máte pravdu.“
„Dobrá,“ prohlásil Mason, „pokud budete předvolán jako svědek, musíte vypovídat pravdivě. Ale chci vám připomenout, že řekla, že tohle není přepadení.“
„To je věc, které nerozumím,“ řekl Nelson. „Šla přímo k novinovému stánku, otevřela kabelku, upoutala pozornost dívky za pultem stánku, vytrhla zbraň, řekla: ‚Tohle není přepadení!‘ a pak bang! bang! bang! Pak se otočila a uháněla na dámské toalety.“
„Ale můžete přísahat na to, že řekla, že tohle není přepadení.“
„Zcela jistě. Ale počítám, že jsem jediný, kdo slyšel, že řekla není a vsadím se, že nejméně polovina těch lidí, ve skutečnosti počítám, že všichni, kteří byli kolem, budou přísahat, že řekla ‚Tohle je přepadení.‘“
„No, tohle není právě důležité,“ poznamenal Mason, „ve světle skutečnosti, že ve zbrani byly pouze slepé náboje… „Zaslechl jste jednoho policistu jak řekl, že byly slepé?“
„Ano, slyšel.“
„Dobře,“ řekl Mason, „myslím, že je to všechno.“
Nelson vstal a podal mu ruku: „Moc rád jsem se s vámi setkal, pane Masone. Je mi líto, že se mohu stát svědkem proti vám – tedy, proti vaší straně v tomhle případě.“
„Co tím myslíte, proti?“ zeptal se Mason. „Můžete se stát jedním z nejlepších svědků, které budu mít.“
Drake, přidržuje pro Nelsona otevřené dveře, řekl: „Máš víc bláznivých případů, Perry, než kdokoliv jiný v oboru.“
„Nebo víc bláznivých klientů,“ utrousil Mason.
Jerry Nelson se zastavil ve dveřích a zavrtěl hlavou: „Já té věci nerozumím,“ řekl. „Když ta žena vyšla ven, byla to ta nejjistější žena, jakou jste v životě viděl. Jednala úplně přirozeně. Myslel byste si, že ani neví, co je to zbraň, ačkoliv s ní sama vyvolala takový rozruch.“
„U žen člověk nikdy neví,“ řekl Drake.
Mason se ušklíbnul: „Ty o ženách víš všechno, Paule.“

3
Napjaté ovzduší očekávané hrozby viselo v kanceláři Perryho Masona, když několik minut před pátou hodinou řekl Perry Mason: „Dobrá, Dello, myslím, že se naše klientka rozhodla, že právního zástupce nepotřebuje – a ať visím, vím-li proč.“
„Předpokládáte, že ji vyslýchali a nechtěli, aby se dostala k telefonu a zavolala si?“
„Nevím,“ váhal Mason. „Mohu přijít na spoustu vysvětlení, ale žádné z nich není logické. Nicméně si s tím nedělám starosti. Zavřeme krám a půjdeme domů, pro dnešek je toho dost. Měli jsme zavřít kancelář v půl páté a – počkejte vteřinu, Dello, je téměř pět. Pustíme si rádio a poslechneme si přehled zpráv o páté a zjistíme, zda tam bude zmínka o tom, co se stalo. Bylo by dobré dozvědět se něco o tom, zda mám obhajovat klientku obžalovanou ze střelby na letišti.“
„Jedinou obhajobou, aby ji neshledali vinnou, by byla nepříčetnost,“ poznamenala Della Streetová.
Mason se ušklíbl.
Della Streetová zapnula přenosné rádio, naladila na něm stanici a přesně v pět hodin pootočila knoflíkem, aby zesílila zvuk.
Dávali zprávy o mezinárodní situaci, o akciovém trhu a pak hlasatel řekl: „Místní letiště se dnes dostalo téměř do stavu paniky, když atraktivní mladá žena zamávala revolverem, vykřikla ‚Toto je přepadení!‘ a pak vypálila tři rány, a hned nato se uchýlila na dámské toalety.
Zatímco se policie připravovala k dobytí pevnosti, dotyčná žena se znenadání nonšalantně objevila. Poté, co ji přihlížející identifikovali a policie ji vzala do vazby, žena zpočátku prohlašovala svou nevinu, ale nakonec s úsměvem přiznala, že to udělala ze žertu. Zřetelně skeptická policie brzy zjistila dvě skutečnosti, které propůjčují silnou podporu prohlášení té mladé ženy. Prvou skutečností je, že revolver byl nabit pouze slepými náboji a že tedy ty tři vypálené náboje musely být zřejmě slepé. Druhou skutečností je, že prohlídka řidičského průkazu ženu identifikovala jako Minervu Mindenovou, kterou již v minulosti přinejmenším jedny noviny nazvaly potřeštěná dědička z Montrose.
Slečna Mindenová čas od času nedobrovolně navštěvuje Policejní ředitelství; jednou kvůli tomu, že v restauraci rozbíjela nádobí se záměrem upoutat pozornost číšníka, jednou pro bezohlednou jízdu a protivení se policistovi, jindy pro řízení v opilosti a dostala také několik předvolání pro překročení povolené rychlosti.
Mladá dědička vyhlíží s ohledem na celou událost jako šprýmař od přírody, ale městský soudce Carl Baldwin zaujal jiné stanovisko. Když mu obžalovanou přivedli, aby stanovil kauci na základě obvinění z porušení pořádku a střelbě na veřejném místě, soudce Baldwin okamžitě rozhodl a stanovil kauci na dva tisíce dolarů za každý z těchto činů.
Poté potrestaná slečna Mindenová řekla, že přiznává vinu v obou případech, zaplatila kauci v hotovosti a opustila soudní místnost. Zítra v deset třicet dopoledne se má dostavit ke slyšení ve věci její žádosti o propuštění a přijetí rozsudku.“
Hlasatel pak přešel k počasí, barometrickému tlaku a teplotě mořské vody.
„Dobrá,“ poznamenala Della, když vypnula rádio, „řekl byste, že slečna Amblerová je dvojnicí Minervy Mindenové, té potřeštěné dědičky?“
Masonovy oči se zúžily. „Zločin,“ prohlásil, „byl očividně promyšlený a řidičský průkaz i otisk palce náležely zcela určitě Dorrii Amblerové – takže teď ta jizva po operaci slepého střeva může nabýt značné důležitosti.“
„Ale jak?“ zeptala se Della Streetová. „Jaké může mít vysvětlení?“
Mason řekl: „Nic mne nenapadá, Dello, ale vsadil bych se…“
Právník se zarazil, když se z chodby ozvalo tiché zaklepání na dveře jeho soukromé kanceláře.
Mason pohlédl na své hodinky. „Čtvrt na šest. Neotvírejte tyhle dveře, Dello. Vyjděte dveřmi z předpokoje a sdělte, že dnes je již kancelář zavřená, že nejsem k dispozici; ať zavolá zítra dopoledne v devět hodin a požádá vás o schůzku.“
Della Streetová přikývla a vyšla z Masonovy soukromé kanceláře do přijímací místnosti.
Za okamžik byla zpátky. „Hádejte kdo to je?“ otázala se.
„Kdo?“ zeptal se Mason.
„Dorrie Amblerová.“
„Viděla vás?“
Della Streetová zavrtěla hlavou. „Právě jsem otevřela dveře z přijímací místnosti do chodby a chtěla vyjít, když jsem ji uviděla. Pomyslela jsem si, že byste s ní chtěl pohovořit, i když je po úředních hodinách.“
Mason se zašklebil, přikročil ke dveřím a otevřel je ve chvíli, kdy se mladá žena sklíčeně otáčela.
„Slečno Amblerová,“ řekl Mason.
Poskočila a prudce se otočila.
„Kancelář je už zavřená,“ pravil Mason, „a právě jsem byl na odchodu, abych si užil večer, ale jde-li o nějakou důležitou záležitost, nakrátko vás přijmu.“
„Je to záležitost velké důležitosti.“ řekla.
„Vstupte,“ vyzval ji Mason, drže dveře otevřené.
Della Streetová se usmála a pokývla.
„Posaďte se,“ vybídl ji Mason. Pak když se usadila, řekl: „Tak vy jste ve skutečnosti Minerva Mindenová, o níž se psalo jako o potřeštěné dědičce z Montrose.“
Zachytila jeho oči pevným, upřímným pohledem. „Nejsem,“ popřela.
Mason zavrtěl hlavou a způsobem, jakým rodič kárá prolhané dítě, které setrvává v neuvěřitelné lži, pravil: „Obávám se, že toto tvrzení nemá příliš velkou váhu, ale to je vaše věc. Žádala jste mne, abych vás přijal v závažné záležitosti a bude ode mne jen čestné, abych vám připomněl, že za můj čas zaplatíte. Navíc jedno z kritérií při stanovení mého honoráře je schopnost klienta platit. A teď se do toho dejte a máte mít tolik času, kolik chcete. Vyprávějte mi jakoukoliv pohádku, kterou chcete, abych slyšel, ale pamatujte, že to bude stát peníze, spoustu peněz.“
„Nerozumíte mi,“ řekla.
„Obávám se že ano,“ odmítl Mason. „Teď vám povím něco jiného. Když jste byla tady v kanceláři, věděl jsem, že máte v kabelce zbraň. Najal jsem detektivy, aby vás sledovali. Sledovali vás na letiště a jeden detektiv stál pár kroků od vás, když jste uspořádala to vystoupení.
Teď, slečno Mindenová, bych rád věděl, co je to vlastně za hru, kterou máte na mysli a jak mne zamýšlíte zasadit do obrazu.
Pro vaší informaci, nemám rád, když mi klient lže a cítím, že potom, co vyslechnu vaše vyprávění, je velmi pravděpodobné, že nebudu mít zájem, abyste byla i nadále mou klientkou.“
Dívala se na něj široce rozevřenýma očima: „Vy jste mne dal sledovat?“
Mason přikývl.
„Vy jste věděl, že mám v kabelce zbraň?“
Právník znovu přikývl.
„Díky bohu,“ vykřikla.
Masonův obličej prozrazoval překvapení.
„Podívejte se,“ řekla, „nejsem Minerva Mindenová. Jsem Dorrie Amblerová a věci, které jsem tropila dnes odpoledne na letišti, sledovaly účel donutit Minervu Mindenovou, aby prozradila, o co vlastně jde, ale byla na mne příliš chytrá. Přelstila mne.“
Masonovy oči prozrazovaly probouzející se zájem. „Pokračujte,“ řekl.
„Všechno začalo před čtyřmi dny,“ líčila, „když jsem odpověděla na inzerát, kde hledali mladou ženu, ať s kvalifikací nebo bez ní, pro zvláštní práci. Inzerát specifikoval, že uchazečka musí být ve věku mezi dvaceti dvěma až dvaceti šesti léty, že má být přesně metr šedesát vysoká, váhy ne méně než padesát a ne více než padesát dva kilogramů a nabízel se v něm plat tisíc dolarů měsíčně.“
Della Streetová šlehla pohledem po Perrym Masonovi. „Ten inzerát jsem viděla,“ řekla. „Byl uveřejněn pouze jediný den.“
„Pokračujte,“ řekl Mason Dorrii Amblerové.
„Někdo mi poslal výtisk inzerátu a já o to místo požádala,“ navázala, „a to udělala i spousta dalších dívek – a pak se kolem toho trochu telefonovalo.“
„Mluvte dál,“ řekl Mason a jeho oči teď vyzařovaly silný zájem.
„Dobrá, na začátku nás vyzvali, abychom přišly do apartmá v hotelu k posouzení vhodnosti. Velmi schopná mladá žena seděla u stolu v přijímací místnosti toho apartmá, na jejíchž dveřích byl přilepený nápis ‚Personální ředitel‘.
Z této místnosti vedly dvoje dveře. Na jedněch z nich byla tabulka ČERVENÁ MÍSTNOST. Druhé měly tabulku ČERNÁ MÍSTNOST. Mladá žena za stolem dala každé uchazečce lístek. Červené lístky byly určené pro červenou místnost, černé pro černou místnost.“
„A pak?“ zeptal se Mason.
„Pokud se týká červené místnosti, tou si nejsem jistá, ale mluvila jsem s jednou dívkou, která dostala lístek do červené místnosti. Šla dovnitř a posadila se a říkala, že tam bylo asi dvacet žen, které tam přišly před ní a seděly v té místnosti. Čekaly asi patnáct minut a pak přišla nějaká žena a sdělila jim, že není nutné, aby čekaly dál; místo již není volné.“
„V pořádku,“ řekl Mason, „vy jste obdržela lístek do černé místnosti. Co se dělo tam?“
„Podle odhadu jen asi jedna z patnácti nebo dvaceti uchazeček dostala černý lístek. Já byla jednou z nich. Vešla jsem a posadila se, a když jsem tam chvíli seděla, přišla ještě další dívka.
Když jsem tam byla deset nebo patnáct minut, otevřely se dveře a nějaký muž řekl: ‚Vstupte prosím.‘
Vešla jsem do další místnosti apartmá – nebesa, to hotelové apartmá muselo stát celé jmění.“
„Kdo byl ten muž?“ zeptal se Mason.
„Řekl, že je zástupcem ředitele pro osobní záležitosti. Podle způsobu jednání myslím, že to byl právník.“
„Co vás přivedlo k tomu, že si to myslíte?“
„Způsob, kterým mi kladl otázky.“
„Jaké otázky?“
„Posadil mne a vyptával se na spoustu věcí z mé minulosti, na všechno o mých rodičích, kde jsem byla zaměstnaná a tak dál. Pak mne vyzval, abych vstala a prošla se. Sledoval mě jako jestřáb.“
„Neslušné záměry?“ zeptal se Mason.
„Nemyslím, že měl něco takového na mysli,“ řekla, „ale důkladně si mě prohlížel.“
„A pak?“
„Pak se mne ptal jakou mám paměť a jsem-li schopná rychle odpovídat na otázky a spoustu takových věcí a pak se zeptal: ‚Co jste dělala šestého září večer?‘
No to není tak dávno a po minutovém přemýšlení jsem mu řekla, že jsem byla ve svém bytě. Datum toho večera jsem neznala, i když to byla sobota, a on se mne zeptal, kdo byl se mnou a já mu řekla, že nikdo. Chtěl vědět, zda jsem tam byla celý večer a já mu řekla, že ano. Pak se mne zeptal, jestli jsem během celého večera neměla návštěvu nebo telefonní hovory a měl spoustu otázek tohoto druhu a pak mne požádal o telefonní číslo a řekl mi, že připadám pro tu práci vážně v úvahu.“
„Řekl vám, co je to za práci?“
„Řekl, že jde o opravdu zvláštní práci, že budu muset podstoupit intenzivní přípravu, abych si to místo udržela, ale že budu placená již během výcviku. Řekl mi, že plat je tisíc dolarů měsíčně, že místo je přísně důvěrné a že mne budou čas od času fotografovat v různých druzích oděvů.“
„Řekl v jakých druzích?“ zeptal se Mason.
„Ne, neřekl. Hned jsem pojala podezření a řekla mu, že není důvod, abychom ztráceli čas, pokud tím myslí, že budu pózovat nahá. On řekl, že v žádném případě, že je to zcela nezávadné a veřejné, ale že mne budou čas od času fotografovat v různých druzích oděvů. Že ti lidé, pro něž budu pracovat, nechtějí pózování fotografům. Chtějí moje fotografie na ulici, tak abych nebyla znepokojená, když na mne někdo zamíří fotoaparát a pořídí můj obrázek na ulici, že se to bude stávat dost často, tak abych neztratila sebevědomí.“
„A potom?“
„No, potom jsem šla domů, a když jsem tam byla asi dvě hodiny, zazvonil telefon a řekli mi, že mne na to místo vybrali.“
„Vy jste v té době byla nezaměstnaná?“ otázal se Mason.
„Jak se to stává, byla. Byla jsem dost pošetilá, když jsem si myslela, že se dokážu uživit podomním obchodem s naučnými slovníky.“
„Nedokázala jste?“ zeptal se Mason.
„Myslím, že bych dokázala,“ připustila, „kdybych nezbytně musela. Ale nemám na to dost vůle.“
„Co tím myslíte?“
„Zvonit na dveřní zvonky,“ řekla. „Někdo přijde ke dveřím. Pozvou vás dovnitř jen asi v jednom z pěti případů, pokud jste skutečně dobrý. Pokud ne, nedostane se vám pozvání ani jednou.“
„A pokud ano, co se děje?“
„Tak jdete dovnitř, předvedete své zboží, zodpovíte otázky a domluvíte se na pokračování.“
„Pokračování?“ zeptal se Mason.
„Ano, návštěvy vykonáváte přes den a ženy na sebe nerady berou závazky, aniž by se poradily s manželem. Tak když čekáte dobrý kšeft, pozvou vás, abyste se vrátil večer, až bude manžel doma.“
„A vám se to nelíbilo?“ vyzvídal Mason.
„Docela ano, ale bylo to zatraceně vyčerpávající. Abyste u práce tohoto druhu vydržel, musíte si udělat ulitu. Stane se z vás dokonalý profesionál jako –jako profesionální politik.“
„Tak jste to vzdala?“
„No, docela jsem to nevzdala, ale rozhodla jsem se, že budu pracovat jen dopoledne. Odpoledne je v každém případě neplodné, protože často zastihnete ženy, které se chystají jít na setkání v klubu nebo které dokončily domácí práce a chtějí odpoledne odpočívat. Buď vám nedají čas, abyste si s nimi promluvil, nebo jsou netrpělivé, když už s nimi mluvíte.“
„Rozumím,“ řekl Mason. „Pokračujte.“
„Dobře,“ navázala. „Šla jsem zpátky do svého bytu. Byl to den, kdy jsem zrovna odpočívala. Vůbec jsem nepociťovala, že bych byla plná vervy, ale brala jsem život klidně, když zazvonil telefon a řekli mi, že mne vybrali a požádali, abych se vrátila zpět do hotelu.“
„A pak?“
„Tak jsem se vypravila do hotelu, a tam se zatím všechno změnilo. Už tam u toho stolu žádná žena nebyla, ale ten muž seděl v salonu apartmá a řekl mi, abych se posadila a povídal mi něco o mých povinnostech v zaměstnání.
Dal mi ten kostkovaný kostým, který jsem měla dopoledne na sobě, blůzu, punčochy, dokonce i prádlo. Řekl, že je to můj první úkol, že chce, abych si ty věci oblékla a nosila je, dokud si na ně nezvyknu natolik, aby vyhlížely jako část mé osobnosti. Já jsem úplně ztratila vlastní vůli. Navrhl, že bych mohla jít do ložnice a vyzkoušet si šaty.“
„Udělala jste to?“ otázal se Mason.
„Po nějakém váhání ano,“ odpověděla, „a věřte mi, že jsem se přesvědčila, že oboje dveře ložnice jsou zamčené. Měla jsem pocit, že jsem se dostala do něčeho, co je na mne trochu moc.“
„Dobrá,“ řekl Mason, „pokračujte. Co se stalo? Činil vám neslušné návrhy?“
„Ne, odhadla jsem to stoprocentně špatně. Ten muž byl dokonalý gentleman. Oblékla jsem si šaty a vyšla. Prohlédl si mne, souhlasně pokývnul, pak mi dal klobouk a že jej mám také nosit. Řekl mi, že moje povinnosti během prvních dnů budou velmi snadné, že mám příští ráno dlouho spát, že mám vstát a dát si snídani v půl jedenácté, pak jít na křižovatku Hollywood a Vine a ulici přejít padesátkrát. Potom jsem volná a mohu jít domů.“
„Jakým směrem jste měla přecházet ulici?“ zeptal se Mason.
„Řekl, že v tom není žádný rozdíl. Jen přecházet sem a tam ulici a pečlivě dbát na světla a měla jsem mít na paměti, abych nevěnovala žádnou pozornost někomu, kdo by tam mohl být s fotoaparátem.“
„Byl tam někdo takový?“ zeptal se Mason.
„Ano, byl tam muž s fotoaparátem. Ponejvíc fotografoval mne, ale příležitostně pořídil i snímek někoho jiného.“
„A vy jste chodila sem a tam?“ otázal se Mason.
„Ano,chodila.“
„Šaty vám seděly?“
„Jako kdyby je šili na mne. Byly jediné, které jsem to dopoledne nosila.“
„Tak teď,“ upozorňoval Mason, „tohle je důležitý bod. Byly ty šaty nové, nebo již byly nošené?“
„Byly nové. Řekla bych, že dosud nebyly v čistírně. Nicméně, byly očividně vyrobené na zakázku. Ve švech bylo několik kousků stěhovacích nití.“
„Viděla jste vůbec některý z těch snímků?“
„Ne, jen toho muže s fotoaparátem.“
„Dobrá, pokračujte. Co se dělo?“
„Měla jsem zavolat na telefon s jistým neregistrovaným číslem pro pokyny. Zavolala jsem na to číslo a řekli mi, že je všechno v pořádku. Že jsem ten den udělala všechno, co jsem udělat měla a zbytek času mám volný.“
„Co dál?“ zeptal se Mason.
Řekla: „Sama jsem se pustila do malé detektivní práce.“
„Do jaké?“
„Zavolala jsem na to neregistrované číslo, změnila jsem hlas a chtěla jsem Maca. Ten muž řekl, že mám špatné číslo a ptal se, na jaké číslo jsem volala a já jsem mu to číslo udala. Bylo to samozřejmě správné číslo. Řekl, že jsem se zmýlila a mám špatné číslo. Řekla jsem, že nemám, že vím, že mi to číslo Mac dal. Potom začal být trochu tajemným a myslím, že i trochu zmateným. Řekl: ‚Podívejte se, tohle je detektivní agentura Billings a Compton. Žádný Mac u nás nepracuje.‘ a já řekla: ‚Detektivní agentura, hu?‘ a práskla jsem se sluchátkem.“
„A potom se dělo co?“
„Potom,“ pokračovala,, jsem vyhledala adresu detektivní agentury Billings a Compton a rozhodla jsem se, že tam zajedu a požádám je, ať vyloží karty. Nevěděla jsem do čeho lezu.“
„Co se stalo?“ otázal se Mason.
„Vůbec jsem tam nevstoupila,“ řekla. „Já – dobrá, něco se stalo a já si myslela, že se dívám na film.“
„Co se to vlastně stalo?“
„Zajela jsem tam svým autem. Zrovna vpravo od vstupních dveří do budovy je parkoviště. Zajela jsem s vozem na parkoviště a právě jsem chtěla vystoupit, když jsem uviděla svou dvojnici.“
„Vaší co?“
„Svou dvojnici.“
„Teď,“ řekl Mason, „se dostávám do obrazu. Jak přesně vypadal ta vaše dvojnice?“
„Vypadala docela jako já. Byla oblečená přesně stejně a byla to víc než jen povrchní podoba. Bylo to opravdu ohromující. Měla mou výšku, mou postavu, mou tvář a, samozřejmě, protože jsme byly stejně oblečené – musela jsem se zastavit, když mi ten šok došel. Myslela jsem, že se vidím v zrcadle.“
„A co vaše dvojnice dělala?“
„Stála v řadě a čekala, až jí přivezou auto.“
„A co jste dělala vy?“
„Pokračovala jsem v detektivní práci. Zastavila jsem svůj vůz a zůstala v něm sedět, a když mi služba dala parkovací lístek, zůstala jsem sedět dál, dokud jsem neviděla, že jí vydali auto a měla jsem možnost vidět jeho registrační číslo, VBL 873.“
„Tak vy jste zjistila to číslo?“ zeptal se Mason.
„Správně.“
„A pak?“ znovu se ptal Mason.
„No, pak jsem se informovala o práci na příští den a řekli mi, abych šla na jiné místo. Tentokrát to byl Sunset a La Brea a měla jsem opět ulici přejít padesátkrát.“
„Udělala jste to?“
„Ano.“
„A ten fotograf tam byl?“
„Část doby tam ten fotograf byl, část času projížděl kolem v automobilu. Jsem si jistá, že jednou měl v autě filmovou kameru, když zastavil a pořídil moje filmové záběry.“
„A pak, co bylo dál?“
„Pak jsem zavolala na to neregistrované číslo a řekli mi, že jsem pro dnešek svou práci udělala, že si mohu odpočívat, dát si nějaký koktejl a jídlo a že na můj čas už nebudou dnes žádné požadavky.“
„A co jste tedy udělala?“
„Dospěla jsem k názoru, že mne připravují na něco, co by mělo být, jak to nazýváte, Nána.“
„Minerva Mindenová snad kvůli něčemu potřebuje alibi,“ prohlásil Mason.
„O všem jsem přemýšlela,“ řekla. „Nejsme dvojčata, ale určitě tu je úžasná podoba. Ale počkejte, až uslyšíte, co se stalo následujícího dne.“
„Dobře, co se stalo?“
„Tak,“ začala vyprávět, „příští den mi řekli, abych šla na Hollywood Boulevard a Western, že mám přejít ulici, jít podél jednoho bloku po Hollywood Boulevard, počkat deset minut, jít zpátky, přejít Western a pak Hollywood Bouleward a jít po druhé straně ulice a pak zase jít zpátky ve svých vlastních stopách. To jsem měla dělat v desetiminutových intervalech po dvě hodiny.“
„A udělala jste to?“ zeptal se Mason.
„Udělala jsem to jen z části.“
„Z jaké části?“
„Asi potřetí – myslím, že to bylo potřetí, když jsem si dělala výlet po Hollywood Boulevard a míjela jakýsi obchod, nějaká dívenka vykřikla: ‚Mami, ona je tady.‘“
„A co se pak stalo?“
„Nějaká žena přiběhla ke dveřím, podívala se na mne a pak najednou vyběhla z obchodu a začala mne sledovat.“
„Co jste udělala?“
„Kráčela jsem po Hollywood Boulevard, přesně jak mne instruovali, ten fotograf byl na nároží a pořídil můj snímek a myslím, že i té ženy, která mne sledovala. Pak jsem se náhle vyděsila. Skočila jsem do auta, které jsem na té straně zaparkovala a ujížděla jsem, jak nejrychleji jsem mohla.“
„Kdy se to stalo?“
„To bylo včera.“
„A co bylo pak?“
„Když jsem měla možnost vidět Minervu Mindenovou a navíc všechny ty věci kolem, byla jsem přesvědčená, že mne vybrali jako dvojnici pro nějaký hanebný účel. Tak jsem se rozhodla, že tu záležitost obrátím na hlavu.“
„Střelbou na letišti?“
„Rozhodla jsem udělat něco tak zatraceně okázalého, aby se celá ta věc dostala na veřejnost.“
„Tak co jste udělala?“
„Zavolala jsem na to číslo pro pokyny. Řekli mi, že dnes nemusím dělat nic. Dozvěděla jsem se, že slečna Mindenová si bere letadlo do New Yorku. Ověřila jsem si její rezervaci. Pak jsem všechno připravila a jela na letiště.
Měla tytéž šaty jako já a – dobrá, opatřila jsem si revolver, nabila jej slepými náboji, dala jsem vám prohlédnout mou jizvu po operaci slepého střeva, aby nemohly být žádné pochybnosti – Ó, příšerně se to zamotalo, pane Masone, ale byl to nejlepší způsob, který jsem dokázala vymyslet z, z –“
„To všechno vůbec nevadí,“ řekl Mason. „Povězte co se stalo.“
„Dobrá, jela jsem na letiště. Čekala jsem, dokud se Minerva neobjevila a neodešla na dámské toalety. Pak jsem vyskočila, chňapla revolver, zaječela ‚Tohle není přepadení,‘ a vystřelila do vzduchu. Pak jsem se schovala na dámských toaletách. Je tam několik sprchových kabin, kde může člověk vhodit minci, dát si sprchu, osušit se a tak. Ty kabiny zaručují dokonalé soukromí. Tak jsem běžela na toalety, odšoupla zbraň po podlaze, vhodila minci do automatu a vlezla do sprchy.
Cítila jsem s jistotou, že Minerva vleze do pasti a ona to samozřejmě udělala.“
„Myslíte tím, že vyšla z toalet a identifikovali ji?“
„Vyšla z toalet a oni ji okamžitě identifikovali. Lidé se kolem ní nakupili, policista ji začal vyslýchat a, samozřejmě, to jí dalo dost dobrý přehled o tom, co se stalo.“
„Vy jste si v té době myslela, že řekne, že to vůbec neudělala, že to spáchal někdo jiný a že policisté prohledají toalety a najdou vás tam?“
„Ne, nebyla jsem si jistá, že by to zašlo až tak daleko. Myslela jsem, že budu mít příležitost vyjít z toalet do toho zmatku, dříve než do nich policisté vstoupí a budou je prohledávat. Ale na co jsem byla úplně nepřipravená bylo, jak pochopila, co se stalo a s neuvěřitelnou chladnokrevností přistoupila na to, že ona to byla, kdo vypálil ty výstřely.“
Mason upřeně zíral na svou klientku. Nato nevěřícně prohlásil:
„Ona to byla, která vypálila ty výstřely, že Dorrie? A vy jste sehrála část toho pečlivě nazkoušeného plánu?“
„Na mou čest, pane Masone, já to byla, kdo vypálil ty výstřely. To Minerva se snažila vzít vinu na sebe – a já vám povím, jak se o tom můžete přesvědčit, pokud to nutně potřebujete. Obávám se, že kdybych byla řekla: ‚Tohle je přepadení!‘ pak, i když byly ve zbrani slepé náboje, mohla bych být obviněna z nějakého druhu těžkého zločinu ve snaze získat peníze vyhrožováním střelnou zbraní nebo něco takového. Tak jsem to hrála na jistotu tím, že jsem naplno vykřikla: ‚Tohle není přepadení.‘
No, já vím, že většina svědků slyší to, co si myslí, že by slyšet měli a budou tvrdit, že osoba mávající zbraní řekla, že to je přepadení. Ale, kdybyste je někdy dostal ke křížovému výslechu a mohl se jich zeptat, zda není skutečností, že ta žena řekla tohle není přepadení, vsadím se s vámi, že přiznají, že to bylo to, co skutečně slyšeli – ale vy víte jak to chodí. Nikdo nechce předstoupit a být první, který poví, že ta žena řekla toto není přepadení. Bude jim to připadat bláznivé a – dobrá, tak to je. Nikdo nechce být první, ale jak někdo řekne skutečně pravdu, ostatní se přidají.“
„Co tím myslíte?“ zeptal se Mason. „Co po mně chcete, abych teď udělal?“
„Chci, abyste chránil mé zájmy.“ řekla. „Ráda bych zjistila, co se stalo šestého září, že to vyvolalo všechny tyhle trampoty.“
„Pociťujete, že z vás udělali hejla, náhradnici, Nánu?“
Řekla: „Jsem si zcela jistá, že ze mne udělali dvojnici a teď mám být povolána k tomu, abych byla obviněna z něčeho, co jsem neudělala. A protože jste měl detektivy, kteří mne sledovali na letiště, víte, že jsem byla ta, která vypálila ty výstřely a že ta žena, která vyšla – ta Minerva Mindenová, si to rychle promyslela a rozhodla se raději přiznat vinu, než aby se vědělo, že já jsem její dvojnicí.“
„Měla byste něco proti tomu, abych se znovu podíval na váš řidičský průkaz?“ zeptal se Mason.
„Jistěže ne.“
Otevřela kabelku, vyňala řidičský průkaz a podala jej Masonovi.
Mason prozkoumal řidičský průkaz a pak řekl: „Dovolte mi, abych se podíval na váš palec. Chci provést srovnání.“
„Dobré nebe, vy jste ale podezřívavý!“
„Jsem právníkem,“ prohlásil Mason. „Nenávidím, když mi někdo věší bulíky na nos.“
Okamžitě vystrčila palec.
Mason podotknul: „Znám váš odpor proti snímání otisků, a tak se pokusím o ověření přímo z palce.“
Vzal ze stolu zvětšovací sklo a prohlížel si palec a otisk v řidičském průkaze.
„Spokojen?“ zeptala se.
Mason přikývl.
„Teď vám ukážu jizvu.“
„To není nutné,“ řekl Mason, „mám už jasno.“
„Velmi dobře,“ pravila. „Pokusíte se teď zjistit, do jakého spiknutí jsem zatažená? Jinými slovy, do jaké lumpárny jsem se zapletla?“
Mason znovu přikývl.
„Teď se podívejte,“ řekla mu, „Tohle bude vyžadovat nějaké peníze. Moc nemám, ale –“
„Myslím, že to v téhle chvíli vynecháme,“ zarazil ji Mason. „Ten případ projdu a pak se s vámi spojím.“
„Jsem – jsem tak vyděšená,“ řekla.
„Nemyslím, že byste měla být,“ uklidňoval ji Mason.
„Ale já bojuji proti někomu, kdo má neomezené peníze, někomu, kdo je nemilosrdný a neuvěřitelně chytrý, pane Masone. Obávám se, že i s vaší pomocí já – No, já se obávám, že by mi mohli něco přišít.“
Mason ji vyzval: „Hned teď zavolejte to neregistrované číslo a požádejte osobu, která se ohlásí, aby vám sdělila, jaké jsou vaše zítřejší povinnosti.“
Mason zachytil pohled Delly Streetové. „Můžete zavolat z tohoto aparátu,“ řekl, „a já chci naslouchat, abych věděl, co ten muž řekne.“
Na okamžik zaváhala.
„Nějaké námitky?“ zeptal se Mason.
„Nepředpokládají, že budu volat tak pozdě.“
„No, zkuste to teď,“ řekl Mason. „Uvidíme, zdali nám někdo odpoví. Slečna Streetová zařídí propojení na veřejnou linku a tak se do toho můžete dát a vytočit číslo.“
Della Streetová se usmála, zdvihla sluchátko, zmáčkla tlačítko a za okamžik, když se na telefonu rozsvítilo světlo, podala sluchátko Dorrii Amblerové.
„Tak do toho,“ pobídl ji Mason. „Vytočte číslo.“
Dorrie se posadila ke stolu Delly Streetové a vytočila číslo. Když skončila vytáčení, Mason zvedl sluchátko paralelního telefonu, aby mohl rozhovor poslouchat.
Mužský hlas řekl: „Ano? Haló.“
„Kdo je to?“ zeptala se Dorrie Amblerová.
„Koho voláte?“
Dorrie Amblerová udala číslo.
„V pořádku, co chcete?“
„Tady je slečna Amblerová – Dorrie. Chtěla bych vědět, jaké jsou pokyny pro zítřek.“
„Zítra,“ řekl mužský hlas, „jednoduše budete tiše sedět. Nic nedělat. Pohovíte si. Jděte do salonu krásy. Užívejte si.“
„Nic nedělat?“
„Nic.“
„A můj plat?“
„Běží normálně,“ řekl muž a zavěsil.
Dorrie Amblerová se omluvně podívala na Masona, jakoby žádala o radu a pomalu položila sluchátko do vidlice.
„V pořádku,“ řekl Mason vesele, pohlížeje na své hodinky, „zavřeme kancelář a jdeme domů, slečno Amblerová, a myslím, že nejlepší co můžete udělat, je udělat totéž.“
„Předpokládám, že by se mohlo něco přihodit – že by se mohlo něco dít. Kde vás mohu zastihnout?“
„Nemám noční telefon, na němž byste mne mohla zastihnout,“ řekl Mason, „ale budete-li něco chtít, můžete zavolat Drakeově detektivní agentuře, která je na tomto podlaží, a nechte tam pro mne zprávu. Oni už se postarají, abych ji dostal nejpozději do hodiny, nebo asi tak… Máte pocit, že by se něco mohlo stát?“
„Nevím. Mám právě jen pocit strachu, zlé předtuchy, něčeho, co mi visí nad hlavou. Samozřejmě, že Minerva Mindenová ví, co se stalo a je schopná udělat téměř cokoliv. Ona ví, že jsem odhalila, že je to ona, jíž mám dělat dvojnici.“
Mason řekl: „Budeme se snažit zjistit, o co vlastně jde a vy si nedělejte starosti.“
„Cítím se lépe, když je ta záležitost ve vašich rukou – ale mám určitý pocit, že mne vlákali do postavení s velice vážnými následky.“
„No, moc dělat nemůžeme, dokud nebudeme znát více skutečností,“ pravil Mason.
„A pamatujte, pane Masone, že vám chci zaplatit. Mohu dostat nějaké peníze. Nějaké mohu sehnat. Stačilo by pět set dolarů?“
„Kdy chcete sehnat těch pět set dolarů?“ zeptal se Mason.
„Myslím, zeje mohu mít zítra odpoledne.“
„Hodláte si je vypůjčit?“
„Ano.“
„Od koho?“
„Od přítele.“
„Chlapce?“
Na okamžik zaváhala a pak přikývla.
„A ví něco o téhle věci?“ otázal se Mason.
„Ne. Ví, že mám dost zvláštní práci. Vyptával se mne, ale já jsem jaksi – řekla bych dobrá, odpovídám neurčitě. Myslím, že jakákoliv mladá žena, která má zkušenosti s obchodním světem, by se měla naučit držet jazyk za zuby o věcech, kterých si všimne v zaměstnání. Myslím, že by je měla zcela vyloučit ze svého soukromého života.“
„To je velice doporučeníhodné,“ souhlasil Mason. „Vy teď jděte domů a já se budu snažit zjistit něco víc o celé té záležitosti a pak se s vámi spojím.“
„Já vám tak děkuji,“ řekla Dorrie Amblerová a podala mu ruku. „Ještě jednou děkuji, pane Masone. Sejmul jste ze mne obrovské břemeno. Dobrou noc. Dobrou noc, slečno Streetová.“ Vyklouzla dveřmi do chodby.
„No?“ řekl Mason. „Zjistíme, co se stalo na křižovatce Western a Hollywood Boulevard šestého září. Pokud se moc nepletu, Minerva Mindenová řídila opilá, způsobila nehodu, ujela a teď chce zmást svědky, aby provedli špatnou identifikaci.
Zavolejte dopravní oddělení Policejního ředitelství, Dello, a zjistíme, co tam mají v záznamech o nehodách s následným ujetím ze dne šestého.“
Della se dala do telefonování, dělala si těsnopisné poznámky, poděkovala osobě na telefonní lince, zavěsila a obrátila se na Perryho Masona.
„Večer šestého byl na přechodu křižovatky Hollywood Boulevard s Werstern Avenue sražen chodec, Horace Emmet. Utrpěl zlomeninu kyčle. Vůz, který ho srazil, řídila mladá žena. Byl to světlý Cadillac. Žena zastavila, vystoupila z vozu, posoudila situaci, ale pak náhle změnila chování, skočila do vozu a ujela. Byla zřejmě opilá.“
Mason se zašklebil. „Výborně, Dello. Zavřeme kancelář a já vás zvu na večeři. Zítra budeme mít moc pěkné peněžní vyrovnání pro naši klientku Dorrii Amblerovou a velmi, velmi štědré peněžní odškodnění pro Horace Emmeta.
A ať Paul nasadí svého muže, Jerryho Nelsona, aby sledoval slyšení Minervy Mindenové a zjistil, co s ní soudce udělá – a bude dobré říct Paulovi, aby vyšťoural všechny informace o té nehodě Horace Emmeta.“

4
V deset hodin následujícího dopoledne se ozvalo smluvené zaklepání Paula Drakea na dveře Masonovy soukromé kanceláře.
Mason kývl na Dellu Streetovou, která detektivovi otevřela dveře.
„Ahoj, krásko,“ prohodil Paul, „udělalo by vám dobře, zajít si někam zatancovat. Vaše oči vyhlížejí jako hlubina tmavé tůně za měsíčního světla.“
Della Streetová se zasmála a řekla: „A vám udělá dobře posadit se do kanceláře, vypít studenou kávu a jíst mazlavé hamburgery. Máte hlavu přecpanou romantikou.“
Drake se ušklíbnul: „Tu studenou kávu mohu ochutnat hned teď.“
Obrátil se na Masona: „Poslal jsem Jerryho Nelsona na to slyšení, aby nám podal zprávu zjednání o podmínečném propuštění a rozhodnutí soudu v případě Minervy Mindenové, Perry. Dal jsem mu tvoje číslo a řekl mu, aby mi zavolal sem. Měl jsem pocit, že bys měl rád informace, hned jak se je od něho dozvím.“
Mason přikývl.
„Před chvílí jsem s ním mluvil,“ pokračoval Drake, „protože nebylo jisté, zda se Minerva Mindenová před soudem objeví. Mohla se dát zastupovat právníkem.“
„A je tam?“ zeptal se Mason.
„Osobně a v celé své kráse,“ odpověděl Drake. „Je znalkyní v tom, jak ukazovat nohy natolik, aby si naklonila soudce, ale ne tolik, aby to působilo nemravně. Ta se vyzná!“
Drake se podíval na své hodinky: „O Nelsonovi bychom měli slyšet každou chvíli.“
„Neproběhly nějaké procesy v souvislosti s Mindenovou pozůstalostí?“ zeptala se Della Streetová.
Drake se zašklebil: „Nějaké byly a mohlo jich být zatraceně víc. Starý Harper Minden měl obrovské štěstí, ale na celém světě ani jediného dědice, až konečně nějaký podnikavý detektiv vyhrabal někde Minervu.
Minerva to v té době všelijak patlala a byla něco jako problém. Říká se, že tenkrát byla pěkně divoká. Teď, když dostala celou hromadu peněz, je – cituji – ztřeštěná.“
„Ale Harper Minden jejím dědečkem nebyl, že?“ zeptal se Mason.
„To určitě, ne. Byl s ní spřízněný nějakým příbuzenstvím z bočního rodokmenu a převážná část majetku je vlastně dosud vázána. Minerva dostala poměrný podíl z pěti nebo šesti milionů, ale –“
„Před zdaněním?“ zeptal se Mason.
„Závěť vyhrazovala, že daně se mají uhradit z pozůstalosti,“ odpověděl Drake, „a chlapče, byl to pěkný balík. Starý Harper toho hodně nahrabal. Měl tolik peněz, že ani nevěděl, kolik jich vlastně má. Vlastnil zlaté doly, naftové vrty, nemovitosti, továrny.“
Zazvonil telefon.
„To je asi Jerry,“ odhadoval Drake.
Della se ohlásila, pokynula Paulovi a podala mu sluchátko.
Drake jí vybídl: „Vy máte přípojku a můžete ji využít pro hlasitou komunikaci, že Dello?“
Přikývla, zmáčkla tlačítko a položila zařízení na Masonův stůl.
„Zachytí všechny hlasy,“ řekla.
Drake, sedící asi tři metry od mikrofonu, začal: „Haló, Jerry, slyšíš mne?“
„Jistě, že vás slyším,“ řekl Nelson a jeho hlas, zesílený reproduktorem, naplnil Masonovu kancelář.
„Už jsi viděl tu děvuchu?“ zeptal se Drake.
„Jestli jsem jí viděl?“ ozval se Jerry. „Ještě teď lapám po dechu.“
„Tak tě omráčila?“
„Ne že by mne omráčila ona, ale ta úžasná podoba.“
„Je opravdu dokonalý odlitek?“
„No, dokonalý odlitek to není zcela přesné, ale bylo by snadné je zaměnit. Paule podívej, není možné, že by ty dívky byly příbuzné? Myslím, blízce příbuzné. Nevěděl by někdo, zda má Minerva Mindenová sestru?“
„Není známo, že by měla,“ řekl Paul.
„No, pokud si pamatuji,“ prohlásil Nelson, „celá ta záležitost se domotala až k jistému řešení vedením nějakého sporu. Minerva Mindenová byla schopná dokázat své příbuzenské vztahy, a tak dostala pár milionů dolarů, ale celý rodokmen nebyl nikdy úplně odhalen. Vedly se nějaké řeči o tom, že matka Minervy měla sestru, která mohla mít před svou smrtí dítě.“
„To jsi tolik jistý, že ty dvě ženy jsou příbuzné?“ zeptal se Drake.
„Vsadím poslední cent, že jsou,“ potvrdil Nelson. „V životě jsem neviděl nic tak dokonale matoucího. Ty ženy vypadají stejně, mají stejnou postavu, stejný zjev. Hlasy mají různé a také vlasy a jejich zabarvení jsou odlišné, ale jsou si zatraceně podobné. Nevím, na čem vy chlapci děláte. Předpokládám, že to souvisí s tím dědictvím. Je tam k rozdělení ještě dvacet nebo třicet milionů dolarů. Řekl bych, že jste narazili na zlatou žílu.“
„Dobrá,“ řekl Drake, obraceje se na Masona, „o tomhle drž jazyk za zuby. Kde jsi teď?“
„U soudu.“
„Co se tam děje?“
„Ale, obvyklá záležitost. Soudce se dívá přes brýle na Minervu a uděluje jí lekci. Uložil jí pokutu pět set dolarů na jedno každé z těch dvou obvinění, celkem tisíc dolarů a teď jí vysvětluje, že to pro něho bylo choulostivé rozhodování, protože ji stejně tak mohl odsoudit k trestu vězení. Nakonec se rozhodl proti, protože cítí, že by to v jejím případě nebylo k ničemu dobré. Přečetl zprávu úředníka pro předčasné propuštění, vyslechl žádost o propuštění na zkušební dobu a navzdory vehementní snaze obhájce obžalované odepřel propuštění na zkušební dobu a setrval u pokuty. Usoudil, že poskytnout obžalované zkušební dobu by bylo nespravedlivé.“
„Prima,“ řekl Drake, „pokračuj v práci a pozoruj ji, jak nejlíp dovedeš.“
„Člověče, já jsem se jí napozoroval!“ ozval se Nelson.
„Dobře,“ potvrdil Drake, „pokračuj stejně. Všimla si, že ji sleduješ?“
„Ale, prosím tě, soudní síň je přeplněná,“ řekl Nelson. „Každý ji sleduje.“
„Dobrá, pokračuj,“ končil Drake.
„Fajn. Nashle.“
„Na shledanou.“
Della Streetová zmáčkla tlačítko a ukončila rozhovor.
„Co ty Perry vlastně víš?“ dohadoval se Drake, pohlížeje na Masona.
„Rozhodně zdaleka ne dost,“ prohodil Mason.
„Co je za tím vším, Perry?“ otázal se Drake.
„Minerva Mindenová chce za sebe zřejmě nastrčit repliku.“
„Nehoda s následným ujetím?“ zeptal se Drake.
Mason zamyšleně přikývl.
„Tak co se stalo?“
„Před nějakým časem,“ pravil Mason, „jsi si mohl povšimnout novinového inzerátu, ve kterém se nabízel plat tisíc dolarů měsíčně ženě s jistými fyzickými dispozicemi co do věku, výšky, vzezření a váhy a která by byla schopná se pro tu práci připravit.“
„Toho jsem si nevšiml.“ přiznal Drake.
„Spousta lidí zřejmě ano,“ řekl Mason, „a ty ženy podrobili důkladnému výběru. Chtěli někoho, kdo by mohl nosit šaty Minervy Mindenové, nebo šaty, které by byly jejich duplikátem, a kdo by strávil nějaký čas procházením na místě nehody, kde žije přinejmenším jeden svědek a kde by mohlo dojít k identifikaci.“
„Nesprávné ženy?“
„Nesprávné ženy,“ potvrdil Mason. „Tím by se Minerva Mindenová utrhla z udice. I kdyby následně přišli na to, že je to nesprávná žena, svědci by se dopustili přinejmenším jedné, prokazatelně mylné identifikace. A to by závažně oslabilo obžalobu.
Pokud ovšem, na druhou stranu, nebude žaloba směřovat proti její replice a pak Minerva zůstane čistá.“
„A oni sehnali tak dobrou repliku?“ zeptal se Drake nedůvěřivě.
Mason přikývl. „Jedna z těch náhod, Paule. Nějaká detektivní agentura zřejmě hledala dívku správné velikosti, postavy a vzezření, která by mohla nosit Minerviny šaty a chodit sem a tam před přinejmenším jedním svědkem, dokud by ji neidentifikoval. Potom by pravděpodobně přivolali další svědky a ti by všichni identifikovali nesprávnou osobu.“
Drake se zašklebil: „Tedy, jestli tohle není na hlavu postavená spravedlnost, Perry, když to neviňátko dá do novin inzerát, aby se dostalo z průšvihu a když to udělá, bude se muset podělit o dědictví padesáti milionů dolarů – a kde jsme v tom my?“
„Vidíme přímo zlaté dno,“ řekl Mason. „My –“
Zazvonil telefon.
Della Streetová zdvihla sluchátko a ozvala se, „Haló,“ přikryla dlaní mikrofon a ohlásila Perrymu Masonovi: „Slečna Amblerová.“
Mason jí dal pokyn: „Zapojte to na hlasitý poslech, Dello.“
Za okamžik Della Streetová kývla a Mason řekl: „Haló, slečno Amblerová.“
„O, pane Masone,“ ozvala se vzrušeným hlasem. „Vím, že nemám právo vás o to žádat, ale mohl byste přijít za mnou do mého bytu?“
„Proč nepřijdete vy sem?“ zeptal se Mason.
„Nemohu.“
„Proč ne?“
„Hlídají mě. Jsem zde přišpendlená.“
„Kdejetozde?“
„Parkhurst Apartements. Byt 907.“
„Co vás tam přišpendlilo?“
„Jsou tu nějací muži – jeden muž je v chodbě a vykukuje z úklidového přístěnku… Z okna bytu vidím na svoje zaparkované auto a tam je další muž, který to auto hlídá.“
„Dobrá,“ řekl Mason, „to znamená, že vás policie našla a chystá se vás sebrat pro způsobení nehody s následným ujetím.“
„Nehoda s následným ujetím?“ otázala se.
„Správně. To je ta událost, která se odehrála šestého září.“
„A vy usuzujete, že je to ona záležitost, kterou se na mne chystají hodit?“ zeptala se rozhořčeně. „Zamýšlejí mě předhodit jako oběť místo té příšerně bohaté ženské, která –“
„Pomalu, pomalu,“ zarazil ji Mason. „Tohle je telefon a nemůžeme vědět, zda nás někdo neodposlouchává.
Podívejte se, slečno Amblerová, záležitost se stala velmi, ale velmi vážnou. Musím se s vámi setkat a musím se s vámi setkat právě teď.“
„Ale já nemohu odejít. Nemohu za vámi zajít. Jsem úplně k smrti vyděšená.“
„Ty osoby jsou policisté,“ uklidňoval ji Mason. „Neublíží vám, ale budou se tam motat, dokud si nebudou úplně jistí, že jste vstala a oblékla se, a pak k vám vrazí do bytu a budou se vás ptát na jízdu autem a nehodu šestého září.“
„Dobře, a co jim mám říct?“
„V této chvíli jim neříkejte nic,“ nabádal Mason. „Ještě nemáme všechny důkazy v kupě, ale získáme je. Řekněte jim, že jste šestého září byla doma a jinak jim neříkejte nic dalšího.
Mezitím se dáme do práce. Kde máte auto?“
„Dole.“
„Říkala jste, že na něj vidíte?“
„Ano.“
„Kde je?“
„Přímo u chodníku.“
„V domě nejsou garáže?“
„Ano, garáže tam jsou, ale něco se stalo se zámkem mých garážových vrat a klíč se nedá použít. Stejně tu garáž moc nepoužívám. Není tam dobré větrání, zapáchá tam plíseň a já bych nerada, aby jí auto načichlo. Spousta nájemníků nechává vozy venku.“
„Dobrá,“ řekl Mason, „musím s vámi něco probrat, slečno Amblerová… Povězte mi, váš otec žije?“
„Ne.“
„A žije vaše matka?“
„Ne.“
„Ale o své rodině víte všechno?“
„Proč se mne na to ptáte, pane Masone?“
„Právě teď se něco vynořilo a mohlo by to být důležité.“
„Ve skutečnosti, pane Masone, o své rodině nevím vůbec nic. Byla jsem – tedy byla jsem adoptována. Myslím, že jsem – no dobrá, proč bych vám to neřekla, když jste mým právníkem. Jsem nemanželské dítě.“
Mason a Paul Drake si vyměnili pohledy.
„Jak jste se to dozvěděla?“ otázal se Mason.
„Protože mne dala adoptovat moje matka a – No, nikdy jsem to nezkoumala. Tohle je jediná věc, kterou vím. Někdy bych se ráda dozvěděla, kdo vlastně moji rodiče opravdu byli.“
„Nikdy jste nepodnikla kroky, abyste to zjistila?“ zeptal se Mason.
„Ne. A jaké kroky jsem měla podniknout?“
„Zůstaňte tam, kde jste,“ přikázal jí Mason. „Přijdu tam. Bude se mnou Paul Drake – ten detektiv, víte.“
„Ó… Můžete přijít okamžitě, pane Masone?“
„Přijdu okamžitě,“ potvrdil Mason.
„Budu čekat.“
„Čekejte tam,“ řekl Mason. „Ať se děje, co se děje, neodcházejte.“
Mason pokynul Delle Streetové a ta zmáčknutím tlačítka vypnula zařízení pro hlasitou komunikaci.
„Jdeme, Paule,“ vyzval ho Mason a obrátil se na Dellu Streetovou: „Jakmile se objeví Jerry Nelson, řekněte mu, ať se pustí za námi. Adresu znáte. Chci, aby si Jerry prohlédl tuhle dívku a porovnal ji s tou druhou. Možná, že jsme narazili na žhavou stopu.“
„Žhavou stopu k padesátimilionové prémii,“ rozjařil se Drake. „Chlapče, tohle trefit, to by tedy byla chuťovka.“

5
Drake zaparkoval svůj vůz před Parkhurst Apartments. Společně s právníkem se obezřele rozhlíželi.
„Vidíš někoho, kdo by hlídal budovu nebo střežil auto, Paule?“ zeptal se Mason.
„Zatím ne,“ odpověděl Drake a jeho vycvičené oči se rychle pohybovaly ze strany na stranu. „Perry, víš v jakém typu auta jezdí?“
„Ne, nevím,“ řekl Mason. „Je to pracující děvče. Pravděpodobně bude mít středně drahý model, čtyři až pět let starý.“
„Takových je tu spousta,“ poznamenal Drake. „Patrně starší vozy, které užívají manželky, když nakupují, zatímco nová auta si berou do práce hlavy rodin.“
„Na starého mládence jsi dnes jaksi zralý, nemyslíš?“ dloubl ho Mason.
„Zatraceně romantický, jak to zhodnotila Della,“ odsekl Drake, zatímco se jeho oči neúnavně rozhlížely.
„Něco muselo být v zažívací sodě, kterou jsem si dal večer. Přece to nemohlo být po tom hamburgeru… Prima, Perry, je to tu čisté. Nikdo není ani v těch zaparkovaných autech.“
„Dobrá, jdeme na to,“ vyzval ho Mason.
„Bylo by dobré udělat si plán,“ navrhl Drake. „Myslím, že ten chlapík v chodbě se schová, jakmile se vydáme nahoru.“
„Vytáhneme ho ze skrýše a zjistíme, proč se schovává,“ řekl výhružně Mason.
„Jestli je to policista, budeš mít potíže.“
„Není-li to policista, bude mít potíže on,“ poznamenal Mason chmurně. „V každém případě nám bude muset něco vysvětlit. Pojď, Paule, jdeme.“
Jeli nahoru výtahem, vystoupili v devátém poschodí a Mason řekl Paulovi: „Jdi doleva a já půjdu doprava, Paule. Prohlédneme celou chodbu.“
Oba muži kráčeli svou stranou chodby až nakonec, pak se obrátili, šli zpátky a setkali se opět před výtahem.
„Nic na tvé straně?“ zeptal se Drake.
Mason zavrtěl hlavou.
„Moje je čistá.“
„V pořádku, tak si s ní půjdeme popovídat… A pamatuj si, Paule, že cokoliv se týká toho majetku, je teď naprosto mimo náš zájem. V tomto okamžiku to nebudeme vytahovat. Jen prozkoumáme situaci. Kromě toho jsem angažován jen projeden zvláštní účel.“
„A jaký je?“ vyzvídal Drake.
Mason se ušklíbl: „Jen ji ochránit, aby z ní neudělali hejla v něčem, co nespáchala. Dobrá, jdeme na to Paule.“
Došli ke dveřím s číslem 907.
Mason ukazováčkem zmáčkl perleťové tlačítko a z bytu zaznělo melodické vyzvánění.
Uvnitř však byl úplný klid.
Mason řekl: „Určitě tam musí být.“ Zmáčkl znovu tlačítko, počkal až vyzvánění doznělo a pak zaklepal na dveře.
Drake ho upozornil: „Něco zevnitř slyším, Perry, jakoby tam někdo něco táhl.“
Mason přiložil ucho na dveře.
„Zní to jako něco vlečeného po podlaze,“ potvrdil a rázně zabušil na dveře.
V bytě cosi padlo se žuchnutím na podlahu, pak tam vykřikla žena a její výkřik jakoby někdo přerušil přitisknutím dlaně na ústa.
Mason se vrhnul proti dveřím. Klika cvakla a dveře se otevřely asi o sedm centimetrů, kam jim to dovoloval mosazný řetěz bezpečnostního zámku.
Z bytu bylo slyšet, jak se s bouchnutím zavřely nějaké dveře.
„Do toho,“ zavrčel Mason a vrazil ramenem do dveří.
Dřevo zapraštělo, řetěz se s rachotem napnul, ale dveře odolaly.
„Pojď,“ křikl Mason na Drakea, „společně – oba najednou. Pozor TEĎ!“
Oba muži vrazili s rozběhem do dveří současně. Šrouby bezpečnostního zámku povolily, dveře se rozletěly dokořán, narazily do zarážky a vytrhly se ze závěsů.
Mason a Drake se na zlomek vteřiny zastavili v zádveří a zírali na jeviště zkázy, které se nabízelo jejich očím.
Byt se skládal několika místností. Dveře ložnice byly otevřené, takže bylo možné vidět zásuvky vytažené ze stolu a z prádelníku a jejich obsah se válel bez ladu a skladu po podlaze.
V obývacím pokoji ležel bez hnutí muž s otevřenými ústy, roztažený na zádech v groteskní poloze.
Jakési zvuky se ozývaly zpoza zavřených dveří, vedoucích zřejmě do kuchyně.
Mason odstrčil Drakea a vrhnul se proti kuchyňským dveřím.
Dveře se pootevřely na čtyři, pět centimetrů a pak se samy zavřely, když Mason couvl, chystaje se na další výpad.
„Honem, Paule,“ zvolal právník, „musíme otevřít tyhle dveře!“
Oba muži se vrhli plnou vahou proti dveřím. Dveře se znovu pootevřely o čtyři, pět centimetrů a znovu se zavřely.
„Někdo tlačí do dveří z druhé strany,“ řekl Drake. „Dej si pozor. Mohli by střílet dveřními výplněmi.“
„To je fuk,“ odsekl Mason, „za dveřmi je žena v nebezpečí. Rozbijeme je.“
Drake ho chytil za rameno a odstrčil stranou. „Nebuď blázen, Perry. Už jsem takových situací zažil moc. V kuchyni máme zavřeného zabijáka. Zavolej policii. Použij svou hlavu a především nestůj před těmi dveřmi. Když ten zabiják zjistí, že je v pasti, můžeme odtud čekat spršku kulek.“
Mason, zamyšleně pozorující dveře, souhlasil: „Dobře, Paule. Zavolej policii. Já se zatím podívám na toho muže, abych zjistil jak dlouho je mrtvý.“
Právník udělal dva, tři kroky a pak se náhle otočil a opět vyrazil proti kuchyňským dveřím. Dveře se opět trochu pootevřely a znovu se samy zavřely.
„Počkej chvíli, Paule,“ zarazil ho Mason. „Nikdo ty dveře nedrží. Je tam židle nebo něco, čím jsou zapřené, a je to podložené nějakou gumou, takže – Pojď a dej sem ruku.“
„Moment,“ řekl Drake, „mám policii.“
Detektiv udal adresu a číslo bytu, oznámil, že na podlaze leží mrtvý muž, že vrah nebo vrahové jsou v kuchyni a že zřejmě mladou ženu, která má byt v pronájmu, drží jako rukojmí.
Drake položil sluchátko.
Mason uchopil židli, roztočil ji a praštil s ní do dveřní výplně. Výplň se roztříštila. Mason vyrazil patou štěpiny, nahlédl do kuchyně a hlásil: „Velký kuchyňský stůl je proti dveřím a mezi nimi a stolem jsou nacpány matrace.“
„Říkám ti, že jsou v kuchyni,“ varoval Drake. „Jdi stranou –policie tu bude během několika vteřin.“
Mason se znovu rozmáchl židlí a uhodil do další výplně, holýma rukama vytrhnul výplň, nahlédl zničenými dveřmi do kuchyně a pak se náhle otočil a pádil na chodbu.
„Co se děje?“ ptal se Drake.
„Je tam zadní východ,“ odpověděl Mason. „Dveře jsou otevřené.“
Právník vyběhl na chodbu, otočil se, zahnul za roh chodby, dorazil k otevřeným dveřím a vstoupil do kuchyně. Drake byl pár kroků za ním.
„Dobrá,“ prohlásil Drake, „upnuli jsme se pouze k jednomu. Vypadalo to, že někdo ty dveře drží. Můžeš vidět, jak to udělali. Vzali dvě matrace, jednu dali mezi dveře a stůl, druhou mezi stůl a elektrický sporák. To dovolilo pootevřít dveře o čtyři, pět centimetrů, ale ne tolik, aby se daly otevřít. Vypadalo to, že je někdo přidržuje zevnitř.“
Drake se rozeběhl zpátky k telefonu, spojil se znovu s policií a hlásil: „Ať váš dispečer varuje vůz jedoucí k případu vraždy a únosu, že přinejmenším jeden muž a žena – žena je pravděpodobně rukojmí – právě unikli z toho obytného domu. Mohli se dostat na ulici, ale nemohou být daleko. Varujte radiem hlídkové vozy.“
Drake zavěsil sluchátko a pak běžel k Masonovi, který klečel u postavy, ležící nehybně na podlaze.
„Ten chlapík ještě žije,“ oznámil právník.
Drake zkoumal mužův puls. „Mdlý a nitkovitý,“ konstatoval, „ale je tam. Myslím, že bychom měli zavolat záchranku. O – ó, podívej se sem.“
Detektiv si všiml malé skvrny na prsou košile.
Rozepnul košili, shrnul nátělník a odhalil malý otvor v kůži.
„Co to je, u sta hromů?“ zeptal se Drake.
„To zranění způsobila kulka ráže dvacet dva,“ řekl Mason. „Buďme opatrní a ničeho se nedotýkejme, Paule… Zatelefonuj znovu a řekni policii, že ten muž ještě žije. Zkusíme, zda můžeme přivolat záchranku, aby ho urychleně dopravila do nemocnice.“
Drake běžel znovu k telefonu a pustil se do telefonování. Potom se právník s detektivem na chvíli zastavili u vchodu.
„Odkud jsou ty matrace?“ otázal se Drake.
„Zřejmě z té manželské postele v ložnici,“ odvětil Mason. „Vzali je do kuchyně. Zamýšleli se tam zabarikádovat a vypálit odtud, jakmile se naskytne příležitost vyklouznout do chodby a dolů po schodišti.“
„Myslíš, že byli dva?“
„Jsou tu dvě matrace,“ zdůraznil Mason. „Ze stavu, jak vypadá povlečení, je jasné, že někdo jednoduše uchopil okraj matrace a odtáhl ji napříč místností. Těžko byl čas, aby to někdo zopakoval, takže museli být dva, nebo dokonce tři lidé, protože jeden z nich musel držet tu dívku – vzhledem k tomu výkřiku, který jsme slyšeli a který umlčeli.“
„Museli se pěkně ohánět od okamžiku, kdy jsme zazvonili,“ poznamenal Drake. „My jsme samozřejmě slyšeli, jak se tu někdo pohybuje. Muselo to být –“
„Všechno se to odehrálo pravděpodobně během patnácti vteřin,“ řekl Mason. „Muselo se to odehrát v patnácti vteřinách. Kdyby ta dívka vykřikla, byli bychom vrazili dovnitř hned, místo abychom stáli přede dveřmi jako troubové.“
„A ta dívka?“ zeptal se Drake.
„Moje klientka, Dorrie Amblerová,“ odvětil Mason.
„Snad si nemyslíš, že se odtud mohli dostat daleko,“ namítl Drake. „Oni –“
Od vchodu se ozval hlas: „O co tu jde?“
Mason se obrátil na uniformovaného policistu: „Došlo tu ke střelbě, únosu a vloupání. Dopadli jsme ty lidi v kuchyni, ale zabarikádovali kuchyňské dveře a utekli dveřmi pro obsluhu.“
Policista se sklonil nad mužem, ležícím na podlaze a řekl: „Připadá mi jako někdo z vyšetřovatelů jedné detektivní agentury.“
„Přivolali jsme záchranku,“ oznámil Mason.
„To mi řekli. Máte nějaký popis lidí, kteří tu takhle vyváděli?“
Mason zavrtěl hlavou a řekl: „Sdělil jsem dispečerovi –“
„Vím, vím,“ zarazil ho policista. „Máme čtyři hlídkové vozy, které projíždějí okrskem a které by zadržely kohokoliv, kdo by vyšel z tohoto domu. Ale pravděpodobně už je příliš pozdě, aby se dalo něco udělat.“
„Už je tu záchranka,“ oznámil, když uslyšel zvuk sirény.
Pak policista prohlásil: „Dobrá chlapci, udělali jste všechno, co jste udělat mohli. Teď vypadněte na chodbu, dokud nesejmeme všechny otisky, které potřebujeme. Pokusíme se zajistit všechny důkazy, aby je někdo nezničil.“
Mason a Drake postávali v chodbě, dokud muži s nosítky nevynesli zraněného muže z místnosti a nepřijeli další policisté, následovaní poručíkem Traggem z oddělení vražd.
„Výborně, výborně, skvěle!“ zvolal Tragg. „Tohle je neobyčejný zážitek. Neobyčejný proto, že vystupujete na straně obžaloby, Perry. Pokud jsem vyrozuměl, vyžádal jste si spolupráci policie.“
„To jsem udělal,“ potvrdil Mason. „Rád bych trochu využil policejní výkonnosti, dříve tak často zmatené.“
„Co byste mi mohl říct o tomhle případu?“ zeptal se Tragg.
„Obávám se, že nic moc,“ odvětil Mason. „Nájemnice tohoto bytu mne požádala o radu v záležitosti, kterou v tuto chvíli nemohu zveřejnit. Ale když mne dnes ráno volala, měla důvody se domnívat, že její osobní bezpečnost je ohrožená.“
„Kdy vás volala?“
„Asi dvacet minut po desáté.“
„Jak jste určil ten čas?“
„Z jistých okolností a na základě paměti.“
„Z jakých jistých okolností?“
„Slyšení soudu, o nějž jsem se zajímal a které jsem chtěl sledovat.“
„Hrajete to trošku moc opatrně, nemyslíte Perry?“ zeptal se Tragg.
„Snažím se udělat pro svého klienta to nejlepší,“ odtušil Mason. „Jsem si vědom skutečnosti, že hlášení podaná policii se takřka okamžitě objeví v novinových zprávách a vůbec si nejsem jistý, že by moje klientka stála o zveřejnění této záležitosti. Tak jako tak mi dnes ráno volala, že by byla ráda, abych sem okamžitě přišel, protože má dojem, že její byt střeží lidé, kteří by s ní mohli mít plány zcela protichůdné jejím zájmům.“
„A vy a Paul Drake jste se pasovali do role osobních strážců a vyřítili se na jeviště,“ řekl Tragg. „Proč jste nezavolali policii?“
„Nemyslím, že by si byla přála, abychom to policii oznámili.“
„Co vás na tu myšlenku přivedlo?“
„Kdyby byla chtěla, mohla velmi snadno a pohotově policii zavolat sama.“
Tragg oznámil: „Dole v domě je garáž a my tam sjedeme a podíváme se do ní. Myslím, že by bylo dobré, kdybyste vy a Drake šli s námi. Nechci vás spustit z očí.“
„Co s tímhle tady?“ zeptal se Mason, ukazuje na byt.
„To může počkat,“ usoudil Tragg. „Budeme to tu hlídat a jakékoliv stopy ochráníme. Ale teď si chci prohlédnout garáž a zjistit, co tam najdeme.“
„Nenajdete tam nic,“ řekl Mason.
„Jak jste na to přišel?“
„No, tuším, že tam pravděpodobně nenajdete nic.“
„Vy si myslíte, že tu mladou ženu unesli v jejím autě?“
„Nevím.“
„Ale myslíte si, že ji unesli.“
„Určitě vím, že ji odvedli proti její vůli.“
„Dobrá, podíváme se na to,“ prohodil Tragg. „Mám pro vás nějaké novinky, Perry.“
„Jaké?“
„Byty v téhle budově mají soukromé garáže, které se pronajímají společně s bytem. Naši chlapci se podívali do garáže, příslušející k tomuto bytu, a hádejte, co tam našli.“
„Snad ne tělo slečny Amblerové?“ dohadoval se s obavou Mason.
„Ne, ne , ne,“ skočil mu do řeči Tragg. „Nechci vás děsit, Perry. Ale chtěl jsem vám to sdělit ohleduplně. Našli jsme něco, co jsme hledali již několik dnů.“
„A co to bylo?“
„Pátrali jsme po automobilu, světlém Cadillacu s registračním číslem WHW 694, který byl odcizen v San Franciscu pátého září a který byl zapleten tady do té nehody s následným ujetím šestého září.“
„Myslíte tím, že je ten vůz v garáži?“
„Správně. Odcizený automobil s nevelkým promáčknutím blatníku a rozbitým sklem levého reflektoru – dokonale do něj zapadá úlomek skla, nalezený na místě nehody. Byl bych rád, abyste se na to podíval.“
„Tak měla pravdu,“ prohodil Mason.
„Kdo měl pravdu?“
„Moje klientka.“
„V čem?“
„Nemyslím, že bych vám mohl v této chvíli poskytnout všechny podrobnosti, Traggu, ale mohu vám sdělit, že nález toho auta souvisí se záležitostí, s níž za mnou přišla poprvé.“
„Velmi, velmi roztomilé,“ poznamenal ironicky Tragg. „Teď, chcete-li své klientce pomoci a současně pomoci policii, aby se našla dříve, než se jí něco stane, povězte mi něco víc o tom, s čím si dělala starosti.“
„Dobře, povím vám tohle,“ začal Mason. „Měla zřetelný pocit, že je v běhu pokus, zatáhnout ji do – No, cítila, že to má spojitost s něčím, co se stalo šestého září. Nevěděla o co se jedná.“
„A vy jste si předsevzal, že to zjistíte?“
„Provedl jsem malé pátrání.“
„A dozvěděl jste se o nehodě s následným ujetím?“
„Ano.“
„A vy jste věděl, že vůz zapletený do té nehody s následným ujetím je v téhle garáži?“
„To jsem v žádném případě nevěděl,“ ohradil se Mason, „a pro vaší informaci, nejsem spolupachatelem v žádné dopravní nehodě s následným ujetím. Nekryji žádný zločin a to auto dali do garáže několik minut před tím, jako část událostí, které vyšetřujeme.“
Z výtahu vystoupil policista a podal Traggovi složený list papíru.
Tragg jej rozložil, přečetl zprávu, papír opět složil a dal do kapsy. Podíval se na Masona a řekl: „No, teď poznáte, jak se cítí druhá strana, Perry.“
„Co tím míníte?“
„Ten muž, kterého odvezla záchranka, před příjezdem do nemocnice zemřel. Takže tu teď máme vraždu.“
„Doufejme, že nebudeme mít dvě,“ podotkl suše Mason.
Tragg se vydal k výtahu, sjel dolů do suterénu a pak šel dozadu, kde byly řady očíslovaných garáží.
„Tudy,“ řekl Tragg a vedl je podél parkovacích míst až ke garáži, nad níž bylo číslo 907.
Tragg vyňal z kapsy klíč, odemkl visací zámek a prohlásil: „Teď vás musím požádat, abyste si dali ruce do kapes a ničeho se nedotýkali. Chci, abyste se pouze dívali, to je vše.“
Mason zastrčil ruce do kapes. Drake za okamžik následoval jeho příkladu.
Tragg rozsvítil.
„Tady je ten vůz,“ oznámil.
Mason se podíval na světlý vůz.
„Co je s ním?“ zeptal se.
Tragg ho vybídl: „Podívejte se na pravý blatník, Perry. Postavte se asi sem – trochu dál – přímo sem. Vidíte to? Vidíte tu pavučinu a v ní mouchy? Ta pavučina je natažená od znaku na voze k hraně garážové skříňky s nářadím a všimněte si těch much v ní. Ta pavučina tu musí být už nějakou dobu.“
Tragg, sledující Masonův obličej, pokračoval: „Já v tomhle kšeftě, Perry, už jedu dost dlouho nato, abych věděl, že nemůžete věřit ženě, která vám vypráví svou povídku, zejména když má příležitost si tu povídku nazkoušet.
Pokud je Dorrie Amblerová vaší klientkou, mohli, ale nemuseli ji unést. Na podlaze jejího bytu byl zavražděný muž. Za to může, ale nemusí být zodpovědná, ale tohle auto je v její garáži a za to auto zatraceně odpovědná je. Za prvé je to ukradený automobil a za druhé je zapletený do té nehody s následným ujetím.
Takže teď, Perry, se vás zeptám, co všechno víte o Dorrii Amblerové?“
Mason chvíli zamyšleně mlčel a pak odvětil: „Moc toho nevím.“
„Všechno se zakládá na tom, co vám řekla?“
„Všechno se zakládá na tom, co mi řekla.“
„Dobrá,“ prohlásil Tragg. „Nehodlám nikomu prozradit, že jsem vám ukázal tu pavučinu. Chceme ji zvýraznit postřikem vodní mlhou a vyfotografovat. Až dojde k procesu, tak s tím okresní návladní pěkně zaboduje.
Ukázal jsem vám to na vlastní zodpovědnost. Chci s vámi uzavřít obchod. Tahle informace je pro vaši klientku životně důležitá. Myslím, že vy máte nějakou informaci, která je životně důležitá pro mne.“
Tragg vyvedl Masona a detektiva z garáže a dveře za nimi zamkl.
„Tak co s tím, Perry.“
Mason prohlásil: „Traggu, rád bych s vámi spolupracoval, ale musím si tu záležitost trochu promyslet a prověřit určité informace.“
„A když to prověříte, předáte nám vše, co budete moci?“
„Cokoliv, o čem budu vědět, že vám mohu s čistým svědomím dát a co bude ve prospěch mé klientky, ano.“
„Dobře,“ poznamenal Tragg, „pokud to je to nejlepší, co můžete nabídnout, tak to musíme brát.“
„A,“ navázal Mason, „chtěl bych vás požádat o jednu věc.“
„Jakou?“
„Hned, jakmile se dostanete do styku s mou klientkou, dáte mi vědět?“
„Jakmile se s ní dostaneme do styku, Masone, budeme ji vyslýchat ve věci vraždy a dopravní nehody s následným ujetím a řekneme jí, že má možnost poradit se s právním zástupcem. Ale uděláme všechno na světě, abychom ji přiměli mluvit. To přece víte.“
„Ano,“ potvrdil Mason, „to vím.“

6
Jakmile byl Tragg z doslechu, obrátil se Mason na Drakea a vyzval ho: „Zavolej do své kanceláře, Paule. Potřebuji Minervu Mindenovou. Chci s ní mluvit dřív, než to udělá policie.“
„Dobrá,“ řekl Drake, „ale udělali bychom dobře, kdybychom dříve, než budeme telefonovat, ušli kousek cesty touhle ulicí.“
Mason upozornil: „Mohla by být ještě stále u soudu.“
„Mohla by,“ připustil Drake, „ale mám podezření, že ji její právník stáhnul z oběhu tak rychle, jak jen to bylo možné.
Víš stejně dobře jako já, že pokuta tisíce dolarů je pro Minervu Mindenovou totéž jako mince, kterou hází do parkovacího automatu. Soudcovo ústní napomenutí pak byl pro Minny Mindenovou jen zvuk, který se jí sotva dotkl. To děvče bylo tolikrát v průšvihu, že se naučila ze všeho vybruslit. Zkroušeně vyslechla soudcovo kázání, zaplatila tisíc dolarů a už koukala, aby byla někde, kde si bude moci otevřít láhev šampaňského a oslavit svoje vítězství.
Soudci nemají moc v lásce osoby, které hned po svém odsouzení začnou oslavovat. Obhájcům je to známo a obhájce nemá na zřeteli jen tento případ, ale i Minny příště před tímtéž soudem. A tak jí, podle mého nejlepšího odhadu, poradil, aby zmizela z oběhu, neobjevovala se na veřejnosti, s nikým se nesetkávala a nebrala telefony.“
„To dává smysl,“ připustil Mason. „Za předpokladu, že by byla mou klientkou, udělal bych totéž, Paule. Ale ať už je tomu jakkoliv, zavolej do své kanceláře, ať se dozvíme, jaké jsou zprávy.“
Ujeli půl tuctu bloků, než Mason našel benzinovou pumpu s telefonní budkou, která se jevila jako dostatečně vzdálená od působiště detektivů.
Drake vyřídil telefonát, vrátil se a hlásil: „Všechno sedí, Perry. Obhájce ji vypakoval ze soudní budovy. Vrhla se do telefonní budky, aby uskutečnila pár rozjásaných telefonátů, ale on ji asi po dvou přerušil a vytáhl ji odtud. Pak ji strčil do svého auta a osobně ji odvezl do Montrose. Pravděpodobně jsou tam teď oba.“
„Kdo je jejím právním zástupcem?“ vyzvídal Mason.
„Herbert Knox,“ odpověděl Drake, „z advokátní kanceláře Gambit, Knox & Belam.“
„Starý Herb Knox, no ne?“ podivil se Mason. „Ten uhlazený chlapík. Pověz mi, vystupoval jako její právní zástupce při přejímání dědictví?“
„Nevím,“ řekl Drake, „ale myslím si to. Pokud si vzpomínám, tak se po nějakém právním zástupci pídila.“
„No právě pro tuhle práci nemohla sehnat lepšího, než je Herbert Knox,“ usoudil Mason. „Je to lichotivý, líbezný a lstivý veterán soudních síní.“
„Dobrá, co teď uděláme?“ zeptal se Drake.
Mason se na chvíli zamyslel a pak řekl: „Dáme se do telefonování. Zavoláme Minervu do bytu v Montrose a uvidíme, co se dozvíme.“
„Nebude mít číslo uvedené v telefonním seznamu,“ upozornil ho Drake.
Mason zavrtěl hlavou. „Bude mít dva nebo tři telefony, Paule. Dva z nich budou utajené, ale jeden v telefonním seznamu bude. Ozve se nám na něm sekretářka nebo obchodní manažer, ale přinejmenším jí můžeme jejich prostřednictvím předat zprávu.“
„A bude nám taková zprostředkovaná zpráva k něčemu dobrá?“ zapochyboval Drake.
„Myslím, že bude,“ prohlásil Mason. „Myslím, že jí sdělím informaci, která ji přiměje, aby si uvědomila závažnost situace.“
Drake, který prohlížel telefonní seznam, se ozval: „Ano, tady je to číslo. Měl jsi pravdu. Telefon tuje uveden.“
Mason získal spojení a uslyšel příjemně znějící ženský hlas: „Mohu vám pomoci? Tady je rezidence slečny Mindenové.“
„Perry Mason, právník,“ ohlásil se Mason. „Chtěl bych hovořit se slečnou Mindenovou.“
„Obávám se, že to nebude možné pane Masone, ale mohu pro ni převzít vzkaz.“
„Řekněte jí,“ řekl Mason, „že vím, kdo vypálil ony výstřely na letišti, a že bych s ní o tom chtěl hovořit.“
„Tu zpravu jí vyřídím. A jak se s vámi může spojit, pane Masone?“
„Počkám na telefonu.“
„Je mi líto, ale to nebude možné. Nemohu ji dostihnout tak brzo.“
„Proč ne? Ona tam není?“ vyptával se Mason.
„Zavolám vás později do kanceláře. Děkuji vám,“ ozval se ten ženský hlas suše a spojem se přerušilo.
Mason řekl: „Paule, máme jakous takous možnost dostat se do jejího bydliště v Montrose, dříve než Herbert Knox odjede. Pokud s ní budu moci promluvit, budu schopen objasnit určité záležitosti a budeme mít možnost získat nějaké informace, které zachrání Dorrii Amblerové život. Nechci povědět policii všechno co vím, ale mám pocit, že – pojď Paule, jedeme.“
„Ať je po tvém,“ povzdechl si Drake, „ale vsadím se s tebou, že starý Herb Knox nepřipustí, aby ses dostal ani ne na míli k jeho klientce.“
„Moc se nesázej,“ zarazil ho Mason. „Mohl bys prohrát.“
Dosáhli dobrého času při projíždění silnicemi, které byly v tuto denní dobu bez zácpy. Bylo snadné se vyrovnat s proudem plynule jedoucích vozů v porovnání se spoustou aut, která se nakupí během odpoledních hodin hlavního provozu.
Obydlí Minervy Mindenové v Montrose byla impozantní budova na návrší. Mason projel uválcovanou štěrkovou cestou mezi pěstěnými pozemky a zastavil vůz na parkovišti, kde již byl asi tucet automobilů.
„Vypadá to, že je tu spousta lidí, kteří měli stejný nápad,“ ozval se Drake.
„Někteří z nich jsou pravděpodobně reportéři, někteří zaměstnanci,“ řekl Mason. „Neznáš značku vozu, kterým jezdí Herbert Knox, viď Paule?“
„Ne.“
„Mám dojem, že jeden z těch vozů může být jeho. Doufám, že je.“
Zaparkovali auto a vystoupili po schodišti na rozlehlou verandu. Mason zazvonil.
Hřmotná osoba, vyhlížející spíše jako osobní stráž než jako komorník, otevřela dveře a mlčky stála.
„Rád bych se setkal s důvěrnou sekretářkou Minervy Mindenové nebo jejím obchodním manažerem,“ prohlásil Mason. „Jsem Perry Mason a volal jsem ve věci naléhavé záležitosti.“
„Počkejte zde,“ řekl muž, obrátil se k telefonu ve výklenku a podal zprávu do sluchátka, konstruovaného tak, aby vedle stojící osoba nemohla nic slyšet.
Po chvíli se zeptal: „Kdo je ten pán, který je s vámi?“
„Paul Drake, detektiv.“
Muž se opět otočil k telefonu, po chvíli jej zavěsil a ohlásil: „Tudy, prosím.“
Mason a Drake vešli do vstupní haly a následovali komorníka do místnosti, která kdysi byla očividně knihovnou. Nyní byla vybavena jako čekárna stolem, koberci, nepřímým osvětlením, hlubokými koženými křesly a působila spíše dojmem luxusní místnosti v nákladné rezidenci než prostoru, kde se čeká.
„Posaďte se, prosím,“ vyzval je komorník a opustil místnost.
Okamžik poté vstoupila do místnosti vysoká žena s bystrýma očima, pozdní čtyřicítky nebo počínající padesátky a kráčela přímo k Masonovi.
„Jak se máte, pane Masone?“ řekla. „Jsem Henrietta Hullová, důvěrná sekretářka a manažerka. A tohle, předpokládám, je pan Paul Drake, detektiv.“
Zlehka usedla do křesla, chvíli je pozorovala bystrýma, hodnotícíma očima a pak se zeptala: „Přál jste si, pane Masone, se mnou mluvit?“
„Ve skutečnosti,“ opáčil Mason, ‚jsem se chtěl setkat s Minervou Mindenovou.“
„To by chtělo hodně lidí,“ prohodila Henrietta Hullová.
Mason se usmál: „Jde o slečnu Hullovou nebo paní Hullovou?“
„Jde o Henriettu Hullovou,“ odpověděla, usmívajíc se, „ale pokud nutně potřebujete titul, pak paní.“
„Bylo by možné, abychom se sešli se slečnou Mindenovou?“
„To je naprosto vyloučené, pane Masone. Nic, absolutně nic, co byste mohli říci, vám neumožní přijetí. Ve skutečnosti mohu jít trochu dále a prohlásit, že když právní zástupce slečny Mindenové seznal, že hledáte možnost rozhovoru, dal slečně Mindenové jednoznačnou instrukci, aby s vámi za žádných okolností nehovořila.“
„Pokud to bude možné, pohovořím s ním,“ navrhl Mason.
Henrietta Hullová zavrtěla hlavou: „To by nevedlo k ničemu dobrému, pane Masone. Pan Knox není žádným právním poradcem slečny Mindenové.“
„A kdo jím je?“ zeptal se Mason.
„Žádný není,“ řekla Henrietta Hullová. „Slečna Mindenová si zajišťuje služby právníků, pokud je potřebuje. Snaží se získat ty nejlepší v dané právní oblasti. Pro záležitosti tohoto druhu se Herbert Knox pokládá za nejkvalifikovanějšího právního zástupce.“
„Mohu se zeptat proč?“ vyzvídal Mason.
Její oči trochu změkly: „Ptáte se, protože se cítíte profesionálně podceněný?“ otázala se.
„Ne,“ odpověděl Mason, „jen jsem zvědavý. Vypadáte tak schopně. Soudím, že máte něco jako seznam právních zástupců.“
„Máme, pane Masone,“ potvrdila, „a možná by vás zajímalo, že jste v čele seznamu právních zástupců vhodných v případech vražd a jiných vážných těžkých zločinů. Máme jiné právní zástupce vybrané pro jejich schopnosti v oblasti automobilových nehod a dopravních přestupků. Pana Knoxe jsme pro tento případ vybrali z různých kvalifikačních důvodů, v neposlední řadě proto, že je častým golfovým partnerem soudce, jemuž byl případ svěřen.“
„A jak jste se dozvěděli,“ zeptal se Mason, „kterému ze soudců bude případ přidělen?“
Zasmála se a vybídla ho: „Ale, pane Masone, vy přece máte nějaký závažný důvod k setkání se slečnou Mindenovou.“
„Dobrá,“ připustil Mason, „vyložím karty na stůl. Slečna Mindenová si najala dvojnici.“
„Skutečně?“ podivila se Henrietta Hullová, pozvednuvši obočí. „To je nevyvratitelné tvrzení, pane Masone?“
„To je nevyvratitelné tvrzení.“
„Dobrá,“ řekla Henrietta Hullová. „Tvrdíte, že si najala dvojnici. A co dál?“
Mason pokračoval: „Výtržnost na letišti byla chytře nastrojená, aby vyšla najevo skutečnost, že slečna Mindenová má dvojnici, ale slečna Mindenová to velice rychle a velice bystře prohlédla a rozhodla, že pro ni bude lépe, když na sebe vezme odpovědnost za vypálení výstřelů, než aby vyšla najevo skutečnost, že si najala dvojnici.“
„To je skutečně děsivé tvrzení, pane Masone. Doufám, že máte důkazy, o něž byste toto tvrzení opřel.“
„Pronesl jsem toto tvrzení,“ zdůraznil Mason. „Byl bych rád, abyste je předala Minervě Mindenové. Dále bych byl rád, abyste jí vyřídila, že se mohu rychle stát nemilosrdným protivníkem, že neznám všechny její hry, ale dost vím o inzerátu, na jehož základě byla dvojnice vybrána – nebo spíše o inzerátu, který posloužil jako návnada, aby se její dvojnice z uchazeček vybrala. Inzerát byl lstivě navržen jako přesně cílená past.
Nevím, zda je Minervě Mindenové známo, že její dvojnici vmanévrovali do nebezpečné pozice, nebo zda jí to známo není. Ale situace se teď vyvinula do stavu, že ta mladá žena je ve velkém ohrožení. Policie mne vyzvala, abych jí sdělil, co vím. Nehodlám zveřejnit historku, která by mohla vyvolat spoustu novinářské publicity o Minervě Mindenové.“
Henrietta Hullová se zasmála a pobaveně řekla: „Slečna Mindenová není na novinářskou publicitu nezvyklá.“
„Chcete tím říci, že se jí zamlouvá?“ otázal se Mason ostře.
„Mám tím prostě na mysli, že pro ni není nezvyklá.“
„Dobře,“ prohlásil Mason. „Myslím, že jsem vám sdělil dost, abyste posoudila moje postavení a skutečnost, že je nezbytně nutné, abych okamžitě hovořil se slečnou Mindenovou.“
„Okamžitý rozhovor nepřipadá v úvahu,“ odmítla Henrietta Hullová. „Ale, jak jsem vám již sdělila telefonicky, pane Masone, ráda tuto zprávu předám a zavolám vás do kanceláře.“
„Kdy?“ zeptal se Mason.
„Jakmile se provedou nezbytná opatření, nebo snad bych spíše měla říci, jakmile se přijmou nezbytná předběžná opatření.“
„Dobrá,“ řekl Mason. „Chtěl bych jen upozornit na to, že dopravní přestupek je jedna věc a střílení slepými náboji druhá. Ale únos je těžkým zločinem, přinášejícím velmi vysoké tresty a vražda se trestá smrtí.“
„Děkuji vám, pane Masone,“ řekla Henrietta Hullová. „Vy jste samozřejmě právníkem, ale já jako manažerka jsem rovněž obeznámená s určitými oblastmi práva.“
Náhle vstala, naznačujíc, že rozhovor skončil. Podala Masonovi ruku s dlouhým, pevným pohledem ocenění. Pak se obrátila na Paula Drakea: „Velmi mne těší, že jsem se s vámi mohla setkat, pane Drake. Také vám mohu prozradit, že vaše agentura je v čele seznamu, který jsme připravili pro případy, v nichž se vyžaduje vysoce etická agentura.“
Drake se usmál: „Mám tomu rozumět tak, že máte také seznam neetických agentur?“
„Máme naprosto úplný seznam,“ prohodila záhadně.
Pak se opět obrátila na Masona: „A nezapomeňte pane Masone, že vaše jméno je na samém vrcholu pro případy, v nichž jde o vysoké tresty.“
„Jako vražda?“ zeptal se Mason.
„Jako vražda,“ potvrdila Henrietta Hullová a pak za okamžik dodala, „a jako únos nebo zavlečení.“

7
Mason zasunul patentní klíč do zámku dveří své soukromé kanceláře, vstoupil a střetl se s Dellou Streetovou, která prohlásila: „Tak takhle sekretářky šedivějí… Jste schopen si uvědomit pane Perry Masone, že jste měl dvě schůzky, které jsem musela odložit a pokud je do oběda nevyřídíte, budete toho mít nad hlavu. Řekla jsem jim, že jste mimo kancelář a pronášíte v klubu projev.“
„Stala se z vás pěkně pohotová pohádkářka,“ ocenil ji Mason.
Zasmála se. „Volně přeloženo to znamená, že jsem půvabná, nadaná, schopná a pohotová lhářka… Tady vidíte, co jste udělal s mou morálkou, pane Perry Masone.“
„Častá kapka i kámen proráží,“ řekl Mason.
„Myslím, že jsme mluvili o morálce. Soudím ale, že tu máme něco nejvyšší naléhavosti.“
„Věc s nejvyšší naléhavostí by tu byla.“
„Už jste svačil?“
„Ne.“
„Máte nějaké schůzky, které jsem odložila. Řekla jsem jim, že se s nimi setkáte ihned po svačině a že to s nimi vyřídíte, jakmile se ze svačiny vrátíte.“
„Jsou v předpokoji?“
„Ano.“
„A co je dalšího?“
„Mám pravdu, když řeknu, že jste se seznámil s velmi rozhodnou, důstojnou mladou ženou jménem Henrietta Hullová, která je sekretářkou Minervy Mindenové?“
„Není mladá,“ popřel Mason. „Má smysl pro humor. Postavila se mi hezky pevně na zadní. Co je s ní?“
„Volala a řekla, že má pro vás vzkaz, že ji to mrzí, ale že není možné, abyste se setkal se slečnou Mindenovou; že byste měl přesto vědět, že Dorrii Amblerovou sleduje detektivní kancelář, najatá slečnou Mindenovou, protože se slečna Amblerová pokouší slečnu Mindenovou vydírat, aby s ní dosáhla majetkového vyrovnání.“
„A co dál?“ dožadoval se Mason.
„To bylo všechno,“ sdělila. „Řekla, že byste měl tuhle informaci znát.“
„Zatraceně,“ zaklel Mason.
„A,“ pokračovala Della Streetová, „Jerry Nelson, detektiv, kterého pověřil pátráním Paul Drake, vzkázal, že vás nezastihl na udaném místě, kde vám měl podat hlášení. Povídal, že Drake není v kanceláři, a tak přišel sem dolů, aby mi řekl, že je určitý rozdíl v barvě vlasů mezi Dorrii Amblerovou a Minervou Mindenovou, ale s touto výjimkou je podoba úžasná. Tvrdil, že by pro očitého svědka bylo velmi snadné zaměnit jednu za druhou.“
„Ale existuje postřehnutelný rozdíl?“
„To, ano. Věří, že on by jednu od druhé rozeznal.“
„Ale jak? V čem spočívá ten rozdíl?“
„No, není schopen na to ukázat prstem. Říkal, že je to něco –Myslí, že by mohly být poněkud odlišné vlasy a něco s pletí, ale říkal, že je tu taková podoba, že – No, jediný způsob, jakým se mohl vyjádřit byl, že je to úžasné.“
Masonův tajný telefon zazvonil.
„To je Paul Drake,“ řekl Mason a zvedl sluchátko.
Na lince se ozval hlas Paula Drakea: „Je mi líto, že ti přináším špatné zprávy, Perry.“
„Jaké?“
„Sledovali nás až k Minervě Mindenové.“
„Jak jsi na to přišel?“
„Přišel jsem na to, až když jsem zaparkoval auto.“
„Co tím myslíš?“
„Mají takové zařízeníčko, které ti mohou dát do ústí výfuku. To vypouští v pravidelných intervalech fluorescenční kapalinu. Když si nasadí určitý druh brýlí s čočkami zabarvenými tak, že ty kapky zviditelní, mohou vůz sledovat, i kdyby byli deset nebo patnáct minut za ním.“
„A ty víš, že ti auto takhle vybavili?“
„Určitě vybavili.“
„Ale přeci nevíš, že nás sledovali.“
„Nevím, že nás sledovali,“ odseknul Drake, „ale jak už tak znám Tragga, jsem si jistý, že nebude vyhazovat peníze daňových poplatníků jen kvůli nějakému cvičení.“
„Díky, Paule,“ řekl Mason. „Mám kancelář plnou naštvaných klientů, a tak se musím dát trochu do běžné práce, ale ty koukej makat a zjisti, co se zjistit dá.“
„Děláme co můžeme,“ odpověděl Drake. „Mám chapadla roztažená všemi možnými směry a snažím se pokrýt vše, co jen mohu.“
„Co je s tím únosem Paule?“
„Nevím. Policie to strašně přísně drží pod pokličkou. Samozřejmě si na základě okolností můžeš představit, že se nám nesvěří a asi cítí, že by nebylo dobře, kdyby o tom moc vyprávěli novinářům, a tak to hrají pěkně při zdi.“
„Dobrá,“ řekl Mason, „tak se čiň, Paule, a vyšťárej co jen můžeš. Obzvlášť se snaž zjistit cokoliv o minulosti Dorrie Amblerové.“
„Nemyslíš, že bys měl polici říci, co víš?“
„Myslím, že bych patrně měl, ale chci si to ještě trochu promyslet. Vyřídím teď pár naléhavých záležitostí a pak se ti ozvu.“
„Dobrá,“ souhlasil Drake, „pracuji na tom.“
Mason oslovil Dellu Streetovou: „Myslím, že se zařídím podle vzoru stravování Paula Drakea, Dello. Sežeňte mi pár obložených chlebíčků z restaurace na nároží a přineste také nějakou kávu. Podívám se na ty klienty, kteří netrpělivě čekají na přijetí.“
„Nechcete chvíli počkat a najíst se až potom?“ navrhla Della Streetová.
„Upřímně řečeno docela rád bych to tak udělal,“ připustil Mason, „ale někteří z těch klientů budou patrně náramně popuzení. Mají určitě pocit, že zatímco museli tvrdnout v čekárně, já jsem si někde pochutnával na svačině.
Psychologický dojem obloženého chlebíčku v jedné a zákoníku ve druhé ruce by mohl mít značně konejšivý účinek na rozrušené klienty. Řeknu jim, že vzhledem k důležitosti jejich případu jsem přerušil svou svačinu.“
„Jinými slovy,“ poznamenala Della Streetová, „ty obložené chlebíčky jsou pouhá kulisa.“
„Velmi účelná kulisa,“ upřesnil pečlivě Mason. „Pošlete mi sem prvního klienta, Dello, a jakmile vstoupí, vypravíte se pro ty chlebíčky.“
Della Streetová zmizela v čekárně a za okamžik vstoupil důstojně s upjatým výrazem Masonův první klient.
Mason omluvně prohlásil: „Je mi velmi líto, že jsem vás musel nechat tak dlouho čekat. Ale byl jsem mimo ve velmi naléhavé a neodkladné záležitosti. Dále bych se rád odvolal na vaši shovívavost, že během našeho jednání zhltnu pár obložených chlebíčků. Mám příšerný hlad.
Dello, podejte mi složku tohoto případu, prosím, a pak se vydejte sehnat mi pár obložených chlebíčků a nějakou kávu, buďte tak laskavá.“
„Hned,“ slíbila Della Streetová podávajíc mu požadovaný spis.
Když jej Mason otevřel, upjatý výraz klientova obličeje změkl.
Mason spěšně probral tuto záležitost a čtyři další, při nichž jedl chlebíčky a popíjel kávu.
Právě jednal s posledním klientem, když se ozvalo trojí krátké zazvonění telefonu značící, že spojovatelka má důležitý hovor.
Della Streetová zdvihla telefon a řekla: „Ano, Gertie?“ a obrátila se na Masona. „Poručík Tragg,“ ohlásila.
„Tady v kanceláři?“ zeptal se Mason.
„Ne, na drátě.“
Mason zdvihl telefon a ohlásil se: „Ano poručíku, tady je Mason.“
Tragg medově prohlásil: „Dnes jsem vám nabídl nějakou pozornost, Masone. A hodlám vám poskytnout ještě další dárek.“
„Ano,“ podotkl Mason suše. „Doufám, že to zařízeníčko, které jste mi vsunul do výfuku, nesnížilo výkon mého auta.“
„Ale vůbec ne, vůbec ne,“ ujišťoval ho Tragg.
„Předpokládám, že jste moje auto sledovali,“ poznamenal Mason.
„Ale, samozřejmě,“ připustil Tragg nedbale. „Nemůžete přece předpokládat, že když vás máme, abych tak řekl v hrsti, že si vás necháme proklouznout mezi prsty. O vašem výletu za slečnou Mindenovou do Montrose víme všechno.“
„Předpokládám,“ pokračoval Mason, „že mi hodláte prokázat další laskavost, ale já v tom shledávám pouze velmi promyšlenou návnadu.“
„Ó, ale jak krásnou návnadu,“ rozplýval se Tragg. „Je to něco, čemu naprosto nebudete moci odolat, Masone.“
„A co je to?“ vyzvídal Mason.
Tragg mu odpověděl: „Mám pocit, že nemáte dost času, abyste se ke mně dostavil, a tak jsem pro vás poslal policistu se služebním autem. Bude ve vaší kanceláři během několika vteřin. Až sem vy a Della Streetová dorazíte, jděte rovnou do mé kanceláře, i kdybych zde nebyl. Pokud zde nebudu, nenechám vás dlouho čekat. Mám pro vás opravdu hezký dárek.“
„Návnadu?“ zeptal Mason.
„Nádhernou návnadu,“ odpověděl Tragg a zavěsil.
Telefon opět vydal řadu krátkých, ostrých zazvonění. Della Streetová jej zdvihla a ozvala se: „Ano, Gertie?“ Pak se obrátila na Masona: „Uniformovaný policista je v čekárně. Před domem má služební vůz s motorem v chodu a příkaz, aby nás oba dopravil co nejrychleji na Policejní ředitelství.“
Masonův klient vyskočil: „Dobrá, myslím, že jsme projednali většinu bodů, pane advokáte. Děkuji vám. Spojím se s vámi.“
Mason se omluvil: „Promiňte prosím,“ odstrčil křeslo, uchopil Dellu Streetovou za loket a řekl: „Rychle, Dello, jdeme.“
„Myslíte, že je to tak důležité?“ otázala se Della Streetová.
Mason usoudil: „Za tohoto stavu případu uvítám jakýkoliv vývoj, ať již je příznivý nebo ne… A pamatujte, žádný rozhovor v policejním voze, Dello. Ti policisté mají často dlouhé uši.“
Della Streetová přikývla.
Vyběhli do čekárny. Policista, který tam čekal, oznámil: „Podle rozkazu vás mám dopravit na Policejní ředitelství co nejrychleji, aniž bych použil výstražných světel nebo sirény a nám dodržovat celou cestu dopravní předpisy.“
„Dobrá,“ řekl Mason, „pojďme dodržovat dopravní předpisy.“
Spěchali k výtahu. Policista je doprovodil na chodník, u něhož čekal policejní automobil s motorem v chodu a s dalším policistou za volantem.
Perry Mason otevřel pro Dellu Streetovou zadní dveře vozu, pomohl jí nastoupit, naskočil vedle ní a vůz téměř okamžitě vyrazil do změti dopravního ruchu.
„Dobrý bože,“ vydechla zděšeně Della Streetová, když projeli první křižovatkou.
„Je to jejich práce,“ řekl jí Perry Mason povzbudivě. „Stále se pohybují v dopravním zmatku a stále spěchají.“
„To bych řekla, že spěchají,“ potvrdila Della Streetová.
Policejní vůz se proplétal hustým provozem, přerušovaným častými semafory; řidič dvakrát projel na červenou. Jednou stiskl lehce tlačítko sirény. S výjimkou zkušeností, získaných dlouholetou praxí, a obratnosti, nevyužili žádných oficiálních výhod.
Masonovo varování před vedením rozhovoru se ukázalo být zcela zbytečným. Osazenstvo vozu bylo příliš zaujaté jízdou, než aby vůbec na nějaký pomyslelo. Když auto vklouzlo na vyhrazené parkoviště Policejního ředitelství, sdělil jim řidič: „Tady použijte výtahu do třetího podlaží. Tam je Traggova kancelář.“
„Já vím,“ potvrdil Mason.
Obsluha výtahu již na ně čekala. Jakmile vstoupili, dveře se s bouchnutím zavřely a bez zastávky vyjeli přímo do třetího podlaží.
Mason si s Dellou Streetovou vyměnil významný pohled.
Když obsluha zastavila výtah, vystoupili, přešli chodbu a otevřeli dveře k Traggově kanceláři. Uniformovaný policista, sedící za stolem, jim ukázal palcem na dveře další kanceláře a vyzval je: „Jděte přímo dovnitř.“
„Tragg je tam?“ zeptal se Mason.
„Přikázal, abyste hned vstoupili,“ odpověděl policista.
Mason přistoupil ke dveřím, otevřel je Delle Streetové a pak ji následoval do místnosti, kde oba zůstali zaraženě stát.
„Dobré nebe, slečno Amblerová,“ vyrazil Mason, „vy jste mi připravila opravdu mnoho starostí. Můžete mi říci, co se stalo a –“
Della Streetová zatahala Masona za sako.
Mladá žena, sedící v křesle za stolem poručíka Tragga, švihla po Masonovi chladným, hodnotícím pohledem a hlubokým, hrdelním hlasem řekla: „Pane Masone, předpokládám a domnívám se, že ta žena, která vás doprovází, je vaše sekretářka, o níž jsem toho tolik slyšela.“
Mason se uklonil: „Slečna Della Streetová.“
„Já jsem Minerva Mindenová,“ představila se. „Snažíte se setkat se mnou a já si to nepřeji. Nevím, jak jste docílil toho, aby policie uspořádala náš rozhovor za těchto okolností.“
„Pro něco takového jsem neučinil vůbec nic,“ ohradil se Mason.
„Tak jako tak,“ naježila se, „skutečnosti tomu nasvědčují.“
Mason namítl: „Skutečně, slečno Mindenová, neměl jsem ani ponětí, že tu vy budete. Poručík Tragg mne zavolal a požádal, abych přišel na Policejní ředitelství. Řekl, že pokud nebude přítomen, abych šel přímo do jeho soukromé kanceláře a počkal na něj. Domnívám se, že nás chce vyslýchat současně.“
„Domnívám se totéž,“ souhlasila stejným hlubokým hrdelním hlasem.
„Dobrá,“ řekl Mason, obraceje se na Dellu Streetovou,, je tohle ona žena, která byla v mé kanceláři, Dello?“
Della Streetová zavrtěla hlavou: „Jsou tu určité věci, které může postřehnout jenom žena,“ řekla, „ale tahle to není.“
„Dobře,“ pokračoval Mason, obraceje se na Minervu Mindenovou, „ale je tu ohromující podoba.“
„O té podobnosti jsem dostatečně obeznámená,“ prohlásila. „Pokud byste se o to zajímal, pane Masone, využili jí při pokusu o mé vydírání.“
„Co tím míníte?“
„Míním tím, že Dorrie Amblerová má dojem, že je spřízněná s příbuzným, po němž jsem získala značné dědictví. Drze na mne požadovala velké finanční vyrovnání, a když jsem jí řekla, že nic takového neudělám, vyhrožovala mi, že budu ráda – jak se vyjádřila – když z toho vylezu jen s odřenou kůží.“
„Vy jste se s ní viděla?“ zeptal se Mason.
„Nikdy jsem se s ní osobně nesetkala, ale mluvila jsem s ní telefonicky a – No, otevřeně řečeno, nasadila jsem na ni detektivy.“
„Jak dlouho to trvá?“
„Nemyslím, že bych vám měla na tuto otázku odpovědět, pane Masone.“
„Dobře,“ opáčil Mason, „to ovšem není ta historka, kterou jsem slyšel.“
„Jsem si jistá, že ne,“ přitakala. „Jsem přesvědčená, že Dorrie Amblerová, která je patrně inteligentní a vynalézavá mladá žena a kterou řídí velmi chytrý manažer, zosnovala celou řadu událostí tak, aby získala velmi přesvědčivé důkazy pro podepření svých nároků.
Musím vám sdělit pane Masone, že ten parádní kousek, jak mne sledovala na letiště oblečená do šatů, které byly přesnou replikou mých, její vyčkávání až půjdu na toaletu s následným vypálením slepých nábojů a úprkem do sprchy, kterou uzamkla, je skutečně důvtipně vymyšlený trik.
Kdybych nezachovala chladnou hlavu, byla bych se dostala do pěkně zapeklitého postavení.“
„Z jakého důvodu?“ chtěl vědět Mason.
„No, samozřejmě,“ líčila Minerva Mindenová, „protože jsem byla na toaletě za zavřenými dveřmi, nevěděla jsem, co se stalo. Přesto, když jsem vyšla ven a okamžitě mne označili svědci jako ženu, která způsobila ten rozruch, rychle jsem to promyslela a dospěla k tomu, co se muselo zběhnout.“
„A co jste tedy udělala?“ zeptal se Mason.
„Tak,“ odpověděla, „jsem to vzala do vlastních rukou. Neohradila jsem se, že jde o omyl, nepožadovala na policistech, aby dali prohledat policistkou toalety a vyvedli Dorrii Amblerovou. Ta by mě obvinila, že jsem to byla já, která střílela a dala tak tisku krásný prostor ke spekulacím. Místo toho, abych poskytla Dorrii Amblerové příležitost k veřejným dohadům, že naše úžasná podoba je důsledkem příbuzenství, jsem na sebe prostě vzala odpovědnost a nechala se odvést na Policejní ředitelství. Tam jsem byla obviněna z porušování pořádku a střelby v městském obvodu na veřejném místě.“
„Máte štěstí, že tohle jsou všechna obvinění, která proti vám vznesli,“ poznamenal Mason.
„Ano,“ potvrdila. „Dorrie v tom byla velmi rozvážná. Chvíli jsem těm svědkům nerozuměla, nebo spíše jsem si myslela, že oni nerozuměli jí. Zřejmě vykřikla: ‚Tohle není přepadení!‘, ale když ti svědci mne údajně poznali, dva z nich prohlásili, že jsem vykřikla ‚Tohle je přepadení!‘, a já to nemohla popřít dříve než dnes dopoledne při mém slyšení u soudu. Tehdy můj advokát někde vyšťáral svědka, který slyšel, co se skutečně vyslovilo a přesně si to zapamatoval. Myslím, že to byla hlavní skutečnost, která mluvila v můj prospěch.“
Mason prohlásil: „Řeknu vám to přímo, poctivě a naprosto upřímně: Dala jste do novin inzerát, jímž se hledá mladá žena, která –“
„Ó, tlach a nesmysl, pane Masone,“ rozhořčeně odmítla. „Nebuďte naivní. Sama Dorrie Amblerová přece ten inzerát podala. Pak si najala detektivní agenturu a udělala z ní centrum celého případu. Mohla jim dávat příkazy na tajné telefonní číslo a nastrojit všechno tak, že to byla ona, kterou pro tu práci vybrali. Byl to pečlivě vypracovaný pokus o získání zavádějící totožnosti.“
„A detektivní agentura by všechno zmařila tím, že by prozradila, že ona je tou ženou v pozadí?“
„Ta detektivní agentura není v takovém postavení, aby něco takového mohla udělat,“ řekla. „Snažila jsem se ji bez úspěchu vypátrat. Detektivní agentura prostě jen ví, že ji měli najmout za honorář v hotovosti jako vhodnou uchazečku. Dostali fotografie s pokynem, že pokud některá žena bude vykazovat opravdu výraznou podobu s těmi fotografiemi, mají ji na zkoušku najmout.“
„A ty fotografie byly vaše?“ otázal se Mason.
„Samozřejmě, že ty fotografie moje nebyly,“ odpověděla, „ačkoliv možná mohly být. Ve skutečnosti, a v tom udělala Dorrie Amblerová osudovou chybu, protože nemohla získat moje fotografie, použila svých. Jelikož mne mnohokrát fotografovali pro noviny, chtěla mít svoje jak z čelního pohledu, tak z profilu a chtěla je mít rychle.
Vyvolalo by pozornost, kdyby se žena, tolik mi podobná, buď snažila obstarat moje fotografie, nebo se pokusila je získat prostřednictvím třetí osoby. Mnohem jednodušší je zajít za fotografem a pořídit si snímky jaké jen chce.“
„Něco takového ovšem vyžaduje spoustu peněz,“ upozornil Mason.
„Samozřejmě, že to stojí spoustu peněz,“ souhlasila. „Nevím, kdo ji financuje, ale myslím, že je to nějaký velmi pochybný a velmi chytrý podnikatel z Las Vegas.
A dále, vůbec si nemyslím, že se do toho Dorrie Amblerová pustila z vlastní vůle, abych tak řekla. Mám dojem, že ten mecenáš čmuchal a našel ji v Nevadě, dopravil ji sem a najal jí byt, jakoby to byla mladá žena, která tu chce žít. A tak místo aby vystrčila růžky a vznesla nárok na peníze, které jsem zdědila, a dostala se do postavení, v němž by důkazní břemeno leželo na ní, byla dost mazaná, aby vymyslela celou řadu situací, v nichž bych se musela bránit a při nichž by vhodně využila tisku k uplatnění naší úžasné podoby. A tak proti mně rozehrála případ s raketovým startem.“
„Nehodu se zraněním a následným ujetím?“ nadhodil Mason.
„Nejsem ochotná mluvit o zranění s následným ujetím,“ ohradila se Minerva. „Mohla to být nehoda. Ale byla zosnována gaunerem. Musíte to vědět, protože to auto bylo ukradené.“
„Byl to její nápad,“ prohodil Mason suše, „že jste to snad byla vy, která srazila toho muže a pak ujela a že jí chcete použít jako zástěrku.“
Minerva Mindenová se zasmála. „No to je tedy krásná historka,“ řekla pobaveně. „Neříkejte, že vy byste něčemu takovému uvěřil, pane Masone.
Skutečnost je ovšem taková, že k nehodě došlo s ukradeným autem. Nepožívám naprosto neposkvrněné pověsti, pane Masone. Můj řidičský záznam je náramně vyzdobený soudními obsílkami a vůbec by se mi nelíbilo hlášení o další dopravní nehodě. Ale myslím, že byste měl uznat představu, že bych jezdila s ukradeným vozem, jako trochu přitaženou za vlasy.“
„A,“ pokračovala Minerva Mindenová, „ten muž, kterého nalezli smrtelně zraněného v bytě Dorrie Amblerové, byl detektivem, který jí pomáhal s prováděním toho podvodu, společník detektivní agentury Billings a Compton.
Ten mrtvý muž je Marvin Billings. Jeho smrt mu zavřela ústa, takže proti ní už nemůže svědčit. Nevznáším žádné obvinění, ale musíte připustit, že jeho smrt je nápadně příhodná.
Nejsem žádná sádrová světice. Létala jsem svého času ve spoustě malérů, a abych k vám byla úplně upřímná, očekávám, že než tohoto způsobu života zanechám, ještě v nějakých létat budu. Chci život, chci dobrodružství, chci vzrušení a chci to mít všechno.
Jsem zvláštní v každém smyslu toho slova a v každém jeho možném významu, ale rozhodně nekradu, nevraždím a už vůbec nekradu auta, abych se někam dostala.“
Mason sejí zeptal: „Byla jste někdy operována na zánět slepého střeva, slečno Mindenová?“
„Zánět slepého střeva? Ne, proč?“
„Je to velmi nezvyklé,“ řekl právník, „ale mohlo by to být důležité. Měla byste něco proti tomu, abyste se otočila ke mně zády a dovolila slečně Streetové, aby se podívala, zda máte na břiše jizvu?“
Dívka se zasmála: „Proč jen jsem tak ochotná? Proboha, víc byste toho viděl, kdybych byla v bikinkách. Myslíte-li si, že je to důležité, tak se podívejte.“
Vstala, obrátila se k němu čelem, vyhrnula blůzu, spustila sukni a vypnula kůži na místě, kde měla být jizva.
„Spokojen?“ zeptala se. „Ohmatejte pokožku, pokud chcete.“
Dříve než mohl Mason odpovědět, dveře z chodby se prudce rozletěly a poručík Tragg vrazil do místnosti.
„No, no, no,“ řekl, „co je to – striptýz?“
Minerva Mindenová ohlásila: „Pan Mason si přál ověřit, zda jsem prodělala operaci zánětu slepého střeva.“
„Vidím,“ potvrdil poručík Tragg. „Teď, když jste tu všichni pohromadě, se vám omlouvám, že jsem vás nechal čekat. Chtěl bych vám položit pár otázek.“
„Jaké otázky chcete položit,“ vyslýchala drze Minerva Mindenová, upravujíc si svoje oblečení.
„Ve vašem případě,“ prohlásil poručík Tragg, „zcela otevřeně, vám chci slečno Mindenová položit otázky, týkající se vraždy, z níž se můžete stát první podezřelou. Myslím, že bych vás měl varovat.“
„Pokud mne chcete vyslýchat v případě vraždy,“ naježila se, „a pokud je zde možnost, že bych se mohla stát podezřelou, chci vás požádat, abyste kladl otázky mému právnímu zástupci a získal odpovědi od něj.“
„A váš právní zástupce je kdo?“ zeptal se Tragg.
Minerva Mindenová se s lehkým úsměvem obrátila na Perryho Masona.
„Mým právním zástupcem je,“ prohlásila, „pan Perry Mason. Pokud vím, pane Masone, řekla vám moje sekretářka a manažerka, Henrietta Hullová, že jste první v pořadí na seznamu možných právních zástupců pro případ jakéhokoliv vážného obvinění, směřujícího vůči mé osobě.“
Tragg pohlédl na Masona: „Zastupujete ji, Masone?“
„Nezastupuji,“ popřel Mason rozhodně. „Zastupuji Dorrii Amblerovou a jde tak o zcela zřetelný střet zájmů. Nemohu Minervu Mindenovou zastupovat ani v případě, že bych to nakrásně chtěl.“
„Nu, to není právě rytířský postoj, pane Masone,“ namítla Minerva Mindenová. „Navíc to není ani moc dobrý obchodní postoj. Rozhodně nemám nic proti tomu, abyste zastupoval slečnu Amblerovou v souvislosti s jejími nároky jakéhokoliv druhu, vztahujícími se k dědictví, ale určitě vím, že vás poručík Tragg ujistí, že v případě obvinění z vraždy, vznesenému vůči mně –“
„Neřekl jsem, že bylo vzneseno,“ zarazil ji poručík Tragg. „Řekl jsem, že vás chci vyslechnout v souvislosti s vraždou s tím, že můžete být podezřelá.“
„Čí vraždy?“
„Vraždy Marvina Billingse,“ oznámil poručík Tragg. „Jeho společník vypověděl, že v době své smrti Billings pro vás pracoval a měl se na vaši žádost setkat s Dorrii Amblerovou.“
„A tak jsem ho zabila – abych mu zabránila ve splnění svého příkazu?“
„Nevím,“ odpověděl poručík Tragg. „Chci vás jen vyslechnout.“
„Měl byste se nejdříve setkat s mým právním zástupcem,“ doporučila. „Nehodlám s vámi hovořit, dokud si nepromluvíte s ním.“
Tragg se zeptal: „Znáte Marvina Billingse, muže, kterého nalezli umírajícího na podlaze bytu slečny Amblerové?“
„Ten byt vůbec neznám,“ prohlásila pevně, „a nikdy jsem se s Marvinem Billingsem nesetkala.“
„Bytná vás podle snímku identifikovala jako osobu žijící v bytě pod jménem Dorrie Amblerová a poznala vás při výběru z řady fotografií různých osob.“
Minerva Mindenová nedbale prohodila: „No, dříve než mne identifikovala jako Dorrii Amblerovou, udělal byste lépe, kdybyste do té řady fotografií vsunul i mou a pak byste viděl, koho pozná.“
„Vím, vím,“ přiznal Tragg, „vyšetřujeme, to je všechno. Pouze se snažíme celou záležitost vyjasnit.“
„Dobrá, kdybyste se mne zeptal,“ prohlásila Minerva Mindenová zatrpkle, „ta dívka je dokonalá lhářka, podvodnice, dobrodružka, která se snaží vybudovat základy pro vznesení nároku na strýcův majetek.
Kdyby byla poctivá, mohla přímo, bez mnoha slov vznést svůj nárok. Měla se obrátit na příslušný soud, prohlásit, že je příbuznou Harpera Mindena, a proto je oprávněná získat podíl na majetku.“
„Zřejmě,“ poznamenal Tragg, „nemá jako potenciální dědička pojem o svých právech.“
„Fuj!“ ulevila si slečna Mindenová. „Už se mne snaží připravit o majetek. Proto začala s celou tou záležitostí. Začala mne očerňovat, pochodovala v těch hadrech křížem krážem a nakonec přišla na to, jak zabít dvě mouchy jednou ranou, když mne zamotá do spousty publicity a – Už zde nehodlám sedět a přít se. Zvedám se a jdu pryč. Pokud ode mne budete v budoucnu něco chtít, můžete přijít se zatykačem a ne mne žádat, abych se laskavě dostavila na Policejní ředitelství a pomohla při vyjasňování jistých záležitostí – a pak na mne vypustit Perryho Masona. A teď, bude tento rozhovor považován za důvěrný nebo ne?“
„Obávám se,“ prohlásil poručík Tragg zdrženlivě, „že v záležitostech, v nichž vystupujeme jako nositelé policejního vyšetřování, nejsme v postavení, abychom si mohli dovolit odepřít informace veřejnosti.“
„A já soudím,“ řekl Mason, „že jste chtěl od Delly Streetové a ode mne získat bezděčné potvrzení totožnosti při neočekávaném střetnutí s Minervou Mindenovou, které byste si vyposlechl.“
„Přece v té době nebyl v místnosti,“ namítla Minerva Mindenová.
Mason se zasmál: „Obávám se, že podceňujete inteligenci policie, slečno Mindenová. Předpokládám, poručíku, že v této místnosti je nainstalován odposlech.“
„Samozřejmě, že je tu odposlech,“ potvrdil Tragg. „Máte naprosto pravdu. Chtěl jsem znát vaši reakci, jakmile vstoupíte. Takže to teď vidím tak, že mezi těmi dvěma ženami, Dorrii Amblerovou a Minervou Mindenovou, je výrazná podobnost.“
„Nemyslím, že bych měl v tuto chvíli dodat cokoliv k svému vyjádření,“ prohlásil Mason. „Poněkud se mi protiví způsob, jakým jsem sem byl přivlečen, abych pro vás provedl kýženou identifikaci.“
„Ale vy jste sem přece nebyl přivlečen,“ ohradil se Tragg. „Přišel jste sám z vlastní vůle a získal jste něco, co jste přece sám chtěl – příležitost promluvit si s Minervou Mindenovou.“
„Jinými slovy nastražil jste takovou past, o níž jste si myslel, že do ní vlezu,“ ocenil situaci Mason.
„Je tomu tak,“ potvrdil Tragg, „ale zjistil jsem nepochybně, že jejich vzájemná podoba je značná.“
„Jste tedy přesvědčený o výrazné podobnosti?“ zeptal se Mason.
„Jsem přesvědčený o zarážející podobnosti,“ potvrdil Tragg. „Zjistil jsem, že ji Della Streetová sledovala jako jestřáb. Co si myslíte vy, Dello?“
„Její vlasy nemají úplně stejnou barvu,“ řekla Della Streetová. „Neužívá téhož líčidla, barva na nehty je jiná a – ó, je tu ještě pár maličkostí, které může zpozorovat jen žena, ale řeknu vám, že fyzická podoba je opravdu zarážející. Také hlasy jsou trochu odlišné. Dorrie Amblerová hovoří rychleji a výše položeným hlasem.“
„Dobrá, mnohokrát děkuji,“ končil Tragg. „Udělal jsem to tímhle způsobem, Perry, protože jste jinak opravdu spolupracovat nechtěl. Policejní vůz vás dopraví zpátky do kanceláře.“

8
Mason a Della Streetová se cestou z Policejního ředitelství zastavili v kanceláři Paula Drakea.
„Máš po ruce kapesník, Paule?“ zeptal se Mason. „Vždycky mám jeden v pravé horní zásuvce,“ odpověděl Drake.
„Tak si jej vyndej, ať si popláčeš,“ vyzval ho Mason, „protože jsi přišel o výnosnou práci.“
„Jak k tomu došlo?“
„Vložila se do toho policie. Myslím, že se do toho dala i FBI. Zvažuje možnost únosu, ale místní policie je stále ze dvou třetin přesvědčená, že Dorrie Amblerová zabila detektiva, který se ji pokusil zmáčknout, a pak pláchla.“
Drake prohodil: „To zní dost logicky.“
„Nebo se mohla bránit, když se ji snažil unést,“ připomněl Mason.
„A zabila detektiva, který ji vydíral?“ zeptal se Drake.
„Podivné věci se stávají,“ podotkl Mason.
„Řekni mi jedinou,“ vyzval ho Drake.
Mason se ušklíbl a řekl: „Pro tvou informaci, Paule, jsem právě teď mluvil s Minervou Mindenovou.“
„Konečně souhlasila, že se s tebou sejde?“ vyzvídal Drake.
„Poručík Tragg nastražil past,“ líčil Mason. „Poslal pro mne, abych se dostavil do jeho kanceláře ve velmi naléhavé záležitosti. Naléhal, aby Della přijela také. Řekl, abychom šli rovnou do jeho kanceláře. Seděla tam Minerva. Myslím, že se Tragg chtěl dozvědět, do jaké míry jsou si Minerva a Dorrie Amblerová podobné.“
„A jak jsou si podobné?“ zeptal se Drake.
„Tak zatraceně podobné, že to zmátlo i mne,“ odpověděl Mason. „Ale Della zjistila odlišnosti.“
„Rozdíly jsem postřehla v maličkostech, ve kterých se vyzná jen žena,“ podotkla Della Streetová. „Zejména v barvě vlasů.“
„I hlasy jsou dost rozdílné,“ tvrdil Mason, „ale, podle mého přesvědčení, podoba prostě nemůže být náhodná. Myslím, že až najdeme Dorrii Amblerovou, najdeme další dědičku majetku Harpera Mindena.“
„A pak tu budeme mít pěknou rvačku mezi Minervou a Dorrii Amblerovou?“
„Tak bych to odhadoval,“ potvrdil Mason. „Pamatuj, že matka Minervy Mindenové měla sestru, která, do té doby než odešla, neměla pravděpodobně žádné děti. Jsem ochoten se vsadit, že otec Minervy spával ve více než jedné posteli. Podobnost mezi Dorrii a Minervou je nejen pozoruhodná, ale takřka dokonalá.“
„Myslíš, že Dorrii Amblerovou unesli?“ zeptal se Drake.
„Snažím se sám sebe přesvědčit, že ne,“ povzdechl si Mason. „Ale zatím jsem v tom příliš nepokročil.“
„Uvažuji o časovém průběhu,“ nadhodil Drake. „Měli zatraceně málo času, aby ji dostali z toho baráku po schodišti. Nemohli použít výtahu, protože by se dostali do prostoru našeho zorného úhlu, nebo jinak řečeno tam, kde bychom je mohli spatřit. Nemohli si dovolit rozhodnout se pro takovou možnost.“
„O tom jsem také přemýšlel,“ potvrdil Mason. „Uvažuji o tom, zda ji mohli ukrýt přímo v té budově.“
„Myslíš, že tam mají ještě další byt?“ otázal se Drake.
Mason přikývl, zamyslel se na okamžik a pak řekl: „Prověř tu úvahu, Paule. Snaž se zjistit, kdo najal byty v podlaží, které je nad a pod. Je tu možnost, že ji ukryli v jiném bytě.“
„A co s tím sledováním?“
„Odvolej je,“ přikázal Mason. „Policii by se to nelíbilo a sledování by teď stejně nepřineslo nic dobrého.“
„Dobrá, Perry, zaměřím se na tu otázku dalšího bytu.“
„A teď,“ přerušila je rázně Della Streetová, „doufejme, že se konečně dostaneme k běžné kancelářské práci, abychom dosáhli alespoň zdání nějakého řádu, pane Masone. Máte spoustu odložených schůzek a patrně i dost naštvaných klientů.“
„A,“ dodal Mason, Jsem si jistý, že mám i stoh nevyřízené korespondence a předpokládám, že se chystáte mi ji předhodit.“
„Budete ji mít na stole během pěti minut,“ řekla škodolibě.
Mason beznadějně mávl rukou a obrátil se na Paula Drakea: „No dobrá, Paule, hurá zpátky na galeje.“

9
Když Perry Mason vstoupil příštího rána do kanceláře, přivítala ho Della Streetová: „Dobré jitro, šéfe. Předpokládám, že už jste četl noviny.“
„Abych pravdu řekl, tak nikoliv,“ připustil Mason.
„No to je pěkné, vždyť vy jste úplně zaplnil titulní stránku.“
„Případ Amblerová?“ zeptal se Mason.
„Podle novin to je případ Mindenová. Nemůžete přece očekávat, že by noviny vyplácaly prostor pro hlavní zprávy na někoho neznámého, když mají v hledáčku rozkošnou mladou dědičku.“
„A ona je v hledáčku?“ podivil se Mason.
„Ó, samozřejmě. Přitažlivé fotografie a vůbec.“
„Využila příležitosti k pořízení takových snímků?“ otázal se Mason.
„Patrně ne, ale noviny jich mají dost v její složce, protože pózovala ke spoustě takových lechtivých obrázků. Má hezké nohy – nebo jste si toho nevšiml?“
„Všiml,“ přiznal Mason, vzal si noviny, které mu Della Streetová podala, a stoje u rohu svého stolu pročítal hlavní zprávy. Pokročil ke svému otočnému křeslu a pak se opět zarazil, upoután tím, co četl.
Zazvonil telefon.
Della Streetová se ozvala: „Ano Gertie?“ A pak: „Minutku, jsem si jistá, že si s ním bude chtít promluvit.“
„Poručík Tragg,“ ohlásila.
Mason položil noviny, předklonil se a zvedl telefon.
„Haló, poručíku,“ řekl. „Mám dojem, že vaše kancelář je nejen odposlouchávána, ale že ta štěnice je přímo napojená na jedno z rozhlasových studií.“
„Právě kvůli tomu s vámi chci mluvit,“ prohlásil Tragg. „Měl jsem vypracovat hlášení a všechno, co mají noviny, mají z tohoto hlášení, ne ode mne.“
„Máte tím na mysli, že to vypustili vaši nadřízení?“
„Nejsem v postavení, abych to vytruboval,“ oznámil Tragg. „Jen jsem řekl, že ke zveřejnění došlo na základě mé zprávy, ale že není mým dílem.“
„Rozumím,“ pochopil Mason.
„Tedy,“ pokračoval Tragg, „prvotní zveřejnění. Ale, když se ukázalo, že tisk tu historku má, vaše klientka ji doplnila o detaily.“
„Moje klientka?“ podivil se Mason.
„Minerva Mindenová.“
„Snažil jsem se vám vysvětlit, že mou klientkou není. Mojí klientkou je Dorrie Amblerová, která byla unesena z Parkhurst Apartments… Co jste o ní vypátral poručíku?“
„Pokud se mne osobně týká, pak upřímně řečeno, nic,“ přiznal Tragg. „Neformálně se mi doneslo, že na případu pracuje FBI, i když do něj dosud oficiálně nevstoupili. Vy přece víte, co jsou zač. Smyslem jejich existence je informace shromažďovat, ne je poskytovat.“
„To se mi jeví jako logický názor,“ souhlasil Mason. „Jsem ale poněkud překvapený Minervou Mindenovou. Myslím, že by snad měla dávat přednost tomu, aby udržela informace pod pokličkou, a přece jsou všude v novinách všechny podrobnosti a dohady včetně skutečností, které mohou úplně znovuotevřít otázku jejího dědictví.“
„Máte na mysli, že nechce rozhlas,“ namítl Tragg, „ale nemá vyhraněný odpor proti tiskové proslulosti.“
„To jsem postřehl,“ řekl Mason.
„No, jen jsem vám chtěl zavolat a všechno vysvětlit.“
„Díky za zavolání,“ ocenil ho Mason. „Ale strašně se obávám o Dorrii Amblerovou.“
„Myslím, že v tomto ohledu je důvod k obavám,“ souhlasil Tragg. „Vím, že jsme v tom udělali, co jsme mohli. Nerozhoduje tu, zda jde o únos nebo vraždu a útěk, prostě ji chceme najít.“
„Zavoláte mi hned, jakmile se něco stane?“ naléhal Mason.
Tragg odpověděl obezřetně: „Dobře, buď vám dám vědět nebo vám dám příležitost k setkání, pokud ona sama bude něco takového chtít.“
„Děkuji,“ ocenil přílib Mason. „A ještě jednou díky za zavolání.“
„Fajn,“ končil Tragg,, jen jsem vám to všechno chtěl říci.“
Právník položil telefon a vrátil se znovu k novinám. „Dobře,“ řekl nakonec, „určitě je tu všechno – ne jen to, co vyprávěla, ale také nejrůznější dohady.“
„Jaký záměr mohla mít Dorrie Amblerová na mysli,“ zeptala se Della Streetová, „když si přála, abyste pro ni pracoval?“
„Chtěla si být jistá, že se nestane Nánou,“ odtušil Mason. „Přála si, aby se zjistilo, že…“
„Ano,“ naléhala Della Streetová, když se právník náhle v polovině věty odmlčel.
„Víte,“ pokračoval Mason, „sám se zabývám myšlenkou, že nemuselo jít o únos – že celá ta záležitost mohla být naplánovaná.“
„Včetně vraždy?“
„Včetně vraždy ne,“ odpověděl Mason. „Nevíme, co tu vraždu zapříčinilo, ale musíme z nějakého předpokladu vycházet. Naše klientka je dost inteligentní žena a dost smělá. Byla ochotná použít dost neobvyklých způsobů, aby dosáhla jediné věci.“
„A ta věc je?“ zeptala se zvědavě Della Streetová.
„Ohlas v tisku,“ odpověděl Mason. „Chtěla, aby tu historii roztroubily noviny. Řekla, že si to přeje, aby nevystupovala jako Nána v trestném činu, který nespáchala.“
Della Streetová přikývla.
„Ovšem,“ pokračoval Mason, „to by nemusel být ten pravý důvod. Pravým důvodem by mohlo být, že chtěla zveřejnit svou podobu s Minervou Mindenovou a pak nechat novináře přijít s bystrou myšlenkou, že jsou příbuzné, a tak celý případ založit na ohlasech a nátlaku tisku.“
„A to by jí mohlo pomoci v její při před soudem?“ zeptala se Della Streetová.
„Nejen, že by jí to mohlo před soudem pomoci,“ zdůraznil Mason, „ale dopomohlo by jí to k rozhodujícímu postavení k dosažení dohody s Minervou Mindenovou.“
Della Streetová přikývla.
„Ale,“ navázal Mason, „díky rychlé úvaze Minervy Mindenové předpoklad tiskové publicity ve věci událostí na letišti selhal. A tak, za takových okolností, co měla ta čilá mladá žena dělat?“
„Vymyslet něco jiného, aby se její jméno objevilo v novinách,“ odpověděla hbitě Della Streetová.
Mason poklepal několikrát novinami o stůl.
„No, hrom do mne uhoď,“ prohlásila Della Streetová. „Myslíte, že to všechno zosnovala? Ten únos a –“
„Je tu několik věcí, které tomu nasvědčují,“ přisvědčil Mason. „Doufám, že je to řešení. Nebylo by snadné, ne-li nemožné, aby muž, nebo dva muži, odvlekli vzpírající se ženu z toho obytného domu. Policie se tam objevila během několika minut. Umístění výtahu je takové, že jej nešlo použít. Museli tedy zmizet po schodišti. Pokud by neměli možnost použít jiného bytu, těžko by ji mohli z budovy dostat.“
Oči Delly Streetové vyjadřovaly účast: „Snažíte se sám sebe přesvědčit, že jste se stal součástí toho plánu,“ řekla konejšivě, „a já shledávám, že vám v tom chci pomoci – i když tomu nevěříte.“
Mason zdůraznil: „Je to pouze otázka, jak dostat ženu z toho domu proti její vůli.“
„Mohli ji ohrožovat pistolí, přiloženou ke spánku, nebo nožem na jejích zádech,“ uvažovala Della Streetová.
„To mohli,“ připustil Mason, „ale uvědomte si, kolik asi měli času dostat se na ulici, než dorazila policie. Divila byste se, co všechno vyčuchají. Cvičí se být v pohotovosti. Mají šestý smysl. Zpozorují cokoliv, co je jen trochu mimo běžný průběh. Někdy to vypadá, že mají telepatické schopnosti.
Kdyby dva lidé kráčeli po chodníku k parkovišti – dva muži s bránící se ženou mezi nimi – určitě by to nepřehlédli.“
„Myslíte si, že tam byli dva muži?“
„Domnívám se, že matrace odtáhli z ložnice do kuchyně, až když jsme s Paulem Drakeem zazvonili,“ uvažoval Mason. „Nejsem ochoten připustit, že by jedna osoba měla dost času, aby to provedla nadvakrát. A protože tam byly dvě matrace, musely tam být i dvě osoby.
Kromě toho otázka, jak dostat tu dívku z budovy, by byla pro jednu osobu nezvládnutelná. Uvažte, že nešlo jen o to, dostat ji z budovy, ale i posadit ji do auta a odjet s ní. Přemýšlel jsem o tom a vychází mi, že Dorrie moc dobře ví, co dělá, a že to všechno bylo součástí jejích záměrů – všechno s výjimkou vraždy. Vražda to všechno zrušila. Ta si vynutila změnu plánu – ale Dorrie to zvládla – nějak.“
Na dveře soukromé kanceláře se ozvalo smluvené zaklepání a když Mason pokynul, Della Streetová otevřela dveře, jimiž vstoupil Paul Drake.
„Co je nového, Paule?“ zeptal se dychtivě Mason.
„No, už jsi v novinách,“ oznámil Drake.
„Cože?“
„Jediné, co jim chybělo, byla tvá fotografie vedle té lechtivé. Snímek, který mohli použít, byl bohužel příliš nejasný a nadmíru důstojný.“
„Vytáhli jej z jejich archivní márnice,“ usoudil Mason. „Použili prostě to, co měli po ruce… A co je nového Paule?“
Drake ohlásil: „Perry, je docela možné, že tvůj předpoklad o bytech v té budově by to mohl vysvětlit.“
Masonovy rysy ztvrdly: „Jak to myslíš, Paule?“
„Den před únosem se muž, který se představil jako William Cammas, zajímal o pronájem. Řekl, že se dozvěděl o nějakém volném bytě v osmém poschodí, byt číslo 805. Prohlédl si jej a řekl, že by rád, aby se na něj podívala i jeho žena, ale že si myslí, že to bude v pořádku. Složil stodolarovou záruku, aby si zajistil třídenní rezervaci s tím, že pokud si byt nenajme, záruka sta dolarů propadne.“
„A nastěhoval se?“ naléhal Mason.
„No, nikdo to určitě neví. Správce mu předal klíče od bytu.“
„A v jakém stavu je ten byt teď? Co se tam našlo?“ zeptal se Mason. „Nějaké otisky prstů. Nějaké –“
„Nebuď blázen,“ zarazil ho Drake. „Jako to došlo tobě, tak to došlo i policii. Policie vyšetřovala, přišla na Cammase a vyzvedla si klíče od bytu – a to je všechno, co se ví. Tak jsme ve slepé uličce. Pokud policie vůbec něco našla, tak nepustí na veřejnost jedinou informaci.“
„Ale prohledali ten byt?“
„Pročesali jej hustým hřebínkem,“ potvrdil Drake.
„A nevíš, zda mluvili s Cammasem?“
„Nikdo neví, zda s ním mluvili.“
„Nemohou ho najít?“
„Ani stopa po něm,“ odpověděl Drake. „Udal adresu do Seattlu. Dal jsem ji prověřit svými lidmi. Hádám, že ta adresa je falešná.“
Zazvonil telefon. Della Streetová zdvihla sluchátko a řekla: „Halo,“ a pak se obrátila na Drakea, „pro tebe, Paule.“
Drake si vzal sluchátko a ohlásil se: „Tady Drake,“ pak několik minut naslouchal a zjišťoval: „Jsi si tím jistý?… Výborně, pokračujte v pátrání.“
Drake zavěsil, obrátil se na Perryho Masona a sdělil: „Měl jsem pravdu. Ta adresa je falešná.“
Mason si ulevil: „Hrom do toho, Paule, to zničilo moji poslední naději. Vsadil jsem na teorii, že ji z toho bytu nemohli dostat proti její vůli.“
„Já vím,“ řekl s účastí Drake. „Vím, jak se cítíš, ale fakta jsou fakta. A já ti ta fakta jen opatřuji. To je má práce.“
„Zatraceně,“ vykřikl Mason, „měli bychom něco udělat, Paule. Ať je kde je, počítá, že jí pomůžeme.“
„Neber si to tak, Perry. Na tom případě pracuje celá armáda lidí, nadaných mocí zákona. Nezbývá nám nic jiného, než je sledovat.“
„Jsi si jistý, že na tom pracují?“
„To bych řekl, k čertu. Můj člověk ze Seattlu zjistil, že ta Cammasova adresa je falešná. Ale byl až třetí v řadě. Policie v Seattlu na tom pracovala a FBI ze Seattlu zrovna tak.“
Mason prohlásil: „Ta dívka je v nebezpečí.“
„Ne, teď není,“ odporoval Drake. „Nechci být v té věci bezcitný, ale pokud se jí má něco stát, už se to stalo. Je-li mrtvá, je mrtvá. Pokud mrtvá není, tak ji zadržují za nějakým zvláštním účelem, kvůli výkupnému nebo vydírání nebo něčemu takového druhu. Tady se, Perry, nedá dělat nic jiného, než čekat.“
Mason si povzdychl. „Vždycky jsem byl zvyklý události ovládat, ať už byly jaké byly. Bytostně nenávidím, když se dostanu do postavení, kde události ovládají mne.“
„No, teď v něm jsi,“ připomenul mu Drake. „Nezbývá nic jiného, než čekat. Vracím se do kanceláře, Perry, a zůstanu s tebou ve spojení.“
„Co je s tvými lidmi?“ zeptal se Mason. „Pomohlo by, kdybys jich nasadil víc?“
„Stáhl jsem je,“ ohlásil Drake. „Moji muži by jen zbytečně zvyšovali tvoje náklady a motali by se do cesty mužům zákona, kteří na tom případu pracují. Tak jim dejme volnou ruku.“
Mason se na několik vteřin odmlčel a pak neochotně připustil: „Tak dobře, Paule.“
Drake pohlédnul na Dellu Streetovou a opustil kancelář.
Mason začal Delle Streetové diktovat.
V polovici druhého dopisu náhle přestal a začal přecházet po místnosti.
„Nemohu pracovat, Dello. Nemohu se těch myšlenek zbavit –Zkuste, zda byste po telefonu nesehnala poručíka Tragga.“
S pochopením přikývla, šla k telefonu a za několik okamžiků kývla na Masona: „Máte ho na lince, šéfe.“
Mason se ozval: „Halo, poručíku, Tady je Perry Mason a mám starosti s tím, co se děje v případě Dorrie Amblerové. Vůbec nejsem spokojen s průběhem událostí.“
„A kdo by byl,“ opáčil Tragg.
„Vy jste nic nevypátrali?“
„Zjistili jsme toho spoustu,“ řekl Tragg, „a teď se to snažíme vyhodnotit, Perry.“
„Můžete mi říci o co jde?“
„Ne, vůbec nic.“
„Co je s tím bytem číslo 805?“
„Jak to, že o něm víte?“
„Já se ptám vás, co víte.“
„Ale já nejsem v postavení, abych vám mohl říci všechno co vím… Podívejte, Perry, nepokoušíte se nás převézt, nebo ano?“
„Co tím míníte?“
„Nejde o propracovaný plán, který jste vymyslel, aby sloužil jako kouřová clona?“
„Jako kouřová clona pro co?“
„To je co bych rád věděl.“
„Štěkáte na nesprávný strom, běháte po falešné stopě, pláčete na cizím hrobě a – Dobrá, hrom to vem, toho jsem se obával, že totiž začnete uvažovat o mé vlažné spolupráci v celé té záležitosti. Říkám vám, že ta dívka je v nebezpečí…“
„Máte obavy ve smyslu vaší neschopnosti ochránit ji před tím ohrožením?“ zeptal se Tragg.
„Ano.“
„Dobře, v tomto směru vás mohu uklidnit,“ prohlásil Tragg. „Vaše klientka není obětí, ale spolupachatelkou. Sešla z bytu číslo 907 do bytu číslo 805. Zůstala tam do chvíle, dokud rozruch neutichl. Pak odtud odešla dobrovolně a s použitím vlastních schopností.“
„Jak jste na to přišel?“
„Na základě výpovědi očitého svědka.“
Mason se na několik vteřin odmlčel.
„No tak?“ zeptal se Tragg.
Mason zaváhal: „Upřímně řečeno, poručíku, moc jste mi všechno usnadnil.“
„V jakém směru?“
„Měl jsem pocit, že by to mohla být součást předem promyšleného jednání.“
„Ale ne taková, na jakou jste pomýšlel?“
„Ne taková, která ze mne udělala šaška, stejně jako z policie.“
„Dobře, na rovinu Perry, to je teorie, kterou čím dál tím víc berou v úvahu vyšetřovatelé. A samozřejmě tím se dostáváme k vraždě, kterou máme na krku. A, pokud dobře víte, vůbec nemáme v oblibě případy neobjasněných vražd.
Navíc se nám tu teď naskýtá krásná možnost, že celá ta záležitost byla zosnována jen proto, aby se vysvětlil nález mrtvoly v bytě vaší klientky. Pokud se případ tímhle směrem zvrtne, moc by se nám to nelíbilo.“
„A mně by se to nelíbilo vůbec,“ naježil se Mason.
„Dobrá,“ prohlásil Tragg, „zeptám se vás přímo, Perry. Je tu nějaký rozumný důvod – nějaký skutečný důvod – kvůli kterému by mohla vaše klientka založit hru takového druhu?“
Mason odpověděl: „Chci s vámi jednat čestně, Traggu. Je zde dost důvodů, které dávají podnět k uvažování.
Pokud tu dívku unesli a je v nebezpečí, nemohu jen tak sedět na zadku a čekat. Pokud ovšem na druhou stranu jde o součást promyšleného jednání ke zmaření vyšetřování vraždy, nejen že si nad tím myji ruce, ale udělám všechno pro to, abych zjistil, co se přesně stalo. Samozřejmě, že musím chránit všechna důvěrná sdělení své klientky, která učinila v době, když mou klientkou byla.“
„Rozumím,“ řekl Tragg, „ale ona se přece nestala vaší klientkou ve vztahu k té vraždě.“
„To máte pravdu. Nestala se – a půjdu v tom vyjádření ještě dál. Ani se jí nestane.“
„Dobrá,“ prohlásil Tragg, „a já vám povím ještě něco dalšího. Myslím, že si nad tím ruce umýt můžete. Když opustila svůj byt, jednoduše seběhla po schodišti do bytu číslo 805. Víme, že později večer žena obývající byt v šestém podlaží jela s vaší klientkou dolů výtahem. Ta žena zaznamenala, že přestože byl večer, Dorrie měla černé brýle ve snaze zabránit, aby ji někdo poznal. Tu ženu napadlo, že se Dorrie chce pokradmu dostat na nějakou schůzku a – podle mého osobního přesvědčení, Masone, tahle svědkyně může být poněkud zklamaná a trochu závistivá.
V každém případě ale viděla slečnu Amblerovou ve výtahu. Dorrii Amblerovou zná a tlachávala s ní. Dorrii se líbil pes té ženy a pes si Dorrii oblíbil. Je to nevychovaný pes. Není zlý, ale nemůžete ho nechat samotného. Vrčí a cení zuby, když ho chce někdo pohladit.
Tedy ta svědkyně zjistila, že Dorrie Amblerová z nějakého důvodu nechce, aby ji někdo poznal. Dorrie se otočila čelem ke dveřím výtahové kabiny a zády k té ženě a psovi, ale ten pes vyžadoval, aby ho hladila; vrážel jí čumákem do nohou a vrtěl ocasem. Dorrie za chvíli spustila ruku a pes jí olizoval prsty. Když zdviž zastavila, Dorrie se vyřítila ven.
Ta žena chtěla vyvenčit psa a ten se zastavil ihned, jakmile dorazili k pásu trávníku před domovními dveřmi. Svědkyně viděla muže, který čekal v autě přímo u obrubníku a Dorrie takřka přilétla k vozu, skočila do něj a pak zmizeli.“
„Otisky prstů?“ vyzvídal Mason.
„Žádné,“ odpověděl Tragg. „Je to divné. Jak byt číslo 907 tak číslo 805 byly naprosto dokonale vyčištěny. Není v nich jediný jiný otisk mimo otisků Marvina Billingse. Ten je zanechal po celém bytě číslo 907.“
„Měl klíče?“ zeptal se Mason.
„To vám neřeknu,“ odvětil Tragg, „ale vím, kam tím míříte. V Billingsových kapsách jsme nenašli jedinou věc. Žádné klíče, žádné mince, žádné cigarety, žádnou tužku, prostě vůbec nic. Očesali ho dokonale.“
Mason se zasmál. „Dobrá, poručíku,“ řekl, „způsobil jste, že se cítím mnohem lépe, i když to vypadá, že jsem se stal jakousi obětí. Sejmul jste mi z ramen pěkné břemeno.“
„Prima, Perry,“ navázal Tragg, „chtěl bych vás upozornit ještě na jednu věc a totiž, že pokud v tom plánu jedete, ošklivě narazíte. Nemáme v lásce občany, kteří osnují předstírané únosy a nemáme rádi vraždy. A mohu vám sdělit, aniž bych porušil nějaké tajemství, že Hamilton Burger, náš okresní návladní, je pevně přesvědčen, že jste všechno zmotal tak, aby, až vaše klientka bude zatčena, bylo obtížné usvědčit ji z vraždy. A jak už tak Hamiltona Burgera oba známe, víme, že se postaví třeba na hlavu, aby odhalil celý plán a usvědčil spiklence – všechny spiklence.“
„Teď tomu skutečně rozumím,“ prohlásil Mason. „Děkuji vám za to, co jste mi sdělil. Nedám se do toho zatáhnout.“
„A mějte oči na stopkách,“ varoval ho Tragg.
„To tedy budu,“ potvrdil Mason a zavěsil.
Právník se obrátil na Dellu Streetovou: „No, Dello, počítám, že bychom se teď mohli dát do té pošty. Hádám, že naše bývalá klientka je pěkně chytrá dívenka a hezká intrikánka… Poslouchala jste rozhovor s Traggem?“
Della Streetová přikývla a pak náhle divoce vyrazila: „Doufám, že ji chytnou a obviní.“
A pak za okamžik dodala: „Pokud by bývala Dorrie Amblerová hrála celou věc na rovinu a chtěla vás mít po svém boku při uplatňování svého nároku na majetek, mohla se podělit o několik milionů dolarů. Ale takhle má teď na krku případ vraždy.“
Mason se ozval: „To je něco, s čím si já hlavu lámat nebudu. Až ji zavřou, měla by dostat sešit a do něj pětsetkrát napsat: ‚s poctivostí nejdál dojdeš‘.“
„To už bude příliš pozdě,“ poznamenala Della Streetová.
Mason vstal a začal přecházet po kanceláři. „Kdyby nebylo dvou věcí,“ řekl konečně, „nebral bych přesnost Traggových závěrů v potaz.“
Della Streetová, která věděla, že se právník často takto omlouvá za hlasité přemýšlení, ho povzbudila: „Jaké věci, šéfe?“
„Za prvé,“ začal vysvětlovat Mason, „víme, že naše klientka osnovala bizarní situace, aby získala věhlas. Víme, že chtěla něco udělat, aby přiměla tisk ke zveřejnění své nápadné podoby s Minervou Mindenovou.“
„A druhá věc?“ zeptala se Della.
„Ten pes,“ odpověděl Mason. „Psi se nemýlí. Proto byla naše klientka živá a, řekněme, volně a svobodně se pohybovala dlouho po svém údajném únosu.
Myslím, Dello, že nám nezbývá nic jiného, než připustit skutečnost, že se slečna Dorrie Amblerová rozhodla použít mne jako pěšce ve své promyšlené hře, ale pak se stalo něco, co jí zhatilo plány.“
„A co?“ otázala se Della.
„Vražda,“ oznámil Mason. „Billings byl detektivem s nechutnou pověstí. Takovým, který, pokud znal tu hru zevnitř, mohl klientku vydírat, jakmile by se sama naskytla příležitost.“
„A tak?“ vyzvídala Della.
„A tak,“ pokračoval Mason, „pokud předpokládám, že se Dorrie snažila zaplést mne do svého plánu a zjistila, že přecenila své síly, že mne mohla volat až dlouho po svém domnělém únosu, myji si nad ní ruce.
Jsem opravdu rád, že jste nenapochodovala do pasti tím, že byste byla od ní přijala klientskou zálohu, Dello. Jak si teď věci stojí, udělali jsme pro ni kus práce a nejsme jí už ničím povinováni… A teď, díky tomu psisku, mám po starostech. No a nyní se vraťme k té hromadě pošty.“

10
Della Streetová, která vstoupila z předpokoje, se zastavila u pracovního stolu Perryho Masona. Když k ní právník vzhlédl, řekla: „Tohle dělat nenávidím, šéfe.“
„A co?“ otázal se Mason.
„Už je deset dní, co Dorrie Amblerová zmizela,“ prohlásila Della Streetová rozhořčeně, „a vy děláte všechno možné, abyste na ni zapomněl a ponořil jste se do běžného pracovního rytmu.“
„No a?“ dloubl si Mason.
„Právě teď,“ oznámila, „v předpokoji čeká Henrietta Hullová – netrpělivě.“
„Kvůli čemu se chce se mnou setkat?“
„Policie zadržela Minervu Mindenovou. Henrietta Hullová prohlásila, že si není jistá, zda jí sdělí obvinění, ale že jí bylo řečeno, zeji budou vyslýchat v souvislosti s vraždou.“
Mason zavrtěl hlavou: „Zastupuji Dorrii…“
Della Streetová tázavě zdvihla obočí, když Masonův hlas ztichnul.
Deset, patnáct vteřin právník mlčel a pak náhle rozhodl: „Přiveďte ji, Dello. Chci s ní mluvit.“
Della Streetová přikývla, opustila kancelář a za několik okamžiků se vrátila s Henriettou Hullovou v patách.
„Paní Hullová,“ představila ji Della Streetová.
„Již jsme se setkali,“ připomněla Henrietta Hullová, přistoupila k Masonovu stolu a podala mu kostnatou ruku k pevnému stisku, načež se posadila do křesla pro klienty.
„Již jsem vám řekla, pane Masone, že jste na prvním místě našeho seznamu pro případy těžkých zločinů.“
„No a co má být?“ vmísil se Mason, když zaváhala.
„Minervu vzali do vazby.“
„Uvěznili ji?“
„To si nemyslím. Sebrali ji ve tři hodiny ráno a vzali ji k výslechu. Nevrátila se, ani netelefonovala.“
„Co chcete, abych udělal?“
„Abyste přijal advokátní poplatek ve výši dvaceti tisíc dolarů, pustil se do toho a zastupoval ji.“
„Je vyslýchána ve spojitosti s vraždou toho muže, kterého nalezli v bytě číslo 907 – Marvina Billingse?“
„Nevím. Všechno, co je mi známo, je, že ji seznámili s tím, že ji budou vyslýchat v souvislosti s vraždou a to je podstata věci.“
„Vzpouzela se tomu, že s nimi má odejít v tak časnou hodinu?“
Henrietta Hullová zauvažovala: „Podle toho, jak to vypadá, tak neodporovala. Zřejmě si na ni počíhali. Právě se vrátila domů.“
„Bez doprovodu?“ zeptal se Mason.
„Bez doprovodu.“
„Vy jste v tu dobu byla již vzhůru?“
„Ne. Zanechala mi zprávu, která všechno vysvětlovala. To jí dovolili. Vzkazovala, že zavolá. Pokud bych o ní neslyšela do devíti hodin dopoledne, měla jsem za vámi jít a dát vám šek na dvacet tisíc dolarů jako klientský poplatek.“
„Vy jste oprávněná vystavovat šeky na její vrub?“
„Zajisté. Jsem přece její obchodní manažerkou.“
Henrietta Hullová otevřela svou kabelku, vyňala natištěný podlouhlý šek, pohlédla na Dellu Streetovou a odhadovala: „Předpokládám, že poplatky přejímá vaše sekretářka.“
„To je ten šek?“ otázal se Mason.
„Šek na dvacet tisíc dolarů,“ ujistila ho.
„Snažil jsem se vám vysvětlit,“ pokoušel se odporovat Mason, „že zastupuji Dorrii Amblerovou a že to nutně znamená střet zájmů.“
„Jste zástupcem Dorrie Amblerové pouze v záležitosti její ochrany před tím, aby se nestala Nánou nebo hejlem, jak se tomu, tuším, v hantýrce říká,“ namítla Henrietta Hullová. „Poradil jste jí a ona opustila vaši kancelář.
Pro vaši informaci, pane Masone, je to podvodnice a čachrářka. Po celou dobu vám lhala. Nejste jí ničím zavázán. Ta mladá žena je vynalézavou vyděračkou. Určitě byste se na ni neměl vázat.“
Na dveře Masonovy soukromé kanceláře se ozvalo smluvené zaklepání Paula Drakea.
Mason se omluvil: „Promiňte na okamžik,“ přešel kanceláří, rázně otevřel dveře a zavrčel: „Jsem zaneprázdněný, Paule. Nemůže to počkat?“
Drake oznámil: „Tohle počkat nemůže.“
Mason na okamžik zaváhal.
„Tak pojď dál,“ vyzval ho. „Setkáš se s paní Hullovou.“
Drake vstoupil do kanceláře a rozpačitě zabrblal: „O… haló. Nechtěl jsem vyrušovat, paní Hullová. Bohužel je ale nezbytné, abych panu Masonovi předal nějaké informace – okamžitě.“
Henrietta Hullová se ozvala: „Jak se máte pane Drake? Chystala jsem se, že vás navštívím, jakmile skončím jednání s panem Masonem nebo, spíše bych měla říci, jakmile on skončí jednání se mnou. Již jsem vám řekla, že máme seznam osob, na něž se lze obrátit v případě vážných potíží.
Pan Mason jev čele právních zástupců pro případy těžkých zločinů a vaše detektivní agentura jev čele seznamu detektivních kanceláří, zejména v případech, kde pan Mason vystupuje jako právní zástupce.
Právě jsem panu Masonovi předala šek jako klientskou zálohu a tady ve své kabelce mám další šek na dvacet pět tisíc dolarů jako zálohu za vaše pátrací služby.“
„Tak moment,“ přerušil ji Mason. „Slečnu Mindenovou odvedli dnes časně ráno k výslechu. To je vše, co o tom víte. Mají ji vyslýchat v souvislosti s vraždou. Nemluvila s vámi a vy jste očividně nebyla ve styku s policií nebo se státním zástupcem, abyste zjistila, co se vlastně děje. A přitom tady vypláznete šeky v celkové částce čtyřicet pět tisíc dolarů, abyste pro ni zajistila právního zástupce a detektivní agenturu za účelem pátrání.“
„Máte plnou pravdu.“
„Tvrdíte, že jednáte podle pokynů, které vám dala slečna Mindenová v písemné formě?“
„Ano.“
„Máte tyto písemné pokyny při sobě?“
„Samozřejmě, že mám.“
„Myslím, že bych je docela rád viděl,“ prohlásil Mason.
Na okamžik zaváhala a pak řekla: „Můžete mne ujistit, že pokud vám je ukážu, bude jejich obsah důvěrný, pane Masone?“
Mason zavrtěl hlavou.
Drake se do jejich rozhovoru vmísil: „Mohu s tebou mluvit o samotě, Perry?“
„O tomhle případě?“ otázal se Mason.
„Ano.“
„Myslím, že uděláš nejlépe, pokud budeš mluvit přímo tady,“ usoudil Mason. „Myslím, abychom to všechno probrali na tomhle plenárním zasedání, abych se tak vyjádřil.“
„Dobrá, jak myslíš,“ souhlasil Drake. „Dorrie Amblerová je mrtvá. Byla zavražděna. Její tělo nalezli bez šatů a policie se domnívá, že naprosto nezpochybnitelné indicie vedou proti Minervě Mindenové.“
Mason na okamžik se zachmuřeným výrazem ztuhnul, poté odsunul křeslo, vstal, a pak přešel od svého stolu k oknu. Obrácen zády do místnosti pohlížel několik minut na ulici, pak se otočil a řekl Henriettě Hullové: „Pokud to, co nám sdělil Paul Drake, je pravda, pak je, paní Hullová, vaše zaměstnavatelka ve velmi vážné šlamastice – neobyčejně vážné.“
„To chápu.“
„Věděla jste, že je slečna Amblerová mrtvá?“
„Vím, co sdělila policie… že nalezli její tělo – ano.“
„Dovolte mi, abych se zeptal: Je Minerva vinná?“
„Není vinná,“ odpověděla Henrietta Hullová s pevným přesvědčením.
„Jak to víte, že není vinná? Pouze proto, zeji tak znáte?“
„Ne. Protože vím něco o té záležitosti. Dorrie se spojila s několika gaunery. Ti ji zabili. Teď tu vraždu chtějí shodit na Minervu. Slečna Amblerová si myslela, že to pevně ukočíruje. Ale její plán se obrátil proti ní. Minerva není vinná. Má to nějaký význam pro to, zda Minervin případ převezmete?“
„Máto zásadní význam,“ potvrdil Mason. „Po technické stránce nezáleží na tom, zda daná osoba je nějak zapletena do věci, z níž je obviněná, dokud nebyl vynesen konečný rozsudek. Má právo, aby ji zastupoval obhájce, a to v kterémkoliv kroku řízení. Nejen v tom směru, aby se dokázalo, že je nevinná, ale aby dbal na to, aby byla ochráněna její nezadatelná práva.“
„A Minervě se těchto práv jako občanovi dostane?“
„Tato práva jí budou zaručena jako kterémukoliv jinému občanovi.“
Drake si odkašlal, zachytil Masonův pohled a pak nepatrně zavrtěl hlavou.
„Proč ne, Paule? Prozraď nám to,“ vyzval ho Mason. „Nechoď kolem horké kaše a vyjádři se jasně.“
„Dobrá,“ souhlasil Drake. „Policie má proti ní nezpochybnitelný důkaz.“
„To už jsi říkal.“
„Její spoluviník se přiznal,“ oznámil Drake.
„Kdo je to?“ zeptal se Mason.
„Muž, jehož si najala, aby ji doprovázel do bytu Dorrie Amblerové a unesl ji.“
„Vypověděl, že v té době s ním Minerva byla?“ chtěl vědět Mason.
„Jak jsem vyrozuměl, tak byla.“
„Znáš podrobnosti, Paule?“
„Jen povšechné věci. Ten chlapík se jmenuje Jasper. Vypověděl, že mu Minerva řekla, že zdědila velký majetek a Dorrie Amblerová jí překáží v získání výlučné kontroly nad tímto majetkem. A že chce mít Dorrii Amblerovou z cesty, že zařídí záležitosti tak, aby jim zaručovaly úplnou bezpečnost, ale že chce, aby jí Jasper ve vhodnou dobu pomohl.
Jasper má, mimochodem, dlouhý kriminální rejstřík. Billings se snažil vydírat Minervu, ne Dorrii Amblerovou. Byl zraněn smrtící kulkou do hrudníku.“
„A Minervu Mindenovou vzali do vazby pro vraždu Dorrie Amblerové?“
Drake nesouhlasně zavrtěl hlavou: „Chtějí ji obvinit z vraždy Marvina Billingse. Potom, v případě jejího osvobození nebo jiného rozsudku než je trest smrti, se ji chystají obvinit z vraždy Dorrie Amblerové. Případ vraždy Amblerové je ovšem založen na nepřímých důkazech. Pro případ vraždy Marvina Billingse mají nějaké materiální důkazy, nějaká doznání a očitého svědka. Tohle obvinění nemůže Minerva vyvrátit.“
Mason se náhle rozhodl. Prohlásil: „Hodlám ji zastupovat v případě vraždy Marvina Billingse. Pokud z té vraždy bude obžalována, jsem v tomto případě jejím obhájcem. Nemohu slíbit, že budu jejím obhájcem i ve věci vraždy Dorrie Amblerové. To si ještě musím nechat projít hlavou.“
„To stačí,“ řekla Henrietta Hullová. „Zvažte, jak se zachováte, pane Masone.“
„Ještě okamžik,“ zarazil ji Mason. „Pokud jste s ní nebyla ve styku, kde jste získala zprávy o tom, že bude obžalována z Bil-lingsovy vraždy a ne z vraždy Dorrie Amblerové?“
Henrietta Hullová na zlomek okamžiku zaváhala a pak odpověděla: „Bohužel, pane Masone, to vám nemohu říci. Ale pokud se ukáže, že je všechno jinak, vždy můžete vrátit obdržený poplatek a z případu se stáhnout. To bychom vám nemohly vyčítat.“
Mason ji vyzval: „Ukažte mi prosím ten vzkaz, který vám Minerva zanechala.“
Henrietta Hullová otevřela kabelku, vyňala přeložený arch papíru a podala jej Masonovi.
Vzkaz zněl: „Henny – jsem na Policejním ředitelství. Pokud se nevrátím do devíti hodin, udělejte nezbytné.“
„Tento vzkaz neobsahuje žádné určité příkazy,“ podotkl Mason, „zejména ne, že se máte obrátit na mne nebo se spojit s Drakeovou detektivní agenturou.“
„Myslím, že se mýlíte, pane Masone. Řekla, a já to cituji: ‚Udělejte nezbytné.‘“
„Míníte tím, že jste vy a Minerva tuto záležitost projednávaly předem?“
„Míním tím,“ zdůraznila, „že Minerva věřila v mou schopnost zařídit vše potřebné a já tak činím.“
„Tak podívejte,“ zarazil je Drake, „nechci vám do toho skákat, ale máme tu dvě předem promyšlené vraždy, chladnokrevné vraždy. Jedna z nich byla předem pečlivě připravená. Ta druhá mohla být spáchána pod tlakem okolností. Ale osud Minervy v téhle věci záleží na výroku poroty. Tohle vím já a vy to víte také. Mají očitého svědka. Nedovolí s ní jakékoliv setkání, dokud nebudou mít dost přesvědčivých důkazů.“
Mason zamyšlený a se zamračeným výrazem přikázal: „Prosím, vydejte paní Hullové potvrzení o přijetí dvaceti tisíc dolarů jako klientské zálohy, Dello.“

11
Perry Mason, sedící v návštěvní místnosti městské věznice, pohlédl na Minervu Mindenovou a prohlásil: „Minervo, dříve než mi řeknete jediné slovo, chtěl bych vám sdělit, že mne dnes dopoledne navštívila Henrietta Hullová. Předala mi šek na dvacet tisíc dolarů jako klientskou zálohu za to, abych vás zastupoval. Sdělil jsem jí, že vás budu obhajovat ve věci obvinění z vraždy Marvina Billingse, ale že až dosud se nemohu vyjádřit k tomu, zda vás budu zastupovat i v případě obvinění z vraždy Dorrie Amblerové.“
„Pokud to správně chápu,“ odvětila, „pak je důvodem k mému uvěznění Billingsova vražda.“
„Byla jste seznámena s formální obžalobou?“
„Myslím, že zamýšlejí vznést obvinění velké porotě a z jakýchsi důvodů chtějí, aby se ten proces konal co možno nejdříve – a to mi vyhovuje.“
„Obvykle,“ odporoval Mason, „se snažíme v záležitostech trestných činů získat čas a sledovat, jak se věci vyvinou.“
„Tohle ale není obvyklý případ,“ namítla.
„Jsem přesvědčen, že není,“ souhlasil Mason. „Začínám tušit, co si mám myslet o tom, co se skutečně stalo.“
Zavrtěla hlavou a řekla: „Nemyslím si, že byste znal dost skutečností k tomu, abyste nyní dospěl ke správným závěrům.“
„Možná že nemám,“ připustil Mason, „ale položím vám jednu otázku. Zavraždila jste Marvina Billingse?“
„Ne.“
„V této chvíli je to všechno, co jsem chtěl vědět,“ prohlásil Mason.
„Dobrá,“ odpověděla. „Teď bych se vám chtěla k něčemu přiznat. Já –“
„Jde o doznání ke zločinu?“ skočil jí do řeči Mason.
„Ano, ale je to –“
Mason zdvihl ruce: „Nechci slyšet žádné doznání.“
„To není to, co si myslíte. Nevztahuje se k –“
„Jak vy můžete vědět, co si já myslím?“ přerušil ji Mason.
Odpověděla: „Protože je tu něco, co vás vůbec nikdy nenapadlo. Je to úplně jiná záležitost. Vůbec nemá co do činění s tou vraždou, má to vztah k –“
Mason jí znovu skočil do řeči: „Zadržte, Minervo. Chtěl bych vám objasnit můj vztah vůči vám. Řekla jste mi, že jste nevinná ve věci vraždy, z níž jste obviněná. Pokud jste mi lhala, tak se to obrátí proti vám, protože mne dostanete do postavení, ve kterém budu jednat na základě nesprávných předpokladů.
A každé přiznání, které chcete učinit, může být zcela v rozporu s vaším předcházejícím tvrzením.
Jakýkoliv rozhovor mezi klientem a jeho právním zástupcem je důvěrný, ale pokud mi řeknete, že jste spáchala nějaký zločin, zejména takový, který nesouvisí se zločinem, z něhož jste obviněná, situace je zcela odlišná. Jsem vaším obhájcem, ale jsem také občanem. Mohu vám radit co do vašich zákonných práv, ale pokud zjistím, že jste se dopustila závažného trestného činu a pak vám poradím, jak se vyhnout odpovědnosti za tento zločin, dostávám se do postavení spoluviníka. A do takového postavení se dostat nechci.“
Zamyslela se nad tím a pak prohlásila: „To chápu.“
„A teď,“ pokračoval Mason, „si musíte uvědomit, že toho na vás mají spoustu – nějaké dokonale zničující důkazy, které, podle jejich názoru, ten případ úplně vyřeší. Přesto si nedovolí jen tak se s nimi vytasit. Šli k vám domů a velmi zdvořile vás požádali o výpověď. Teď zkoumají vaše odpovědi, budou mít další dotazy a zahájí proces až poté, co budou zcela přesvědčeni o vaší vině.
Způsob, jakým v současné době jednají, nasvědčuje tomu, že mají velmi závažné důkazy pro usvědčení ze spáchání zločinu a které pro vás pravděpodobně budou překvapující – přinejmenším počítám s tím, že vás zaskočí.“
„Z jejich dotazů,“ řekla, „usuzuji, že ten muž, Dunleavy Jasper, jim vyprávěl pěknou pohádku.“
„Do které jste zapletená?“
„Ano.“
„Jaká jednání jste vedla s Dunleavey Jasperem?“
„Žádná.“
„Viděla jste ho vůbec někdy?“
„Myslím, že ano.“
„Kdy?“
„Dva detektivové přivedli nějakého muže do kanceláře, když mne vyslýchal státní zástupce. Muž si mne prohlédl, podíval se na státního zástupce, pokývl a pak ho odvedli.“
Mason nad tím několik vteřin uvažoval, náhle vstal a oznámil: „Dobrá, slečno Mindenová, budu vás zastupovat. Ale chtěl bych poukázat na to, že je tu několik věcí, které jste učinila a které právě nepřispívají vašemu zproštění žaloby.
Více či méně jste přispívala tisku, aby vás vylíčil jako potřeštěnou dědičku z Montrose.
Ke všem těm věcem, které jste udělala a které jsou doloženy, je zde ještě řada klepů o nudistických plaveckých dýcháncích a věcech podobného druhu.“
„Dobře,“ prohlásila, „a co má být? Je to moje tělo, mám je ráda a je krásné. Nejsem tak pitomá, abych to nevěděla. Lidé jezdí do nudistických táborů a každý považuje takové tábory za přípustné a nechává nudisty na pokoji, ale pokud je nějaká osoba nepřiměřeně úzkoprsá a namítá –“
„Se mnou se přít nemusíte,“ přerušil ji Mason usmívaje se, „pouze prostě říkám, že mnoho lidí porušuje morální kodex a pak mají tu smůlu, že jsou obžalováni z vraždy. Porotci určitého druhu rádi zasolí někomu, kdo neodpovídá jejich osobní morálnímu názoru.
Mnoho nešťastných jedinců bylo uznáno vinnými vraždou na základě důkazu, že se on nebo ona dopustili cizoložství.“
„No dobře,“ připustila, „v očích mnoha lidí jsem římská děvka4. Je to důvodem, abyste se mého případu vzdal?“
„Ne.“
„Je to tedy v rozporu s mými nadějemi na osvobozující výrok?“
„Ano.“
„Děkuji, pane Masone,“ řekla. „Moc ráda bych věděla, zda jste ke mně byl upřímný nebo jestli se mne snažíte nachytat na pouhé fráze. Mně nemusíte nic vyprávět o oněch drsně se tvářících uťápnutých kuřatech, která myslí jen mozky těch svých slepic.“
„Co jsem se vám snažil vysvětlit,“ prohlásil Mason, „bylo, že mladá žena, která se snaží vymknout z konvencí a jde svou vlastní cestou, jak vybudovat svou pověst potřeštěné dědičky, se často dostane do potíží.“
„Pokud je obviněna z vraždy,“ prohodila Minerva.
„A vy jste obviněna z vraždy,“ poznamenal důrazně Mason.
„Děkuji vám za ponaučení,“ řekla. „Až se z toho dostanu, pokusím se být hodnou holkou. Přinejmenším se budu snažit, aby se moje jméno neobjevovalo v tisku.“
Mason jí připomněl: „Zřejmě nemáte vůbec ponětí, o co jde. Jste skvělý kšeft. Skutečnost, že jste obžalována z vraždy, vede ke zvýšenému zájmu o noviny, a když se stane něco, co noviny dobře prodává, tak se z toho uměle udělá senzace.“
„Mám za to, že tím myslíte velkou senzaci,“ dohadovala se.
„Myslím tím opravdu velkou senzaci,“ odpověděl jí Mason. „Tenhle obrázek chci veřejnosti předložit – spíše skromná, ale velmi aktivní mladá žena se širokým srdcem, jednající impulzivně často nepochopená, ale ve skutečnosti plachá.“
„Tak v takovéhle podobě mne chcete představit veřejnosti?“
„Ano.“
„S tím mi jděte k čertu,“ naježila se a rázně zavrtěla hlavou. „Nehodlám měnit svou osobnost jen kvůli tomu, abych odvrátila obvinění z vraždy. To je na vás, pane Masone. Nejsem plachá a nejsem ochotná si nasadit takovou masku v tisku jen pro zvýšení jeho prodejnosti.“
Mason si povzdechl, když skončila své strohé vyjádření a vyrazila ke dveřím.
„Obával jsem se, že zaujmete tento postoj,“ poznamenal.
„Zaujala jsem jej,“ zdůraznila. „A teď jej tedy znáte.“

12
Soudce Everson Flint pohlédl na náměstka okresního návladního Hamiltona Burgera, sedícího s ním u stolu obžaloby, a oslovil ho: „Obžaloba má výhrady?“
„Žádné výhrady,“ ohlásil náměstek.
Soudce Flint se podíval ke stolu obhajoby a řekl: „Nějaké námitky ze strany obhajoby, pane Masone?“
Mason povstal a vstřícně pokynul gestem, které vydalo za mnoho slov: „Obhajoba,“ prohlásil, „je se složením poroty naprosto spokojena.“
„Velmi dobře,“ zkonstatoval soudce Flint, „porota složí přísahu.“
Náměstek okresního návladního s uštěpačným úšklebkem k Masonovu gestu vztyčil levou ruku: „K tomu snad ani není co říci,“ zaryl.
Mason se mile usmál ke stolu obžaloby a shovívavě poznamenal: „Tak proč to uvádíte?“
Soudce Flint se načepýřil: „Pánové se laskavě zdrží osobních narážek. Porota bude nyní přísahat, aby mohla případ posoudit a rozhodnout.“
Poté, co porota odpřísáhla, Colton Parma, náměstek Hamiltona Burgera, okresního návladního, povstal k úvodnímu prohlášení žaloby.
„Toto je velmi stručné úvodní prohlášení, pokud soud laskavě dovolí, stejně jako vy, dámy a pánové, členové poroty,“ řekl.
„Hodláme dokázat, že obžalovaná v tomto případě zdědila značný majetek po Harperu Mindenovi. Měla ale důvody domnívat se, že jsou zde i další pozůstalí Harpera Mindena, kteří jsou oprávněni se na dědictví podílet, zvláště mladá žena jménem Dorrie Amblerová, která byla dcerou sestry matky obžalované.
Tato sestra zemřela neprovdaná a mělo se za to, že zemřela, aniž by zanechala potomky. Přesto hodláme doložit přesvědčené skutečnosti, že obžalovaná, podle svého vlastního prohlášení, se dostala k důkazům, že Dorrie Amblerová je skutečně dcerou sestry její matky, zrozenou z nemanželského lože, a že tudíž ona a obžalovaná mají stejného otce.
Nehodlám se pokoušet vést tento případ cestou právních kliček. Jen prostě a jednoduše předložíme důkazy, které vám vysvětlíme se záměrem osvětlit stav mysli obžalované.
Obžalovaná byla v Montroském okresním klubu v noci šestého září, kde se zúčastnila taneční zábavy. Podávaly se likéry a obžalovaná jich několik vypila. Pohádala se se svým společníkem, rozhodla se ho opustit a odešla z klubu značně podrážděná.
Máme za to, že prokážeme, jak je obžalovaná zkažená, výbušná a, čas od času, poněkud bezohledná. Na parkovišti našla automobil s klíčky v zapalování a motorem v chodu. Byl to vůz Cadillac s poznávací značkou WHW 694, který byl odcizen majiteli ze San Fransisca, o němž obžalovaná nemá povědomí, že by ho v té době znala. Obžalovaná nasedla do odcizeného vozu a odjela, zřejmě v úmyslu dopravit se domů.
Na křižovatce Western Avenue a Hollywood Boulevard projela na červenou, srazila chodce, na okamžik zaváhala, vyskočila z vozu a rozhodla se vrátit ke zraněnému, pak ale své rozhodnutí změnila, naskočila do vozu a rychle odjela.
Nyní bych vás chtěl, dámy a pánové, upozornit, že jakýkoliv důkaz, který může být veden se záměrem spojení obžalované s touto nehodou s následným ujetím nebo s jakýmkoliv jiným porušením zákona, se uvádí pouze a jedině za účelem prokázání pozadí tohoto případu a pohnutek obviněné.
Prokážeme, že obviněná zosnovala skvělý plán, aby se zbavila odpovědnosti za tuto dopravní nehodu. Najala si soukromou detektivní agenturu, která na její pokyn dala do novin inzerát, v němž se nabízelo zaměstnání mladé ženě, mající přesné fyzické dispozice.
Poučila osoby, které měly uchazečky o zaměstnání posuzovat, aby vybraly takovou, která bude požadované podobě dvojnice nejlépe vyhovovat.
Dorrie Amblerová na ten inzerát odpověděla. Jakmile ji osoba, která posuzovala uchazečky, uviděla a zjistila, že Dorrie Amblerová vykazuje s obžalovanou úžasnou podobnost, podobnost, která u obžalované vyvolala podezření, že Dorrie Amblerová s ní musí být blízce spřízněná, krátce řečeno, že musí být nemanželskou dcerou sestry její matky.
Hodláme uvést důkazy, z nichž plyne, že plán zosnovaný obžalovanou, měl přimět Dorrii Amblerovou, aby se předvedla svědkům, kteří obžalovanou viděli v době její dopravní nehody s následným ujetím. Doufala, že Dorrii Amblerovou svědci identifikují.
Jakmile by provedli mylnou identifikaci, měla obžalovaná za to, že ona osobně bude chráněná před následným stíháním.
Ať již je tomu jakkoliv, když viděla, do jaké míry je jí Dorrie Amblerová podobná, obžalovaná si uvědomila, že se dostala do vleku událostí, nad nimiž nemá kontrolu. Věděla, že tisk se na onu podobnost vrhne, a že brzy přijde na to, že obě dívky jsou blízce příbuzné.
To byl důvod, proč se obžalovaná spikla s jakýmsi Dunleavey Jasperem, který ji stopoval, a jako výsledek spiknutí –“
„Tak okamžik,“ vystoupil Mason. „Nechceme přerušovat úvodní prohlášení obžaloby, ale ta zde uvádí jiný zločin se zřetelným záměrem o ovlivnění poroty.
Pokládáme tyto výroky za zavádějící a žádáme soud, aby žalobce napomenul a poučil porotu, aby na ně nebrala zřetel.“
„Víme přesně, co děláme,“ obrátil se Parma na soudce Flinta. „My trváme na protokolaci. Jsme oprávněni uvést důkazy o jakémkoliv zločinu jako podnětu k vraždě, z níž je obžalovaná obviněna.“
Soudce Flint pronesl k porotě: „Právo stanoví, že obviněný, který je souzen pro jeden čin, nemůže být pokládán za vinného na základě důkazů o jiném trestném činu, s výjimkou vedení takového důkazu za účelem prokázání motivu. Vzhledem k ujištění žalobce, že se právě o takový případ jedná, upozorňuji porotu, aby nebrala na vědomí jakýkoliv důkaz o jakémkoliv domnělém zločinu, který by mohl být obžalovanou spáchán, ani jakýkoliv důkaz naznačující spáchání takového zločinu, s výjimkou jeho použití k prokázání motivu vraždy zesnulého Marvina Billingse.
Pokračujte, pane náměstku, a prosím, abyste se ve svém prohlášení bedlivě držel přípustných mezí.“
„Víme přesně, co děláme, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Parma. „Naše vývody jsou přípustné a přípustnými i zůstanou. Důkazy o jiných zločinech se uvádějí pouze a jedině za účelem prokázání motivu.“
„Tak dobře, pokračujte,“ vyzval ho soudce Flint.
„Ve skutečnosti jsem u závěru, Vaše Ctihodnosti.“ Parma se obrátil na porotu: „Hodláme prokázat, že Dunleavey Jasper zjistil, že odcizený vůz je v držení obžalované, že obžalovaná se dozvěděla o trestním rejstříku Dunleavey Jaspera a o tom, že ví o odcizení auta; že se posléze s Dunleavey Jasperem spikla na únosu Dorrie Amblerové tak, aby tato možná spolupodílnice na Mindenově odkazu byla odstraněna a aby slečna Amblerová byla diskreditována vyvoláním dojmu, že řidičkou vozu při dopravní nehodě s následným ujetím byla Dorrie Amblerová.
Hodláme prokázat, že v průběhu uskutečňování tohoto spiknutí soukromý detektiv, Marvin Billings, vypátral, co se děje. Myslím, že na základě důkazů lze přijmout odůvodněný závěr, že Billings se snažil obviněnou vydírat.
Kdyby byl Marvin Billings nezjistil, že nápadná podoba obou žen pochází od společného předka, kdyby byl nezjistil, že může pracovat pro Dorrii Amblerovou, aby získala podíl na dědictví Harpera Mindena, nebyl by se tento případ dostal před soud, protože by žádné vraždy nebylo.
Nehodlám tomu mrtvému muži dělat advokáta. Důkazy nasvědčují, že hrál ve skutečnosti dvojí hru. Ale nehledě na to, jak prohnaný mohl být, nehledě na to, jak podlý mohl být, právo ho chrání. Jeho život byl lidský život. Jeho usmrcení je tak vraždou.
Tak tedy Marvin Billings šel do bytu Dorrie Amblerové a dorazil tam právě v okamžiku, kdy slečna Amblerová zmizela do jiného bytu o podlaží níže.
Billings zazvonil. Po chvíli váhání obžalovaná otevřela dveře, přesvědčená o tom, že pro vzájemnou podobu může úspěšně zahrát Dorrii Amblerovou.
Zprvu Billingse oklamala, ale když začal s obžalovanou hovořit, okamžitě záměnu odhalil. Proto se ji snažil vydírat, a právě proto ho obžalovaná střelila revolverem ráže dvacet dva.
Krátce po postřelení Billingse se zvonek bytu ozval znovu.
Hodláme prokázat, že osobami za dveřmi nebyl nikdo jiný než Perry Mason, zástupce obhajoby a Paul Drake, soukromý detektiv.
Spiklenci se z bytu dostali zadními dveřmi. Drželi se předpokladu, že jejich návštěvníci o těchto zadních dveří nemají potuchy, rychle přetáhli matrace z manželské postele v ložnici přes obývací pokoj do kuchyně a za použití kuchyňského stolu a matrací dveře zabarikádovali.
Když Perry Mason a Paul Drake za nějakou dobu vstoupili do bytu, nalezli tam Marvina Billingse v bezvědomí a umírajícího. Shledali, že dveře kuchyně jsou zabarikádované takovým způsobem, že si chvíli mysleli, že je někdo proti jejich úsilí na druhé straně v kuchyni drží.
Hodláme prokázat, že nešťastné Dorrii Amblerové, odvlečené z bytu číslo 805, dali vzdor jejímu odporu podkožní injekci morfia a –“
„Tak okamžik,“ skočil mu do řeči Mason. „Opět jsem nucen přerušit náměstka okresního návladního a podat námitku proti jakýmkoliv dohadům, co by se mohlo stát Dorrii Amblerové.“
„Prokazuje to motiv,“ řekl Parma.
„To motiv vraždy Marvina Billingse vůbec neprokazuje,“ odmítl rázně Mason, „protože to, o čem zde náměstek žaloby teď hovoří, je něco, co se stalo až po postřelení Marvina Billingse.“
„To je pravda,“ rozhodl soudce Flint.
„No dobrá, pokud mám být omezován ve svém dokazování… Tuto záležitost tedy ve svém úvodním prohlášení, dámy a pánové, pominu, ale hodláme vést důkazy a vyžadujeme v této věci rozhodnutí, až před vámi stanou svědci.
Nehodlám vás zatěžovat podrobnostmi. Chtěl jsem vás pouze seznámit se všeobecnými rysy tohoto případu tak, abyste mohli správně porozumět důkazům, které vyslechnete. Uslyšíte doznání jednoho z účastníků spiknutí a uslyšíte i důkazy, které uvede obžalovaná sama.
Hodláme po vás požadovat výrok o vraždě prvního stupně. Ale, pokud se tohoto přelíčení týče, je nezbytně nutné, abyste rozhodli pouze jedinou věc.“
Parma zvedl levou paži se vztyčeným ukazovákem nad hlavu: „Pouze jedinou věc, dámy a pánové,“ upozorňoval porotu a zdůrazňoval svoje slova hrozením ukazováku. „A to je, zda důkazy, předložené v tomto případě, dokazují či nedokazují, zda je obžalovaná vinná vraždou, usmrcením Marvina Billingse.
Budeme z vašich rukou požadovat výrok o vině, výrok o vraždě prvního stupně.“
Parma se otočil a vrátil se na své místo u stolu obžaloby.
„Přejete si přednést úvodní prohlášení, pane Masone?“ vyzval soudce Flint.
„Ne,“ odpověděl Mason, „s výjimkou toho, že si přeji, aby soud varoval porotu, že prohlášení žalobce bylo z hlediska práva nepřesné.“
„V jakém ohledu?“ zeptal se soudce Flint.
Mason vstal a zvedl levou ruku se vztyčeným ukazovákem: „Podstatou věci není, Vaše Ctihodnosti, dokázat pouze jednu věc: zda předložené důkazy nasvědčují, že obžalovaná je vinná. Je to záležitost dokázání dvou věcí.“
Mason pomalu zvedl pravou ruku se vztyčeným ukazovákem: „Je zde i otázka prokázání, že obžalovaná je vinna nad jakoukoliv možnou pochybnost. Myslím, že by soud o tom měl porotu poučit.“
„Dobrá, domnívám se, že porota porozuměla tomu, že u kteréhokoliv případu těžkého zločinu důkazy musí obviněného usvědčit mimo jakoukoliv možnou pochybnost.“
„Jinak musí obžalovaný dostat osvobozující rozsudek,“ připomenul Mason.
„Soud hodlá tuto skutečnost zahrnout do svého poučení,“ uzavřel soudce Flint.
Mason zvolna spustil ruce se vztyčenými ukazováky a posadil se. Soudce Flint potlačil úsměv nad obratným způsobem, kterým Perry Mason, ačkoliv se vzdal úvodního prohlášení, přesto zabodoval na účet obžaloby.
„Zavolejte svého prvního svědka,“ vyzval soudce Flint obžalobu.
„Předvolávám Emilly Dicksonovou.“
Paní Dicksonová, skutečně přitažlivá žena, lehce nad čtyřicet, udala své jméno a bydliště, složila přísahu a usedla do křesla pro svědky.
„Jaké bylo vaše zaměstnání šestého září?“ otázal se Parma.
„Byla jsem správkyní Parkhurst Apartments.“
„Bydlela jste přímo v budově?“
„Bydlela.“
„Znala jste Dorrii Amblerovou za jejího života?“
„Okamžik,“ ozval se Mason. „Jestliže soud dovolí, žádám o poučení poroty, aby tuto otázku nebrala na vědomí. Žádám, aby žalobce byl napomenut pro nepřístojnost. Protestuji proti každé zmínce, jež by naznačovala, že Dorrie Amblerová je mrtvá. To předstírá skutečnost, která není prokázaná.“
„Neřekl jsem, zeje mrtvá,“ ohradil se Parma. „Pouze jsem se tázal svědkyně, zda znala Dorrii Amblerovou za jejího života. To je naprosto přípustná otázka. Takovou mohu položit komukoliv. Mohu sejí zeptat, zda vás znala za vašeho života.“
„Nepřístojnost otázky spočívá v tom, že osoba, o níž jde, již není naživu,“ řekl Mason, „a mám pocit, že ona otázka byla úmyslně cílena tak, aby tento dojem vyvolala.“
„Myslím si totéž,“ připojil se soudce Flint. „A teď, pánové, žádám, aby v tom nedošlo k žádnému dalšímu nedorozumění. Jsem ochoten obžalobě povolit, aby uvedla důkazy o jakémkoliv jiném zločinu, pokud budou uváděny jako nezbytně nutné pro současné přelíčení před porotou, a to pouze za účelem prokázání motivu nebo metody, případně jako obecný vzor a v naprostém souladu s ustanoveními práva, jichž, jak jsem si jist, jste všichni dostatečně znalí.
Nepřipustím, aby se zde byl uváděn jakýkoliv důkaz o jakémkoliv zločinu, který byl spáchán poté, co došlo ke spáchání domnělého zločinu, projednávaného v tomto řízení.“
„Odvolávám otázku,“ řekl Parma blahosklonně.
Soudce Flint oznámil: „Nabádám porotu, aby nebrala v úvahu tuto otázku, jakož i narážku v ní obsaženou, stejně jako jakoukoliv myšlenku, kterou by ve vašich myslích mohla vzbudit sama její povaha. Dále prohlašuji k obžalobě, že vyhlásím toto přelíčení za zmatečné v případě jakéhokoliv dalšího pokusu o obcházení rozhodnutí soudu.“
„Nesnažil jsem se rozhodnutí soudu obcházet,“ bránil se Parma.
„Dobrá,“ poznamenal suše soudce Flint, „jste dost zkušený veterán soudních síní, abyste věděl, jaký účinek může mít vaše otázka. Navrhuji, abyste teď pokračoval a buďte při tom velice opatrný.“
„Dobře,“ prohodil Parma obraceje se na svědkyni: „Znala jste Dorrii Amblerovou před šestým zářím?“
„Ano.“
„Jak dlouho před šestým zářím jste ji znala?“
„Přibližně – ó, asi pět nebo šest měsíců.“
„Slečna Amblerová měla byt v Parkhurst Apartments?“
„Měla.“
„Který byt to byl?“
„Byt číslo 907.“
„Nyní se vás zeptám, zda jste pronajala také byt číslo 805, a to k dřívějšímu datu než dvanáctého září, a pokud ano, zda znáte jméno nájemníka?“
„Znám. Jmenuje se Dunleavey Jasper, ale když ten byt pronajímal, řekl mi, že se jmenuje William Cammas.“
„Kdy jste mu ten byt pronajala?“
„Jedenáctého září.“
„Tohoto roku?“
„Ano.“
„Na tuto svědkyni budu mít ještě nějaké otázky, ale až v dalším průběhu tohoto řízení,“ prohlásil Parma, „a tak ji povolám na stanoviště svědků až později.“
„Tedy dobře,“ souhlasil soudce Flint a obrátil se na Masona: „Křížový výslech.“
„Můžete popsat Dorrii Amblerovou?“ začal Mason.
„Ano. Staří asi dvacet pět nebo šest let.“
„Oči?“
„Oříškově hnědé.“
„Vlasy?“
„Kaštanové.“
„Povšechný vzhled?“
„Byla téměř stejného zjevu, jako je obžalovaná v tomto případě, ta žena, která sedí po vaší levici.“
„Ale, tak vy jste si tedy všimla té podobnosti?“ otázal se Mason.
„Postřehla jsem velmi zřetelnou podobnost – úžasnou podobnost.“
„Zmínila jste se o tom někdy?“
„To jsem učinila.“
„Bylo by možné zaměnit obžalovanou s Dorrii Amblerovou a naopak?“
„To by určitě docela dobře možné bylo.“
„Kdy jste obžalovanou viděla poprvé?“
„Když byla v předváděcí místnosti.“
„A tehdy jste ji identifikovala jako Dorrii Amblerovou, že?“ zeptal se Mason.
„Námitka,“ ozval se Parma. „Nepřípadné, irelevantní, a nepodstatné. Nejde o řádný křížový výslech.“
„Zamítá se,“ vyštěkl soudce Flint.
„No, řekli mi, že mne předvolají, abych na předváděčce identifikovala Minervu Mindenovou a já jim řekla –“
„Nezáleží na tom co jste vy řekla jim,“ přerušil ji Mason. „Co oni řekli vám?“
„Že chtějí, abych identifikovala Minervu Mindenovou.“
„A řekla jste jim, že jste předtím nikdy Minervu Mindenovou neviděla?“
„Ano.“
„A oni přesto stále chtěli, abyste identifikovala ženu, kterou jste nikdy neviděla?“
„Chtěli po mně, abych zjistila, zda se nepodobá Dorrii Amblerové.“
„A vy jste ji viděla v předváděcí místnosti?“
„Ano.“
„A zaznamenala jste její podobnost?“
„Ano.“
„Jak velká ta podobnost byla?“
„Velmi zarážející podobnost.“
„Opakuji znovu,“ řekl Mason, „identifikovala jste obžalovanou jako Dorrii Amblerovou?“
„Námitka, Vaše Ctihodnosti,“ vmísil se Parma.
„Zamítá se,“ utrhl se na něj soudce Flint.
„Ano, identifikovala. Řekla jsem jim, že v předváděcí místnosti mají Dorrii Amblerovou, a že mne přesvědčují –“
„Nezmiňujte se o tom, jak vás přesvědčovali,“ důrazněji napomenul Mason. „Pouze se snažím přijít na to, co se stalo. Vy jste tedy onu ženu v předváděcí místnosti identifikovala jako Dorrii Amblerovou?“
„Poprvé identifikovala. Ano.“
„Ale, tak vy jste provedla dvě identifikace?“
„No, řekli mi, abych – Tak, pokud mi není dovoleno, abych pověděla, co řekli oni mně – No, napoprvé jsem ji identifikovala jako Dorrii Amblerovou a pak jsem ji identifikovala jako Minervu Mindenovou.“
„Navzdory tomu, že jste Minervu Mindenovou nikdy neviděla?“
„Viděla jsem ji na fotografii.“
„Kde?“
„V novinách. Především proto se stalo, že mne policie zavolala.“
„Jak mohli vědět, že jste viděla její fotografii v novinách?“
„Zavolala jsem jim a pověděla, že ta fotografie Minervy Mindenové v novinách je ve skutečnosti fotografie Dorrie Amblerové, která si u mne pronajala byt.“
„A tak policisté přišli, aby si s vámi pohovořili?“
„Ano.“
„Kdy si od vás Dorrie Amblerová ten byt pronajala?“
„V květnu.“
„A jak víte, že to nebyla obžalovaná Minerva Mindenová, která si ten byt pronajala?“
„Protože jsem ji v té době neznala. V tu dobu jsem ji neviděla.“
„Ale připustila jste, že jste ji nemohla od Dorrie Amblerové rozeznat.“
„Ó, ale mohla, pane Masone. Poté, co jsem zjistila podobnost a prohlédla si pořádně obžalovanou, tak, jak už jsem vám řekla, jsem provedla druhou identifikaci. Potom, co jsem si ji důkladně prohlédla, jsem řekla, že žena, kterou jsem identifikovala jako Dorrii Amblerovou, je někdo, kdo je jí velice podobný, ale že to není slečna Amblerová.“
„V té době jste si byla jistá, že obžalovaná slečna Mindenová nebyla onou osobou, jež si u vás pronajala byt?“
„Naprosto jistá.“
„Protože vám to policie řekla?“
„Ne. Byla v tom jiná hlediska, jiné důvody. Dospěla jsem k tomu sama.“
„Děkuji vám,“ řekl Mason. „Žádné další otázky.“
Parma ji vyzval: „Můžete opustit stanoviště svědků, paní Dicksonová. A teď hodlám předvolat nakrátko na stanoviště svědků poručíka Tragga, a to výhradně v záležitosti identifikace.“
„Souhlasím, poručík Tragg předstoupí na stanoviště,“ přikázal soudce Flint.
Tragg předstoupil, složil přísahu a vypověděl, že na základě telefonátu se dostavil do bytu číslo 907 v Parkhurst Apartments, že tam nalezl tělo umírajícího muže; že později byl tento muž identifikován jako Marvin Billings, soukromý detektiv.
„A co se stalo s panem Billingsem?“
„Zemřel.“
„Kdy?“
„Zemřel cestou do Pohotovostní nemocnice. Při příjezdu na místo již byl mrtvý. Byl postřelen do hrudníku a zranění se ukázalo jako smrtelné. Stalo se to dvanáctého září.“
„A za jak dlouho poté, co jste ho spatřil, opustil byt? Tedy kdy ho ambulance odvezla?“
„Během deseti minut – no, řekněme patnácti minut, odhadem.“
„Děkuji vám,“ řekl Parma. „Můžete vést křížový výslech.“
„Nemám žádné otázky,“ sdělil Mason.
„Předvolávám Delberta Comptona,“ ohlásil Parma.
Compton, důstojně vyhlížející, upravený asi čtyřicetiletý muž, se pohodlně usadil do křesla pro svědky a rozhlédl se bystrým, pátravým pohledem po soudní síni.
„Jmenujete se Delbert Compton, bydlíte v tomto městě a jste, a již po několik let jste byl, společníkem a správcem firmy Billings & Compton Detective Agency?“
„Ano, pane.“
„Vy jste se většinou zabýval prací v kanceláři a váš partner, Marvin Billings, operoval v terénu?“
„Ano, pane.“
„Pokud soud dovolí,“ ozval se Hamilton Burger a vstal, „mám dojem, že můj společník poněkud váhá s označením tohoto muže jako nepřátelského svědka. Žádám soud o rozhodnutí, že jde o nepřátelského svědka, což by nám dávalo možnost kladení napovídajících otázek.“
„Nezdá se být tak dalece nepřátelský,“ prohlásil soudce Flint. „Jestliže se tato skutečnost ukáže, a pokud se prokáže, můžete svoji žádost znovu přednést. Pokračujte, pane žalobce.“
„Provozoval jste svoji činnost v tomto městě šestého září?“
„Ano, pane.“
„Během měsíce září vás zaměstnávala obžalovaná v tomto případě?“
„No… domnívám se…, že ano.“
„Kdo vás najal?“
„Zástupkyně obžalované, Henrietta Hullová. Myslím, že Henrietta Hullová je její manažerkou.“
„A za jakým účelem vás najala?“
„Měl jsem podat do novin inzerát, inzerát, jímž se hledala nezávislá žena jistého zjevu.“
„Dal jste ten inzerát v novinách zveřejnit?“
„Dal.“
„Nabízený plat měl být dost vysoký?“
„Tisíc dolarů měsíčně.“
„Co jste udělal pak?“
„Přikázal jsem, aby jedna z našich detektivek najala příhodné místnosti a vedla s uchazečkami pohovory.“
„A jaké pokyny jste svojí detektivce dal?“
„Vznáším námitku,“ vystoupil Mason, „protože otázka je nepřípadná, irelevantní a nepodstatná, jde o svědectví z doslechu a navíc se rozhovor vedl za nepřítomnosti obžalované.“
„Námitka se připouští,“ rozhodl soudce Flint.
„Dobře, tak na to půjdeme jinak,“ řekl Parma. „Jaké pokyny vám dala Henrietta Hullová, abyste je předal své detektivce?“
„Žádné mi nedala.“
„Cože, ona vám neudala, co máte dělat?“ zeptal se překvapeně Parma.
„To jsem neřekl. Řekl jsem, že mi nedala pokyny, jaké příkazy mám své detektivce dát.“
Parma se poněkud bezradně podíval na soudce Flinta.
„Tak dobrá,“ rozhodl se soudce Flint, „máte mít mé rozhodnutí. Můžete klást napovídající otázky.“
„Půjdeme na to následovně,“ přikročil k výslechu svědka Parma. „Nenabádala vás Henrietta Hullová, jednající v zastoupení obžalované v tomto případě, jak povšechně uspořádat a vypracovat způsob jednání s uchazečkami, při čemž jejich kvalifikace neměla vůbec nic do činění s možností přijetí? Že jste měli pouze čekat na mladou ženu, zjevem se shodující s fotografií, kterou vám dala? Že jste měli přijmout ženu vykazující co nejvyšší shodu podobnosti s touto fotografií?“
Svědek dost dlouho váhal.
„Odpovězte na otázku,“ vyzval ho soudce Flint.
„No… ano.“
„A nepřijali jste mladou ženu, jménem Dorrie Amblerová, a nepodávali jste jí telefonicky, z neregistrovaného čísla, příkazy, co má dělat?“
„Ano.“
„A nepodal jste Henriettě Hullové zprávu, že jste přijal uchazečku, nejen vyhlížející jako mladá žena na fotografii, ale že jste přijal přímo osobu na fotografii zpodobenou?“
„Ano.“
„A neřekla vám Henrietta Hullová, že je to nemožné? A nevyzval jste ji, aby se přesvědčila sama, že pošlete tu ženu, aby v určenou dobu přecházela určitou křižovatku tak, aby jí Henrietta Hullová mohla pokradmu sledovat a tím se o tom na vlastní oči přesvědčit?“
„Ano.“
„A nepožádala vás potom Henrietta Hullová, abyste začal pátrat po původu a minulosti té mladé ženy?“
„Ano.“
„A neposlal jste v souladu s pokyny Henrietty Hullové tu ženu, aby se procházela sem a tam, nahoru a dolů po Hollywood Boulevard poblíž křižovatky s Western Avenue tak, aby ji spatřila svědkyně, Ella Granbyová, a mohla ji tak identifikovat jako osobu řídící auto, zapletené do dopravní nehody s následným ujetím dne šestého září?“
„No, ne tak přesně.“
„Co máte na mysli tím, ‚ne tak přesně‘?“
„Vůbec jsem jí o tom neřekl.“
„Ale sdělil jste jí, že se má procházet nahoru a dolů po Hollywood Boulevard poblíž křižovatky s Western?“
„No, to ano.“
„A ohlásila vám, co se stalo?“
„Ano.“
„A ohlásila, že ta žena ji poznala? A neřekl jste jí pak, že následující den má volný a nemusí nic dělat?“
„Nedokážu si vzpomenout přesně, jaké byly moje pokyny, ale něco takového je pravděpodobné.“
„A tohle všechno se odehrálo na základě pokynů Henrietty Hullové?“
„Ano.“
„Podával jste pravidelně Henriettě Hullové zprávy?“
„Ano.“
„Křížový výslech,“ štěkl Parma a pohlédl na Masona.
Mason se zeptal: „Jak jste věděl, že Henrietta Hullová jedná jménem obžalované?“
„Sdělila mi to.“
„V rozhovoru?“
„Ano.“
„Osobním nebo telefonickém?“
„Telefonickém.“
„V tom případě jste Henriettu Hullovou nikdy neviděl. Je tomu tak?“
„Máte pravdu. Mluvili jsme spolu jen telefonicky.“
„Dostali jste za svou činnost odměnu?“
„Ano.“
„Vystavil jste obžalované účet?“
„Ne, nevystavil.“
„Proč?“
„Platba proběhla předem.“
„Kdo vám zaplatil?“
„Peníze jsem přijal od Henrietty Hullové.“
„Ve formě šeku?“
„V hotovosti.“
„Ale vy jste přece nikdy Henriettu Hullovou neviděl, a tudíž vám nemohla hotovost předat.“
„Poslala mi ji.“
„Jakým způsobem?“
„Poslem.“
„Kolik?“
„Tři tisíce pět set dolarů.“
„Vy jste se s Dorrii Amblerovou setkal osobně?“
„Ano.“
„A obžalovanou jste viděl?“
„Poměrně nedávno, ano, a teď, samozřejmě ji zde vidím.“
„Shledáváte podobu mezi Dorrii Amblerovou a obžalovanou jako zarážející?“
„Jako velmi zarážející podobu.“
Mason se upřeně zahleděl na svědka: „Podle svých vlastních poznatků, pane Comptone,“ prohlásil, „vy jste byl zaměstnán nikoliv obžalovanou, ale Dorrii Amblerovou.“
„Cože?“ zeptal se svědek zaraženě.
„Dorrie Amblerová,“ pokračoval za všeobecného úžasu ve své úvaze Mason, „si chtěla zajistit nárok na pozůstalost Harpera Mindena. Chtěla získat jistou proslulost, a tím zahájila svoje tažení. Potřebovala, aby se stala známou, prostřednictvím tisku. Proto vás zavolala a řekla, že je Henrietta Hullová a –“
„Okamžik, prosím,“ vykřikl Parma a vyskočil z křesla, „to jsou všechno domněnky, nikoliv důkazy. Spočívají pouze na prohlášení obhájce a já vznáším námitku, že –“
„Stahuji své předcházející vyjádření,“ řekl Mason s úsměvem, „a půjdeme na to následovně. Pane Comptone, pokud by Dorrie Amblerová chtěla upozornit na svou pozoruhodnou podobu s obžalovanou v této kauze, a pokud by vás zavolala s tím, že by se představila jako Henrietta Hullová a požádala vás, abyste dal ten inzerát do novin a zaměstnal Dorrii Amblerovou, jakmile se bude o tu práci ucházet, jsou v tomto případě nějaké vám známé, a vaším svědectvím podložené skutečnosti, které by byly v rozporu s takovou domněnkou?“
„Vznáším námitku,“ vzbouřil se Parma, „protože otázka je napovídající, co do ovlivnění svědkových závěrů, protože nejde o řádný křížový výslech a jedná se o pouhé dohady, nikoliv důkazy.“
„Námitka se připouští,“ rozhodl soudce Flint.
Mason, jistý si tím, že porota jeho celé vylíčení dobře zaznamenala, se usmál na svědka: „Vy vlastně nevíte, že osoba, s níž jste telefonicky hovořil, byla Henrietta Hullová, viďte?“
„Ne, pane.“
„Volal jste vůbec někdy během vaší činnosti Henriettu Hullovou?“
„Ne, pane. Vždy ona volala mne.“
„Takže jste vůbec nikdy během vaší činnosti Henriettu Hullovou nevolal?“
„Ne, pane. Ona volala mne.“
„A proč jste ji nikdy nevolal vy?“
„Protože mi řekla, že si to nepřeje. Řekla, že ona bude volat mne.“
„Takže vy jste ji nikdy nevolal domů nebo do zaměstnání?“
„Takové jsem měl pokyny.“
„Pokyny, které jste dostal, mohly být od Dorrie Amblerové nebo jakákoliv jiné ženy?“
„Námitka, otázka je napovídající a nejedná se o řádný křížový výslech,“ ozval se znovu Parma.
„Zamítá se,“ zaznělo rozhodnutí soudce Flinta.
„Byl to jen hlas v telefonu,“ odpověděl Compton.
„A čas od času vás tentýž hlas zavolal a dal vám pokyny, co máte dělat?“
„Ano.“
„A sděloval vám příkazy, které jste měl předat Dorrii Amblerové.“
„Ano.“
„Vy jste se nikdy s obžalovanou před jejím uvězněním nesetkal?“
„Ne.“
„A nikdy jste s ní nevedl telefonický rozhovor?“
„Ne.“
„A vy jste nikdy obžalovanou nevolal za účelem zjištění, zda skutečně zplnomocnila Henriettu Hullovou, aby vám dávala takové úkoly a nikdy jste se sám s Henriettou Hullovou nespojil?“
„Tak tomu je.“
„Nemám další otázky,“ ukončil svůj křížový výslech Mason.
Hamilton Burger se vztyčil: „Jestliže soud dovolí,“ prohlásil, „následující svědek je v jistém smyslu rozporuplný. Chci ho předvolat poněkud mimo pořádek. Sděluji, že při veškeré úctě k soudu nehodlám přednášet žádné omluvy za to, že jsme tohoto svědka obdařili ze strany státního zastupitelství určitou beztrestností. My –“
„Tak to ne,“ zarazil ho Mason, vstávaje. „Konstatuji, že jde o nevhodné prohlášení před porotou. Tohle není ta pravá chvíle k debatám, tohle není ta pravá chvíle pro omluvy za poskytování beztrestnosti pro posílení záměrů obžaloby.“
„Strpení, strpení, pánové,“ přerušil je soudce Flint. „Nepřeji si zde žádné osobní narážky, ani z jedné z procesních stran, a není potřeba, aby obžaloba uváděla nějaké důvody, pane Burgere. Prostě, máte-li nějakého svědka, tak ho předvolejte.“
„Dobrá,“ řekl Burger s úsměvem na porotu, s vědomím, že zaznamenala myšlenku, jíž jí chtěl vštípit.
„Předvolávám Dunleavey Jaspera.“
Dunleavey Jasper, velmi štíhlý mladý muž něco nad třicet let, jehož chůze vyvolávala dojem plížení, předstoupil, zdvihl ruku a složil přísahu, načež zaujal místo na stanovišti svědků.
„Jmenujete se Dunleavey Jasper,“ začal Hamilton Burger výslech svědka. „Kde bydlíte, pane Jaspere?“
„V krajském vězení.“
„Zadržují vás tam?“
„Ano.“
„Jste obviněn ze spáchání zločinu?“
„Ano.“
„Znáte obžalovanou?“
„Ano, pane.“
„Kdy jste se s obžalovanou setkal poprvé?“
„Bylo to jedenáctého září.“
„Znal jste Dorrii Amblerovou za jejího života?“
„Tak okamžik,“ přerušil ho soudce Flint. „V této věci jsem již rozhodl. Slova ‚během jejího života‘ jsou nepatřičná. Nabádám porotce, aby tuto část otázky nebrali na vědomí. A teď, pane Jaspere, otázka zní, zda jste znal Dorrii Amblerovou.“
„Ano, pane.“
„Jak jste se s Dorrii Amblerovou seznámil?“
„To je dlouhá historie.“
„Dejte se do toho a otázku zodpovězte, bez ohledu na to, jak dlouho to potrvá. Omezte svou odpověď úzce na položenou otázku, ale sdělte přesně, jak k tomu vašemu seznámení došlo.“
„Ukradla mi únikové auto.“
Mnoho ohromených diváků v soudní síni zalapalo po dechu a porotci, zaujatí výpovědí, se předklonili ve svých křeslech.
„Můžete to zopakovat, prosím?“ vybídl ho Hamilton Burger.
„Ukradla mi auto, připravené k úniku. Byl to Cadillac poznávací značky WHW 694.“
„To byl váš vůz?“
„Můj partner a já jme jej chtěli použít k úniku. Nepatřil nám.“
„Kde jste ten vůz získali?“
„Ukradli jsme jej v San Franciscu.“
„Kdo je váš partner, o němž jste se zmínil?“
„Jmenuje se Barlowe Dalton.“
„A vy říkáte, že to byl únikový vůz.“
„Ano, pane.“
„A kde se nalézal ten vůz v době, když jste jej odcizili?“
„Byl v Montroském krajském klubu.“
„A proč jste to auto označil jako ‚únikové‘?“
„Protože můj partner a já jsme zamýšleli dostat se do dámské šatny, prohledat ji, získat nějaké kožichy, kabelky a vůbec jakékoliv cenné věci, a uprchnout.“
„A co se stalo?“
„Nějaká žena ten vůz ukradla.“
„Můžete to vysvětlit?“
„Ta žena tam tančila. Byla opilá. Měla spor se svým společníkem, odešla od něj, naskočila do auta, které jsme měli připravené k úniku s motorem v chodu, a ujela.“
„A co jste dělali pak?“
„No, byla jediná věc, kterou jsme museli udělat. Museli jsme znovu to auto najít.“
„Proč?“
„Protože jsme měli deset tisíc dolarů v hotovosti v přihrádce na rukavice.“
„A odkud pocházela tato hotovost?“
„Přepadli jsme bankovní pobočku v Santa Maria a odnesli jsme si asi osmnáct tisíc dolarů. Deset tisíc dolarů bylo přepáskovaných a uložili jsme je zatím do přihrádky na rukavice. Zbytek peněz jsme si rozdělili, tak tři – čtyři tisíce dolarů pro každého.“
„Šlo tedy o kradené peníze?“
„Tak to je.“
„A jak je tomu s penězi, které byly v přihrádce na rukavice? O jaké bankovky šlo?“
„Byly to stodolarové bankovky. Ostatní peníze byly v nižších hodnotách, dvacet, deset a několik padesátek, ale těch deset bylo v tisícovkách a my jsme si mysleli, že by mohly být pěkně horké.“
„Co tím máte na mysli, horké?“
„Protože by banka mohla mít poznamenaná jejich čísla. Tak jsme se rozhodli nechat je zatím u ledu.“
„Pokračujte.“
„Dobrá, museli jsme to auto najít, a tak jsme se poptávali našich známých z podsvětí a zjistili jsme, že to auto se zapletlo do nějaké dopravní nehody s následným ujetím. A pak jsme dostali hlášku, že vůz je ukrytý v garáži Dorrie Amblerové. Auto jsme našli, ale peníze byly fuč. A tak jsme se rozhodli pustit se do sledování Dorrie Amblerové.“
„A sledovali jste ji?“
„Ano. Měli jsme potíže, než jsme její pohyb zjistili, ale když jsme na ni narazili, sledovali jsme ji po několik hodin.“
„Kam šla a kdy?“ zeptal se Burger.
„Námitka. Otázka je nepřípadná, irelevantní a nepodstatná,“ ozval se Mason.
„Uvedu ji do souvislostí, Vaše Ctihodnosti,“ ozval se Burger.
„Námitka se zamítá.“
„Šla do kanceláře Perryho Masona,“ odpověděl svědek.
„A pak?“ pokračoval ve výslechu Hamilton Burger a porotci se v napjatém očekávání předklonili.
„Pak jela na letiště, kde čekala, dokud obžalovaná nezašla na toalety. V tom okamžiku vyskočila, přistoupila ke stánku s novinami, vykřikla: ‚Tohle není přepadení!‘, vystřelila třikrát z revolveru a utekla na dámské toalety.“
„A co se stalo pak?“ otázal se Burger.
„Krátce na to obžalovaná z toalet vyšla a policie ji zadržela. Ze začátku nás zmátla, ale byl tu rozdíl v hlasech. Poté, co policie obžalovanou odvezla, jsme čekali dále, jistí si tím, že Dorrie Amblerová toalety rovněž opustí. Když vyšla ven, měla na sobě plášť, zakrývající její šaty, a na očích tmavé brýle.“
„A co jste učinili pak?“
„Sledovali jsme Dorrii Amblerovou zpět až k jejímu bytu. Mezitím jsme se dozvěděli, že ta druhá žena, ta, kterou policie zadržela, je Minerva Mindenová, bohatá dědička, a tak jsme usoudili, že jsme na stopě něčemu velkému.“
„A jak jste postupovali dál?“
„Vyčkali jsme, až obžalovanou propustí na kauci, a pak jsme s ní navázali styk.“
„S ní – to myslíte obžalovanou?“
„Správně.“
„Setkal jste se s ní vy i Barlowe Dalton?“
„Ano, pane.“
„Kde jste se s ní setkali?“
„Na její návrh v jednom baru.“
„A co se odehrálo tam?“
„Navázali jsme s ní rozhovor, během něhož jsme se snažili něco na ni vyšťárat – něco, co by nám dalo možnost ji vyždímat, ale byla na nás moc chytrá.“
„Co tím chcete říci?“
„Vyzvala nás, že pokud si myslíme, že se děje něco špatného, abychom šli na policii.“
„A co se stalo pak? Pokračujte přece.“
„No, přirozeně jsme si nemohli dovolit, aby kolem toho všeho čmuchala policie; pak ale slovo dalo slovo, až přišla na to, že jsme pár pěkných ptáčků. Nakonec došlo k tomu, že ona doběhla nás.“
„Co míníte tím – doběhla?“
„Řekla nám, že si přeje únos Dorrie Amblerové. Nabídla nám dvacet pět tisíc dolarů, když to provedeme.“
„Sdělila vám, proč to chce?“
„Vyprávěla nám, že Dorrie Amblerová viděla její fotografii v novinách a rozhodla se těžit ze vzájemné podoby s tím, že je dcerou sestry Minervininy matky, že mají stejného otce, že otec Minervy je i jejím otcem.
Řekla, že Dorrie je velmi chytrá, že se snaží vyvolat nějakou situaci, v níž by ona mohla být s Dorrii zaměněna, že za Dorrii stojí nějaký člověk se spoustou peněz a snaží se dosáhnout okázalého soudního případu, a že by ji stálo hromadu peněz, aby Dorrii vyplatila.
Tak jsme obžalované pověděli, že nám Dorrie vyfoukla deset papírů, které jsme měli, a že jsme se rozhodli dostat je od ní zpátky – že si to nenecháme líbit, a pak jedno k druhému a obžalovaná nám nakonec navrhla, zda bychom Dorrii – no, řekněme, nevyšoupli ze hry.“
„A co vy a váš partner na to?“ zeptal se Burger.
„No, řekli jsme, že bychom mohli, pokud nabídne dobrou cenu. Tak nám nabídla dvacet papírů, a když jsme sejí vysmáli, dostala se až na padesát a k tomu ještě pětitisícový příplatek na pokrytí výdajů a jako výraz dobré vůle.“
„Pokračujte,“ pobídl Burger svědka. „Co se dělo potom?“
„Začali jsme připravovat plán.“
„Okamžitě?“
„Ano, pane, to je pravda – přímo v tom čase už během téhož rozhovoru.“
„Teď pozor, když jste řekl začali jsme připravovat plán, koho jste tím myslel?“
„No, byla tam obžalovaná, Minerva Mindenová, můj parťák, Barlowe Dalton, a já.“
„A co jste dělali?“
„Dala nám těch pět papírů a řekla, abychom se do toho pustili.“
„A jak jste tedy pokračovali?“
„Jeli jsme k Parkhurst Aparments, tedy já jsem tam jel, abych to tam očíhnul.“
„Co znamená vámi použitý výraz – očíhnul?“
„No, prohlédnout si důkladně to místo a naplánovat, jak tu věc provést.“
„A jak jste se rozhodli? Co jste skutečně podnikli?“
„První věc, kterou jsem udělal, bylo, že jsem navštívil správkyni, abych zjistil, zda tam není k pronajmutí nějaký byt v osmém nebo devátém podlaží. Chtěli jsme mít základnu přímo v místě činnosti.“
„A co jste zjistil?“
„Zjistil jsem, že v osmém podlaží je byt k pronajmutí, byt číslo 805. Nachází se přímo u schodiště a téměř přímo pod bytem číslo 907, ve kterém bydlela Dorrie Amblerová.“
„Pronajal jste ten byt?“
„Ano, pane. Řekl jsem správkyni, že chci pronajmout byt a že si myslím, že byt číslo 805 by mohl být ten pravý, ale že bych chtěl, aby si jej prohlédla moje žena až přijede ze San Francisca, kde je se svým vážně nemocným otcem, u něhož setrvá ještě asi den. Navrhl jsem, že zaplatím sto dolarů jako zálohu za třídenní rezervaci a že až si moje žena byt prohlédne, a bude-li se jí líbit, že smlouvu o pronájmu podepíšu a zaplatím měsíční nájemné.“
„Jaké jméno jste správkyni udal?“
„Jméno William Cammas.“
„A na základě toho jste dostal klíče od bytu?“
„Ano, pane.“
„Co jste učinil poté?“
„No, s obžalovanou jsme se dohodli, že hned po slyšení u soudu ve věci jejího případu, které se mělo konat následujícího dne, si pospíšíme do toho obytného domu, provedeme náš plán a zbavíme se Dorrie Amblerové.“
„Teď jste řekl ‚zbavíme se jí‘. Myslíte tím – no co jste tím chtěl říci?“
„Totiž nakonec jsme se jí chtěli zbavit definitivně, ačkoliv nejprve se mluvilo jen o únosu.“
„Dobře, tak co se vlastně stalo?“
„Víte, obžalovaná za námi měla přijít ihned po skončení soudního slyšení.“
„Řekla vám proč zvolila právě tuto dobu?“
„Ano, že to bude v okamžiku, kdy ji nebudou sledovat reportéři a celá ta sebranka. Řekla, že její právní zástupce ji vezme od soudu do svého auta a dopraví ji o půl tuctu bloků dál, kde má zaparkovaný svůj vůz, že jí také poradil, aby se skryla a zůstala v úkrytu, nejlépe doma, ale že ona přijde a připojí se k nám.
Řekla také, že pokud by se v našem plánu něco zvrtlo, může jít ke dveřím a vydávat se za Dorrii Amblerovou a vysvětlit nějaký hluk nebo otřesy nebo něco takového. A že tedy v tomto směru nic neriskujeme.“
„Dobře, jak všechno probíhalo dál?“
„No, měli jsme možnost načapat Dorrii Amblerovou, když byla v kuchyni. Zaklepali jsme na zadní dveře, řekli, že přicházíme s dodávkou zboží, a když otevřela, hned jsme jí chytili.“
„A co jste s ní udělali?“
„Dali jsme jí do úst roubík, přitlačili revolver na záda a dostali ji po zadním schodišti do bytu číslo 805. Pak jsme jí dali injekci morfia, a tak ji vyřadili z provozu.“
„A pak?“
„Krátce nato se objevila obžalovaná. Chtěla, abychom rychle zmizeli. Řekla, že Dorrie Amblerová byla na poradě u Perryho Masona, a že proto nemáme moc času, protože Perry Mason patří k lidem, kteří nečekají, ale jednají. My jsme jí ale připomněli těch deset papírů. Ten byt jsme pročesali doslova kousek po kousku, když jsme ty peníze hledali.“
„A nalezli jste je?“
„Ne… Tedy nemyslím, že jsme je našli.“
„Co tím chcete říci?“
„No, můj parťák, Barlowe Dalton, se choval trochu divně. Tak jsem si začal myslet, že je snad mohl najít, strčit je do kapsy a předstírat, že nic nenašel. Takhle si mohl celou částku nechat pro sebe, místo aby se o ni podělil.“
„A nevíte, zda ty peníze skutečně nalezl?“
„Ne, pane. Vím jen, že já je nenalezl.“
„Tak dobrá. Co se dělo pak?“
„Řekl jsem obžalované, že uděláme dobře, když se připravíme na útěk pro případ, kdyby se něco semlelo.“
„Co jste udělali?“
„Pustil jsem se do zatarasení kuchyňských dveří, tedy těch dveří, které vedly z kuchyně do ložnice, a to tak, abychom jimi mohli sami projít, ale abychom je mohli udržet zavřené, pokud by někdo přišel z druhé strany. A právě v tom okamžiku se ozval zvonek a přišel tam ten muž.“
„Který muž?“
„Ten detektiv, ten zabitý muž, Marvin Billings.“
„Dobrá, pokračujte.“
„No, teď přeskočím v událostech o kus dál. Obžalovaná pobíhala po bytě a něco hledala. Neřekla mi co, ale našla revolver ráže dvacet dva.“
„Obžalovaná jej našla?“
„Máte pravdu. A pak ještě řekla, že chce Dorrii Amblerové ukázat rozdíl mezi slepými a ostrými náboji.“
„A pak?“
„Teď se vrátím k tomu, kde jsem předtím přestal. Zazvonil zvonek a byl tu ten Marvin Billings a obžalovaná šla ke dveřím, aby ho vypakovala.“
„Co se stalo?“
„Vrazil přímo dovnitř a samozřejmě hned poznal, že jsme se tam vloupali, že jsme ten byt prohledávali a chtěl vědět o co jde. A obžalovaná, vystupující jako Dorrie Amblerová, řekla, že tam očividně někdo něco hledal a vtom se jí Billings pokusil pumpnout.“
„Cože, co tím myslíte?“
„No, chtěl s ní zamávat.“
„Kde jste byl vy?“
„V ložnici.“
„Mohl vás vidět?“
„Ne, vidět mne nemohl. Byl jsem za dveřmi.“
„Co se stalo?“
„Řekl obžalované, že ví, co je zač. Myslel si, že hovoří s Dorrií –“
„Nemluvte o tom, co se domníváte, že si myslel,“ přerušil ho Hamilton Burger se strojenou důstojností, snažící se vyvolat dojem velmi korektního jednání a nestrannosti. „Všechno, co máte dosvědčit, se týká toho, co jste viděl a slyšel vy za přítomnosti obžalované.“
„Dobrá, řekl jí, že ví co je zač, že je podvodnice a že potřebuje schopnějšího člověka, než je ten, který za ní stojí; že se do toho pustil, a že chce podíl na kořisti a pak řekl ještě něco o tom, že není včerejší – No, to asi řekl –“
„Když jste se zmínil, že řekl ‚jí‘, koho se to týkalo?“
„Minervy Mindenové, obžalované.“
„Tak dobře, a co řekla ona?“
„Řekla, ‚Můžete říkat, že nejste včerejší, ale zítřejší už také nebudete,‘ a pak jsem uslyšel výstřel a pád těla na podlahu.“
„A co jste udělal?“
„Vyběhl jsem z ložnice a řekl jí: ‚Vy jste ho zastřelila!‘ A ona řekla: ‚Samozřejmě, že jsem ho zastřelila. Ten vyděračský panchart by nám to pěkně zavařil, kdybych to neudělala. Ale nebude to na mně. Tohle je byt Dorrie Amblerové a padne to na ni.‘“
„A co dál?“
„No, tak jsem se nad ním sklonil a řekl jí, že ten chlap není mrtvý a ona prohlásila: ‚Dobrá, to dáme do pořádku.‘, pak pozdvihla a zase spustila revolver, usmála se a řekla: ‚No, bylo by lépe, kdyby se probral z bezvědomí a popsal jim celou událost. Musí mít dojem, že po něm střelila Dorrie Amblerová. To by vysvětlovalo její zmizení. Každý si bude myslet, že toho chlapa postřelila a vzala roha.‘“
„Tohle že řekla obžalovaná?“
„Je to pravda. A od toho okamžiku se zdála být sama se sebou spokojená. Měla dojem, že odvedla dobrou práci.“
„A co se dělo dál?“
„Téměř okamžitě potom se znovu ozvalo zvonění. Přitáhl jsem druhou matraci a hodil ji na tu první, abych zatarasil dveře. Pak jsme chvíli čekali, co bude dál. V tom okamžiku obžalovaná propadla panice a chtěla seběhnout ze schodů. Zadržel jsem ji a ona začala křičet. Tak jsem ji pevně chytil a přiložil jí ruku na ústa.“
„Proč?“
„Protože kdyby byl někdo za dveřmi, tak bychom se nemohli dostat k výtahu. Ta úniková cesta pro nás byla uzavřená. Museli jsme sejít po schodišti. Nechtěl jsem, aby se dostali k zadním dveřím a tam nás chytili, a tak jsem čekal, že projdou celým bytem a my mezitím vyklouzneme zadními dveřmi. Napětí příštích chvil bylo na nervy obžalované trochu přílišné.“
„Co jste tedy udělal?“
„Otevřel jsem zadní dveře.“
„Kde byl v tu dobu váš partner, Barlowe Dalton?“
„Byl dole v bytě číslo 805 a hlídal Dorrii Amblerovou.“
„Pokračujte. Jak se všechno vyvíjelo dál?“
„No, ukázalo se, že ti lidé za dveřmi byli Perry Mason a ten detektiv, Paul Drake. Čekal jsem, dokud si neprorazili cestu do bytu, a pak jsme, obžalovaná a já, vyklouzli zadními dveřmi, seběhli po schodech a ukryli se v bytě číslo 805, kde již celou tu dobu byli Barlowe Dalton a Dorrie Amblerová. Zdrogovaná Dorrie Amblerová byla v tom čase v bezvědomí.“
„Pokračujte,“ řekl Hamilton Burger. „Jaké události následovaly?“
„V tom bytě jsme zůstali schovaní. Všude kolem se hemžili policajti a my jsme tam seděli pěkně napnutí a věřte mi, že jsem byl strachem celý ztuhlý. Řekl jsem obžalované, že pokud policie udělá důkladnou šťáru a najde nás tam, tak to pro nás všechny bude znamenat plynovou komoru, že toho chlapa neměla zastřelit.“
„A co ona na to?“
„V té době už byla zase klidná. Smála se a řekla mi, že jsem vyděšené kuře a pak odněkud vytáhla karty a navrhla, abychom si zahráli poker.“
„A jak to probíhalo dál?“
„No, tvrdli jsme tam, dokud nebylo dost pozdě, a pak obžalovaná řekla, že si vezme šaty Dorrie Amblerové a vyjde ven, aby zjistila, zda už je vzduch čistý. My že máme vyhlížet z okna, a pokud bude vzduch čistý, tak několikrát zabliká světly svého auta, které zaparkuje u chodníku, a tak nás vyrozumí, že už nikde kolem nejsou žádní policisté a můžeme Dorrii odvést.“
„Dorrie byla v tu dobu v bezvědomí?“
„V bezvědomí nebyla, ale byla ještě omámená. Přesvědčili jsme ji, že se jí nic nestane, pokud bude dělat přesně to, co jí řekneme.“
„A jak to bylo dál?“
„Obžalovaná šla ven. Nechala nám tam revolver – osmatřicítku.“
„Mluvil jste s ní později o tom, co se pak dělo?“
„Ano, vyprávěla mi o tom následujícího dne.“
„Co vám řekla?“
„Řekla mi, že měla to štěstí, že se ve výtahu setkala se ženou se psem, která očividně přijela z jednoho z vyšších podlaží. Povídala, že se ta žena chovala jako by ji znala, ale že ona se k ní raději otočila zády. Stála obrácená ke dveřím zdviže, a nevěděla, zda na ni ta žena promluví. Řekla, že ten pes musel Dorrii Amblerovou znát, protože vycítil pach Dorrie z těch šatů, protože očuchával sukni a její nohy a vrtěl ocasem. Řekla, že jí způsobil pěkně těžkou chvilku.“
„A na základě vašich vlastních poznatků – co udělala pak? Tedy co vlastně víte?“
„Tak já jsem se díval z okna toho bytu a viděl jsem, že přijela s vozem na smluvené místo a zablikala světly, abychom věděli, že vzduch je čistý a že můžeme vzít Dorrii Amblerovou dolů.“
„A co se s Dorrii Amblerovou stalo?“
„To nevím na základě vlastních poznatků, vím jen to, co mi Barlowe Dalton vyprávěl.“
„Vy jste tedy s Barlowe Daltonem nesetrval?“
„Ne, dohodli jsme se, že se o Dorrii Amblerovou postará a já projdu byt s mastným hadrem a otřu všechna místa, na nichž bychom mohli zanechat otisky prstů… To jsme, mimochodem, udělali i v bytě Dorrie Amblerové, když jsme jej prohledávali. Všichni jsme sice měli rukavice, ale já jsem všechno přeci jen utřel, abych případné otisky odstranil.“
„A teď,“ řekl Hamilton Burger, „vám položím otázku, na niž můžete odpovědět buď ano nebo ne. Řekl vám Barlowe Dalton, co s Dorrii Amblerovou udělal?“
„Ano.“
„Hovořil jste později s policií o tom, co vám Barlowe Dalton sdělil? Pozor, teď vás upozorňuji na to, že se vás neptám na to, co jste se dozvěděl z doslechu. Neptám se vás na to, co vám Barlowe Dalton řekl. Pouze se vás ptám na to, co jste udělal.“
„Ano, s policií jsem hovořil.“
„S kým?“
„S poručíkem Traggem.“
„A co jste mu řekl? Ale opět pozor, teď neříkejte, co jste mu skutečně řekl, ale prostě popište, co jste vypověděl s odkazem na to, co vám Barlowe Dalton svěřil.“
„Vyprávěl jsem mu, co mi Barlowe Dalton svěřil.“
„Kde je Barlowe Dalton teď?“
„Je mrtvý.“
„Kdy zemřel a jakým způsobem?“
„Byl zabit policistou při přepadení.“
Hamilton Burger se obrátil na Masona a uklonil se: „Můžete začít s křížovým výslechem,“ vyzval ho.
Minerva Mindenová uchopila rukáv Masonova saka a naklonila se mu k uchu. „To je hromada lží,“ řekla, „naprostých, nehorázných lží. Toho muže jsem v životě neviděla.“
Mason přikývl, vstal a přistoupil ke svědkovi.
„Jak jste se dozvěděl, že je Barlowe Dalton mrtvý?“ zeptal se.
„Viděl jsem, jak byl zabit.“
„A kde jste byl?“
„Stál jsem poblíž něho.“
„Byl jste v té době ozbrojen?“
„Námitka. Nejde o řádný křížový výslech,“ vylítnul Hamilton Burger. „Otázka je nepřípadná, irelevantní a nepodstatná.“
„Zamítá se,“ vyštěkl soudce Flint.
„Byl jste v té době ozbrojen?“ opakoval Mason otázku.
„Ano.“
„Co jste s tou zbraní udělal?“
„Pustil jsem ji na podlahu.“
„A policie ji našla?“
„Ano.“
„Kde byl váš partner zastřelen?“
„V supermarketu Acme.“
„Kolik bylo hodin?“
„Asi dvě hodiny ráno.“
„A co jste tam dělali?“
„Námitka. Nejde o řádný křížový výslech. Otázka je nepřípadná, irelevantní a nepodstatná, a kromě toho se dotýká záležitostí, které nebyly předmětem přímého výslechu,“ důrazně vystoupil Hamilton Burger.
„Zamítá se,“ zavrčel soudce Flint.
„Můj parťák a já jsme to místo přepadli.“
„Váš partner byl tedy zabit a vás zavřeli?“
„Ano.“
„A vsadili vás do věznice?“
„Ano.“
„A za jak dlouho po svém uvěznění jste policii pověděl všechno, co jste věděl o obžalované a Dorrii Amblerové?“
„Bylo to zanedlouho. Víte, trápilo mě svědomí kvůli té vraždě a kvůli tomu, co se stalo Dorrii Amblerové. Nemohl jsem se toho zbavit.“
„A za jak dlouho po svém uvěznění jste konečně celou tu historku vylíčil policii?“
„Bylo to – no, bylo to za pár dní.“
„Byl jste zadržen přímo při činu spáchání loupeže?“
„Ano, pane.“
„Jste si toho vědom?“
„Ano, pane.“
„Byl jste již dříve shledán vinným ze spáchání těžkého zločinu?“
„Ano, pane.“
„Kolikrát?“
„Třikrát.“
„Z jakých těžkých zločinů?“
„Ozbrojené přepadení, velké krádeže, vloupání.“
„A jste si vědom toho, že dostanete doživotí jako nenapravitelný zločinec?“
„Okamžik,“ přerušil Masona Hamilton Burger. „Vznáším námitku s tím, že nejde o řádný křížový výslech, otázka je nepřípadná, irelevantní a nepodstatná.“
„Pouze se snažím jednoduše prokázat sklony a motivaci svědka,“ vzepřel se Mason. „Uvedu vše do souvislosti následujícími otázkami.“
„Myslím, že jsem pochopil směr vašeho výslechu,“ podotkl soudce Flint. „Námitka se zamítá.“
„Je vám známo, že únos může ve svém důsledku přinést pachateli výrok trestu smrti?“ pokračoval ve svém křížovém výslechu Mason.
„Ano, za určitých okolností.“
„A jste si vědom toho, že jste spolu s obžalovanou účastníkem spiknutí za účelem vraždy?“
„Ano.“
„Stejně jako únosu?“
„Ano.“
„Víte, že jste účastníkem po činu v případě vraždy Marvina Billingse?“
„No – dobře, předpokládám, že jsem.“
„A uvědomoval jste si, když vás zástupci státní moci vyslýchali, že jste v docela pěkné šlamastice?“
„Ano, uvědomoval.“
„A nenabídl jste jim nakonec přiznání ke zločinu, který velice dychtili vyřešit, výměnou za upuštění od žaloby za všechny tyto trestné činy?“
„No… ne přesně.“
„Co tím máte na mysli?“
„Myslím tím, že mi řekli, že bych udělal lépe, kdybych kápl božskou a spolehl se na jejich shovívavost – No, několik z nich mi řeklo, že na mne mají neprůstřelný případ, který mi, jako nenapravitelnému zločinci, vynese doživotní vězení a že dohlédnou, abych si z něj odkroutil každou minutu, pokud jim nepomohu vyčistit tu hromadu nevyřešených zločinů.“
„Takže rozhovor nabral nečekaný směr, že?“ zeptal se Mason. „Vy jste tedy začal s tím, co vám to vynese, pokud jim pomůžete objasnit vraždu, kterou potřebovali vyřešit.“
„No, tak nějak tomu bylo.“
„Řekl jste poručíkovi Traggovi, že policii sdělíte nějaké skutečnosti, pokud se vám dostane beztrestnosti za vaši spoluúčast na tom přepadení v supermarketu. Je to pravda?“
„No, myslím, že jsem to tak nějak navrhl.“
„Jinými slovy jste poručíkovi Traggovi řekl, že jste ochoten ten obchod uzavřít.“
„Ne tak doslova.“
„Ale mělo to tento smysl?“
„Tak dobře, ano.“
„A vy jste chtěl mít zaručenou beztrestnost dříve, než popíšete celou záležitost okresnímu návladnímu.“
„Ano, měl to být výhodný obchod.“
„K tomu jsem se chtěl dobrat,“ prohlásil Mason. „To vaše svědomí s tím nemělo co dělat. Vy jste se rozhodl udělat kšeft, ne že jste si chtěl ulevit.“
„No, nechtěl jsem policii nic říct, pokud nebudu mít zaručenou beztrestnost. Nechtěl jsem strčit krk do oprátky jen proto, abych jim vyhověl.“
„A dostal jste tu kýženou beztrestnost?“
„Dostalo se mi příslibu beztrestnosti.“
„Pouhý příslib beztrestnosti?“
„Svým způsobem ano.“
„A teď pozor,“ vyzval ho Mason. „Osvěžte své vzpomínky. Nebyl to podmíněný příslib beztrestnosti? Neřekl vám ve skutečnosti okresní návladní, když vyslechl vaší výpověď, že vám nemůže zaručit beztrestnost? Neřekl vám něco v tom smyslu, že vám nemůže poskytnout beztrestnost jen tak při prvém vyslechnutí vaší výpovědi? Že vám hodlá poskytnout beztrestnost teprve tehdy, až vaše výpověď přispěje k usvědčení pachatele vraždy, až vaše svědectví bude skutečnou pomocí spravedlnosti?“
„No, něco takového řekl.“
„A to bylo to, oč jste usiloval?“
„Ano.“
„A to jste dostal?“
„Ano.“
„Tak,“ důrazně prohlásil Mason, ukazuje prstem na svědka,, jak zde sedíte na svědecké lavici, jste obviněn ze zločinu, který v souvislosti s vaším trestním rejstříkem pravděpodobně vyústí v rozsudek doživotního vězení. Vy jste s okresním návladním uzavřel obchod, že pokud se vám podaří vymyslit pro svědeckou lavici takovou povídačku, která by porotu přesvědčila natolik, aby nad obžalovanou vynesla výrok vraždy prvního stupně, vyjdete z této soudní síně bez poskvrny a budete se moci vrátit k svému zločinnému životu. Naopak, pokud ta vaše povídačka nebude dost dobrá, aby porotu přesvědčila, pak se vám beztrestnosti nedostane.“
„Tak okamžik, okamžik,“ vykřikl Hamilton Burger a prudce vstal. „Tato tvrzení jsou nepřípadná, dovolávají se názoru svědka a jsou napovídající –“
„Myslím, že námitku připustím,“ usoudil soudce Flint. „Obhájce nechť laskavě formuluje svoje vývody a otázky jiným způsobem.“ Mason se znovu ujal slova: „Okresní návladní vám řekl, že pokud vaše výpověď objasní vraždu, můžete obdržet výsadu beztrestnosti?“
„Ano.“
„A že vám nemůže beztrestnost zaručit, pokud vaši uspokojivou výpověď neuslyší ze stanoviště svědků?“
„Ne tak docela.“
„Ale dohoda zněla, jak jistě zdůraznil, že dříve, než získáte beztrestnost, musíte svou výpověď učinit ze stanoviště svědků.“
„Dobrá, a já jsem tu výpověď učinil.“
„A ta měla přispět k objasnění vraždy.“
„Ano.“
„A přivést vraha do rukou spravedlnosti.“
„Ano.“
„Jinými slovy měla docílit usvědčení ze zločinu.“
„No, nikdo to nevyjádřil takovými slovy.“
„Já to takovými slovy popisuji. Zamyslete se. Právě to se vám v tomto okamžiku honí hlavou, že? Chcete, aby obžalovaná byla uznána vinnou z vraždy, zatímco vy odejdete očištěný od všech zločinů, které jste spáchal.“
„Chtěl jsem se vypořádat sám se sebou. Chtěl jsem říci pravdu.“
Mason učinil gesto znechucení. „Pravdu!“ vybuchnul. „Vy jste vůbec nehodlal vyprávět svůj příběh policii, dokud vás nezatkla přímo při páchání trestného činu. Není právě tohle pravda?“
„No, já jsem na to pomýšlel.“
„Vy jste na to pomýšlel pouze z následujícího hlediska,“ prohlásil Mason. „Pohlížel jste na to z hlediska důvěry v to, že máte v rukávě trumfové eso, které použijete, až budete v potížích. Pak je vynesete a shrábnete bank. Vydal jste se na loupežnou výpravu s tím, že pokud byste byl přistižen, budete moci se státním zástupcem uzavřít dohodu o objasnění případu vraždy výměnou za beztrestnost.“
„Na nic takového jsem ani nepomyslel.“
„Kolik dalších zločinů v období mezi epizodou s Dorrií Amblerovou a pokusem o vyloupení toho supermarketu jste spáchal?“
„Já… já… žádný.“
„Tak počkejte, počkejte okamžik,“ zarazil ho Mason. „Nezahrnovala vaše dohoda s policií i to, že jim objasníte ještě jiné případy přepadení a vyčistíte protokoly nevyjasněných případů?“
„No, ano.“
„Jinými slovy, hodlal jste se přiznat ke všem těmto zločinům.“
„Ano.“
„A dostat beztrestnost.“
„Ano.“
„Spáchal, nebo nespáchal jste všechny ty zločiny, ke kterým jste se chtěl přiznat?“
„Jestliže soud dovolí,“ ozval se Hamilton Burger, „tento křížový výslech je naprosto nepatřičný. Otázky jsou kladeny se zcela jasným záměrem degradovat svědka a policii v očích poroty a nemají jiný účel.“
„Námitka se zamítá,“ rozhodl soudce Flint.
„Spáchal, nebo nespáchal jste všechny ty zločiny, ke kterým jste se chtěl přiznat?“ zopakoval Mason otázku.
„Ne, všechny jsem nespáchal.“
„A spáchal jste některé z nich?“
„Ano.“
„A další zločiny,“ pokračoval Mason, „o kterých jste chtěl lhát za účelem vyčištění protokolů, aby je mohla policie vyřadit z evidence, jste přiznal s vědomím toho, že vám bude udělena beztrestnost na všechny tyto zločiny a nebudete pohnán před soud.“
„No, přesně tak to nebylo,“ řekl svědek. „Nechtěli kupovat zajíce v pytli. Musel jsem se napřed osvědčit.“
„Jakým způsobem osvědčit?“
„Svým svědectvím.“
„Přesně tak,“ prohlásil Mason. „Pokud by vaše svědecká výpověď nebyla dostatečně průkazná a nevyústila v odsouzení obžalované, dohoda by padla. Nemám pravdu?“
„Já… takhle jsem to neřekl.“
„Můžete si myslet, že ne,“ uzavřel Mason, otočil se na patě a vrátil se ke svému křeslu. „Pro tuto chvíli končím křížový výslech tohoto svědka.“
Hamilton Burger, jehož tvář zbrunátněla vztekem, zvolal: „Povolávám znovu na stanoviště svědků poručíka Tragga.“
„Vy jste složil přísahu již dříve, poručíku,“ řekl soudce Flint. „Zaujměte pouze místo na stanovišti svědků.“
Tragg přikývl a usadil se do křesla pro svědky.
„Poručíku Traggu,“ zahájil výslech Hamilton Burger, „chci se vás zeptat, zda jste se po rozhovoru s Dunleavey Jasperem nevydal automobilem do blízkosti Gray’s Well?“
„Ano, vydal.“
„A co jste tam hledal?“
„Pátral jsem po celé trase silnice několik stop od okraje v místech, kde by sklon písečných dun umožnil, aby jeden člověk mohl odtáhnout lidské tělo.“
„Pokud soud dovolí,“ prohlásil Mason, „mám námitku ke svědkově prohlášení, jakožto jeho úsudku, navíc neodpovídajícímu otázce a nemajícímu vztah ke skutečnostem, uvedeným v případu, tak jak je do této doby známe.“
„Námitka se připouští. Poslední část odpovědi se vypouští.“ rozhodl soudce Flint.
„A co jste našel?“ otázal se Hamilton Burger, lehce se usmívaje u vědomí, že tento bod porota zaznamenala.
„Po čtyřech nebo pěti nesprávných místech jsme našli dunu, kde byly ne zcela zřetelné známky, že cosi porušilo písečný povrch. Sledováním těchto známek jsme se dostali až k úpatí duny, a když jsme tam kopali, nalezli jsme ženské tělo ve značném stupni rozkladu.“
„Byli jste schopni ono tělo identifikovat?“
„Námitka z důvodu nepřípadnosti, irelevantnosti a nepodstatnosti.“
„Námitka se zamítá. Toto svědectví, dámy a pánové porotci, se připouští pouze za účelem potvrzení výpovědi předešlého svědka, nikoliv se záměrem připustit před touto stolicí uvádění dalších důkazů o možném spáchání dalšího trestného činu. Ani vám samým se nepovoluje brát zřetel na jakýkoliv následný zločin, pokud nepůjde o prokázání motivu nebo potvrzení předcházejícího svědka. Tyto důkazy můžete vzít v úvahu pouze pro takto vymezený účel. Pokračujte, pane žalobce.“
„Zeptám se vás, poručíku Traggu, takto: Bylo na tom těle cokoliv, co by dávalo klíč k určení jeho totožnosti?“
„Bylo.“
„Můžete to prosím popsat?“
„Konečky prstů byly značně rozložené. Bylo značně velké vedro. Tělo bylo pohřbené ve velmi mělkém písečném loži. Hnilobné procesy a pokročilý stav rozkladu činily jednoznačnou identifikaci obtížnou. Přesto, postupem zpevnění prstů formaldehydovým roztokem, jsme byli schopni získat docela dobrou sadu otisků, postačujících k určitým závěrům pro identifikaci.“
„Teď se vás, poručíku Traggu, zeptám, zda jste pořídili otisky palců dotyčného těla?“
„Pořídili. Pořídili jsme otisky všech prstů, nejlepší, jaké jsme vůbec pořídit mohli.“
„V této chvíli se obzvláště zajímám o otisky palců. Zeptám se vás, zda jste u toho těla našli ještě jiné důkazní předměty?“
160
„Našli.“
„Co jste našli?“
Nalezli jsme kabelku a v ní potvrzenku o nájemném za byt číslo 907 v Parkhurst Apartments. Ta potvrzenka byla vystavena na jméno Dorrie Amblerové. Rovněž jsme našli klíč k bytu číslo 907. Našli jsme i další potvrzení vystavená na jméno Dorrie Amblerové.“
„Nalezli jste také řidičský průkaz Dorrie Amblerové?“
„Nikoliv tam.“
„Prosím věnujte teď pozornost mé otázce, poručíku. Tak moje otázka nezněla. Tázal jsem se vás, zda jste našli řidičský průkaz Dorrie Amblerové.“
„Našli.“
„Kde jste jej našli?“
„Tento řidičský průkaz byl v držení obžalované v době jejího zadržení. Byl zastrčen ve skryté přihrádce její kabelky.“
„A obsahoval tento řidičský průkaz otisk palce držitelky?“
„Obsahoval jeho fotostatickou kopii.“
„A podnikl jste následně pokus o porovnání otisku palce objevené mrtvoly s otiskem palce na řidičském průkazu Dorrie Amblerové?“
„To jsem udělal.“
„S jakým výsledkem?“
„Námitka. Otázka se dovolává vlastních závěrů svědka,“ prohlásil Mason. „Je nepřípadná, irelevantní a nepodstatná. Není to řádný důkaz. Porota je oprávněna, aby jí otisky byly předloženy k porovnání a poručík Tragg může, pokud si to bude přát, předvést bod po bodu shodnost těch otisků. Ale nemůže vydat svědectví pouze na základě svých závěrů.“
„Myslím, že tuto námitku připustím,“ řekl soudce Flint.
„Tak tedy dobře. Takovým postupem budu ovšem průběh líčení protahovat,“ podvolil se Hamilton Burger.
„V případě takové závažnosti není časový prvek nijak podstatný, pane žalobce,“ pokáral ho soudce Flint.
Hamilton Burger se důstojně uklonil.
Potom předložil fotografickou zvětšeninu otisku palce Dorrie Amblerové, pořízenou z její žádosti o vydání řidičského průkazu a následně i otisk palce ženy, jejíž tělo nalezl poručík Tragg.
„Teď, poručíku Traggu,“ vyzval svědka Hamilton Burger, „můžete na těchto dvou zvětšených fotografiích, umístěných na stojanu tak, aby je porotci dobře viděli, ukázat jejich shodnost?“
„Mohu. Pořídil jsem seznam znaků shodnosti.“
„Kolik jste jich nalezl?“
„Našel jsem jich šest.“
„Můžete je ukázat porotě, prosím? Vezměte si tohle ukazovátko a označte je na vyvěšených fotografiích.“
Tragg ukázal různé shodné znaky.
„A to jsou všechny?“ otázal se Burger.
„Ne, pane. Nejsou všechny. Jsou to pouze ty, o kterých jsem byl pevně přesvědčený, že postačí k dokonalé identifikaci. Uvědomte si, že vzhledem k průběhu hnilobných změn a rozkladu, bylo výjimečně nesnadné získat dobře čitelné otisky prstů z těla zesnulé. Udělali jsme to nejlepší, co jsme vůbec udělat mohli, a to je vše.“
„Byli jste schopni udělat si představu o věku a pohlaví nalezeného těla?“
„Ó, ano. Šlo o ženské tělo zřejmě ve věku těsně nad dvacet let.“
„A odebrali jste z toho těla vzorek vlasů?“
„To jsme učinili. A tyto vzorky jsme porovnali s barvou vlasů, uvedenou v žádosti o vydání řidičského průkazu.“
„Našli jste při těle, nebo poblíž těla té ženy, něco dalšího?“ vyslýchal dál Hamilton Burger.
„Objevili jsme revolver ráže třicet osm s jedním vystřeleným nábojem a pěti nevypálenými. Je to Smith and Wesson s dvoupalcovou hlavní, číslo C-48809.“
„Podrobil jste později tuto zbraň zkouškám v balistickém oddělení?“
„To jsem učinil.“
„A vypálil jste z ní zkušební náboje?“
„Ano, pane.“
„A porovnal jste zkušební kulku s nějakou jinou?“
„Ano, pane.“
„S jakou kulkou?“
„S kulkou, která byla objevena v lebce těla, které jsem našel v tom písečném pahorku.“
„A k čemu jste se dobral?“
„Obě kulky vykazovaly totožné rýhování. Tyto kulky byly vypáleny ze stejné zbraně, což znamená, že smrtící kulka naprosto odpovídá kulce, vypálené při balistické zkoušce.“
„Máte fotografie prokazující výsledek zkoušky?“
„Mám.“
„Mohl byste je, prosím, ukázat?“
Poručík Tragg předložil fotografie smrtící i zkušební střely.
„Co je to za čáru nacházející se ve středu dvojic fotografií?“
„Tato čára pochází z komparačního mikroskopu. Kulka, která je zachycena nad ní, je kulkou smrtící, kulka pod čarou kulkou zkušební.“
„A tyto kulky jste pod komparačním mikroskopem otáčel, dokud jste nedocílil polohy, ve které došlo ke shodě rýhování? Ve které rýhování navzájem navazovalo?“
„Ano, pane.“
„A když jste střely porovnal, čemu to nasvědčuje, poručíku?“
„Obě tyto kulky byly vypáleny ze stejné zbraně.“
„Tak je tomu v tomto případě?“
„Ano, pane.“
„Můžete zahájit křížový výslech,“ prohlásil neočekávaně Hamilton Burger a obrátil se na Masona.
Mason přistoupil ke svědkovi: „Poručíku Traggu, je skutečně ono tělo, které jste nalezl, tělem Dorrie Amblerové? Odpovězte prosím na tuto otázku pouze ano nebo ne.“
Poručík Tragg zaváhal. „Myslím, že –“
„Nechci vědět, co si myslíte,“ přerušil ho Mason. „Chci znát, co víte. Bylo to tělo tělem Dorrie Amblerové nebo ne?“
„Nevím,“ přiznal poručík Tragg.
„Vy jste snad neměl dost shodných znaků otisků prstů, abyste dospěl k identifikaci?“
„Mohu jen prohlásit,“ řekl poručík Tragg, „že jsme stanovili dostatek shodných znaků, které mají vysokou pravděpodobnost z hlediska určení totožnosti.“
„Ale vy se jim neodvažujete přisoudit konečnou platnost pro jednoznačnou identifikaci.“
„No…“
„Buďte upřímný, poručíku,“ nenechal ho pokračovat Mason, „je zapotřebí nejméně dvanácti shodných znaků, aby se potvrdila totožnost zcela jednoznačně, že?“
„No ne docela,“ vzepřel se Tragg. „Měli jsme opravdu hodně případů, v nichž jsme byli schopní určit totožnost i z menšího počtu shodných znaků.“
„Kolik?“
„No, v některých zvláštních případech postačuje devět nebo deset znaků, za okolností, v nichž můžeme vyloučit možnost náhodné shody.“
„A existují takové okolnosti i v tomto případě?“
„Ne.“
„Přece nemůžete pokládat těch šest shodných bodů za prokázání totožnosti.“
„Ne, samy o sobě ji neprokazují. Jsou zde, samozřejmě, i jiné věci. Když uvážíte pravděpodobnost šesti shodných znaků na otiscích prstů, na nichž bylo nemožné získat dokonale čisté obrazce, když uvážíte potvrzenky o nájmu vystavené na jméno Dorrie Amblerové, když vezmete do úvahy klíč k bytu, který byl nalezen v kabelce zesnulé, když vezmete na zřetel věk, pohlaví, velikost a barvu vlasů a spojíte je v jeden celek, pak můžete určit totožnost s matematicky vysokou pravděpodobností.“
„Přesně tak,“ potvrdil Mason. „Máte vysokou matematickou pravděpodobnost pro určení totožnosti. Takže teď můžete dosvědčit, že jde o tělo Dorrie Amblerové.“
„No, s jistotou na to nemohu přísahat, pane.“
„Teď mluvíte, mimochodem mezi jinými věcmi, o pravděpodobnosti pohlaví,“ řekl Mason. „Pohlaví samo o sobě je dost ubohý důkazní prostředek, nemyslíte?“
„No, ano.“
„Dále, těch šest shodných znaků, které jste zjistil, vůbec neprokazují, že otisky jsou identické.“
„Ne, už jsem to vysvětlil. Přesto mohu tímto způsobem prokázat jen jistou pravděpodobnost. Totožnost těch šesti shodných znaků nám dává, řekněme, pravděpodobnost jedné ku padesáti, že to tělo není tělem Dorrie Amblerové. Nález klíče od bytu je dalším matematickým činitelem. V Los Angeles jsou stovky obytných domů. V předmětném domě je deset podlaží. Na každém z nich je třicet bytů a skutečnost toho nálezu znamená pravděpodobnost jedna ku patnácti tisícům, a –“
„Tak okamžik,“ přerušil ho Mason. „Vy přece nejste odborníkem v oblasti matematiky, poručíku Traggu.“
„No, jsem při vší skromnosti odborníkem na poli kriminalistického vyšetřování a mohu tedy učinit i prosté matematické závěry.“
„Zajisté,“ poznamenal ironicky Mason, „a můžete je překroutit tak, abyste vytáhl i dokonalý horoskop, který by posloužil vašim záměrům.
Můžeme na to jít i tímto způsobem. Řekněme, že jsou pouze dvě pohlaví a skutečnost, že nalezené tělo bylo ženského pohlaví nám dává pravděpodobnost jedné ku dvěma a že pouze jedna desetina dospělých žen je v rozmezí věku, který jste byl schopen odhadnout. Z toho nám vyplývá koeficient dvacet ku jedné, že jde o předmětnou osobu. Pravděpodobnost, že osoba v dané věkové skupině má vlasy shodné barvy, je jedna ku dvaceti, a když to vynásobíme, dostaneme číslo pravděpodobnosti jedna ku čtyřem stům a –“
„Ale to není poctivé,“ přerušil ho poručík Tragg. „Překrucujete skutečnosti.“
„Sleduji naprosto stejný způsob uvažování, jímž se snažíte využít zákona matematické pravděpodobnosti,“ namítl Mason. „Používám jej přesně stejným způsobem jako vy. Můžete nad veškerou pochybnost prohlásit, že to tělo je tělem Dorrie Amblerové, nebo ne?“

„Ne.“
„To je všechno,“ uzavřel křížový výslech Mason.
„Teď bych chtěl předvolat ještě jednoho svědka, snad mimo pořadí,“ oznámil Hamilton Burger. „Chci předvolat Rosy Chesterovou.“
Rosy Chesterová, rusovláska se smyslným zjevem, žena s cynickými ústy a ostražitýma očima, předstoupila a složila přísahu.
„Kde bydlíte?“ zeptal se jí Hamilton Burger.
„V současné době v krajském vězení.“
„Znáte obžalovanou?“
„Znám.“
„Jak jste se s obžalovanou setkala poprvé?“
„Sdílely jsme spolu tutéž celu po jednu noc.“
„A při této příležitosti jste spolu hovořily o Dorrii Amblerové?“
„Ano.“
„A co, pokud vůbec něco, o ní obžalovaná řekla?“
„Obžalovaná prohlásila, že Dorrii Amblerovou už nikdo nikdy neuvidí.“
„Vedly jste o tom ještě další rozhovor?“
„Zeptala jsem se jí, zda nemá starosti, že by jí Dorrie Amblerová mohla připravit o část majetku a ona se smála a řekla, že Dorrie Amblerová se už nikdy neobjeví, aby nárokovala jakýkoliv podíl na jakémkoliv majetku.“
„Víte, zda to bylo před tím nebo poté, co se našlo její tělo?“
„Myslím, že to tělo již objevili, ale obžalovaná o tom nevěděla. Neoznámilo se to veřejně.“
„Křížový výslech,“ oznámil Hamilton Burger.
„Očekává vás proces na základě nějakého obvinění?“ otázal se Mason.
„Ano.“
„Z jakého obvinění?“
„Držení marihuany.“
„A mluvila jste se státním zástupcem před tím, než jste vedla uvedený rozhovor s obžalovanou?“
„Krátce předtím.“
„Jak jste se k němu dostala?“
„Nedostala, dal si mne předvést.“
„Ale,“ zvýšil hlas Mason, „zdalipak vám řekl, že vás umístí do jedné cely s obžalovanou a že se máte pokusit zapříst s ní rozhovor?“
„Něco takového.“
„A vy jste se pokusila navázat s ní rozhovor?“
„No – Samozřejmě, když jste takhle pohromadě v jedné cele, nemáte moc žvanit a –“
„Snažila, nebo nesnažila jste se ji přimět k řeči?“
„No… ano.“
„A snažila jste se ji přimět k nějakým žalovatelným prohlášením?“
„Snažila jsem se ji přimět k řeči.“
„Podle návodu okresního nevládního?“
„Ano.“
„A proč jste se rozhodla jednat jako informátorka okresního návladního?“
„Požádal mne o to.“
„A co vám řekl, že udělá, pokud budete úspěšná?“
„Neřekl mi nic.“
„Nedal vám žádný příslib?“
„Vůbec ne.“
„Tak teď,“ pokračoval Mason, „nám povězte, co řekl o tom, že vám nemůže dát žádný příslib.“
„Ale, řekl mi,“ líčila, „že mi nemůže nic slíbit, protože by to zlehčilo váhu mého svědectví a že se mám spolehnout na jeho smysl pro vděčnost.“
Mason se usmál a obrátil se k porotě: „To je všechno,“ oznámil.
Hamilton Burger zrudnul a řekl: „Z mé strany je to rovněž všechno.“
Soudce Flint nato z hluboká vydechl a vyhlásil svoje rozhodnutí: „Soud odročuje toto líčení na devátou hodinu třicátou minutu zítřejšího dne. Do té doby zůstává obžalovaná ve vazbě. Porotci nebudou do znovuzahájení líčení navzájem o případu hovořit, aniž dovolí komukoliv, aby se za jejich přítomnosti o něm vyjadřoval anebo rozebíral, případně vyjadřoval názor co do viny nebo neviny obžalované.“
Soudce Flint povstal a opustil své křeslo.
Minerva Mindenová uchopila Masona za paži.
„Pane Masone,“ řekla naléhavě. „Musím se vám s něčím svěřit.“
„Ne, nemusíte,“ odmítl Mason.
„Musím, musím. Musíte vědět něco, co prostě vědět musíte. Jinak já… Jinak budu odsouzená za vraždu, kterou jsem nespáchala.“
Mason jí pohlédl upřeně do očí. „Teď vám povím něco, co svým klientům říkám velice zřídka. Mlčte, nemluvte na mne. Neříkejte mi nic. Nechci o skutečnostech tohoto případu vědět vůbec nic.“
„Ale, pane Masone, pokud nebudete vědět, že mi – Copak nevidíte, že důkazy proti mně jsou nevyvratitelné? Odsoudí mne za vraždu, kterou jsem –“
„Držte zobák,“ zarazil ji drsně Mason. „Nemluvte na mne a já nehodlám mluvit s vámi.“
Mason se zvedl a pokynul policistce.
A jako na rozloučenou s klientkou řekl: „ O tomhle případu s nikým nemluvte. Neodpovídejte na žádnou otázku. Chci, abyste zůstala zcela nepřístupná. Neříkejte nic, ani slovo.“

13
Mason zachmuřeně rázoval po své kanceláři, zatímco ho Della Streetová starostlivě pozorovala.
„Můžete mi povědět, co vás trápí, šéfe?“
Mason jí odpověděl: „Je to těžko řešitelná situace, Dello. Musím to vzít za správný konec. Jestli udělám přesně tu správnou věc a jestli se přesně správně vyjádřím a to přesně v tu pravou chvíli, to je jen jedna stránka věci. Jestliže vynesu nesprávnou kartu, tak to je ta druhá stránka.“
Mason se náhle zastavil. „Dello,“ přikázal, „sežeňte k telefonu Paula a řekněte mu, že bych chtěl znát každou podrobnost o tom přepadení banky v Santa Maria.“
„Souvisí to s naším současným případem?“ zeptala se Della Streetová.
„Souvisí,“ odpověděl jí Mason. „Řekněte Paulovi, že chci mít úplnou zprávu zachycující každou okolnost, každý střípek důkazů. Nic není malicherné, nic se nesmí opominout.
Ať najme letadlo a pošle tam schopného detektiva. Ten ať se do toho pořádně dá. Ať vyslechne všechny svědky.“
„Vy chcete tu zprávu již zítra ráno?“ četla mu myšlenky Della Streetová.
„Chci, aby ten detektiv, který to vyšetřování provede, tady byl zítra ráno,“ potvrdil Mason. „Chci, aby byl v soudní síni, kde bych s ním mohl hovořit. Řekněte Paulovi, aby při najímání letadla na nákladech nešetřil.
Také mu povězte, že chci mít i úplnou zprávu o všech nevyřešených případech přepadení mezi San Franciskem a Los Angeles ve dnech pátého, šestého a sedmého září. Údaje o nich by mohl získat prostřednictvím meziměstských telefonátů.
Ať zavolá ředitelům policie v různých městech. Chci mít všechno, co se mu vůbec podaří zjistit.“
„Ale, podívejte,“ namítla Della Streetová, „přece nemůžete jen tak pominout Jasperovo svědectví o té zbrani, rozhovorech a místo, kde nalezli mrtvolu, aniž byste –“
„Všechna tahle svědectví obžalované vůbec neublíží,“ přesvědčivě řekl Mason.
„Cože?“ vykřikla překvapeně Della Streetová.
„Vražda Dorrie Amblerové pro tento případ neznamená opravdu zhola nic,“ vysvětloval Mason, „ledaže by porota uvěřila, že jim Minerva řekla, aby ji zavraždili. Pokud budu schopen v této záležitosti vyvolat pochybnost, pak určitě Jasperovo svědectví roztrhám na cucky. Smrt Dorrie Amblerové nemá v tomto případě význam, ledaže by jim Minerva řekla, aby ji zabili.
I kdyby byla měla Minerva Mindenová s Dorrií Amblerovou hádku a zabila ji v prudkém výbuchu vzteku, pak ani to by nemělo s tímto případem zhola co do činění, ledaže by to potvrdilo Jasperovo svědectví, a pokud by byla Minerva lhala o vraždě Dorrie Amblerové, mohla lhát i o vraždě Marvina Billingse.“
Della Streetová zavrtěla hlavou: „Nikdy porotu nepřesvědčíte, aby tomu věřila. V každém případě Minervu odsoudí.“
„Když to budu hrát správně,“ odporoval Mason, „soudce poučí porotu, aby vynesla osvobozující výrok.“
„To si nedovolí už jenom kvůli formálním důvodům,“ řekla Della Streetová.
„Chcete se vsadit?“ zeptal se jí Mason.

14
Hamilton Burger vstal ihned, jakmile se soud příštího dopoledne sešel a soudce Flint usedl do svého křesla.
„Pokud soud dovolí,“ prohlásil, „v tomto případě, lid státu Kalifornie versus Minerva Mindenová, bych rád vedl další důkazy. Zde mám úředně ověřenou kopii z registru palných zbraní prokazující, že Minerva Mindenová zakoupila revolver Smith and Wesson ráže třicet osm, čísla C-48809.
Je to zpráva o prodeji, vystavená v souladu se zákonem a já věřím, že jde o důkaz prima facie o skutečnostech v ní obsažených. Žádám o její přijetí jakožto důkazu.“
„Nemáme žádné námitky,“ řekl Mason. „Nechť je k důkazu přijata.“
Paul Drake, doprovázený Jerry Nelsonem, spěšně vstoupil do soudní síně a zachytil pohledem Masonovy oči.
Právník se ohlásil: „Mohu soud uctivě požádat o chvilku strpení, prosím?“ a když soudce Flint přikývl, Mason přešel soudní síň a připojil se k detektivům.
Drake mu tiše řekl: „Nelson má úplně všechno, co je známo o té bankovní loupeži v Santa Maria, Perry. Byly u ní tři osoby, dvě v bance a jedna, která řídila auto připravené k úniku. Svědci udali část registračního čísla auta a jeho popis. Jde o to samé auto, které je zapletené do té dopravní nehody s následným ujetím a –“
„Ten řidič,“ přerušil ho Mason, „byla to žena?“
Drakeova tvář vyjadřovala údiv: „Jak to víš? Ano, byla to žena.“
„A další případy?“
„Ano, obchod s lihovinami, přepadený v Bakersfieldu. Jde patrně o tutéž bandu – světlý Cadillac a žena jako řidička auta.“
„Děkuji,“ řekl Mason. „To je vše, co jsem potřeboval vědět.“
Obrátil se na soudce Flinta: „Pokud soud dovolí, rád bych, nežli žalobce předvolá dalšího svědka, položil v rámci křížového výslechu poručíkovi Traggovi jednu nebo dvě otázky stran otisků prstů. Vidím, že je přítomen, a proto žádám soud, aby mi dovolil vrátit se ke křížovému výslechu tohoto svědka.“
„Nějaká námitka?“ otázal se soudce Flint.
„Ano, pokud soud dovolí,“ přihlásil se Burger. „Domnívám se, že zástupce obhajoby by měl při křížovém výslechu svědka tento křížový výslech také dokončit. Stalo se již zvykem, že obhájce vede křížový výslech po částech a –“
„Sled dokazování a všechny záležitosti líčení v souvislosti s výslechem svědků jsou výhradní věcí rozhodování soudu,“ přerušil ho soudce Flint. „Soud má, zejména v tomto případě, obzvláštní zájem, aby obžalovaná nebyla žádným způsobem omezována ve vedení obhajoby.
Tento soud se rozhodl vyhovět žádosti obhajoby. Poručík Tragg se vrátí na stanoviště svědků k pokračování křížového výslechu.“
Když Tragg předstoupil, Mason pokývl Delle Streetové, která otevřela koženou kazetu, vyňala z ní skládací stativ, který rozložila a umístila před svědka, na stativ osadila malý projektor, zastrčila elektrický kabel do zásuvky a roztáhla promítací plátno.
„To má být předvádění?“ zeptal se soudce Flint.
„Pouze si přeji promítnout otisky prstů tak, abych je dostal ve správném rozměru,“ odpověděl Mason, „a položit poručíku Traggovi otázky týkající se shodných znaků.“
„Dobrá, pokračujte.“
Mason se otočil k projektoru, chvíli si pečlivě hrál se světelným obrazcem na promítacím plátně a pak řekl: „Teď, poručíku, sejmu otisk palce obžalované na tento zvláště připravený diapozitiv.“
Mason popošel, natáhl ruku a Minerva Mindenová vystrčila palec. Mason přitlačil palec na diapozitiv a potom se omluvně obrátil k soudci: „Rád bych tento pokus zopakoval, pokud soud dovolí, ale nejsem odborníkem ve snímání otisků.“
Šel k projektoru, vložil do něj diapozitiv, chvíli zaostřoval a pak oznámil: „Obávám se, že tenhle otisk jsem rozmazal.“
Vyňal z kapsy další diapozitiv, přešel k obžalované, znovu jí sňal otisk, vrátil se k projektoru a zaostřil obraz na promítací plátno.
„Tak ano,“ prohlásil, „teď jej tedy máme. Myslím, že tenhle otisk palce je dostatečně ostrý. Souhlasíte s tím, poručíku?“
„Je velmi dobrý,“ připustil poručík Tragg.
„Dobře, teď se postarám o to, aby všechny tři otisky byly pokud možno stejného rozměru; tady ten otisk vlevo je otiskem Dorrie Amblerové, otisk napravo je otiskem palce té mrtvé ženy a nad ním opět vpravo, otisk, který promítám.“
„Tak okamžik,“ vmísil se Hamilton Burger povstávaje. „Tohle je pouze projekce, pomíjivý obraz, který nemůžeme následně posoudit. Další otisky jsou zvětšenými fotografiemi a mohou být jako důkaz přijaty.“
„Dobrá,“ řekl Mason, „vezměte tedy tento diapozitiv rovněž k důkazu, vložte jej do obálky a označte ji odpovídajícím způsobem.“
„Výborně,“ souhlasil Hamilton Burger, „snad je to nejlepší, co můžeme udělat. Ale stejně bych dal přednost fotografii.“
„To ovšem závisí na tom, čeho chce obhájce docílit,“ poznamenal soudce Flint.
Mason prohlásil: „Snažím se ověřit kvalifikaci tohoto svědka a prokázat klamnost možnosti jednoznačného určení totožnosti pouze na základě šesti shodných znaků na otiscích prstů.“
„Tak dobře,“ rozhodl soudce Flint, „pokračujte se svým křížovým výslechem a až skončíte, může se ten diapozitiv vložit do obálky, označit ji a zařadit jej jako přijatý mezi důkazy a následně jej uvádět jako předmět doličný, pokud si to některá z procesních stran vyžádá.“
„A teď, poručíku,“ vyzval Mason Tragga, „zde máte otisky, všechny zhruba ve stejné velikosti. Nyní vás upozorňuji na tento promítaný otisk a žádám vás, abyste našel shodné znaky mezi ním a otiskem palce mrtvé dívky.“
„Měly by zde být nějaké shodné znaky,“ řekl poručík Tragg, „a mohly by tu být i nějaké, které se zakládají na celkové kresbě.“
„Dobře, přikročte k těm předloženým obrazcům a označte ukazovátkem některé, které naleznete.“
„No, zde máme jeden, tak s ním začneme,“ ohlásil poručík Tragg. „Tady máme uprostřed téměř shodné tvary spirály.“
„Výborně, pokračujte.“
„A teď zde toto odbočení…“
„Jen do toho, poručíku.“
Tragg zamyšleně pozoroval obrazce otisků prstů a pak řekl: „Snažím se shodné znaky najít, seč jen mohu, ale ten promítaný otisk mi připadá být natolik cizí, že mi nepřipomíná ony shodné znaky, o nichž jsem se dříve zmiňoval.“
„Nic se neděje. Dejte se do toho,“ povzbudil ho Mason. „Tady máte arch bílého papíru, na který vám ten otisk promítnu, a vy můžete kterýkoliv shodný znak, který zjistíte, označit přímo na něm.“
Poručík Tragg vytáhl z kapsy pero, objížděl papilární linie, prohlížel otisk a opět se vracel ke sledovaným liniím, až konečně asi po pěti minutách se od otisku odvrátil.
„Již žádné další shodné znaky?“ otázal se Mason.
„Ne,“ odvětil Tragg, „další tam již nevidím.“
„A teď, kolik shodných znaků jste objevil?“
„Šest,“ řekl Tragg.
„Tedy přesně ten počet, který jste našel i na otisku palce Dorrie Amblerové,“ zdůraznil Mason. „Myslím, poručíku, že je to opravdu názorná a poučná ukázka skutečnosti, že nepochybné zjištění totožnosti nelze postavit na šesti shodných znacích. Právě jste totiž dokázal, že obžalovaná je tou mrtvou ženou, kterou jste objevil.“
Poručík Tragg ještě chvíli zamračeně prohlížel oba otisky prstů a pak se vrátil na stanoviště svědků.
„Nepřímý výslech k tomuto bodu nepovedu,“ oznámil Hamilton Burger. „Svědek již dříve řekl, že šest shodných znaků neprokazuje totožnost.“
„To je všechno. Můžete opustit stanoviště svědků,“ uzavřel soudce Flint.
Mason vypnul projektor, vyňal z něj diapozitiv a připomněl: „Teď, jak jsem rozuměl pokynům soudu, bude tento otisk vložen do obálky a označen pro identifikaci.“
Mason vsunul diapozitiv do obálky, kterou podal soudnímu úředníkovi.
Hamilton Burger zachmuřeně zkoumal papilární linie, překreslené poručíkem Traggem z promítaného otisku. Pokynul na poručíka Tragga a ten, na cestě ze stanoviště svědků, se u státního zástupce zastavil a šeptem se spolu radili.
Teď, když promítaný obrazec otisku zmizel, šest shodných znaků, které poručík Tragg našel a obkreslil, vystoupilo s překvapivou jasností.
Náhle Hamilton Burger poručíka Tragga odstrčil, vyskočil a vykřikl: „Ještě okamžik, poručíku. Vraťte se na stanoviště svědků. Teď, Vaše Ctihodnosti, bych tu měl několik otázek v rámci nepřímého výslechu a přál bych si dostat od soudního úředníka tu obálku. A žádám, aby se ten diapozitiv znovu promítl na bílý papír.“
„S velkým potěšením zástupci obžaloby posloužím,“ ozval se Mason.
„Dejte ruce pryč od té obálky,“ zařval Hamilton Burger. „Chci, aby mi tu obálku někdo podal, přesně tu obálku, kterou jste právě označil pro identifikaci. Nepřeji si zde žádné kejkle.“
„Myslím, že tohle je nehorázné obvinění, pane žalobce,“ pronesl kousavou výtku soudce Flint.
„Jen počkejte okamžik,“ vyzval ho Hamilton Burger, který vzrušením stěží ovládal hlas. „Jen počkejte okamžik a uvidíte, zda jde o neospravedlnitelný výrok. Pohleďte na tuto kresbu na papíře s vyznačenými místy a pak si prohlédněte fotografii otisku Dorrie Amblerové.
Nejen, že poručík Tragg našel šest shodných znaků na promítaném otisku té mrtvé ženy, ale jsou to přesně tytéž shodné znaky, které se vyskytují na otisku Dorrie Amblerové.“
„Myslím, že vám nerozumím,“ ozval se soudce Flint.
„Ale já tomu rozumím,“ důrazně prohlásil Hamilton Burger. „Ten otisk, promítaný na plátno, vůbec nebyl otiskem palce obžalované. Perry Mason jí sňal otisk palce, o kterém předstíral, že je rozmazaný, vrátil se, aby pořídil nový, a to mu dalo možnost, aby je zaměnil. Promítaný otisk palce nebyl otiskem obžalované, ale Dorrie Amblerové, který ve formě diapozitivu pořídil nějakým fotografickým procesem, dokonale napodobujícím vzhled čerstvě sejmutého otisku.“
„Vznášíte to jako obvinění, pane Burgere?“
„Vznáším to jako obžalobu a žádám, aby byl pan Mason prohledán. Chci, aby se mu odebral ten druhý diapozitiv dříve, než bude mít příležitost jej zničit. To je podvádění soudu, to je pokus o podvržení důkazu, je to zločinné spiknutí a neprofesionální jednání.“
„Tak okamžik,“ zarazil ho soudce Flint. „Provedeme to slušným způsobem. Soudní úředníku, vy vložíte diapozitiv zpět do projektoru. Pane Masone, postavte se sem, prosím, a soud vás žádá, abyste vyňal ten druhý diapozitiv z kapsy, ten, o kterém jste řekl, že je rozmazaný, a vydal jej soudu.“
Mason zasunul ruku do kapsy a podal diapozitiv soudci.
„Tak a teď,“ přikázal soudce Flint, „dejme ten diapozitiv, označený jako důkaz, zpět do projektoru.“
Hamilton Burger, vzrušením bez sebe, vykřikl: „Chci jej mít v té původní velikosti. Chci, aby se shodoval s těmi značkami, které udělal poručík Tragg na tom promítnutém obrazci.“
„No, máte tu velikost mít,“ řekl soudce Flint podrážděně. „Ale není žádný důvod, abyste tu řval, pane Burgere. Slyším vás naprosto dokonale.“
Soudní úředník zaostřoval projektor.
„Pohněte tím projektorem trochu zpět,“ nabádal ho Hamilton Burger, „asi tak o palec. Snažte se ty značky dostat do polohy, aby souhlasily s kresbou poručíka Tragga… tak a máme to.“
Hamilton Burger se obrátil na poručíka Tragga: „A teď, poručíku,“ vyzval ho, „zapomeňte všechno, co víte o otisku palce té mrtvé ženy. Dívejte se jen na ten promítnutý otisk a kopii fotografie otisku Dorrie Amblerové a řekněte mi, kolik shodných znaků naleznete na těchto otiscích!“
Poručík Tragg oznámil: „Vezmu si ukazovátko a –“
„Ne, tady si vezměte tu červenou tužku,“ odmítl Hamilton Burger. „Shodné znaky označte červenou tužkou. Uvidíme, kolik shodných znaků naleznete na promítnutém otisku a otisku Dorrie Amblerové.“
Poručík Tragg přešel k posuzovaným otiskům a začal papilární linie sledovat červenou tužkou. Po několika minutách prohlásil: „Právě jsem nalezl více než osmnáct shodných znaků, když soud dovolí. Dvanáct shodných znaků je zcela postačujících pro naprosto nepochybné určení totožnosti.“
„A to znamená?“ dožadoval se objasnění soudce Flint.
„To znamená, že promítaný otisk není vůbec otiskem obžalované, ale otiskem palce Dorrie Amblerové.“
„Jste si tím naprosto jistý?“ otázal se soudce Flint.
„Naprosto jistý.“
Soudce Flint se obrátil na Perryho Masona: „Pane Masone, stojíte před tímto soudem jako obviněný z velmi vážného přestupku, který by mohl vést k disciplinárnímu zákroku nebo k řízení o vyloučení z řad advokátů. Rozhodně by mohl vést k obvinění z prohřešku pohrdání soudem. Vyzývám vás, abyste uvedl svou obhajobu ve věci pohrdání soudem přímo zde a přímo teď.
Ve světle skutečnosti, že se tato událost odehrála v přítomnosti poroty, chtěl bych v té věci rozhodovat rovněž za její účasti. A teď, pane Masone, se vás táži, jak došlo k tomu, že jste předstíraje odebírání otisku palce obžalované, tento nahradil diapozitivem s otiskem palce Dorrie Amblerové?“
Mason odvětil: „Lituji, Vaše Ctihodnosti, ale nemám pro to vysvětlení.“
„V tom případě,“ usoudil soudce Flint, „přikročí soud –“
„Mohu učinit prohlášení?“
„Skvělé,“ vyštěkl soudce Flint. „Tak je učiňte.“
„Pouze navrhuji,“ řekl Mason, „aby v zájmu vyloučení všech pochybností tento svědek, poručík Tragg, sejmul otisk palce obžalované. Ten pak budiž promítnut na plátno a poručík Tragg může zjistit, kolik shodných znaků nalezne na tomto otisku a otisku té mrtvé ženy. Tím v tomto bodě vyloučíme veškeré pochybnosti. Mám zde celuloidový diapozitiv pokrytý látkou, která je schopná spolehlivě zachytit papilární linie otisku prstu.“
Soudce Flint zaváhal.
„Byl bych velmi rád, kdyby se to provedlo,“ připojil se Hamilton Burger.
„Tak tedy dobře. Můžete pokračovat,“ souhlasil soudce Flint.
Mason podal diapozitiv poručíku Traggovi, který jej pečlivě zkontroloval, vytáhl z kapsy lupu a prohlédl jej. Pak přikročil k obžalované, sejmul jí otisk palce, vrátil se k projektoru a zasunul do něj diapozitiv s otiskem palce, který právě pořídil.
„A teď,“ navrhl Mason, „snad by mohl být poručík tak laskavý, aby nám sdělil, kolik shodných znaků najde mezi tímto otiskem, otiskem té mrtvé ženy a otiskem Dorrie Amblerové.“
Poručík Tragg zaostřil objektiv a pak přistoupil k promítnutému obrazci.
Náhle se zarazil.
„Ony se shodují,“ ohlásil.
„Co se shoduje?“
„Shodné znaky, které jsem obtáhl červeně na papíře a ty zelené, vyznačené na tomto promítaném otisku.“
Hamilton Burger se vzepřel: „Ale… to přece není možné.“
„Ale je,“ potvrdil Mason. „Je to zcela zřetelné. Sám soud osobně to může zřetelně vidět a také porotci vidí totéž.“
„Tak okamžik!“ zařval Hamilton Burger. „To jsou zase jen vaše další kejkle. Naléhám na to, aby tato část líčení proběhla s vyloučením poroty.“
„Musíme to vyřídit za přítomnosti poroty,“ odmítl jeho podnět soudce Flint. „Domnívám se, že takto vzniklou situaci za přítomnosti poroty prostě projednat musíme… A teď, poručíku, co tohle přesně znamená?“
„Nevím,“ řekl poručík Tragg.
„Podle mého,“ vmísil se Mason, „to znamená, že ten otisk palce, který jsem promítl byl otiskem palce obžalované a že mé obvinění státním návladním ze záměny diapozitivů a všechny jeho poznámky, týkající se mého nepřípustného chování, byly neoprávněné a představovaly moje obvinění v přítomnosti poroty, a tím zakládají obvinění z nepřípustného chování, směřující právě proti žalobci.“
„Tak, teď se do toho pustíme,“ rozhorlil se soudce Flint. „Poručíku, podívejte. Je to skutečně pravda, že jste nalezl osmnáct shodných znaků mezi otiskem obžalované a otiskem Dorrie Amblerové?“
„Ano, Vaše Ctihodnosti.“
„Jak je to možné, poručíku? Před chvílí jste pod přísahou dosvědčil, že dvanáct shodných znaků prokazuje naprostou, nezpochybnitelnou totožnost, a teď tu máme těch shodných znaků osmnáct na otiscích dvou různých osob.“
„Obávám se,“ odpověděl poručík Tragg zkroušeně, „že je to cosi, čemu nerozumím. Teď jsem zaznamenal dost shodných znaků. A mohu pokračovat a patrně najdu ještě další.“
„A co to znamená?“ otázal se soudce Flint.
„To znamená,“ poznamenal Mason suše, „že se buď zhroutila celá věda o otiscích prstů, nebo je obžalovaná a Dorrie Amblerová jedna a tatáž osoba. Ovšem v tom případě nikdy žádná Dorrie Amblerová neexistovala a výpověď Dunleavey Jaspera, že viděl ty dvě ženy pohromadě a všiml si jejich úžasné podobnosti, je křivopřísežná.
Soud jistě zaznamenal, že ostatní svědci vypovídali o udivující podobnosti zjevu Dorrie Amblerové na jedné straně a obžalované na straně druhé, ale žádný neuvedl, že by je kdy viděl spolu, a to právě proto, že jde o jednu a tutéž osobu. Proto svědectví Dunleavey Jaspera, že je viděl spolu, je –“
Soudce Flint zvolal: „Stráže, zadržte toho muže! Zabraňte mu v opuštění soudní síně!“
Dunleavey Jaspera, který se právě nacházel ve dveřích, uchopila stráž. Obrátil se a dal se do zuřivého zápasu.
V soudní síni propuklo pozdvižení.
Soudce Flint zařval: „Diváci se posadí! Porotci usednou! Soud vyhlašuje patnáctiminutovou přestávku.“

15
Když soud opět zasedl v ovzduší tichého, bezdechého napětí, Mason povstal. „Pokud soud dovolí,“ prohlásil, „prokázalo se, že nikdy neexistovala žádná osoba známá jako Dorrie Amblerová a ve světle skutečnosti, že státnímu zástupci je známo, že od Dunleavey Jaspera získal křivopřísežné doznání, žádám soud, aby v této chvíli poučil porotu ve smyslu osvobozujícího rozsudku a obžalovanou propustil z vazby.“
„Hodlá obžaloba učinit nějaké prohlášení?“ otázal se soudce Flint.
Hamilton Burger otráveně povstal.
„Nerozumím tomu, Vaše Ctihodnosti,“ začal, „a myslím, že ani shovívavosti soudu, jak velkoryse strpěl chování obhájce, který s celou záležitostí měl soud již dávno seznámit a ne zvolit tak dramatický způsob odhalení. Nicméně je věcí soudu, aby si to se zástupcem obhajoby vyřídil. Co se týče současného stavu, mohu prohlásit, že Dunleavey Jasper se doznal.“
„Myslím,“ řekl soudce Flint, „že to případ vyřeší, pokud se podstatná část tohoto přiznání stane součástí protokolu. Byl byste tak laskavý a učinil příslušné prohlášení?“
„Zdá se,“ zahájil Burger, „že Dunleavey Jasper, Barlowe Dalton a mladá žena, jménem Flossie Hendonová, odcizili automobil Cadillac a vyrazili na jih.
Tihle lidé spáchali řadu zločinů již před krádeží toho vozu. Poté, co spáchali další zločiny, přepadli mimo jiné pobočku banky v Santa Maria, kde uloupili asi osmnáct tisíc dolarů. Osm tisíc dolarů rozdělili na tři stejné díly a obnos deset tisíc dolarů, zabalený v papíře a přetažený gumovými páskami, uložili ve schránce na rukavice odcizeného vozu.
Zajeli do Montroského krajského klubu, kde hodlali ukrást ze šatny cenné kožešiny a přepadnout pokladníka s tím, že uloupí velkou částku peněz, o níž si mysleli, že toho večera bude uložena v pokladně. Opustili auto připravené k úniku s Flossií Hendonovou za volantem a motorem v chodu a předpokládali, že s ním ujedou, jakmile loupež provedou.
Flossie Hendonová ale podlehla ženské zvědavosti a chtěla se podívat na šaty tanečnic, které byly v klubu. Opustila vůz jen na pár okamžiků, ale to stačilo.
Minervě Mindenové již před několika měsíci odebrali řidičský průkaz pro řízení v opilosti. Ta, protože nechtěla přijít o možnost řízení auta, se rozhodla předstírat jinou osobu pod jménem Dorrie Amblerová.
Najala si byt v Parkhurst Aparments, kde příležitostně pobývala, aby si vytvořila totožnost bona fide pro případ, že by někdy byla zadržena a mohla svoji totožnost doložit prostřednictvím tohoto druhého řidičského průkazu.
Když dozorce na parkovišti zpozoroval, že je pod vlivem alkoholu a žádal ji, aby mu předložila řidičský průkaz, ukázala mu jediný, který měla – ten vystavený na jméno Dorrie Amblerové.
Později se pohádala se svým společníkem, bezhlavě vyběhla z klubu a chtěla najít taxi. Když ale uviděla odcizený Cadillac s běžícím motorem, naskočila do něj a jela do svého bytu.
Můžeme se dohadovat, co se potom stalo. Pravděpodobně se zapletla do té nehody s následným ujetím, dala vůz do garáže v Parkhurst Apartments odkud, jak to vypadá, uvážlivě zmizela, aby zabránila policii v obvinění z další dopravní nehody pod vlivem alkoholu, které by znamenalo propadnutí podmínky s uložením dlouhodobého trestu vězení.
Ti tři zločinci si přirozeně přáli ukradený automobil najít, protože v přihrádce na rukavice měli těch deset tisíc dolarů. Vysledovali patrně ten vůz k Dorrii Amblerové prostřednictví dozorce na parkovišti, nebo ji lstivě stopovali až do Parkhurst Aparments a chtěli jí prohledat byt poté, co si pronajali byt číslo 805 jako základnu. Právě když byli v bytě údajné Dorrie Amblerové, přistihl je při činu Marvin Billings. Barlowe Dalton ho zastřelil z revolveru ráže dvacet dva, který našli v bytě stejně, jako revolver ráže třicet osm. Právě v tu dobu přišli ke dveřím bytu Perry Mason a Paul Drake.
Poté, co zatarasili dveře do kuchyně, unikli a po služebním schodišti sešli do bytu číslo 805, který si pronajali, aby jim poskytnul základnu činnosti. Ti dva muži se v novinách dočetli o Perrym Masonovi v souvislosti s případem nápadné podoby dvou osob, a dospěli k závěru, že buď Dorrie Amblerová nebo Minerva Mindenová nalezly těch uloupených deset tisíc dolarů.
Přibližně v té době Flossie Hendonová, mladá delikventka, která se připojila ke zločinecké dráze těch dvou výtečníků, byla vraždou Marvina Billingse naprosto otřesená. Vražda byla mnohem víc, než na čem se dohodli.
A tak Jasper navrhl svému společníkovi, Barlowe Daltonovi, aby ji vzal na projížďku a zastřelil ji tou osmatřicítkou, kterou nalezli v Parkhurst Apartments. Teď, samozřejmě, když je Dalton mrtvý, Jasper hbitě hází všechny vraždy na jeho hlavu.
Později, když byl Jasper zatčen pro vloupání, při němž byl Barlowe Dalton usmrcen, pojal Jasper myšlenku, jak pro sebe získat beztrestnost tím, že se přizná k únosu Dorrie Amblerové a zaplete do něj Minervu Mindenovou.
Flossii Hendonovou usmrtili, aby jí zabránili mluvit. Samozřejmě tělo, které se našlo, bylo tělem Flossie Hendonové a Jasper důvodně počítal s tím, že pokročilý rozklad těla znemožní určení jeho totožnosti.
Mezitím obžalovaná, když přišla do bytu, který pronajala pod jménem Dorrie Amblerové, zjistila, že tam došlo k vraždě a ve stavu značného rozrušení opustila budovu. Právě v této době ji spatřila svědkyně.“
Hamilton Burger se odmlčel a pak dodal: „Pokud soud dovolí, nerad podávám toto doznání, ale přicházejí okamžiky, kdy žalobci se musejí spolehnout na důkazy, tak jak vyplavou na povrch, a vzít je v úvahu.
Domníváme se, že Dunleavey Jasper mluví pravdu. Jsme ochotni mu poskytnout beztrestnost v případech zločinů menší závažnosti, ale usvědčíme ho jako vraha. Skutečnost, že se záležitosti nevyvinuly v souladu s našimi předpoklady, skutečnost, že jsme při ztratili, je pouze jedním příkladem ošidnosti při prosazování práva.
Učinil jsem toto prohlášení, aby byl případ plně objasněn. Hodláme vést žalobu proti Dunleavey Jasperovi ve věci spáchaných zločinů, a mám za to, že bude obžalován ze dvou vražd a to jak z vraždy Marvina Billingse, tak z vraždy Flossie Hendonové.“
Hamilton Burger se strojenou důstojností, jakou jen byl sto předstírat, se otočil a rozvážnými kroky opustil soudní síň, zanechávaje své spolupracovníky, aby se vypořádali s neradostným úkolem postarat se o závěrečnou dohru případu.
Soudce Flint vyhlásil: „Porotci se nabádají, aby v tomto případě, tedy případě lid státu Kalifornie versus Minerva Mindenová, vynesli rozhodnutí o zproštění obvinění.“

16
Mason, Della Streetová a Paul Drake seděli v právníkově kanceláři.
„Kdy jste zjistil,“ zeptala se Della Streetová, „že nejde o dvě ženy?“
„Když nám Minny Mindenová ukazovala, že na břiše nemá žádnou jizvu,“ odpověděl jí Mason.
Della Steetová pohlédla na Paula Drakea: „To tedy nechápu,“ řekla.
Mason se pustil do vysvětlování: „Když jsem se Minervy zeptal, zda má jizvu po operaci slepého střeva, hbitě mi ukázala přesně to místo, kde by taková jizva měla být.
Ale, pokud si něco o poloze takové jizvy nepřečetla, jak mohla vědět přesně, jaké místo má ukázat? Pokud byste takovou operaci sama neprodělala, jak byste věděla, kde ta jizva má být? Pokud ne, tak to nemůžete vědět, ledaže byste byla sama lékařem nebo zdravotní sestrou nebo jste si o tom něco přečetla.“
„Teď už to ovšem chápu,“ řekla Della Streetová, „ale co to tedy bylo za jizvu, kterou nám ukázala, když přišla do kanceláře poprvé?“
„Zbarvená průhledná páska s kolodiem,“ oznámil Mason. „Vzpomínáte si na její rozpaky? Otočila se do kouta, zády k oknu, na okamžik se trochu obrátila a pak se zase rychle stydlivě zakryla. Nepřipustila, abychom tu jizvu pořádně spatřili. Zbarvená páska a kolodium mohou z povzdálí vytvořit dokonalý dojem jizvy po chirurgickém zákroku.“
„Ale proč jsi, pro všechno na světě, neupozornil soud již dříve v průběhu líčení, na to, co jsi dávno zjistil?“ zeptal se Drake.
„Protože kdybych to udělal,“ odpověděl Mason, „byla by Minerva Mindenová odsouzena za vraždu Marvina Billingse.
Koneckonců nezapomeň, že Dunleavey Jasper, pokud nepřihlížíme k těm lžím zamíchaným do první části jeho výpovědi, řekl, že Marvina Billingse zabila Minerva Mindenová.
A také nezapomeň na to, že Flossii Hendonovou zabili zbraní Minervy Mindenové.
Musel jsem tedy vývoj událostí ovlivňovat tak, aby se závěr odehrál za tak dramatických okolností, že se Jasper určitě sesype.“
„Ale teď okresní návladní obžaluje Minervu Mindenovou ve věci dopravní nehody s následným ujetím,“ namítl Drake, „a já si myslím, že tuhle věc nemůžeš vyhrát.“
„Nezažaluje ji,“ odmítl Mason. „Proč si myslíš, že ji nezažaluje?“
„Protože,“ odpověděl Mason s úšklebkem, „se sama a dobrovolně dostaví před soudce, který jí uložil podmínku pro předcházející porušení dopravních předpisů. Přizná se ke své účasti v té dopravní nehodě s následným ujetím a dostane svůj lék.“
„Jaký lék by to měl být?“ otázala se Della Streetová. „Bezpochyby je už dost potrestaná tou zkouškou, kterou musela projít.“
„To je ovšem něco, s čím nemáme vůbec nic společného. Leží to zcela a jedině v rukou soudce. Může délku podmínky prodloužit, nebo může podmínku prohlásit za porušenou a poslat ji do vězení. Osobně odhaduji, že důsledky jejího posledního dobrodružství vyústí v proměnu známé potřeštěné dědičky z Montrose ve velmi zkroušenou, skromnou mladou ženu, která si uvědomí, že si nemůže dovolit postavit svou osobnost, bohatství a punčošky proti majestátu zákona.“
„Myslíte, že jí uloží podmínku?“ vyzvídala Della Streetová. „Myslím, že je to docela možné,“ usoudil Mason. „Samozřejmě jí může zadržet řidičský průkaz na delší dobu a přikázat jí, aby uzavřela přiměřené vyrovnání s obětí dopravní nehody. Uvědomte si, že se mi snažila při několika příležitostech přiznat. Ale já jsem jí v tom zabránil. Musel jsem.“
„Proč?“ zeptal se Drake.
„Protože,“ prohlásil Mason, „jsem byl jejím právním zástupcem a nesl jsem za ni před soudem odpovědnost. Nechtěl jsem, aby se přiznala k té nehodě s následným ujetím, dokud jí nezaručím zproštění žaloby z vraždy. Nechtěl jsem z jejích úst vyslechnout formální potvrzení toho, o čem jsem tušil, že se stalo, dokud se ta obžaloba z vraždy nevyřeší.“
„Ale proč vymyslela a provedla všechna ta opatření, aby nás podvedla?“ chtěla vědět Della Streetová. „K čemu ten celý rozruch se slepými náboji na letišti?“
„Protože našla,“ odpověděl jí Mason, „těch deset tisíc dolarů v přihrádce na rukavice a usoudila, že to auto ukradli nějací gauneři. Proto také chtěla, aby se Dorrie Amblerová vypařila do vzduchu, a tak setřásla ony gaunery ze stopy. Proto také podala ten inzerát, sama na něj odpověděla, zneužívala detektivní agentury a pak mi zavolala přímo ze soudní budovy, hned jak její slyšení skončilo, a řekla mi, že ji nějací muži mají pod dohledem v jejím bytě a abych ihned přijel. Pak Minerva zavěsila telefon.
Vzpomeňte si, jak Drakeův detektiv řekl, že běžela do telefonní budky okamžitě po skončení slyšení. V té chvíli se rozhodla, že Dorrie zmizí a zanechá mne ve velkých obavách o její osud.
Byl by to hezký plán, kdyby byl vyšel tak, jak si to vykreslila. Ale došlo k tomu, že v té době, kdy telefonovala, gauneři, kteří to auto ukradli a kteří si najali byt v nižším podlaží jako základnu, právě ten její byt prohledávali ve snaze těch deset tisíc dolarů najít. Přistihl je tam detektiv, a tak ho Dunleavey Jasper zastřelil.“
„Jak jste vůbec mohl dokázat,“ podivovala se Della Streetová, „dovést záležitosti k tak dramatickému závěru, že Dunleavey Jasper ztratil úplně hlavu a přiznal, co se skutečně stalo? Proboha, Minervu Mindenovou mohli odsoudit za svou vlastní vraždu!“
Zamyslela se na okamžik a pak se zeptala: „Ale jak se stalo, že Jasper mohl vůbec všechny ty skutečnosti znát, šéfe?“
Mason se zazubil: „Ty skutečnosti neznal dřív, než s námi poručík Tragg hovořil v té místnosti s odposlechem a pak z následných novinových článků, což mu umožnilo, aby jimi nakrmil policii a Hamiltona Burgera. Jasper je mazaný. Zoufale potřeboval získat beztrestnost na své zločiny – a samozřejmě také našel Minervin revolver ráže třicet osm v jejím bytě v Parkhurst. Můžete se vsadit, že mu policie dala dost vodítek, aby slátal hezky přesvědčivou povídačku. Policie přirozeně měla zájem o objasnění všech detailů a Jasper, který si pronajal byt číslo 805 a pozoroval obyvatelku bytu číslo 907, znal množství podrobností, kterých mohl ve své přesvědčivé výpovědi využít. Protože byl Hamilton Burger celý říčný, aby na mne něco schrastil a usvědčil mou klientku, stal se obětí vlastní horlivosti.
Minerva Mindenová mi vyprávěla, že byla venku na parkovišti. Dozorce si myslel, že pila a tak ji požádal, aby mu předložila řidičský průkaz. Ukázala mu jediný, který měla – ten vystavený na jméno Dorrie Amblerové. Dozorce parkoviště si to jméno, Amblerová, zapamatoval a sdělil je Dunleavey Jasperovi, který si pak myslel, že jde o jméno ženy, která mu ukradla to auto. Ale Jasper si samozřejmě tohle nemohl dovolit ohlásit policii, protože by to zničilo jeho líčení, které tak důvěryhodně předložil, a místo toho na stanovišti svědků vypověděl, že to auto našel za pomoci informací z podsvětí.“
Zazvonil telefon. Della Streetová zdvihla sluchátko, chvíli naslouchala a pak oznámila: „Henrietta Hullová by si přála vědět, jak vysoké bude vaše palmáre.“
Mason se ušklíbl: „Řekněte jí, že sto padesát tisíc dolarů a ať ten šek vystaví na Dětskou nemocnici. Konec konců si nemyslím, že by se z toho Minerva Mindenová měla dostat příliš lacino.“

Erle Stanley Gardner
PŘlPAD
POTŘEŠTĚNÉ
DĚDIČKY

Z anglického originálu The Case of Mischievous Doll přeložil Bohumil Sitta
Obálku zpracoval Jan Henke
Vydalo nakladatelství Riopress Praha, jako svou 215. publikaci
První vydání
Vedoucí redaktor Jaroslav Kalát
Doporučená prodejní cena 189,– Kč

ISBN 80-8622180-6
1 USAF – United States Air Force – Letecké sily Spojených Států. MSC –Medical Staff Corps – Štáb lékařského sboru
2 AFIP – Air Force Investigating Pathologist – Vyšetřující patolog Leteckých sil.
3 Francouzký obrat, v am. angl. pojetí: hlavní chod, pochoutka, též výstavní kus, kousek
4 V tomto smyslu žena žijící nezřízeným životem. V původním významu dobové označeni konkubín zpustlých katolických prelátů v době největšího morálního úpadku katolické církve koncem 14. a v prvé polovině 15. století – přeneseně tento dobový název používali náboženští kritici a církevní reformátoři i pro katolickou církev jakožto takovou
– -–--–--–--–--–

– -–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–

– -–--–--–--–--–

– -–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–

– 2 –