POCTIVÉ PENÍZE

ERLE STANLEY GARDNER

Hodiny na radnici právě odbíjely devět ráno, když Ken Corning procházel dveřmi kanceláře. Dveře měly výplň z matovaného skla, na němž byl nápis: „Kenneth D. Corning, obhájce ve věcech trestních – vstupte.“
Ken Corning na chvíli spočinul zrakem na těch písmenech. Byla zlatá a neposkvrněná. Uplynulo přesně třicet dnů od okamžiku, kdy si malíř písma dal za tu práci zaplatit – a ten malíř písma inkasoval okamžitě, jakmile jeho štětec dokončil poslední písmeno posledního slova nápisu.
Reputace mladých advokátů v York City nebyla nijak skvělá. Platilo to zejména o mladých advokátech, kteří se podle všeho netěšili přízni místních úřadů.
Helena Vailová utírala svůj psací stůl. Usmála se na Kena.
Sáhl si rukou do náprsní kapsy.
„Je výplatní den,“ prohlásil.
Oči se jí jemně zatřpytily a byl v nich náznak mateřské něhy.
„Poslyšte, Kene, nechme toho až do doby, kdy skutečně nastartujete. Já ještě nějaký čas vystačím…“
Vytáhl náprsní tašku a začal probírat desetidolarové bankovky. Když jich oddělil pět, položil je na hromádku před ní. V tašce mu zůstaly dvě.
„Na mou duši, Kene…“
Už byl na cestě do zadní kanceláře. „Nedělejte si starosti,“ pravil. „Slíbil jsem vám, že nám to půjde. Ještě jsme nezačali bojovat.“
Sledovala ho a peníze držela v ruce. Stála u dveří, napřímená, se vztyčenou bradou, čekala, až se obrátí a podívá se jí do očí.
U vnějších vchodových dveří cvakla klika.
Otočila se. Ken se podíval přes její rameno a spatřil muže mohutné postavy, který stál na prahu. Vypadal, jako kdyby mel šaty vyplněné jablečným rosolem. Jeho tělo se natřásalo a kmitalo jako medúza na palubě lodi. Svíraly ho vrstvy tuku, měkkého, skoro tekutého sádla, které jako by mu viselo od kostí a působilo dojmem, že je tam zavěšeno jen dočasně.
Měl tenký a falzetový hlas.
„Chci mluvit s advokátem,“ zaječel.
Helena se otočila na podpatku a pravila: „Dobře, pane Corningu. Tu zálohu hned zapíšu.“ Muži na prahu sdělila: „Počkejte si chvíli. Pan Corning si připravuje poznámky k jednomu případu. Přijme vás za několik minut.“
Pneumatický zavírač dovřel dveře.
Ken Corning usedl do svého otáčivého křesla a v rychlosti si upravil kravatu. Z přední kanceláře k němu doléhalo zuřivé klepání do psacího stroje. Uplynuly tři minuty. Zavrčení válce psacího stroje svědčilo o vytažení papíru. Dveře z přední kanceláře se rozletěly. Dovnitř vrazila Helena Vailová v extatickém spěchu a v ruce držela nějaké lejstro.
„Připraveno k podpisu,“ řekla.
Pneumatický zavírač přivíral dveře, když Ken sáhl po papíru. S mechanickou monotónností se na něm opakovalo, znova a znova strojopisem: „Nastal čas, aby všichni dobří muži přišli na pomoc.“
Dveře se konečně s cvaknutím zavřely.
„Máte jeho jméno?“ zeptal se Ken.
„Sam Parks. Je nervózní. Jde o kriminální případ. Nechala bych ho ještě čekat, ale on by to možná vzdal. Pořád se dívá na hodinky – za posledních šedesát vteřin dvakrát.“
Ken jí pohladil ruku.
„Dobře. Hodná. Tak mi ho přihrajte.“
Helena šla ke dveřím, otevřela je a sladce se usmála. „Můžete jít dál, pane Parksi.“
Podržela otevřené dveře. Ken viděl, jak ten mohutný muž zvedl svou tíhu ze židle. Sledoval ho, jak vyplňuje dveřní rám, když sekretářka ustoupila. Když tlustý muž vešel do kanceláře a čekal u dveří, Ken podpisoval kus papíru. Na ten papír se díval, dokud se dveře nezaklaply. Pak s úsměvem vzhlédl.
„Pan Parks, že ano?“ zeptal se.
Mohutný muž zachrochtal a dokolébal se ke křeslu, které bylo umístěno těsně u nového psacího stolu s cílem navodit atmosféru vlídnosti a důvěry. Posadil se, pak ale zřejmě vycítil, že křeslo je příliš daleko, a postrčil je blíž ke stolu. Mluvil pronikavým šeptem.
„Moje žena,“ zasyčel, „byla zatčená.“
Ken odložil pero a zatvářil se profesionálně.
„Z jakého důvodu,“ otázal se, „ji zatkli?“
Pronikavý šepot mohutného muže vychrlil řadu slov v rychlém sledu. „No víte, bylo to takhle. Máme zapadák, malou hospodu, a policajti tam vpadli bez zatykače… jó, mimochodem, můžou vniknout do podniku takhle bez zatykače?“
Ken řekl suše: „Udělali to, nebo snad ne?“
„Jo.“
„Dobře, takže mohou. Neměli by, ale vnikli tam, občas to dělají a tudíž mohou. Co se vlastně stalo?“
„No, to je právě ono. Tvrdili, že prodáváme ilegální chlast.“
Ken teď zvolil ostrý tón.
„Našli něco?“
„Trochu.“
„Kolik?“
„Deset nebo patnáct galonů.“
„V tom případě vás zatkli oba?“
Tlustý muž zamrkal skelnatýma očima.
„Jenom ji. Mě nesebrali.“
„Proč?“
Neklidně se zavrtěl a vrstvy tuku se otřásly.
„No, trochu jsme je přechytračili. Byl tam host a jedl u jednoho stolu. Došlo mu to, hned jak se ti chlapi z přepadovky objevili u dveří. Vypadl zadním vchodem. Já jsem si sedl k tomu stolu a dojídal jsem jeho jídlo. Manželka předstírala, že mě nezná, a zeptala se policajtů, jestli mě může zkasírovat, než ji odvedou. Dovolili jí to. Zaplatil jsem jí padesát centů za jídlo a dal jí deset centů spropitnýho. Pak hospodu zavřeli, vzali s sebou ten chlast a vykázali mě ven. Manželka jim řekla, že to celý vede sama.“
Ken si v prstech otáčel tužkou.
„Dejte mi zálohu sto padesát dolarů,“ řekl. „Podívám se, co se s tím dá dělat, a ohlásím se vám.“
Skelnaté oči zašilhaly.
„Vy se nevezete s tím zdejším gangem?“
„Jsem tu ve městě nový.“
Muž si rozepnul svrchník, odhalil pomačkanou vestu a notně propocenou košili. Z náprsní kapsy vytáhl koženou peněženku a vyňal z ní stodolarovou a padesátidolarovou bankovku. Peněženku měl bankovkami naditou. Peníze nedbale pohodil na stůl.
„Jako první věc,“ žádal, „jděte za mojí ženou. Řekněte jí, že ji budete zastupovat, jasný? Ať ví, že na tom dělám. Řekněte jí, ať drží jazyk za zubama a ať nic neříká, jasný? Řeknete jí, aby mlčela, jo?“
Ken Corning přeložil bankovky, vstal a zůstal vestoje, aby dal najevo, že rozhovor je u konce.
„Přijďte, až pro vás pošlu. U sekretářky v přední kanceláři nechtě své jméno a adresu – je to v zájmu přesných záznamů. Také jí sdělte číslo telefonu, na kterém vás můžeme zastihnout.“
Muž se na prahu ještě otočil.
„Nejedete v tom s tou místní klikou?“ zeptal se a v jeho hlase byla cítit úzkost.
Ken Corning sáhl po nějaké právnické knize a zavrtěl hlavou.
Dveře se s cvaknutím zavřely.
Ken položil knihu a zašustil oběma bankovkami mezi prsty. Pootočil hlavu a naslouchal. Po chvíli slyšel klapnutí kliky svých dveří. Dveře se otevřely a objevila se Helena Vailová. Oči jí zářily.
Ken Corning zamával bankovkami.
„Založte účet na jméno toho chlápka a do rubriky příjmů zapište sto padesát dolarů.“
Stále se na něho usmívala, když se otevřely vstupní dveře. Nějaká široká ramena si prorážela cestu přední kanceláří. Ken od svého stolu sledoval muže, který mířil do jeho místnosti. Helena Vailová mu ve dveřích zastoupila cestu.
„S kým si přejete mluvit?“ otázala se.
Muž se jen zasmál, prošel kolem ní a kráčel přímo ke stolu Kena Corninga. Jakoby mimochodem otočil rukou klopu svrchníku.
„Kdo,“ zeptal se, „byl ten chlap, který právě odešel, a co tu chtěl?“
Ken Corning odstrčil své otáčivé křeslo od stolu a vstal.
„Tohle,“ prohlásil, „je moje soukromá kancelář.“
Ramenatý muž se zachechtal. Jeho tvář měla drsnou pokožku, ale v šedých očích mu blikala světélka, která mohla znamenat smysl pro humor, ale také zálibu v konfliktních situacích.
„Moc se na mě nevytahujte,“ pronesl. „Já jsem Perkins z oddělení nezákonného obchodu s lihovinami. Včera večer jsme vybrali jeden lokál. Ženská, co to vedla, nám chtěla podstrčit prachy a byla zatčená pro trestný čin úplatkářství. Ten tlusťoch tam u toho seděl a něco jedl. Tvrdil, že je zákazník. Náhodou jsem ho viděl, jak jde sem. Vypadal podezřele, a tak jsem ho sledoval. Chci vědět, co tu chtěl.“
Ken Corning teď promluvil důrazně.
„Tohle,“ řekl, „je advokátní kancelář a nikoli informační středisko.“
Šedé oči se pokoušely o tvrdý výraz. Dolní čelist se bojovně posunula vpřed. Perkins se přitiskl k desce psacího stolu.
„Poslyšte, mládenče,“ procedil skrz zuby. „Vy jste tu novej. Jestli se prosadíte nebo ne, bude záležet na tom, jestli budete nebo nebudete spolupracovat. Já jsem se ptal, kdo byl ten chlap. Ptal jsem se proto, že chci vědět…“
Corning vykročil od svého otáčivého křesla.
„Vy už jste na odchodu, že?“ zeptal se.
Rty ramenatého muže se zkřivily do opovržlivého úsměvu.
„Tak takhle vy to chcete hrát?“
„Takhle to chci hrát.“
Muž se otočil na patě a vykročil ke dveřím. Ještě se obrátil a chytil se za klopu.
„Teď se můžete pokusit chtít nějakou laskavost od oddělení nezákonných lihovin!“ vyštěkl.
V Kenově hlase to zaskřípalo. Stál tam široce rozkročený a oči se mu leskly.
„Já nechci žádné laskavosti,“ prohlásil, „a to od nikoho!“ Ramenatý muž vyšel z kanceláře a klapot jeho podpatků dozníval na chodbě. Automatický zavírač pomalu dovíral dveře.
Ken se právě chystal odejít, aby si promluvil se svou klientkou ve vězení, když se ve dveřích jeho soukromé kanceláře objevila tvář Heleny Vailové.
„Je to pan Dwight,“ sdělila mu.
„Co je pan Dwight?“
„Ten pán, který právě přišel. Carl Dwight. Čeká venku. Chce s vámi mluvit.“
Ken hvízdl. „Uveďte ho dál,“ požádal ji.
Přišla blíž ke stolu.
„Mám vám přinést nějaké papíry?“
„U něj to není nutné. Ten se vyzná. Ví, jak se věci mají. Sem s ním.“
Helena se postavila k vnitřní straně dveří a pokynula. Carl Dwight vešel dovnitř. Při chůzi lehce kulhal. Na rtech měl úsměv. Jeho bledé oči vypadaly jako pokryté jemnou matnicí, bílou asi jako svařené mléko. Ty oči se ale neusmívaly. Pleť měl snědou a mastnou. Na čele měl řeznou ránu a na levé lícní kosti menší modřinu.
Nebyl nijak zvlášť velký, ale vyzařovalo z něho tušení neblahé moci. Začal věcně: „Já jsem zaměstnaný, vy jste zaměstnaný. Vy víte o mně. Já vím o vás. Pár posledních týdnů jsem si vás všímal. Vypadáte jako nadějný mladý muž. Chci vám dát zálohu. Tady je pět set dolarů. To je za tenhle měsíc. Příští měsíc to bude zase pět set dolarů, a také další měsíc.“
Ruka v jemné rukavici položila na stůl obálku.
Ken zvedl obálku. Nebyla zalepená. Bylo v ní pět stodolarových bankovek.
„Co,“ zeptal se Ken obezřetně, „čekáte, že udělám?“
Rukavička se zvedla v nenuceném gestu.
„Prostě jen myslete vlastní hlavou,“ řekl Dwight. „Já tu mám rozsáhlé zájmy. Pravděpodobně jste o mně slyšel a víte, kdo jsem.“
Ken Corning pečlivě vybíral svá slova.
„Ví se o vás, že jste hlavou politické mašinérie v tomhle okrese. Ví se o vás, že říkáte starostovi, co má dělat.“
Matnicové oči zamrkaly. V hrdle snědého muže se ozvaly kvokavé zvuky.
„To je samozřejmě přehánění, pane Corningu. Mám ale v tomhle okrese své zájmy, a jsou to dost rozsáhlé zájmy. Teď byste mi mohl trochu pomoci o ty zájmy pečovat. A mimochodem, je zde určitý kriminální případ; je to záležitost jisté ženy, která provozovala jakýsi podnik se špatnou pověstí, hazardní hry, alkohol načerno a tak dále. Myslím, že se jmenuje Parksová.
Víte, já se domnívám, že by bylo užitečné ten případ co nejrychleji smést se stolu. Řekněme přiznáním viny. Jistě budete souhlasit, že je to naprosto jasný případ. Pokoušela se podplatit policistu. Jsou na to svědci. Dala mu padesát dolarů. Rozmazávat takovou věc před porotou by nevedlo k ničemu dobrému.“
Návštěvník vstal. Snědá pleť se zvrásnila do úsměvu; byl to vybledlý, žlučovitý úsměv. Matnicové oči sledovaly Kena Corninga a vězela v nich moudrost nebezpečného hada.
„Takže,“ uculil se, „my dva si teď dokonale rozumíme. Myslím, Corningu, že se vám v York City bude líbit.“
Ken se pomalu vztyčil.
„Ano,“ uznal. „Já vám dokonale rozumím. Vy ale nerozumíte mně, to zdaleka ne. Vezměte si ty zatracené peníze, než vám je hodím do tváře!“
Dwight vestoje zakolísal dopředu a pak dozadu; z úst vydal sykavé zvuky.
„Takže takhle, co?“ utrousil.
„Takhle,“ potvrdil Corning.
Dwight se pohrdavě usmál.
„Vy tu dlouho nevydržíte. Nemůžete…“
Nedokončil větu. Ken Corning zvedl obálku, kterou držel za roh, a udeřil jí Dwighta přes ústa. Matnicové oči náhle prohlédly do světla. Ústa se sevřela do úšklebku. Dwight chňapl po obálce a nacpal si ji do kapsy, otočil se a šel ke dveřím. Na prahu se zastavil.
„Jen počkejte,“ řekl důrazně.
A Ken Corning zůstal stát rozkročen před svým psacím stolem a s bojovně vztyčenou bradou za ním volal: „To se spolehněte, že si počkám. A budu čekat ještě dlouho potom, kdy si budete myslet, že jste se mnou skoncoval!“
Místnost pro návštěvy obhájců v okresním vězení byla pochmurná a neutěšená. Uprostřed stál dlouhý stůl. Nad stolem visela těžká drátěná přepážka. Vězeň mohl sedět z jedné strany stolu, obhájce z druhé.
Esther Parksová přišla do místnosti dveřmi, které vedly do chodby a k celám. Ken Corning ji sledoval se zájmem. Měla unavenou tvář a trmácivou chůzi. Byla to objemná žena se širokými boky a masivními rameny. Její oči vypadaly jako ústřice na bílém talíři.
Doploužila se ke stolu.
Dozorkyně, která měla v místnosti službu, zůstala stát u dveří mimo doslech, ale tak, aby dobře viděla na všechno, co se v místnosti děje.
Žena se posadila na židli proti Kenu Corningovi. Její tvář byla asi metr od něho. Své velké ruce složila na poškrábanou desku dlouhého stolu. Oddělovala je těžká přepážka.
„Dobrý den,“ řekla.
Ken Corning mluvil tlumeným hlasem.
„Dobrý den. Já jsem advokát, kterého pověřil váš manžel, aby vás zastupoval. Myslel si, že jste byla zatčena pro nezákonný prodej lihovin. Je to ale jinak. Zatkli vás pro pokus podplatit policistu ve službě. To je trestný čin.“
Odmlčel se v očekávání její reakce.
Žena pronesla: „Jo.“
Ken se upřeně díval do ústřicových očí.
„V každém případě,“ ujistil ji, „pro vás udělám všechno, co bude v mých silách. Myslíte, že se nám to obvinění podaří před soudem vyvrátit?“
Výraz v očích se nezměnil. Unavená tvář se zavlnila a žena neochotně promluvila.
„Máme hospodu, jako já a Sam. Zvládali jsme to levným jídlem a těm spravnejm hostům jsme k tomu prodávali pití. Nechápu, proč si vybrali zrovna nás. Dělaj to tak všichni, teda aspoň všichni v naší čtvrti.“
Ken se zamračil a potřásl hlavou.
„Říkám vám, že vás nezatkli kvůli alkoholu. To bych vyřídil obyčejnou pokutou. Vás ale obviní z úplatkářství. Myslíte, že z toho můžeme vyklouznout?“
Žena pokračovala svým zkomoleným přízvukem, lhostejným a znechuceným tónem.
„Nevím. Ty prachy jsem mu dala. Všichni berou prachy. Už dvakrát předtím ke mně přišli nějací chlapi a říkali, že jsou od policie. Dala jsem jim prachy. Tamtomu jsem taky dala prachy. On mě ale hned sbalil. Nevšimli si Sama. Seděl u stolu a něco po někom dojídal.“
Ken Corning slabě zabubnoval do stolu konečky prstů. Drátěnými oky přepážky ženu pozoroval.
„Vyžadovali od vás doznání?“ chtěl ještě vědět.
V bledých, vodnatých očích se objevil záblesk inteligence.
„Tak pitomá zas nejsem. Řekla jsem jim, aby počkali, až přijde můj obhájce, s tím že si pak můžou promluvit.“
„Kdo to byl?“ zeptal se Corning. „Myslím toho, který od vás chtěl slyšet doznání.“
Pohnula hlavou v mírně odmítavém gestu.
„Nevím. Někdo z šerifovy kanceláře nebo z úřadu okresního návladního. Byl to mladší chlápek a měl s sebou dalšího, kterej zapisoval těsnopisem všecko, co jsem říkala.“
„Co jste jim řekla?“
„Nic.“
Corning zamyšleně uhnul očima.
„Jak je možné, že nezjistili, že je Sam váš manžel? Když dělají zátah, tak obvykle pošlou jednoho v civilu napřed, aby si něco koupil a všechno prohlédl. Pak mají přesné informace, kde je zboží a kdo to tam vede.“
Žena pomalu otočila hlavu z jedné strany na druhou.
„Nevím. Prostě Sama nezpozorovali, to je všecko. Já jsem stála za pultem u pokladny. Oni najednou přišli. Myslím, že jsem jednoho z nich zaslechla říkat: ‚Tady ji máme,‘ ‚To je ona,‘ nebo tak podobně. Už si to přesně nepamatuju. Pak našli tu černotu a já jsem je chtěla podmáznout.
To, že jsem jim vrazila nějaký prachy, si zavinili sami. Jeden z nich zvedl demižon s tím chlastem a řekl: ‚Tak co, sestřičko, co uděláme tady s tím?‘ Viděla jsem, že se v tom vezu, tak jsem otevřela kasu a zeptala se ho, jestli s ním bude rozumná řeč. On řekl, že jo. Vrazila jsern mu prachy a pak si říkali něco mezi sebou a řekli mi, abych šla s nima.
Samovi došlo, co se tam děje, tak šel k jednomu stolu a pustil se do jídla. Já jsem se policajtů zeptala, jestli můžu lokál zavřít, vybrat kasu a inkasovat od toho pána u stolu. Řekli, že můžu, tak jsem to udělala a už nic jinýho o tom nevím. Pak mě zavedli sem.“
Ken Corning sevřel rty do tenké linky.
„V tom případě musíme přiznat vinu,“ prohlásil.
Pokrčila rameny.
„To je vaše věc. Já nevím. Řekla jsem vám, co se tam stalo. Čekala jsem, že Sam sežene advokáta a dostane mě ven.“
Corning stále bubnoval prsty do stolu.
„Podívejte se,“ podotkl, „v celém tom případu něco nehraje. Já s tím zatím nebudu nic dělat a uvidím, jestli se mi podaří zjistit, co za tím vězí. Vypadá to, že jste se dostali do křížku s klikou, která ovládá tohle město. Tušíte proč?“
Velká hlava se pomalu zavrtěla.
„Tak dobře,“ řekl Corning, „zatím zůstaňte sedět a mlčte. S nikým nemluvte. Když se vás kdokoli bude vyptávat, ať se to týká čehokoli, řekněte jim, ať se obrátí na vašeho obhájce pana Corninga. Budete si pamatovat, co máte udělat?“
„Jo.“
„Zařídím, aby vás propustili na kauci. Můžete ji sehnat?“
„Kolik?“
„Možná tři tisíce dolarů.“
„To ne.“
„Dva tisíce?“
„To snad jo.“
„Máte nějaký majetek, který byste mohla nabídnout jako záruku, za kterou by vám specializovaná finanční firma půjčila na kauci?“
„Ne. Máme jen trochu peněz. Ten lokál jsme měli v pronájmu. Dřív vynášel slušný peníze. V poslední době to bylo slabší.“
Ken Corning vstal.
„Dobře,“ rozhodl. „Seďte a mlčte. Pamatujte si, co jsem vám řekl. Odmítejte vypovídat. Uvidím, co pro vás budu moci udělat.“
Dozorkyně vkročila do místnosti.
„Pojďte sem,“ vyzvala ženu stereotypním, monotónním hlasem.
Don Graves, zástupce okresního návladního, který byl pověřen případem Lid versus Esther Parksová, byl téměř úplně plešatý, i když mu bylo teprve něco málo přes třicet. Jeho obličeji dominoval nos. Oči po jeho stranách byly kulaté a jakoby bez víček. Když se upřeně díval, působil zvláštním dojmem, asi jako vyděšený mravenečník.
Namířil svůj nos přímo na Kena Corninga, takže dvojice jeho nemrkajících očí zírala do očí advokáta, a řekl: „To obvinění nehodláme měnit. Podplácela policistu. To je závažný trestný čin.“
Ken zůstával klidný.
„Takové obvinění se těžko prokazuje a vy víte stejně tak dobře jako já, že ten policista ji vyprovokoval k tomu, aby mu dala peníze. V porotě budete mít dvanáct lidí a někteří z nich usoudí, že poslat ženu do káznice za to, že přechovávala trochu alkoholu a že jí policista nastavil dlaň, to je hodně silný tabák. Když někdo natáhne ruku, tak mu do ní něco dát je jen přirozená reakce. Není to zločinné jednání. Je to prostě lidská povaha.“
Zástupce okresního návladního si olízl rty špičkou bledého jazyka, který působil dojmem něčeho mimořádně studeného.
„Trestní zákoník to vidí jinak, kamaráde.“
Ken Corning se zamračil.
„V trestním zákoníku je mnoho věcí – a stejně tak v ústavě.“
Don Graves odtušil: „To jo,“ a naznačoval, že se odvrací.
Corning zvýšil hlas.
„Poslechněte, ještě tu jde o kauci. Pokud soudu navrhnete snížení kauce na tisíc dolarů v hotovosti, tak myslím, že to dokáže pokrýt.“
Graves se znovu otočil ke Corningovi a bez mrknutí oka na něj zíral.
„Slyšel jste, co řekl soudce – deset tisíc v hotovosti nebo záruka ve výši dvaceti tisíc.“
Corning se rozčilil.
„To je zatraceně vysoká kauce. Vy se chováte, jako by byla obviněna z vraždy nebo něčeho podobného. Jestli skutečně nevíte, že ti tuctoví policajti natahují dlaně vpravo i vlevo a ruinují šéfy malých restaurací, tak jste prostě blázen! Vy mě chcete znemožnit, ale já tu ženskou přivedu před porotu a počkám si, co těch dvanáct porotců řekne tomu, jak se tak zničehonic pokoušíte hrát si na počestného v York City.“
Oči bez víček zůstaly tvrdé a upřené.
„S chutí do toho,“ řekl Graves.
„Udělám to,“ odsekl Corning.
Graves promluvil, když Ken již mířil ke dveřím.
„Řeknu vám, co udělám já, Corningu.“
Corning se zastavil a obrátil se.
„Postavím ji bez prodlení před soud, navrhnu, aby se přiznala v celém rozsahu obvinění, a požádám o trest v nejnižší přípustné výměře.“
Corning se zeptal: „Pokuta nebo vězení?“
„Vězení,“ prohlásil Graves. „Jděte ke všem čertům s pokutou.“
Corning reagoval se vším důrazem. „Ke všem čertům s vámi!“ opáčil a práskl dveřmi.
Když se vrátil do své kanceláře, Helena Vailová pro něho měla připravené odpolední noviny.
„Přejete si noviny?“ otázala se.
Usmál se na ni, vzal si noviny a přitom se dotkl konečků jejích prstů; pak jí pohladil ruku.
„Hodná,“ řekl uznale.
„Proč?“
„To nevím. Prostě jste.“
„Jak se vyvíjí případ?“
„Nevím. Je to nějak divné. Člověk by si myslel, že ta žena spáchala vraždu nebo něco takového. A Graves, ten chlap s lebkou jako kulečníková koule a s hadíma očima, mi slíbil nejnižší výměru trestu, jestliže s ní půjdu okamžitě k soudu a přiměju ji k přiznání viny.“
Helena Vailová ho sledovala s porozuměním.
„To by znamenalo poslat tu ženu do vězení jen proto, že strčila tem policajtům trochu peněz?“
„Přesně tak.“
„Co jste mu na to řekl?“
Corning se zašklebil.
„To, vzácná slečno, není nic, co by lahodilo vašim malým mušlovým ouškám.“
Vzal noviny a odešel do zadní kanceláře. Sedl si do otáčivého křesla, dal si nohy na stůl, podíval se na sportovní stránku, prolétl titulky a vrátil se na první stranu.
Zazvonil telefon.
Zavolal na slečnu Vailovou: „Já si to beru, Heleno,“ a zvedl sluchátko k uchu – v jedné ruce držel noviny, ve druhé telefon.
Na drátě se ozval ječivý, pisklavý hlas Sama Parkse.
„Haló, to je pan Corning, ten advokát?“
„Ano.“
„Tady je Parks. Dnes ráno jsem za váma byl kvůli mojí ženě. Hele, já už vím, proč ji chtějí skřípnout. Nemůžu vám to říct do telefonu. Přijdu k vám. Budete tam?“
„Přijďte hned,“ řekl Corning.
„Jo,“ zaječel Parks vzrušeně a praštil sluchátkem. Ken zavěsil a vrátil se k novinám. Na čele se mu rýsovala vráska. Podíval se na hodinky. Ukazovaly za pět minut čtyři. Otevřeným oknem k němu pronikal hluk z ulice. Bylo teplé odpoledne a vzduch byl prosycen vůní pozdního léta.
Kenovy oči nesoustředěně bloudily po první straně novin. Proč se dělá takový rozruch kolem obyčejné ženské z hospody třetí kategorie, která dala trochu peněz policistovi na zjevně nastavenou dlaň? Proč se dělal zátah na místě, o kterém policie neměla dost informací, přičemž ani nevěděli, kdo ten lokál provozuje, a navíc nechali manžela té ženy, aby jim unikl mezi prsty?
Nepřítomně zíral do novin, čelo měl zamyšleně svraštělé a snažil se přijít té záhadě na kloub.
Minuty ubíhaly.
Hodiny na radnici odbily čtvrtou a jejich velké pozlacené ručičky se posouvaly dál, až minutová ručička došla k další čtvrthodině.
Na ulici se ozvalo něco jako zaburácení špatně seřízeného výfuku.
Oknem dovnitř pronikl otřesný zvuk, něco jako zoufalý výkřik dítěte, nebo hodně vyděšené ženy. Poté se ozvalo zaskřípání pneumatik, rychle se vytáčejících na vozovce, a vykřiknutí nějakého muže.
Pak přišla vteřina ticha následovaná shlukem mnoha hlasů a dupotem nohou běžících po dlažbě. Někde v dáli zazněla siréna.
Ken Corning, ponořený do svých myšlenek, si neuvědomil význam těch zvuků až do okamžiku, kdy siréna zaječela někde blízko, kdy houkání sanitky zaznělo skoro těsně pod jeho oknem a když se otevřely dveře jeho kanceláře a od dveří se na něho dívala Helena Vailová.
„Vypadá to, že tam auto srazilo nějakého člověka,“ řekla.
Ken Corning položil noviny a šel k oknu. Když se vykláněli, Helena mu položila ruku na rameno. Corning si uvědomil, že její vlasy se dotýkají jeho tváře. Mimoděk položil pravou ruku kolem jejího pasu.
Dívali se dolů na ulici.
Dopravní ruch se zastavil. Všechna vozidla zůstala nehybně stát. Lidé se tam hemžili v chaotické vřavě, jako pilní mravenci. Sanitka si v zatáčce razila cestu po chodníku. Policista v uniformě se pro ni snažil uvolnit prostor. Stojící auta nechávala běžet své motory a vydávala řídká kouřová oblaka, která zabarvovala vzduch do světle modra.
Tmavý shluk lidí se nehýbal. Shromáždili se kolem něčeho, co leželo na chodníku. Od té věci vybíhala tmavá skvrna, která se šířila po betonu, až vyústila úzkým, loudavým pramínkem do kanálu.
Ten muž byl velký a tlustý. Ležel tam na zádech.
„Proboha!“ ozval se hlas Heleny Vailové. „To je ten člověk, který byl u nás v kanceláři.“
Ken Corning se odtrhl od okna. Třemi skoky byl u dveří kanceláře a vyběhl ke schodům. Běžel dolů a bral každým skokem dva schody. Na chodník doběhl ve chvíli, kdy pokládali tělo na nosítka. Prorazil si cestu zástupem. Lidé reptali, otáčeli se a dívali se na něho nepřátelsky, říkali, co si to dovoluje. Corning si toho nevšímal.
Dostal se doprostřed zástupu a viděl, jak se osádka sanitky namáhavě snaží zvednout nosítka.
Parkse zasáhly dva výstřely. Podle všeho byl již mrtvý. Od střelných ran vedla červená stružka, která odkapávala z nosítek. Oči byly napůl otevřené a jakoby voskové. Pokožka připomínala bezbarvé těsto. Z nosítek bezmocně visely ruce.
Jeden z nosičů se ostře ozval: „Hele, mládenci, pojďte nám některej pomoct!“
Ken Corning se protlačil nejužším kruhem v okamžiku, kdy dva z přihlížejících vykročili dopředu. Policista v uniformě se sklonil, aby pomohl zvednout nosítka. Corning se zeptal: „Kdo to viděl? Jak k tomu došlo?“
Lidé si ho zvědavě prohlíželi. Byl bez klobouku, přiběhl sem, ptá se, jak se to stalo, a přítomní ho považovali za účastníka události, která je vyrušila z rutiny jejich každodenního života. Sledovali ho s výrazem neosobní zvědavosti, s jakou se ryba v akváriu dívá na osoby, které se přiblížily k vodní nádrži.
Po pátém zopakování otázky se ozval jeden muž.
„Já jsem to viděl. Ten člověk přijel autem a zaparkoval si je. Pak chtěl přejít ulici. Ten chlap, co po něm střílel, jel v roadsteru. Zastavil u chodníku a neodjel, dokud si nebyl jistý, že ten na zemi je mrtvý. První výstřel ho srazil k zemi. Pak na něj vystřelil podruhé, když už ležel. Viděl jsem, jak to s ním cuklo, když ho zasáhla druhá kulka!“
Corning odvedl muže stranou.
„Takže přijel autem, co? Kterým?“
Mávl rukou směrem k řadě zaparkovaných aut.
Svědek pokrčil rameny. „Nejsem si jistý. Myslím, že je to támhleta kraksna. Vzpomínám si, že to byl vůz s poškozeným nárazníkem. Chápejte, neměl jsem důvod si ho všímat, dokud…“
„Ano,“ potvrdil Corning. „Chápu. Můžu vám dát radu?“
Muž se na něj podíval překvapeně.
„Hé?“ pronesl.
„Běžte odtud a nikomu se o tom nezmiňujte. Jděte na policejní velitelství do oddělení vražd a chtějte mluvit se seržantem Homem. To je správný chlap. Řekněte mu, co jste viděl, a žádejte, aby neuváděl vaše jméno. Jinak, pokud jste si dobře zapamatoval toho muže, který střílel, byste mohl skončit pod mramorovou deskou. Zabijáci nemají rádi svědky.“
Muž viditelně zbledl. „Ježíšmarjá,“ řekl a po chvilce dodal: „To je nadělení!“
Otočil se na podpatku a rychle se vzdálil. Občas se ohlédl přes rameno.
Díky jeho sdělení mohl být Ken Corning prvním, kdo prozkoumal menší vůz s prohnutým nárazníkem.
Prohlédl si registrační štítek, který byl přilepený na desce před volantem. Vyplývalo z něho, že vůz byl přihlášený na jméno Esther Parksová, a uvedená adresa se shodovala s adresou restaurace, v níž policie provedla zátah a kde byla ta žena zatčena.
Ken sáhl na řidičovo sedadlo. Bylo ještě teplé.
Všiml si, že na podlaze leží odpolední noviny. Zvedl je. Uvnitř vozu už nebylo nic jiného, z čeho by vyplývalo, kdo ten vůz řídil nebo komu patří. Ken sáhl do kapsy na vnitřní straně pravých dveří. Šmátrající prsty tam objevily dámský kapesník, ploché kleště, ventilek duše pneumatiky a kus papíru. Vytáhl papír.
Byl červený a v záhlaví měl znak městské policie. Když rozluštil slova načmáraná v předtištěných rubrikách, zjistil, že je to oznámení o dopravním přestupku, jmenovitě o parkování před hydrantem na Sedmé ulici mezi Madisonovou a Harkleyovou třídou. Záznam byl pořízen téhož dne v patnáct hodin čtyřicet pět minut.
Ken si lístek strčil do kapsy a popošel před vůz, aby si prohlédl poškozený nárazník. Na zuboženém voze, v němž Parks přijel, zůstalo jen málo původního laku. Lak byl poškozený a sedřený na místě, kde se prohnul nárazník. A na tom místě, na přední straně nárazníku, byla skvrna jasně červeného laku, pocházejícího zřejmě z jiného vozu, s nímž se ta kraksna srazila.
Ken si prohlédl přední pérování a chladič a našel další důkazy o srážce, další stopy červeného laku. Bylo jasné, že ke srážce muselo dojít před velmi krátkou dobou.
Kromě těchto věcí zde nebylo nic, z čeho by se dalo cokoli usoudit o vozu, který se zúčastnil srážky, nebo o jeho řidiči.
Ken šel k obrubníku a pohlédl na zástup, který se na příkaz policie začal rozcházet. Pouliční ruch se rozhýbal, vozy popojížděly rychlostí slimáků, některé zuřivě troubily. Jeden z policistů procházel v doprovodu nějaké ženy podél řady zaparkovaných vozů a nahlížel dovnitř.
Corning usoudil, že ta žena viděla tlustého muže vystupovat z auta, ale nedokázala vůz identifikovat. Ken se nechal unášet proudem rozcházejících se diváků. Obešel blok a vrátil se do kanceláře. Vyběhl po schodech a usmál se na pobledlou Helenu Vailovou.
„Stalo se to…?“
Přikývl a prošel do zadní kanceláře. Šla za ním a zůstala stát ve dveřích. Ken urovnal noviny, které vzal z vozu, jímž přijel Parks. Rozložil je.
Bylo vidět, že někdo vyřízl nožem kus první strany.
„Stalo se to proto, že přišel sem?“ zeptala se Helena, když si dodala odvahy.
Ken Corning sáhl po druhém výtisku odpoledních novin, který četl, než ho vyrušil rachot výstřelů. Nepřítomně přikývl, když si na stole uspořádal obě titulní strany novin, jednu na druhé.
List z vozu mrtvého muže ukazoval otvorem vyříznutým nožem přesně vymezené místo na první straně druhého výtisku. Na vyříznutém místě byla fotografie a pod ní poměrně krátký text.
Ken si prohlížel snímek.
Byl na něm muž s hranatou bradou, v brýlích se želvovinovou obroučkou, s pevnými, tenkými rty, vysedlými lícními kostmi a vysokým čelem. Pod ním byl titulek Starosta jmenuje Harryho B. Dikea novým šéfem vodohospodářského odboru.
Corning si přečetl pár odstavců článku doprovázejícího snímek. Uváděly se tam záviděníhodné výsledky, jichž Harry B. Dike dosáhl ve svém vlastním podnikání, a další záslužná činnost. Byla tam také zmínka o tom, že Dike je zásadně proti udělování zakázek a koncesí lidem ohánějícím se politickou protekcí a že vodohospodářský odbor bude napříště řízen na základě efektivnosti a upřednostňování nejvýhodnějších nabídek, i když si vyhrazuje právo na vlastní výběrové řízení.
Zpráva zněla velmi slibně. Uváděla také sídlo Dikeovy kanceláře v budově Monadnock. Budova Monadnock byla na Sedmé ulici mezi Madisonovou a Harkleyovou třídou.
Helena Vailová pozorovala Corninga, jak si posunul klobouk dopředu na čelo.
„Kene,“ promluvila, „vy se pouštíte do té věci… je to nebezpečné?“
Její tvář byla bledá. Oči měla lesklé a starostlivé.
Usmál se na ni; viděl, jak se bledé rty sevřely, zachvěly a stáhly v prvním náznaku vzlyknutí, pak se jejich koutky zvedly v pokusu o úsměv. Položil jí ruku na rameno a optimisticky se na ni zašklebil.
„Poslyšte, děvče. Já jsem tu nový. Chci tu ale zůstat. Někteří z těch chlápků ten fakt zatím neberou na vědomí, to je všechno. Nastal čas, aby to pochopili. Já jen vyrážím do ulic a dávám několika z nich na vědomí, že když jsem si v tomhle městě vyvěsil svoji tabulku, tak jsem to udělal s plným vědomím. Postavil jsem se tu na vlastní nohy a tak už to zůstane.“
Prošel kanceláří a dveřmi na chodbu, pak vyšel na ulici a zastavil taxík. „Budova Monadnock,“ řekl, když se opřel o polstrování, „a co nejrychleji.“
Taxík se rychle rozjel.
„Před chvílí tady zastřelili nějakého chlápka,“ podotkl hovorně naladěný řidič. „Udělalo to hroznou dopravní zácpu.“
„Jo,“ odvětil Corning bez zájmu a konverzace vázla. Taxík zastavil v Sedmé ulici u obrubníku. Corning zaplatil podle taxametru, pak studoval seznam firem v budově Monadnock, zjistil, že Dikeova kancelář je v sedmém patře, a vešel do výtahu.
V recepční kanceláři nebyl nikdo kromě písařky, která freneticky bušila do kláves psacího stroje, a nějaké přísně se tvářící, ale hezké sekretářky, která seděla ztuhle v rohu místnosti u psacího stolu s třemi telefony před sebou.
Corning k ní došel a usmál se.
„Rád bych se spojil s člověkem, se kterým jsem se tady měl dnes odpoledne setkat, ale bohužel jsem píchl a to mě zdrželo. Je to velký a tlustý muž, asi osmačtyřicet let, nosí šedý oblek, který by potřeboval vyžehlit…“
Měla jasný a věcný hlas.
„Myslíte pana Parkse. Byl zde a odešel.“
Corning udělal zklamané gesto, ale sevřel ústa, aby nedal najevo své uspokojení.
„Pan Dike je ve své kanceláři?“
„Ano. Je ale zaneprázdněn. Máte smluvenou schůzku?“
„Ne. Můžu se vás na něco zeptat? Jaký vůz má pan Dike?“
„Cadillac. Je to sedan. Kromě toho má buicka kabriolet.“
„Děkuji. Myslím, že mě zajímá ten cadillac. Je zářivě červený, že?“
„Je červený, ano.“
„Obávám se, že jsem nucen vyrušit pana Dikea. Řekněte mu, že s ním chce mluvit pan Corning a že dost spěchám.“
Zavrtěla hlavou.
„Nepřeje si být vyrušován. Nejste objednán a…“
Corning nečekal, až sekretářka dokončí větu, a několika rychlými kroky došel ke dveřím do další místnosti.
„A já dost spěchám,“ prohlásil a otevřel dveře.
Ve své chladné póze vypadal Harry B. Dike ještě důstojněji, než se mohl náhodnému pozorovateli jevit podle fotografie v novinách. Kouty lysiny nad jeho vysokým čelem odrážely záblesky světla. Ocelově šedé oči se pevně provrtávaly skly brýlí s želvovinovou obroučkou. Vzhlédl od stolu, na kterém ležel velký svazek papírů, podíval se na Corninga a řekl: „Jděte pryč! Nemám čas.“
Očima se znovu zabořil do papírů.
Corning prošel místností.
Dike už nezvedl hlavu. S tužkou v ruce probíral strojem psané řádky nějakého dokumentu. „Ven,“ pravil, „nebo zavolám policii a nechám vás zatknout pro vpád do soukromí. Všechny schůzky jsem zrušil. Nemám zájem o životní pojištění, o žádné knihy ani o nový automobil.“
Corning se posadil.
Dike na něho vyvalil oči, pak hodil tužku na stůl a sáhl po telefonu.
„Jmenuji se Kenneth D. Corning a jsem obhájce Sama Parkse, který vás dnes odpoledne navštívil,“ sdělil mu Corning.
Dike položil sluchátko. Jeho oči se rozšířily, ztemněly, pak se vrátily k pevnému výrazu i směru pohledu. Chladně podotkl: „Co já s tím mám společného?“
„Má to něco společného s vaším přijetím úřadu šéfa vodohospodářského odboru,“ odpověděl Corning. „Myslím, že by bylo pro vás nejlepší, kdybyste to jmenování odmítl – zejména v souvislosti se skutečností, že Parks byl ani ne před hodinou zavražděn.“
Tvář muže za psacím stolem se téměř nepohnula.
„Chcete tím říct, že soudíte, že já mám s tou vraždou něco společného?“ zeptal se Dike chladně.
Corning odpověděl stejně chladným tónem.
„Ano,“ prohlásil.
Oba muži se na sebe upřeně dívali.
„Corning,“ pronesl Dike, jako by se pokoušel to jméno někam zařadit. „Vy jste tu nový, že? Řekl bych, že jste blázen. Pokud mi ale chcete něco sdělit, poslechnu si to.“
Corning promluvil nevzrušeným hlasem.
„Dopustil se chyby, že šel nejdřív k vám. Řekl bych, že chtěl peníze. Když mu to u vás nevyšlo podle jeho představ, tak mi zatelefonoval. Dwightovi lidé si na něj počkali. Vy jste do toho asi nebyl přímo zapleten. Vy jste prostě upozornil Dwighta. Nebyl jste zcela překvapený, když jste slyšel o té vraždě, ale také jste ji zrovna nečekal.“
Dike vstal.
„Dobře. Řekl jste, co jste chtěl. Teď vypadněte.“
Corning zůstal na místě.
„Jestliže přijmete úřad šéfa vodohospodářského odboru,“ řekl pomalu a důrazně, „dám vás předvolat před velkou porotu pro vraždu.“
Dike se pohrdavě zasmál.
„Někdo přijde do mé kanceláře. Pak ho najdou zavražděného. Já jsem po celou tu dobu seděl tady. Tak podle vás se mám vzdát své kariéry jen proto, že ten chlap přišel sem?“
Corning blufoval dál.
„To je jedno,“ pravil. „Já vím, co dělám. Parks před smrtí promluvil. Bylo to cestou do nemocnice. Já jsem jel v té sanitce s ním.“
To sdělení otřáslo Dikeovým sebevědomím. Jeho pohled zaváhal. Ústa sebou trhla. Pak se vzpamatoval a znovu byl nehybný jako ze žuly.
„Nejspíš vám řekl, že jsem předjížděl tu jeho rachotinu a naboural ji,“ zavrčel.
Corning se zašklebil.
„Takže vy víte, že to byla rachotina, že? Já vám povím, co mi řekl. Řekl mi, že jel v autě se svou ženou a že měli nehodu. Vůz, který do něj vrazil, byl váš. Byl jste v něm vy a ještě další muž. Byl to Carl Dwight, hlava mašinérie, jejíž milionové podvody si z tohohle města dělají dojnou krávu. A právě kvůli těm podvodům lidé žádali změnu ve vedení vodohospodářského odboru. Starosta udělal gesto a jmenoval do té funkce vás. Cekalo se od vás, že skoncujete s úplatky při zakázkách ve výstavbě vodovodní sítě. Vy jste to ale táhl s Dwightem, s mužem, proti kterému jste měl bojovat.
Jméno toho člověka jste nezjistil. Vypátral jste ale tu ženu. To ona řídila to auto. Dozvěděl jste se, že vede nějaký lokál. Napadlo vás zasáhnout proti ní tak, aby její svědectví nebylo bráno vážně. Takže Dwight zařídil razii proti její hospodě a nechal ji obvinit z úplatkářství. Ona si neuvědomila plný rozsah toho, čeho byla svědkem. Vy jste dospěl k názoru, že nejlepší bude předejít takové možnosti. Svědectví usvědčeného pachatele trestného činu pak nebude u soudu bráno se vší vážností.“
Corning domluvil. Pěsti měl sevřené, pohled chladný a pevný.
Také Dikeovy oči se dívaly pevně.
„Corningu,“ řekl, „vy jste energický a impulsivní mladý muž. Buď jste ale opilý, nebo blázníte. Jděte ven a zůstaňte tam!“
Corning se ubíral ke dveřím.
„Usoudil jsem,“ poznamenal, „že mě plně uspokojí, když vám řeknu, co vím, a když vám dokážu, že nezískáte nic tím, že pošlete tu ženu do vězení. Takže buď se vzdáte své funkce, nebo budete zapletený do vraždy.“
Dike sáhl po telefonu.
„Až budete za dveřmi,“ utrousil, „řekněte mé sekretářce, ať mi zajistí dveře pružinovou západkou. Nechci, aby mi sem vtrhli nějací další cvokové.“
Corning se na něj zašklebil.
„Tu západku vám osobně zaklapnu,“ ujistil ho, významně sklonil dlaň palcem dolů a zavřel za sebou dveře. Písařka přestala bušit do stroje a podívala se na něj. Sekretářka zírala široce otevřenýma očima. Corning vyšel na chodbu a nastoupil do výtahu.
Zašel do dragstóru na nejbližším rohu a vytočil číslo policejního velitelství. Požádal o spojení s oddělením vražd a dostal k telefonu seržanta Homea.
„Mám pro vás tip,“ řekl.
„O co jde?“ zavrčel seržant.
„Hned to uslyšíte. Dnes odpoledne byl zabit jistý Parks. Předtím řídil svou starou kraksnu a srazil se s nějakým červeným vozem. Harry B. Dike je majitelem červeného vozu, na kterém jsou stopy po srážce. Parks navštívil Dikea a krátce poté byl zavražděn. Carl Dwight byl zraněný při nějaké automobilové nehodě. Na čele má řeznou ránu a kulhá. Sam Parks má manželku, která se jmenuje Esther. Máte ji právě ve vazbě a je obviněná z úplatkářství.“
Hlas seržanta Homea prozradil, že ho ty informace zajímají.
„Ještě mi řekněte, kdo je u telefonu? Odkud to všechno víte?“
Kenova odpověď byla strohá.
„Pošlete někoho, komu důvěřujete, dnes večer v osm do restaurace Columbino. Ať má v klopě bílý karafiát a posadí se blízko vchodu. Mezitím si prověřte to, co jsem vám sdělil.“
Corning rychle zavěsil sluchátko, chvíli čekal, až se uvolní linka, a pak vytočil číslo kanceláře Harryho Dikea. Bylo obsazeno. Vytočil je ještě třikrát se stejným výsledkem. Pak konečně dostal po menším handrkování se sekretářkou Dikea na drát.
„Tady je Corning,“ ohlásil se suše. „Dávám vám poslední možnost vyklouznout z té patálie, do které vás dostal Dwight. Dnes večer v osm budu v restauraci Columbino. Pokud o celém případu sepíšete písemné prohlášení a vybruslíte z toho, nebudu už na vás tlačit.“
Dikeův hlas byl přehnaně uhlazený.
„To je od vás nesmírně laskavé, ale nemyslím, že mám v úmyslu se tam s vámi setkat. Mimochodem… kde jste právě teď?“
Corning se hlasitě zasmál.
„To byste asi moc rád věděl!“ prohodil a zavěsil sluchátko.
Čekal u dragstóru, držel se za rohem, ale tak, aby neztrácel z dohledu vchod do budovy, v níž byla Dikeova kancelář.
Carl Dwight se neobjevil. Přiřítil se však automobil, který zajel k chodníku u hydrantu a z něhož vystoupil detektiv Perkins. O pár minut později tu zastavil taxík a vyložil Freda Grangera, Dwightovu pravou ruku.
Asi po patnácti minutách se znovu objevil Perkins, který doslova vyběhl. Granger odešel až po půlhodině. Krátce poté ho následoval Dike. Po dalších deseti minutách před budovou zastavil policejní vůz, který přivezl policistu v civilu.
Tím Ken Corning svou hlídku ukončil, vešel do holičství, nechal se oholit, přiložit horké ručníky, pak si dal masáž, dal se ostříhat a vlasy umýt šamponem. Když odešel, dával si pozor, aby se vyhnul místům, kudy často chodil domů nebo do kanceláře, a aby za sebou nenechal žádnou zjistitelnou stopu.
Restaurace Columbino byl podnik široce otevřený pro veřejnost. Dovnitř směl každý, kdo si mohl dovolit zaplatit zdejší ceny. Měla dobrou pověst díky svému orchestru, celkové atmosféře i díky dojmu solidnosti. Nabídka alkoholických nápojů byla velmi dobrá.
Když sem Ken Corning vstoupil, bylo ještě brzy, přesně osm hodin, a bylo zde jen pár stálých hostů, kteří většinou jedli. Taneční parket se zalidní až později a kolem půlnoci se provoz roztočí na plnou páru.
Muž ve večerním obleku s nápadným bílým karafiátem v knoflíkové dírce seděl u stolu nedaleko vchodu. Ken si oddechl, když viděl, že Home zřejmě prověřoval jeho sdělení, a došel k závěru, že může pokračovat v uskutečňování svého plánu.
Ken si objednal kompletní večeři, na začátek si dal aperitiv, k jídlu láhev vína a na závěr sklenku likéru. V každém okamžiku očekával nějaké dění, stále se však nic nedělo.
Bylo čtvrt na deset, když váhavě zavolal číšníka a zaplatil účet. Muž s bílým karafiátem stále ještě seděl u dveří.
Zdálo se, že temné síly, které ovládaly město, se rozhodly Kena Corninga ignorovat, a Kena takové pomyšlení zneklidňovalo. Situace se nevyvíjela tak, jak předpokládal.
Číšník se zatím nevracel. Ken čekal na drobné. Muž ve večerním obleku s bílým karafiátem se podíval na hodinky a sevřel rty. Kena napadlo, že ten člověk má vymezený určitý čas. Možná že odejde v půl desáté.
Číšník se vrátil.
„Omlouvám se,“ řekl, „ale chce s vámi mluvit šéf. Čeká ve své kanceláři. Jsou zde nějaké potíže, pane.“
Ken vstal a následoval číšníka. Sel lehce, ruce měl volně podél boků, hlavu bděle vztyčenou a očima sledoval okolí.
Šéf seděl za stolem a chladně se na něho díval.
Číšník se obrátil a měl se k odchodu. Ken měl dojem, že se něco otřelo o jeho sako. Nebyl si tím ale jistý. Otočil se, ale viděl jen záda odcházejícího číšníka.
Šéf prohlásil: „Jsem si jistý, že jde o omyl, ale je tu něco, co musím prošetřit.“
„O co jde?“ chtěl vědět Corning.
„O tohle,“ odpověděl šéf a položil před sebe na stůl bankovku, kterou Ken Corning dal číšníkovi. „Je to padělek.“
Ken se zasmál.
„Náhodou,“ řekl pobaveně, „vám mohu vyprávět celou historii té bankovky. Byla mi vyplacena dnes ráno jako část zálohy v jisté právní záležitosti a to v přítomnosti mé sekretářky. Kromě toho nejsem přesvědčený, že je to padělek.“
Otevřely se dveře. Do místnosti energicky vešel nějaký muž.
Šéf mávl rukou.
„Nechám vás, abyste si to probral s panem McGovernem z Federální tajné služby. Vy to pravděpodobně nevíte, ale během posledního týdne se u nás objevila řada šikovně padělaných bankovek. Pan McGovern proto čekal, až ho zavoláme.“
Ken se otočil a podíval se tomu muži do očí.
McGovern se usmál a byl to upřímný úsměv.
„Jestliže mi řeknete, jak jste k té bankovce přišel, tak to bude všechno, co chci vědět,“ prohlásil. „Stačil mi jeden pohled na vás, abych poznal, že vy rozhodně nejste padělatel.“
Ken se také usmál, ale jeho úsměv postupně uvadal.
„Podívejte se, tu bankovku mám od klienta. Jsem přesvědčen, že jistí lidé se snaží křivě obvinit toho klienta a jeho manželku. Ten člověk je teď mrtvý. Jeho manželka žije – zatím. Já samozřejmě nehodlám nahrávat žádnému křivému obvinění…“
Muž se usmíval a mávl rukou.
„Je to jen formalita, ale já vás musím vyslechnout. Mluvíte s představitelem Federální tajné služby. U nás se nemusíte obávat nějaké politické manipulace. Teď čistě formálně, nevadilo by vám, kdybyste mi ukázal zbytek vašich peněz?“
Ken se zasmál, sáhl do náprsní kapsy a vyňal peněženku.
Peněženka vypadala nápadně naditá. Udiveně se na ni podíval. Ta peněženka nebyla jeho. Byla nacpaná bankovkami. Pokusil se ji zasunout zpět do kapsy. Federální agent ho hbitě chytil za ruku.
„No tak,“ řekl. „Nic takového. Nějaké uskoky vám rozhodně neprospějí.“
Sáhl po peněžence, otevřel ji a hvízdl.
Chvíli bylo ticho.
„Tohle,“ pravil Ken, „není moje peněženka. Žádám, abyste dal zavolat číšníka, který mě sem zavedl. Chci, abyste ho prohledal. Strčil mi do kapsy tuhle peněženku a vzal mi moji. Je to profesionální kapsář a tohle na mne nastrčil.“
Horní ret federálního agenta se zkřivil.
„Jo,“ zamručel. „To už jsem slyšel mockrát. Půjdete se mnou. Půjdete dobrovolně, nebo budete dělat potíže?“
Ken se stále díval na peněženku.
„Půjdu dobrovolně, jestliže zadržíte toho číšníka a předvedete i jeho,“ prohlásil.
Federální agent se obrátil na šéfa podniku.
„Kdo to byl?“ zeptal se.
„Frank,“ odpověděl šéf.
„Sežeňte mi ho,“ vyzval ho agent. „Já zatím odvedu tady toho chlápka do taxíku. Pojďte. Svůj příběh můžete vykládat tam, kde o to budou stát. Já neberu plat za poslouchání, ale jen za činy.“
Ken šel ven přes kabaretní pódium.
Muž ve večerním obleku s bílým karafiátem se podíval na hodinky s výrazem někoho, kdo už toho má dost. Ken kráčel rychle a byl asi dva kroky před McGovernem. Na parketu se pohybovalo několik dvojic. Dost stolů bylo neobsazených. Hudba přestala hrát, když byl Ken asi pět metrů od stolu, u něhož seděl muž ve večerním obleku s karafiátem. Ozval se ledabylý, sporadický potlesk, dvojice zůstaly stát a v očekávání dalšího vzhlížely k orchestru.
Ken Corning se otočil přes rameno k McGovernovi a hlasitě promluvil: „Tohle je připravená past, protože mám určité důkazy k případu Parksovy vraždy.“
McGovern ho zarazil klidným, ale zlověstným hlasem: „Buďte zticha!“
Ken se rychle podíval na muže s bílým karafiátem. Ten už dával znamení číšníkovi, že bude platit. Nic v jeho tváři neprozrazovalo, že slyšel Kenovo sdělení nebo že by se ho to jakkoli dotýkalo. Orchestr spustil další taneční melodii. Když začaly dvojice na parketu znovu tančit, Ken pohlédl na McGoverna a pak na muže s bílým karafiátem. Muž podával číšníkovi bankovku. Číšník mu předložil podlouhlý růžový útržek, na kterém byly uvedeny všechny položky účtu. Muž odstrčil útržek a mávnutím ruky dal najevo, že si číšník může nechat zůstatek. Ken ho upřeně sledoval, ale nedokázal určit, jestli jeho spěšný odchod souvisí s tím, že Ken je odváděn, nebo jestli je muž unaven dlouhým čekáním a rozhodl se, že pro dnešek už končí.
McGovern, který šel těsně za Kenem, ho varoval: „Vyzvedněte si plášť a klobouk a nepokoušejte se o nějaký podraz.“
Ken zašel k šatně. Dívka s hezkou tvářičkou ho obdařila úsměvem, který byl míněn jako oslnivý, ale ve skutečnosti byl jen profesionálně mechanický, vzala od něho čtvercový lístek a přes pult mu podala jeho klobouk.
Muž s bílým karafiátem v klopě večerního saka tu podle všeho našel nějaké známé. Právě si s nimi povídal – byl to asi třicetiletý muž a rusovlasá mladá žena, které nemohlo být víc než třiadvacet. Mezitím, co si s nimi povídal, sáhl si na klopu, vytrhl si bílý karafiát z knoflíkové dírky, pohodil ho na zem a šlápl na něj.
Ken se obrátil k McGovernovi: „Můžu si s vámi promluvit? Jste ochoten vyslechnout rozumné vysvětlení?“
McGovern přisvědčil: „Jistěže, vyslechnu si každého, kdo je ochoten mluvit, ale uvědomte si, že cokoli řeknete, může být použito proti vám.“
Ken ho odvedl do vzdálenějšího rohu šatny a řekl mu: „Dobře, tak poslouchejte. Už jsem vám řekl, že celá tahle záležitost je past, protože já jsem svědkem ve věci Parksovy vraždy. Vy nevypadáte, jako byste byl na tom případu zainteresován.“
McGovern odpověděl: „Proč by mě ten případ měl zajímat? To je záležitost justice tohohle státu a já se řídím federálními zákony. Řekněte mi, odkud máte ty padělané bankovky a kde jsou ukryty matrice, a já tu vydržím sedět a poslouchat vás až do rána. Ale jestli máte něco, co chcete říct k Parksovu případu, tak to řekněte orgánům tohohle státu. Mne to vůbec nezajímá.“
Ken se podíval McGovernovi do očí a řekl: „Poslyšte, dejme tomu, že vám můžu dokázat, že ten Parks věděl něco ze zákulisí městské správy a že chtěl zabránit, aby Harry B. Dike přijal místo šéfa vodohospodářského odboru. Dejme tomu, že prokážu, že Carl Dwight a Dike to spolu táhnou a vůbec nejsou odpůrci, i když noviny psaly, že Dike má v úmyslu rozbít celý ten úplatkářský systém…“
McGovern ho chytil za paži nad loktem a postrčil ho směrem k východu.
„Hele, kamaráde, řekl jsem vám, že tohle všechno mě nezajímá. Tak řeknete mi konečně, kde je ta tajná tiskárna a kam jste schoval ty ostatní padělky?“
Oči Kena Corninga se zúžily.
„Dobře,“ řekl. „Pokoušel jsem se vám sdělit důležitá fakta, ale vy jste je nechtěl slyšet. Teď ale, než odtud odejdu, bych se chtěl podívat na váš služební průkaz.“
McGovern se uvolněně zašklebil a sáhl si rukou do postranní kapsy saka.
„Jéje,“ opáčil, „vy jste fakt samé alibi a jiné zdržování. Teď ale toho mám už dost a půjdeme. Tím končí moje celodenní práce a já už se těším do postele. Vy si můžete kecat celou noc, já vás teď ale stejně zavezu do vazby a obviním vás z přechovávání padělaných bankovek. A když už tak moc stojíte o můj průkaz, tak tady je.“
Ken ucítil, jak se mu něco tvrdého zabořilo mezi žebra. Pohlédl dolů a viděl, že McGovemova pravice drží pistoli ukrytou v pravé boční kapse saka. Prohodil: „Aha, tak takhle je to, že?“
McGovern potvrdil: „Jo, kamaráde, takhle je to. Spadla klec. A teď odtud vypadneme. Měl jste u sebe padělané bankovky a jsou svědci na to, že jste se je pokoušel udat. Buď půjdete spořádaně, nebo vám rovnou prostřílím vnitřnosti. Čemu dáváte přednost?“
Ken se zašklebil a odvětil: „Vzhledem k okolnostem soudím, že půjdu spořádaně.“
McGovern řekl: „Konečně rozumná řeč. Planým řečněním si vůbec nepomůžete. Já to hraju rovně a chci vás odvézt do vazby, ale vůbec nemám chuť tady stát celou noc a poslouchat nějaké řečičky nebo naletět na nějaký váš trik. Jdeme!“
Corning vykročil ke dveřím. Všiml si, že muž, který předtím měl bílý karafiát, šel také ke dveřím a že ho doprovázel mládenec, jenž tu byl s rusovlasou dívkou. Ta rusovláska mezitím odešla vlevo a zmizela za dveřmi dámské toalety. Muž bez bílého karafiátu si zapaloval cigaretu. Nepůsobil dojmem, že spěchá. Ken vyšel dveřmi ven a nepříjemně pociťoval tlak pistole na svých žebrech. Portýr si jich všiml a zeptal se: „Bude libo taxík?“
McGovern zavrtěl hlavou a odpověděl: „Ne, máme vlastní vůz.“
Velká limuzína s běžícím motorem, která stála blízko křižovatky, nehlučně přijela před vchod restaurace a zastavila. Portýr chtěl úslužně otevřít dveře, ale McGovern se ostře ozval: „To je v pořádku. Já jsem federální agent a tenhle muž byl zatčen. Je to složitá situace a může dojít k incidentu. Jděte pryč, já to zvládnu sám!“
Předklonil se a otevřel dveře vozu. Jeho pistole bodla Kena mezi žebra. „Dovnitř,“ poručil.
Ken položil pravou nohu na stupátko u předních dveří limuzíny. Viděl, že na zadních sedadlech sedí dva muži. Spokojeně se šklebili. Ken se náhle otočil jakoby kolem osy, levicí popadl pistoli, kterou držel McGovern u jeho zad, a vší silou ji tlačil dolů.
McGovern stačil dvakrát vystřelit, než Kenova pravá pěst zasáhla jeho bradu. Obě rány šly vedle. Někdo vystřelil zevnitř limuzíny, ale kulka zasáhla jen okno vozu, které roztříštila na tisíce úlomků, a uhnula stranou.
McGovern se sesul jako pytel cementu. Ken se na něho vrhl a chtěl mu vzít pistoli. Přes rameno zahlédl nějaké pohyby uvnitř vozu. Zatímco Ken ještě zápasil, aby se zmocnil pistole, jeden z mužů byl už na stupátku. Ken slyšel, jak říká: „Fajn, kámo, teď to dostaneš naplno!“
Dva výstřely zahřměly těsně za sebou, jako by byly součástí jedné exploze. Muž, který stál na stupátku limuzíny, se naklonil dopředu a pak padl na tvář. Ken vyrval pistoli z kapsy McGovemova saka a pak uviděl, že muž ve večerním obleku stojí na schodech restaurace s pistolí v ruce. Mladý muž, který doprovázel rusovlásku, stál stranou na chodníku s revolverem, z jehož hlavně se ještě kouřilo. Portýr uháněl pryč a jeho zlatem lemovaný plášť se za ním groteskně třepotal. Limuzína se rychle rozjela. Někdo spustil nepoškozené sklo zadních dveří. Nad Kenovou hlavou zahřměly výstřely. Kolem tváře mu zahvízdala střela. Oba muži, kteří stáli před restaurací, opětovali palbu.
Ken měl v ruce McGovernovu pistoli a několikrát vystřelil na odjíždějící limuzínu. Slyšel tupý náraz kulek prorážejících kovovou karosérii. Limuzína se silně vyklonila na jednu stranu, když za hlasitého svištění pneumatik zahýbala za roh křižovatky.
Muž ve večerním obleku přiběhl ke Kenovi ve chvíli, kdy se McGovern vzpamatoval z Kenova úderu a snažil se postavit na nohy.
Ken začal: „Ti chlapi mě chtěli zlikvidovat. Tenhle muž se vydával za federálního agenta…“
McGovern promluvil: „Já jsem federální agent. Tenhle podvodník se pokoušel udat padělané bankovky. Ještě teď má u sebe plnou portmonku falešných peněz.“
Muž ve večerním obleku se zasmál a řekl: „Federální, to ať tě čert vezme! Já tě znám, ty jsi Jim Harper a už sis odseděl pěkných pár let!“
Ke skupině přiběhl policista v uniformě. Muž ve večerním obleku ho rázně oslovil: „To je v pořádku, Belle. Držte ty lidi, ať se nesrocují. Já už si vyřídím to ostatní.“
Zástup zvědavců se začal tlačit kolem skupiny mužů a policista v uniformě se je snažil držet zpátky.
Muž ve večerním obleku řekl Kenovi: „To je v pořádku, kamaráde. Tohohle chlápka znám, je to podvodník. Tak vy jste svědek v Parksově případu, že?“
Ken Corning se na něj významně podíval a zavrtěl hlavou.
„Ne,“ odvětil. „Nejsem svědek. Jsem obhájce paní Parksové a sem jsem přišel, abych se setkal se svědkem, ale ten se neukázal.“
Muž ve večerním obleku se na Kena díval dlouhých pět vteřin. Pak se jeho pravé oční víčko přivřelo v uvážlivém mrknutí. „Takže tak je to s vámi, co?“ zeptal se.
Ken Corning si udržel nehybnou tvář a dokonale pevný pohled. „Ano,“ prohlásil, „tak je to se mnou a trvám na tom. Nejsem svědek. Jsem právník. Měl jsem se tu sejít se svědkem. Ti chlapi se mi v té schůzce pokusili zabránit a to je všechno.“
Muž ve večerním obleku se otázal: „Co to bylo za lidi? Poznal byste někoho z nich, kdybyste je viděl znovu?“
Ken potřásl hlavou.
„Ne,“ odpověděl, „nebylo zde dost světla. Neviděl jsem na ně dobře.“
Muž ve večerním obleku se obrátil k falešnému federálnímu agentovi. Ken Corning se nehlučně vzdálil. Nikdo se mu v tom nepokoušel zabránit. Když zašel za roh, zaslechl zvuk rychle se přibližující policejní sirény.
Ken Corning druhý den ráno vešel do své kanceláře.
Oknem na východní straně dovnitř pronikalo ranní slunce. Helena Vailová na něho hleděla očima ztemnělýma vzrušením a s hřejivou pýchou.
„Tak jste se dostal do novin, že?“
Zašklebil se na ni.
„Jak to vypadá s naší klientkou?“ zeptala se.
Rozpažil ruce ve výmluvném gestu, dlaněmi nahoru.
„Zmizela. Její případ byl uzavřen a propustili ji.“
„A nám z toho nezůstane nic kromě zálohy ve výši sto padesáti dolarů, je to tak?“
Ken přikývl.
„Ano, to je všechno. Vůz řídila ta žena. Její manžel s ní nebyl. Nejdřív jsem si představoval, že u toho byl, ale není to tak. Dike a Dwight se sešli na tajné schůzce. Byli někde za městem v zapadáku u silnice, kde se cítili bezpečně. Pak se vraceli stejným vozem. Dike řídil a byl trochu podnapilý. Ta žena řídila svoji kraksnu a oba vozy se srazily. Chovala se bojovně a chtěla si poznamenat číslo poznávací značky toho druhého vozu. Oni jí sice na místě uhradili škodu, ale ona se chovala nějak podezřele a Dwight si proto poznamenal její číslo, a tak zjistil její totožnost. Tím se dozvěděli, že ta žena vede hospodu, a i když došli k závěru, že je příliš hloupá, než aby pochopila, o co tu vlastně jde, stejně se rozhodli proti ní zakročit. Vzhledem k dohodě, jakou Dike uzavřel, by bylo fatální, kdyby někdo objevil tu ženu jako svědkyni, a proto Dwight rozhodl, že ji nechá usvědčit z trestného činu úplatkářství. To by znevážilo její svědectví pro případ, že by ji někdo dal předvolat jako svědkyni.
Pravděpodobně ale měla nějaké podezření, protože o tom všem řekla svému muži. Nikdo se už nedozví, kolik mu toho řekla a co všechno on o tom věděl, je ale jisté, že toho věděl dost, aby mu došlo, o co jde, když uviděl v novinách Dikeovu fotografii s tím bláboleni, že přebírá vedení vodohospodářského odboru, aby zlikvidoval politickou korupci.“
Helena Vailová ho sledovala s vyvalenýma očima.
„Můžeme něco z toho dokázat?“ zajímala se.
Ken Corning zavrtěl hlavou. „Nemůžeme dokázat vůbec nic,“ ujistil ji. „I kdybychom mohli, tak z toho nekouká nic dobrého. Stáhli žalobu proti té ženě, propustili ji z vazby a ona se vypařila. Pravděpodobně se s ní dohodli, zaplatili jí a poslali ji někam daleko.“
„Proč by to ale dělali?“ nechápala Helena Vailová. „Její svědectví může být kdykoli v budoucnosti stejně nebezpečné jako dosud.“
Ken Corning se usmál a mávl rukou směrem k ranním novinám.
„Přečtěte si dnešní zprávy,“ řekl, „a dozvíte se, že Dike to své jmenování odmítl. Řekl, že jeho vlastní podnikání mu zabírá příliš mnoho času, než aby se mohl obětovat a přijmout veřejnou funkci.“
Helena Vailová několikrát zamyšleně přivřela oči a zeptala se: „A co ti chlapi v tom automobilu – nepoznal jste některého z nich?“
Ken Corning otázku upřesnil: „Myslíte ty, kteří mě chtěli někam odvézt a zlikvidovat?“
Přikývla.
Ken se zasmál a odpověděl: „Samozřejmě že ano. Jeden z nich byl Perkins. To je ten, který nám sem už jednou vpadl. Je to nádeník, který pro Dwightovu mašinérii provádí špinavou práci.“
„Vy jste ale řekl policii,“ namítla, „že jste nikoho z nich nepoznal.“
Ken Corning se neradostně pousmál a vysvětloval: „Jistěže jsem jim to řekl. Pokoušet se obvinit Perkinse, to by byl předem ztracený boj. Ten by předvedl spolehlivé alibi a byl by osvobozen. Okamžitě by to obrátili proti mně a obžalovali by mě z křivopřísežnictví. Já jsem se pustil do boje s mašinérií, která ovládá tohle město, a ta mašinérie je dobře opevněná a stojí za ní spousta peněz. Takový blázen přece jen nejsem.“
„A co ten chlap, který se vydával za federálního agenta?“ zeptala se.
„Ten si to odnese. Mají proti němu důkazy. Do posledního okamžiku se mě ti chlapi pokoušeli kompromitovat, ale já jsem to tušil. Cestou k vozu se mi podařilo vytáhnout z kapsy peněženku, kterou mi tam strčil číšník. Když otevřeli přední dveře té limuzíny, stačil jsem tam vhodit peněženku levou rukou, dřív než jsem sáhl po pistoli toho chlapa a udeřil ho pravačkou.“
Zachvěla se a pak řekla: „Ach, Kene, vůbec se mi to nelíbí.“
Stál tam rozkročený, s bradou vysunutou dopředu, s rukama zaraženýma do kapes.
„Mně se to líbí,“ opáčil, „a donutím je, aby se jim to taky líbilo. Já tohle město otevřu pěkně dokořán. Oni se mě pokusí zastavit, pokud to dokážou. Pokusí se mě dostat do pasti, zlikvidovat mě, vymanévrovat mě odtud. Já tu ale zůstanu! A zůstanu tu i potom, kdy oni už tu nebudou.“
„Ale Kene,“ namítla, „vy jste to všechno musel zvládnout a riskoval jste svůj život a my jsme za to dostali jen sto padesát dolarů.“
Ken Corning přikývl a zasmál se.
„Ano, sto padesát dolarů,“ uznal, „a jsou to poctivé peníze.“
Odešel do své zadní kanceláře a dveře se zaklaply.
Helena Vailová slyšela, jak ve své místnosti přechází sem a tam. Vesele si pohvizdoval, jako by na tomhle světě neměl ani tu nejmenší starost.
Otevřela zásuvku svého psacího stolu, vytáhla účetní knihu, dosud neposkvrněnou žádným záznamem, vzala pero a lehce se třesoucí rukou zapsala: „Lid versus Parksová – honorář v hotovosti 150 dolarů.“

Gang zalezl do díry
Advokát Ken Corning si četl sešit právnické dokumentace, který obsahoval předběžná rozhodnutí Nejvyššího soudu, když se otevřely dveře jeho kanceláře a dovnitř vklouzla Helena Vailová, jeho sekretářka a současně jediná pomocnice.
Corning vzhlédl a zamračil se. Helena Vailová vyvalovala oči.
„To je krasavice, Kene!“
„O kom to mluvíte?“ zeptal se.
„O té křehotince za dveřmi.“
„Jak se jmenuje?“
„Nevím. Nechtěla mi to říct.“
Ken Corning se zamračil o něco víc. „Poslyšte, děvče,“ podotkl, „tohle je advokátní kancelář a my ji musíme vést jako takovou. Já tu sice teprve začínám, ale to neznamená, že připustíme, aby se na nás někdo vytahoval. Jděte tam a zjistěte, jak se jmenuje.“
Helena Vailová stála zády ke dveřím, štíhlá, napřímená a hezká. Rty měla sevřené. Její oči měly starostlivý výraz.
„Podívejte se, Kene, proto jsem přišla. Ptala jsem se jí na jméno. Řekla jsem jí, že když mi je nesdělí, nepřijmete ji. Prohlásila, že v tom případě k vám nepůjde, a měla se k odchodu. Zavolala jsem ji zpět a řekla, že uvidím, co se dá dělat. Je hezká a je vidět, že plakala.“
„Jak je stará?“ zajímal se Corning.
„Podle tváře pětadvacet, podle rukou třicet. Rozumíte, podle kůže na rukou.“
„Ano, já vím,“ řekl Corning. „Ještě něco?“
„Má úhledné kotníky, sportovní oblečení, které stálo spoustu peněz, a na prsteníku zřejmě nosila prsten s diamantem, ale ten je už pryč. Je vidět, kde ho předtím měla.“
„Možná to byl snubní prsten,“ namítl Corning.
„Ne. Snubní prsten nosí pořád. Měla ale dva a ten s diamantem je pryč.“
Ken Corning odložil text předběžných rozhodnutí. „Tak jo,“ rozhodl. „Sem s ní. Ale neodcházejte ze své kanceláře, ať se děje cokoliv. Může to být podraz. Když jsem naboural fazónu politické klice, která vládne nad tímhle městem, dovedete si představit, že využijí každé příležitosti, aby mi nachystali past.“
Helena Vailová přikývla. Oči jí radostně zazářily.
„Jsem ráda, že ji přijmete,“ prohlásila. „Mně je sympatická a bála jsem se, že budete tvrdohlavý a odmítnete ji.“
Corning se zašklebil.
„Nebuďte naivní, děvče! Myslíte si, že pošlu pryč pěknou ženskou, která zrovna plakala a která nechala v zastáváme diamantový prsten? Byl bych blázen. Pošlete ji dál a já se dozvím, kolik jí zaplatili za ten prsten.“
Helena Vailová otevřela dveře a řekla: „Můžete jít dál. Pan Corning vás přijme hned teď.“
Corning zaslechl rychlé, nervózní kroky. Helena Vailová pak ustoupila stranou a on zjistil, že se dívá do dvou upřených tmavých očí na souměrné oválné tváři s pletí, která by mohla inspirovat umělce malujícího reklamu na pleťový krém.
Odhalila zuby, když se její rty rozevřely do zdvořilostního úsměvu; její oči se ale neusmívaly. Nebyl zde ani náznak něčeho, co by prozrazovalo, že ta žena plakala, ale Ken Corning se v ženách vyznal dost dobře, aby poznal, že Helena Vailová v té věci měla pravdu.
Ukázal na křeslo. „Posaďte se, prosím,“ vyzval ji.
Sedla si.
„Vy jste Ken Corning – už jsem o vás slyšela,“ pravila.
Usmál se.
„Máte asi dobrý smysl pro události. Já tu nejsem příliš dlouho a zatím jsem nebyl nějak nadměrně zaměstnaný.“
Přikývla – bylo to drobné cuknutí hlavou znamenající rázné rozhodnutí, přesně ten druh důrazného stvrzení, jaký se od ní dal čekat.
„Vy jste vystupoval v Parksově případu a já si myslím, že to nebyla právě lukrativní záležitost, ale střetl jste se přitom s velkým bossem Dwightem a vyhrál jste.“
Corning chtěl vědět: „Kdo vám řekl, že Carl Dwight byl na tom případu zainteresován?“
Odpověděla okamžitě tónem, v němž bylo trochu víc než jen stín posměchu: „Zaštěbetal mi to ptáček.“
Ken pokrčil rameny. Jeho tvář teď vypadala jako chladná maska.
„Dobře,“ utrousil. „Proč jste mě vyhledala?“
Její hlas náhle ztratil posměšný tón a její chování dřívější sebejistotu.
„Jde o George Coltona,“ řekla.
Ken se na ni zadíval, pak ukázal na složené ranní noviny, které ležely na stole. „Myslíte toho…“
„Ano,“ potvrdila. „Myslím toho člověka, kterého pošpinili na celé titulní straně novin a kterého obvinili z vraždy Harryho Laduea.“
Ken Corning ztuhl. Jeho oči zostražitěly a zpozorněly.
„Co s ním má být? Co chcete, abych já v té věci udělal?“
„Obhajujte ho.“
„Možná si bude sám chtít vybrat svého obhájce,“ namítl Corning. „Zmocnil vás, abyste jednala jeho jménem?“
Pomalu zavrtěla hlavou.
„V tom případě mne nemůžete pověřit, abych jednal jako jeho obhájce.“
„Mohu vás pověřit, abyste jednal jako můj právní zástupce a přitom… udělal pro něj všechno, co bude ve vašich silách?“
Ken Corning se jí zpříma podíval do očí. Pak řekl: „To by záleželo na řadě okolností.“
„Na jakých?“ zeptala se.
„Na výši mého honoráře, to za prvé.“
Otevřela kabelku a vyňala třináct padesátidolarových bankovek. Byly tuhé a zcela nové. Položila je na psací stůl. Když je pokládala jednu za druhou, její rty je nehlučně odpočítávaly. Položila poslední bankovku a podívala se na Kena Corninga.
„Tohle,“ prohlásila, „je ten honorář.“
Corning podotkl: „To musel být dost velký diamant.“
Polkla naprázdno, neklidně na něj pohlédla, pak sevřela levou ruku do pěsti a nechala ji klesnout podél stolu. „Nevím, o čem to mluvíte,“ odsekla.
Corning se na ty peníze nepokoušel sáhnout. Nechal je ležet na stole, chladné, tuhé a zelené.
„Další věc, kterou chci vědět,“ pokračoval, „je, kdo jste.“
Zdálo se, že byla na takovou otázku připravená. Usmála se na něj. „Já jsem,“ odpověděla, „tajemná postava, která se v tom případu vůbec neobjeví. Můžete mě ve svých záznamech vést jako Madam X. Od okamžiku, kdy opustím vaši kancelář, mě ztratíte z dohledu. Nebudete mi moci zatelefonovat, nemůžete se se mnou spojit, ať to bude sebenaléhavější. Můžete teď podniknout jen jedno, jděte a udělejte pro George – pana Coltona – všechno, co dokážete.“
„A přitom mu nemám říct, že jste mě tím pověřila vy?“
„Bude záležet na vašem vlastním úsudku, jestli mu řeknete, že vás tím někdo pověřil, ale rozhodně se o mně nijak nezmiňujte a také mu nesdělujte, že vás v té věci navštívila nějaká žena.“
Ken Corning pomalu řekl: „Teď na chvilku odbočíme. Tohle je senzační případ vraždy. Tisk naznačuje, že v pozadí případu je něco, co může každým okamžikem vyplout na povrch. Vy chcete, abych utajil vaši totožnost, protože kdyby se noviny mohly vytasit s motivem ‚krásné ženy v pozadí‘, tak by vás vyvlekly na pranýř. Vy ale zřejmě chcete, abych pro vás udělal něco zcela konkrétního. Co to je?“
Prohlásila: „Chci, abyste do případu zatáhl jeho manželku.“
Ken zvedl obočí, ale neřekl nic.
Začala mluvit rychle: „On bude mít jiného právníka, který ho bude před soudem hájit. Nevím, kdo to je. Bude to ale člověk, který bude postupovat tak, jak si to přeje George… pan Colton. A ten obhájce přijde před porotu s historkou, podle které tam byl ještě někdo, kdo střílel ze sousední místnosti, prostě všechny ty nesmysly, které pan Colton řekl novinářům.
To všechno jsou hlouposti. On zastřelil Harryho Laduea, protože Ladue měl důvěrný vztah s jeho ženou. Taková by měla být jeho obhajoba a mohl by z toho vyváznout s příznivějším výrokem. Jestli se ale bude držet toho nesmyslu o někom tajemném, kdo stál ve tmě v sousední místnosti nebo na chodbě a střílel, tak mu hrozí trest smrti!“
Oči Kena Corninga se zúžily.
„Máte sebemenší důkaz o tom, co mi tady vykládáte?“ otázal se.
Přikývla, sáhla do kabelky a vytáhla účetní formulář s tištěným záhlavím nějakého druhořadého hotelu. List byl zaplněn úhledným písmem.
„Tohle,“ prohlásila, „je seznam míst, kde všude pobýval Ladue s manželkou George Coltona, i se jmény, pod nimiž se tam zapisovali. Chci, abyste mi slíbil, že je oba do toho případu zatáhnete a ta fakta náležitě zveřejníte.“
Corning se zeptal: „Myslíte v tisku?“
„To je mi jedno,“ odvětila, „udělejte to, jak chcete. Já prostě nechci, aby Colton kavalírsky kryl svoji ženu a nechal se kvůli tomu popravit.“
Ken si ověřoval: „Takže on kryje ženu, je to tak? A proto přišel s tou verzí o někom dalším, kdo stál někde na chodbě a začal střílet ve chvíli, kdy on sám vešel do kanceláře.“
„Samozřejmě,“ odpověděla.
Corning vzal do ruky papír a prohlížel si data, názvy hotelů a jména osob.
„To si asi zapisoval Ladue,“ řekl. „Jak ale chcete prokázat, kdo byla ta žena?“
„To je prosté, sežeňte si fotografii Coltonovy manželky a ptejte se hotelových recepčních. Budete mít důkazy a můžete to rozjet. Jakmile začnete, případ se bude vyvíjet sám. Já od vás chci jen jeden slib, a to mi slibte při všem, co je vám svaté. Nesmíte se žádné živé duši ani zmínit o tom, že jsem vás navštívila. To mi musíte odpřisáhnout.“
„Tím myslíte, abych zamlčel, že mne navštívila nějaká žena?“
„Ne. Tím myslím, že nikdy neprozradíte moji totožnost.“
„Ale já ji neznám. Před chvílí jste se zmínila, že ji nikdy nezjistím.“
„Mezitím jsem si to rozmyslela. Je totiž… je možné, že se dozvíte, kdo jsem. Musíte mi to proto slíbit.“
Sevřel rty. V jejích očích se objevily slzy. Sáhla do kabelky a vytáhla malý kapesník. Když Corning sledoval pohyb jejích rukou, všiml si, že kapesník je provlhlý, a také zahlédl v kabelce záblesk tmavomodré oceli.
Promluvil klidně.
„Ta pistole je nová?“ zeptal se.
Překvapeně vydechla a zavřela kabelku. Ken Corning se naklonil, chytil ji za zápěstí, upřeně se jí podíval do očí a pravil: „Takže vy jste manželka George Coltona, že?“
Víc nemohla zblednout, ani kdyby ji udeřil pěstí. Zírala na něho očima ztemnělýma strachem. „Odkud… jak jste to poznal?“
Stále ji držel za zápěstí.
„A teď si vezmu tu pistoli, abyste se pro ni nedostala do nějakých potíží,“ prohlásil.
Pustila kabelku a když Ken uvolnil její zápěstí, sklonila se a rukama si přikryla tvář. „To je strašné,“ zavzlykala, „on se snaží chránit moji pověst. A přitom mě nemiluje. Ale raději přijme trest smrti, než aby nechal moje jméno vláčet v novinách. Já to nemohu připustit. Musím ho donutit, aby zveřejnil skutečná fakta, a potom…“
Zarazila se.
„A potom?“ naléhal Ken Corning.
Sáhla po kabelce, ve které byla pistole.
„Potom…“ řekla a zhroutila se k zemi.
Helena Vailová přiložila ženě na čelo mokrý ručník a zeptala se: „Co se vlastně stalo, Kene?“
Potřásl hlavou. „Nějak se zapotácela. Než jsem ji dokázal chytit, sesula se na zem. Puls má slabý a nepravidelný. Odhaduju, že málo spala. Vypadá to, že prožívá silné napětí. Kde máme tu láhev whisky? Výborně. Podržte jí hlavu a já se pokusím do ní vpravit nějaký ten hlt.“
Nalil jí whisky mezi bledé rty. Zakmitala víčky a pak na oba zírala nepohyblivýma a nevidomýma očima, a ty vypadaly asi jako oči kočky, která se právě vzpamatovává z většího pádu.
„Už je vám lip?“ chtěl vědět Ken.
Neodpovídala.
Vtom se ozvalo zaklepání na dveře kanceláře. Ken významně pohlédl na Helenu Vailovou. „Jděte tam a podívejte se, kdo to je. Jestli je to někdo, kdo tu chce čmuchat, zdržte ho.“
Helena Vailová šla ke dveřím, otevřela je a chtěla zablokovat vstup svým štíhlým tělem. Nějaký muž ji odstrčil. Ken Corning zpozoroval odlesk světla pronikajícího z oken na čočce fotoaparátu. Viděl, jak dlouhá mužská paže něco zvedá nad hlavu Heleny Vailové. Pak se ozvalo cvaknutí a současně explodovala bílá záře fotoblesku.
Corning vyrazil dopředu se skloněnou hlavou jako hráč chystající se prorazit obranu soupeře. Proběhl kolem Heleny Vailové jako útočící býk. Muž s fotoaparátem chtěl vyběhnout ven. Ken ho chytil u vchodu.
Když se Kenovy ruce pokoušely zmocnit přístroje, muž se prudce ohnal. Snažil se Kena uhodit. Ken obratně uhnul, nohou muže zasáhl do rozkroku a vytrhl mu fotoaparát. Když ucítil, že má přístroj volně v ruce, zvedl ho nad hlavu a udeřil s ním o zem. Vyrazil levičkou a když se muž zapotácel, chytil ho jednou rukou za límec saka a druhou rukou otevřel dveře dokořán.
Muž mávl pěstí, ale bez úspěchu. Ken Corning soustředil celou svou váhu proti vzdorujícímu vetřelci, vystrčil ho na chodbu a jeho odchod urychlil dobře zaměřenou špičkou boty.
Muž utíkal ke schodům a náhle se obrátil.
„Tohle vás přijde draze!“ zaječel. „Ještě dneska vás nechám zavřít za napadení a ublížení na těle. Moje noviny tu mají svou reputaci a něco takového si nesmíte dovolit. Já vám ukážu, kdo je kdo v tomhle městě.“
Vykřikoval dál, ale Ken zabouchl dveře.
Otočil se, kopl do fotoaparátu, až se rozletěl na kusy, otevřel dveře své zadní kanceláře a řekl Heleně Vailové: „Odveďte ji odtud a dobře ji schovejte!“
Helena Vailová ho bedlivě sledovala.
„Kdo to vlastně je?“ zašeptala.
„Neptejte se mne a jí se taky neptejte,“ zasyčel Ken Corning. „Odveďte ji. Vezměte ji nejdřív o patro níž na dámskou toaletu. Buďte tam, dokud nebudete moci bezpečně vyklouznout. Jestli se na to cítí, tak se rovnou pokuste ubytovat v nějakém hotelu.“
Žena vstala a opřela se o roh psacího stolu. „Cítím se na to,“ pravila s chabým úsměvem. „Myslíte, že ten… ten novinář mě sem sledoval?“
„Je to poskok z nějakého bulvárního plátku,“ řekl Ken.
„Má teď moji fotografii?“
„Vyfotil vás, ale moc mu to nepomůže. Rozbil jsem mu přístroj.“
V neklidných očích se objevil výraz vděčnosti.
„Teď můžete udělat jen jediné – ukrýt se a v úkrytu zůstat,“ pokračoval Corning. „Ti mládenci jsou chytří a zřejmě vás sledovali. Rozhodně věděli, že jdete sem, nebo se to dozvěděli, když jste sem přišla. Nikomu se nezmiňujte o tom, co jste mi řekla. Zapojím se do té pranice jako váš právní zástupce. Pokusím se najít nějaký způsob, jak tu situaci zvládnout.“
Žena prohlásila: „Všechno, co jsem vám řekla, nutně vyjde najevo. Až k tomu dojde, nebudu se moci objevit na veřejnosti. To bude můj konec.“
Ken Corning proti ní bojovně vystrčil bradu.
„Buďte zticha a jděte odtud,“ odsekl. „Mluvíte jako bláznivá hysterka. Odveďte ji, Heleno.“
Během toho rozhovoru si Helena Vailová počínala věcně a efektivně. Už na sobě měla plášť i klobouk.
„Zkusím to zadním východem,“ řekla. „Myslím, že se nám to podaří. Jakmile se ubytujeme, hned zavolám.“
„Zůstaňte s ní,“ zdůraznil Corning, „každou minutu a to ve dne i v noci. Nespouštějte ji z očí. Tady máte trochu peněz na nutné výdaje.“
Posunul k ní dvě z těch padesátidolarových bankovek.
„Ale…“ pokoušela se žena protestovat.
Přerušil ji hlas Heleny Vailové, chladný, důrazný a odhodlaný.
„Tak už dost těch řečí,“ ozvala se, „jdeme. Nevidíte, že pan Corning má spoustu práce?“
Vyvedla ženu na chodbu a chystala se zavřít dveře. Ken Corning na ni ještě stačil křiknout: „Zavolejte mi do hotelu Antlers a ptejte se po panu Mogartovi.“
Helenin hlas pronikl větracím okénkem.
„Jistě,“ řekla.
Ken Corning sáhl do police, kde měl trestní zákoník, vytáhl svazek o důkazních prostředcích, vzal několik formulářů žádostí o předvedení zadrženého před soudce podle zásady habeas corpus, nasadil si klobouk a vyrazil ke dveřím.
Nešel k výtahu a místo toho bral vždy dva schody najednou. V přízemí nezamířil z haly budovy směrem do ulice a raději prošel zadními dveřmi, kolem skladiště, pak zatuchlou chodbou k východu zavřenému zevnitř závorou, za nímž byla úzká ulička. Ken Corning otevřel závoru a vyšel na čerstvý vzduch teplého dopoledne.
Vzal si taxík a dal se dovézt k nádraží, tam si vzal další taxi a jel k hotelu Antlers, kde si před odchodem zamluvil pokoj na jméno E. C. Mogart z Kansas City.
Když si ukládal písemnosti a další věci na prádelník, ozval se telefon. Zvedl sluchátko a uslyšel hlas Heleny Vailové.
„Jsme v hotelu Gladstone,“ ohlásila se. „Při odchodu jsme měly štěstí. Ten chlap, kterého jste vyhodil, si před budovou hlasitě stěžoval policajtovi a kolem se tvořil shluk zvědavců. Tenhle podnik jsem si vybrala proto, že je blízko hotelu Antlers. Co teď mám dělat?“
„Zůstaňte tam sedět,“ řekl jí. „Pod jakými jmény jste se zapsaly?“
„Bess a Edna Seatonovy,“ odpověděla. „Je to pokoj číslo pět set třicet šest.“
„Která z vás je Bess a která Edna?“ zeptal se Corning.
„Proboha, mějte rozum!“ odsekla a zavěsila.
Ken se ušklíbl, zapálil si cigaretu a začal přecházet po pokoji.
Chodil sem a tam jako dravec v kleci, kouřil jednu cigaretu za druhou, dým se mu táhl dozadu přes rameno a oči měl soustředěné v zamyšlení.
Ozvalo se klepání na dveře. Otevřel je. Usmívala se tam na něho Helena Vailová. „Přišla jsem vám říct,“ sdělila mu, „že já budu ta Bess. Hodily jsme si o to mincí.“
„Viděl vás sem někdo jít?“ zeptal se.
„Ne.“
„Pojďte dál.“
Vešla dovnitř. Zavřel dveře a zamkl.
„Kolik toho už víte?“ otázal se.
„Všechno,“ ujistila ho. „Doufám, že jste nečekal, že ženská, která se může u někoho vybrečet, mu nevybrebtá všechno, co ví?“
Ken se znovu začal procházet po pokoji.
„Vůbec se mi to nelíbí,“ prohlásil.
„Je to pěkná mela,“ souhlasila.
„Jak se do toho zapletla?“ chtěl vědět.
Pokrčila rameny. „Znala se s Laduem dřív, než se vdala – a znala se s ním i potom.“
„Heleno, myslíte, že byla v manželství šťastná?“
„Ne.“
„Proč se tedy chce obětovat, jen aby zachránila manžela?“
„Je to její smysl pro loajalitu. Pokud někoho milovala, tak to byl Ladue. Řekla bych, že její manžel byl jako řada jiných. Nechoval se k ní nijak zvlášť ohleduplně a občas si dopřával hrátky s jednou blondýnou – manikýrkou z kadeřnictví.“
„Kterého?“ zeptal se.
„Kelly’s, je to na Sedmé ulici.“
„Ona o tom věděla?“
„Jistě.“
„Řekla mu o tom něco?“
„Ano. Byla z toho hádka.“
„A on ji pak obvinil, že má poměr s Laduem, ona se podle mého názoru přiznala a. on pak šel a Laduea zastřelil.“
Helena zavrtěla hlavou.
„Ne. Ona je přesvědčená, že její muž nevěděl nic o jejím vztahu k Ladueovi. Pokud to náhodou věděl, tak se o tom nezmiňoval, ale spíš by jí to byl vyčetl. Došlo mezi nimi k menší scéně. Jí by ta blondýnka ani tak nevadila, pokud by se s ní manžel neproducíroval před očima lidí z jejich společenských kruhů. Začalo to ale být dost provokativní a ona chtěla, aby se krotil.“
„Co jí na to řekl?“ zeptal se Corning.
„Co asi manželé obvykle říkají svým ženám, když vědí, že ty ženy mají pravdu?“ odpověděla otázkou.
Ken Corning pokrčil rameny. „Vzhledem k tomu, že jsem nikdy nebyl manželem, tak to vzdávám. Co jí řekl?“
Helena se ušklíbla. „Řekl jí, aby táhla ke všem čertům.“
Ken dodal: „A pak šel a zastřelil Laduea, je to tak?“
„Možná, že to tak mohlo být.“
Ken zavrtěl hlavou. „To je přece nesmysl, Heleno. Pořád si kladu otázku, jestli v tom nebyl nějaký podraz.“
Posadila se na kraj postele, pokrčila rameny a nadhodila: „Dala bych si cigaretu, kdyby mi ji někdo nabídnul.“
Podal jí balíček cigaret. „Zápalky jsou v kuřácké soupravě na stolku,“ sdělil jí.
Sešpulila rty: „Nezasloužila jsem si, aby mi někdo galantně připálil?“
„Ne,“ řekl a začal znovu přecházet po pokoji. „Ten případ mě plně zaměstnává.“
Zapálila si cigaretu. Ken Corning se náhle zastavil, skočil k telefonu, zvedl sluchátko a požádal hotelovou ústřednu o spojení s nějakým číslem.
„Komu voláte?“ zeptala se Helena Vailová.
„Do úřadu okresního navladního,“ odvětil.
„Haló,“ řekl do mluvítka, když se na drátě ozval ženský hlas, „kdo má na starosti případ George Coltona?“
„Dělají to dva nebo tři,“ odpověděla dívka z kanceláře okresního navladního. „Během procesu bude jako žalobce vystupovat Don Graves. Celou obžalobu bude pravděpodobně řídit osobně pan návladní.“
„Spojte mě s Gravesem,“ požádal ji Corning.
„Kdo volá?“
„Kenneth Corning, advokát.“
„Ano, okamžik prosím.“
Bylo slyšet spojovací klapnutí a na drátě se ozval hlas Dona Gravese. Byl to skřípavý, chladný hlas, až neživotně věcný.
„Takže Corning, co?“ pronesl. „Máte pověření v Coltonově případu?“
„Ano.“
„To je dívné. Colton se dává zastupovat starým Burnhamem z advokátní kanceláře Burnham, Peabody & Burnham.“
„Já zastupuji blízkou osobu,“ prohlásil Ken.
„Tedy manželku, co?“ zeptal se Graves.
„To jsem neřekl,“ opáčil Corning.
„Já vím,“ podotkl Graves, „to jsem řekl já. Vy jste to nepopřel.“
„O to teď nejde,“ řekl Ken. „Já chci mluvit s Coltonem.“
„Že chcete? On ale možná nechce mluvit s vámi.“
„Možná,“ připustil Corning. „Ale také je možné, že chce. Umožníte mi setkání s ním, nebo na to mám jít oklikou?“
„Pokud on požádá o setkání s vámi, zařídíme, abyste se k němu dostal jako jeho právní zástupce,“ ujistil ho Graves.
„Jestli se s ním ale nesetkám,“ namítl Corning, „jak můžu docílit, aby vás o to požádal?“
„Tak tohle,“ odvětil Graves a zachichotal se, „je jeden z problémů, jaké před vámi v souvislosti s tím případem vyvstanou. Ta smůla je vaše, ne moje.“
„Tak dobře,“ prohlásil Ken. „Jako právní zástupce někoho, kdo jedná v zájmu obviněného, mohu předložit žádost o okamžité předvedení před soudce podle zásady habeas corpus. On se dostaví k soudu a promluvím si s ním tam, pokud to nepůjde jinak.“
Graves promluvil ledovým tónem.
„Takže vy nás chcete rozzlobit, co?“
„Bude-li to nutné, tak ano.“
„Dobře,“ řekl Graves. „V tom případě vás může zajímat skutečnost, že na vás byl vystaven zatykač. Jde o napadení a ublížení na těle jistého Edwarda Fosdicka, reportéra listu Daily Despatch. Myslím, že to můžu rozšířit o úmyslné poškození cizího majetku, pokud jde o ten fotoaparát. Dostavte se k soudu, kdykoli si to budete přát, Corningu, a v tom okamžiku proti vám bude uplatněn ten zatykač.“
Corning sevřel sluchátko.
„Kdy byl ten zatykač vydán?“ zeptal se.
Don Graves se znovu zachichotal.
„Leží to u mne na stole ve formě trestního oznámení a zatykač čeká jen na můj podpis,“ řekl. „Nebyl jsem si jistý, že ho podepíšu, ale teď to udělám. Čím víc o tom přemýšlím, tím víc se mi tam jeví přitěžující okolnosti. Nedivil bych se, kdyby z toho pro vás vyšel trest vězení.“
Ken Corning ho důrazně vyzval: „Spojte mě s okresním návladním. Ten není stoupencem pochybných praktik, jaké používáte vy, Gravesi, a vy to dobře víte.“
Graves odvětil: „Okresní návladní je zaneprázdněný. Nebude se s vámi bavit telefonicky. Víte to stejně dobře jako já. Proč sem k nám do úřadu nezajdete osobně na kus řeči?“
„To určitě,“ zasmál se Corning, „a vy na mě vytasíte zatykač a strčíte mě do vazby, dřív než budu mít možnost promluvit s návladním. Na to vám nenaletím. Můžete mě zkusit najít a uplatnit ten zatykač a taky můžete zkusit zjistit, kdo je můj klient a kde se nalézá.“
Graves odpověděl: „My víme, kdo to je. Její identita už pro nás není problém. S tím případem ale souvisí ještě něco jiného a to chceme vyšetřit. Proto nás zajímá, kde ta žena je. A my si to zjistíme. Nepředstavujte si, že se toho případu můžete nějak účastnit a současně se ukrývat.“
„To se zatraceně podivíte,“ řekl Ken Corning a energicky zavěsil sluchátko.
Helena Vailová podotkla a současně se slovy vypouštěla cigaretový dým: „Neměl byste se rozčilovat a klít, když mluvíte s Donem Gravesem. Ten chlap se vždycky snaží vyvést z míry lidi, s kterými jedná.“
Ken na ni pohlížel očima chladnýma jako dva rampouchy odrážející záblesk polární záře.
„Než s tím plešatým podvodníkem skoncuju, tak mu něco předvedu. On je jedna ruka s Carlem Dwightem a dalšími korumpovanými politiky, kteří řídí tohle město. Kdyby okresní návladní tušil, co ti chlapi sledují, určitě by jim to zatrhl. On ale většinu případů nechává svým zástupcům a to je banda šejdířů. Kvůli tomu reportérovi vystavili zatykač jen proto, že teď vědí, že paní Coltonová přišla do mojí kanceláře, a domnívají se, že ji ukrývám.“
Helena Vailová se ušklíbla.
„Vy ji ale ukrýváte, nebo ne?“
Vzdorně přikývl a sáhl si pro klobouk.
„To si pište, že ji ukrývám,“ ujistil ji, „a budu ji ukrývat, dokud to bude nutné! Celý ten tyátr se inscenuje kvůli novinám. Podávají si tam dveře reportéři a ti se dožadují stále nových senzací o pozadí záhadné vraždy. Úřad okresního návladního je pro ně musí vyrobit. Čím spektakulamější, tím lepší. Existuje jen jeden způsob, jak je porazit. Musím udělat krok, kterým se dostanu o kus před ně, a ten náskok si musím udržet.“
Zamyšleně ho sledovala.
„Vrátíte se?“ zeptala se.
„Časem,“ řekl. „Vy zůstávejte v hotelu Gladstone. Myslím, že jsem vám řekl, abyste tu ženu neopouštěla ani na minutu.“
Uculila se. „To bylo proto, že si tehdy představovala, že se odbouchne. Už je z toho venku. Ta bude spolupracovat. Teď se chovám jako chytrá sekretářka, která ví, kdy je moudré neřídit se příkazy.“
Zamračil se na ni.
„Jste chytrá jako opice,“ podotkl, „ale dejte pozor, aby vás ta nezávislost jednoho dne nepřipravila o zaměstnání.“
Stačila se na něj zašklebit, než zabouchl dveře.
„Až budete odcházet, zamkněte a klíč odevzdejte v recepci,“ zavolal mezi dveřmi a rychle odkráčel chodbou. Slyšela jeho kroky tlumené kobercem od dveří pokoje až k výtahu.
Nell Blakeová byla staromódní, dvaatřicetiletá a nesnášela muže. Vlasy si česala od čela dozadu v pravidelných, naprosto přesných liniích. Nosila brýle a vůbec se nepokoušela tu skutečnost nějak ukrývat. Pohrdala kosmetickými prostředky a seděla vždy rovně. Byla to nejkvalifikovanější stenotypistka, jakou kdy Harry Ladue přijal.
V době oběda seděla u jídelního stolu a přes stůl se dívala na Kena Corninga.
„Tak vy jste mě sledoval až sem jen proto, abyste se se mnou bavil o vraždě?“ zeptala se.
Ken pochmurně přikývl.
„Nevím nic o vás a nevím nic o vraždě,“ prohlásila Nell Blakeová pevným, kategorickým tónem. „Nepřeji si být obtěžovaná a pokud neodejdete, zavolám policii.“
Ken se na ni usmál.
„Poslyšte,“ oznámil jí, „dříve nebo později se ocitnete na lavici svědků a možná to bude víc než jednou. Já tam budu vystupovat jako obhájce a podrobím vás křížovému výslechu. Pokud se mnou budete zacházet laskavě, tak vám tím křížovým výslechem nijak neublížím. Jestli mě ale teď odbudete, tak ten výslech s vámi pěkně zamává.“
Za svými brýlemi několikrát rychle zamrkala.
„Ach ano,“ řekla poněkud změněným hlasem, „tak vy jste právník, že? Já jsem si myslela, že jste další z těch reportérů, co chtějí do toho případu za každou cenu dostat nějaký ten sex.“
„To rozhodně nejsem. Pokud vás to zajímá, tak já se naopak snažím tenhle prvek vynechat.“
Její ústa se zformovala do pevné tenké linky. Oči za brýlemi byly chladné a vypočítavé.
„Co přesně,“ zeptala se, „byste si přál vědět? Na oběd mám vyhrazenou jednu hodinu a nemám v úmyslu strávit ji s někým, kdo mluví v oklikách. Pokud se mnou chcete mluvit, tak přejděte rovnou k věci a držte se jí.“
Naklonil se přes stůl.
„Byla jste v kanceláři v době střelby?“
„Ano.“
„Kdo tam byl kromě vás?“
„Adella Parksová, to je druhá stenotypistka, a slečna Althea Kentová, šéfova osobní sekretářka.“
„Dobře. Vy a slečna Parksová máte své psací stoly po straně té přední kanceláře a Althea Kentová má stůl v rohu blízko dveří hlavní kanceláře. Je to tak?“
„Ano.“
„Podle zpráv v tisku přišel George Colton za panem Laduem. Ohlásil se u slečny Kentové. Ta zatelefonovala Ladueovi a Ladue jí řekl, aby Coltona uvedla. Bylo asi devět hodin večer. V kanceláři se ale pracovalo plnou parou na expedici nějakých dopisů souvisejících s kampaní nabídky nemovitostí.
Colton vešel do šéfovy kanceláře a bylo slyšet, jak ve dveřích říká: ‚Buď zdráv, Harry,‘ pak se dveře zavřely, několik vteřin bylo ticho a potom se ozvaly dva výstřely. Když se dveře opět otevřely, byla v šéfově kanceláři tma, Ladue ležel mrtvý na podlaze a Colton křičel, že Laduea někdo zastřelil.
Na podlaze ležela pistole. Později se zjistilo, že ta pistole patřila Coltonovi. On prohlásil, že pistole mu sice patří, ale ujišťoval, že si ji s sebou nepřinesl. Tvrdil, že s Laduem rozmlouval, když náhle zhasla světla a někdo vystřelil.“
Corning domluvil.
„No a co dál?“ zeptala se Nell Blakeová chladně, ale o něco vyšším tónem hlasu.
„Chci vědět, jestli ty údaje odpovídají skutečnosti,“ řekl Corning.
„Odpovídají.“
„Mohla byste k nim něco dodat?“
Zaváhala, usrkla kávy, vzhlédla k němu a odvětila: „Ne.“
Vytrvale se jí díval do očí.
„Byl ten večer v kanceláři ještě někdo jiný?“
„Ve které kanceláři?“
„Ve vstupní kanceláři. Přišel někdo, kdo se chtěl setkat s Laduem?“
„Ne.“
„A co v té druhé kanceláři? Vstoupil tam někdo další? Z té místnosti vedou druhé dveře přímo na chodbu. Ty dveře slouží jako zadní východ z šéfovy kanceláře, ale někdo by tudy mohl vejít dovnitř.“
„Jen pokud by ho pan Ladue pustil dál.“
„A pustil někoho dál?“
Znovu usrkla kávy.
„Já nevím,“ řekla.
Ken Corning bubnoval prsty do okraje stolní desky. Nespouštěl oči z její tváře a klidně se snažil odhadnout důvody její nejistoty. „V té vstupní kanceláři jste byly všechny tři?“
„V době střelby ano.“
„Kdo ještě byl v zadní kanceláři v době střelby kromě Laduea a Coltona?“ naléhal Corning.
Odpověděla: „Nevím, že by tam byl někdo další. Pokud by tam někdo byl, tak by o tom asi věděl pan Colton, že?“
Ken Corning ji upřeně pozoroval. Sklopila oči a znovu usrkla kávy.
Corning pokračoval: „Podle tisku byla v té zadní kanceláři zhasnutá světla. Proč by je Colton zhasínal?“
Položila šálek s kávou a podívala se mu do očí.
„Jestliže jste obhájcem pana Coltona,“ prohlásila, „nemyslíte, že byste se na to měl zeptat jeho?“
Ken odstrčil cukřenku a slánku, aby se mohl lokty opřít o stůl. Na loktech pak spočinul svou váhou, zkřížil ruce a prsty pravé ruky si sevřel levý loket.
„Prosím,“ řekl, „když se k tomu stavíte takhle, tak já chci vědět, co zatajujete z věcí, které se týkají události v šéfově kanceláři!“
Znovu sáhla po šálku kávy, pak se mu podívala do očí. Její pohled byl chladný, neosobní.
„Já něco zatajuji?“ zeptala se.
Zachmuřeně přikývl.
„Ano,“ prohlásil. „Vaše odpovědi vypadají přesvědčivě, kdykoli se vás ptám na situaci ve vstupní kanceláři. Avšak pokaždé, když se zmíním o té zadní kanceláři, tak si berete šálek s kávou. A teď mi řekněte, co v té zadní kanceláři vás tak znejišťuje.“
Stále se mu dívala do očí; pocítila sílu jeho chladně zkoumavého pohledu a oči sklopila.
„Tak do toho,“ pobídl ji Corning. „Chápejte, v sázce je lidský život.“
Promluvila pomaleji a také trochu tišeji. Zdálo se, že již není tak sebejistá.
„My máme telefon s přepínací klapkou,“ řekla. „Slečna Kentová bere všechny telefonáty zvenčí, přepíná ty, které jsou určeny pro pana Laduea, a sama vyřizuje ty ostatní. Na chvíli odešla z kanceláře a telefon zazvonil. Šla jsem k jejímu stolu a zvedla jsem sluchátko. Byl to jistý pan Perkins. Už předtím byl u nás v kanceláři. Poznala jsem ho po hlase a kromě toho mi řekl své jméno. Myslím, že je to detektiv. Chtěl mluvit s panem Laduem a já jsem ho přepojila. Měla jsem to asi hned zavěsit, ale chtěla jsem mít jistotu, že jsem ho správně spojila, protože pan Ladue na jeho zavolání čekal, a tak jsem čekala na drátě.
Slyšela jsem, že pan Perkins oslovuje pana Laduea křestním jménem. Pokud si vzpomínám, tak mu řekl asi tohle: ‚Mám pro tebe důležitou informaci, Harry. Hned se u tebe stavím.‘ A pan Ladue mu řekl, aby přišel, že už je nejvyšší čas.
To je všechno, co jsem zaslechla. Vrátila jsem se ke svému stolu. Pak se vrátila slečna Kentová, ale pan Perkins se neobjevil. Tím chci říct, že neprošel naší přední kanceláří. Za nějakou dobu pan Ladue zavolal slečně Kentové a řekl, aby k němu přišla pořídit zápis. Šla do zadní kanceláře a když otevřela dveře, měla jsem dojem, že ji něco překvapilo. Prostě chovala se tak, jako by čekala, že tam pan Ladue bude sám, a náhle zjistila, že je tam s ním ještě někdo jiný.“
„To je všechno?“ zeptal se Ken.
„To je všechno.“
„S tím těžko můžu jít před porotu jako s důkazem obhajoby,“ svěřil se jí.
„Netvrdila jsem, že můžete,“ řekla vzdorovitě. „Vy jste právník, já ne. Ptal jste se mne na fakta a já jsem vám je řekla. Mimochodem, pokud se někde zmíníte o tom, co jsem vám sdělila, protože jsem si myslela, že to může být důležité, tak přijdu o místo – přinejmenším.“
Zamyšleně ji pozoroval.
„Váš podnik je veřejná obchodní společnost, že?“
„Ano. Působí v oboru nemovitostí.“
„A Ladue byl předsedou správní rady?“
„Ano.“
„Nejednal náhodou o zakoupení rozsáhlejších pozemků pro město? Nešlo o to, že on získal předkupní právo a chtěl je prodat městu?“
Její hlas náhle ledově zchladl.
„Pokud si přejete hovořit o obchodních záležitostech mých zaměstnavatelů, tak se na takové věci musíte ptát jinde. Já jsem vám ochotná říct jen to, co vím o okolnostech té vraždy.“
Ken pokračoval: „Mohla byste popsat toho muže, Perkinse?“
„Mohla,“ přisvědčila. „Přišel do kanceláře několikrát. Je mu asi pětačtyřicet, má velmi široká ramena a krátký krk. Chodí s hlavou nakloněnou dopředu. Má vychytralé šedé oči a občas mu mrkají. Obvykle chodí v tvídovém saku…“
„Tak toho znám,“ přerušil ji Corning. „Jmenuje se Charles C. Perkins. Pracuje jako detektiv. Myslím, že je v městském policejním sboru.“
„Já jsem se nikdy nestarala o to,“ řekla Nell Blakeová, „kde vlastně pracuje. Teď ale, pokud mne omluvíte, já už musím jít.“
„Už jen poslední otázku. Ptala jste se Althey Kentové na cokoli z toho, o čem jsme mluvili?“
„To tedy ne. Vždyť víte, co vykládala těm reportérům. A já nejsem takový blázen, abych za ní šla a naznačovala jí, že zatajuje nějaké skutečnosti.“
Ken Corning se natáhl pro účet za oběd, který ležel vedle talíře Nell Blakeové.
„Dovolíte?“ ozval se.
Vztyčila se se vší důstojností, vzala účet a prsty ho přeložila na dvakrát.
„Jsem naprosto svéprávná a schopná hradit si své výdaje,“ odsekla chladně, otočila se na podpatku a odkráčela.
Ken Corning vytočil číslo hotelu Gladstone a žádal spojení se slečnou Seatonovou v pokoji číslo 536. Po chvilce uslyšel ve sluchátku hlas Heleny Vailové.
„Kde jste?“ zajímala se.
„V jedné hospodě dole na Madisonce,“ sdělil jí. „Co je nového?“
„Spousta,“ ujistila ho. „Napadlo mi, co se asi děje s naší poštou a jestli tam může být něco důležitého. Prostě jsem chtěla mít jistotu. Tak jsem zašla dolů do nejbližší telefonní budky a zavolala tomu dennímu vrátnému budovy.“
Ken se zeptal: „Myslíte toho s tím připlácnutým účesem, který po vás tak vyzývavě kouká?“
Zahihňala se.
„No tak pokračujte,“ povzdechl si. „Co bylo v té poště?“
Znovu se zahihňala a řekla: „Reklama nějaké firmy, která chce, abyste ušetřil na ponožkách a kravatách, a další reklama nabízející knihu vydanou jako soukromý tisk, určenou lékařům, advokátům – a vůbec lidem, kteří si to mohou dovolit.“
„A to je všechno?“
„To je všechno.“
„O co tedy u všech čertů jde? Co je na tom tak důležitého?“
„To je právě to, co mi řekl ten vrátný,“ prozradila. „Řekl mi, že u nás napojovali nějaké dráty. Prostě chtějí odposlouchávat vaše telefonické hovory. Zjistil to náhodou. Vešel do kanceláře v době, kdy to tam montovali. Oni chtějí dostat… vy víte koho… a představují si, že jste s ní ve styku. Cekají, že ona se vám pokusí zavolat nebo že vy budete volat do kanceláře.“
Ken Corning drsně zaklel.
„Takhle ošklivě mluvit,“ pokárala ho. „Jen tak dál a odpojí nám v pokoji telefon. Zdejší ústředna možná poslouchá, a ta má jemný sluch.“
Corning uzavřel debatu: „Dobře. Nedělejme z toho komedii. Zůstaňte tam, dokud vám znovu nezavolám. A dodržujte moje příkazy. Nebo vás jednoho dne vyrazím pro porušování zaměstnaneckých povinností.“
„Musíte ale uznat,“ ozvala se ještě, „že to vždycky funguje ve váš prospěch.“
Ken energicky zavěsil sluchátko, opustil telefonní budku a dal si dvě žitné, hned jednu za druhou. V očích měl chladný a tvrdý výraz, takže černé panenky vypadaly jako kousíčky uhlí v hroudách ledu.
Chodba činžovního domu překypovala kuchyňskými pachy. Byly to vůně právě připravovaných jídel pronikající škvírami kolem dveří i větracími okénky, ale také vyčichající zápachy zaschlých zbytků úpomě lpících na tapetách či na kobercích a vydávajících zatuchlé svědectví o trvalé zabydlenosti.
Byt číslo 13 B byl skoro na konci chodby. Ken Corning zvedl ruku a zaklepal.
Po chvíli se z bytu ozval šustot. Dveře se otevřely a do chodby pronikl z oken bytu svit odpoledního slunce.
Althea Kentová byla přesným protikladem Nell Blakeové.
Měla výrazně ženskou postavu. O svůj vzhled dobře pečovala. V očích měla cílevědomě provokující výraz. Její rty byly plné a hezky tvarované. Navíc na ní bylo ještě něco neurčitého, prchavého jako vůně květiny, ale přesto naléhavě sugestivního, co svědčilo o tom, že dobře ví, jak je přitažlivá, pokud jde o muže.
„Co si přejete?“ zeptala se.
Ken Corning odpověděl: „Chtěl bych vám položit několik otázek.“
„Pojďte dál,“ pozvala ho.
Když se za ním zavřely vchodové dveře, otázala se ho: „Vy jste novinář?“
„Ne. Já to sleduji z jiného hlediska. Chci zjistit pár věcí, které v tom do sebe nezapadají. Existuje teorie, že Colton zhasl světlo a ve tmě zabil Laduea. Můžete mi uvést nějaký důvod, proč by to dělal?“
Potřásla hlavou. „Colton ho zabil. Na to, jaké měl důvody, se musíte zeptat jeho,“ prohlásila.
Corning přikývl.
„Když jste vběhla do kanceláře, byla tam tma?“
„Ano, kromě světla, které tam pronikalo z přední kanceláře.“
„Vypínač je hned u vchodu zadní kanceláře?“
„Ano.“
„Vy jste jím otočila, když jste vešla?“
„Ano, krátce potom.“
„Dobře. Teď uvažujte. Rozsvítila se světla, když jste otočila vypínačem?“
„Ne,“ odvětila. „Když jsem jím otočila poprvé, tak ne. Byla jsem rozčilená. Možná jsem tím knoflíkem neotočila na doraz. Pamatuju se, jak jsem s ním pohnula, slyšela jsem cvaknutí, ale světla se nerozsvítila. O chvíli později jsem to zkusila znovu a tentokrát jsem knoflíkem otočila správně a světla se rozsvítila.“
Ken Corning si zhluboka povzdechl.
„Dobře,“ pravil. „Teď mi řekněte o Perkinsovi. Když jste poprvé vešla do šéfovy kanceláře, tak už tam byl, že?“
Po té otázce doslova ztuhla. Zdálo se, že zadržuje dech. Když znovu promluvila, její hlas ztratil ten afektovaně koketní tón; její pohled byl teď chladný a tvrdý.
„O čem to mluvíte?“ zeptala se.
„O Perkinsovi,“ opakoval Ken bez zaváhání. „Byl v té kanceláři, když jste tam zašla zaznamenat nějaký diktát krátce předtím, než přišel Colton. Byl tam i v době Coltonova příchodu?“
Chladným a monotónním hlasem řekla: „Vůbec nevím, o čem mluvíte. A kdo vlastně jste? Ještě jste mi to neřekl.“
„Jmenuji se Corning,“ představil se. „A jsem advokát.“
„Předpokládám, že zastupujete Coltona?“
„Ano.“
Rychle se zvedla.
„Všechno, co vím, jsem už řekla příslušným úřadům a tisku. Nemám čas, abych se o tom dál bavila. Dnes večer si vyjdu a potřebuju se převléknout. Musím vás požádat, abyste mě omluvil.“
Šla ke dveřím. Veškeré náznaky důvěrnosti v jejím chování zmizely. Pevně si přitáhla klopy svého hedvábného županu. Hlavu měla vztyčenou, oči chladné a odměřené. Sáhla na kliku dveří a otevřela.
„Věděla jste, kdy vstoupil Perkins do zadní kanceláře?“ zeptal se Ken Corning.
Beze slova otevřela dveře dokořán.
„Můžete mi říct, co bylo předmětem jednání mezi Laduem a Perkinsem?“
Zůstávala stát u dveří, držela je otevřené, nepřátelsky a distancované přitom mlčela. Ken se k ní obrátil.
„Tak dobře, mladá dámo. Já jsem vám dal možnost vyhnout se velkým nepříjemnostem. Tohle je případ vraždy. V sázce je další lidský život a jestli si myslíte, že z toho vyváznete tou prostoduchou povídačkou, tak vás čeká řada překvapení.“
Procedila skrz zuby jediné slovo, chladné a drsné: „Vypadněte!“ Ken Corning vyšel na chodbu. Dveře se za ním zabouchly. Slyšel chrastění klíče a zacvaknutí zámku.
Stál na chodbě s vyčnívající bradou, s přivřenýma očima, se rty sevřenými do úzké, rovné čáry. Pak rychle a energicky vykročil směrem k výtahu.
Policie ukončila prohlídku kanceláře Harry ho Laduea.
Muž, který kreslil plánky a diagramy, ukončil složité měření. Policejní fotograf pořídil řadu celkových i detailních snímků uspořádání kanceláře, polohy těla, přesného umístění různých kusů nábytku a předmětů v době, kdy došlo ke zločinu.
Společnost, v jejímž čele stál Ladue, jmenovala svého představitele, aby nastoupil na místo uvolněné úmrtím. Snažila se pokračovat v obchodní činnosti. Nový šéf se seznámil s nejnaléhavějšími úkoly. Teď večer byly kanceláře zamčené.
Z ulic pomalu mizel odlesk dohasínajícího soumraku. V budově byla tma, až na noční osvětlení chodeb. Okny kanceláří obrácenými do ulice pronikala barevná hra neonových světel, na okamžik zářivě červená, po ní hned zelená a pak na chvilku světlo zmizelo.
Ken Corning se šinul chodbou jako zlověstný stín.
Pustil se do boje s politickou mocí, která ovládala město. Už na něho nechali vystavit zatykač – a ten zatykač by nebyl vydán, kdyby zde nebyla skutečnost, že on stál na nesprávné straně politického kolbiště.
Pokud uklouzne, nemůže počítat s žádným slitováním. Mocní, kteří právě byli v sedle, by ho bez nejmenšího zaváhání převálcovali a poslali do vězení. Podsvětí, jehož existence závisela na shovívavé toleranci ze strany politické moci, se ho již jednou pokusilo unést a zlikvidovat.
A Ken Corning vytrvale pokračoval.
Plížil se chodbou a hledal skříňku s pojistkami, které patřily k osvětlení jednotlivých kanceláří. Skříňku našel; byla zapuštěná do zdi v malém výklenku a zakrývala ji kovová dvířka s panty po straně.
Ken zkusil otevřít dveře kanceláře označené Investiční společnost Ladue – vchod. Dveře byly zamčené. Vytáhl z kapsy kroužek s řadou klíčů a trpělivě zkoušel jeden po druhém. Na třetí pokus našel univerzální klíč, který se do zámku hodil.
Vešel dovnitř a rozsvítil všechna světla v obou kancelářích. Pak se vrátil ke skříňce s pojistkami a zkoušel kulaté hlavy pojistek zašroubovaných do rozvodné desky.
Konečně našel tu správnou.
Uvolnil ji a v zadní kanceláři zhasla světla. Zašrouboval ji a světla se rozsvítila. Ponuře se usmál, zavřel dvířka skříňky a znovu zašel do kanceláře.
Psací stůl sekretářky byl v rohu blízko dveří vedoucích do šéfovy kanceláře. Stůl byl zamčený, ale byl tam jednoduchý zámek, který hned povolil. Corning si prohlížel zásuvky. Našel těsnopisný blok. Byl plný smyček a čárek, které mu vůbec nic neříkaly. Pak našel další blok. Mezi listy tam byla založená tužka. Na stejném místě v tom bloku byl také kapesníček.
Corning blok rozevřel.
Na místě, kde ležela tužka a kapesníček, bylo rozmezí mezi stránkami vyplněnými těsnopisem a prázdnými stránkami. Ken Corning si blok strčil do kapsy. Zavřel psací stůl, zhasl světla v obou kancelářích a odešel tak tiše, jak přišel.
Když vyšel z budovy, sejmul si rukavice, které měl po celou dobu na rukou. Ihned zamířil k telefonní budce, vytočil číslo hotelu Gladstone a s úlevou uslyšel ve sluchátku hlas Heleny Vailové.
„Jak to u vás vypadá?“ zeptal se.
„Hladce jako v hedvábí.“
„Všiml si vás někdo?“
„Kdepak.“
„Můžete teď hned vyklouznout a stavit se v AntlersuT‘
„Za deset minut,“ řekla. „Jsem právě ve vycházkovém.“
„Ve vycházkovém? Netušil jsem, že s sebou berete nějaké šatstvo! Doufám, že jste se nezbláznila a nešla si pro kufr!“
Zahihňala se.
„Dal jste mi peníze na nutné výdaje. Napadlo mi, že bez slušného oblečení bych byla nápadná. No, ty šaty byste měl vidět. Jsou senzační a byly docela levné. Stály jen…“
Tiše zasténal.
„Tak za deset minut,“ řekl a zavěsil.
Chytil taxíka. Došel do svého pokoje v hotelu Antlers a Helena Vailová vrazila do dveří tři minuty poté, co si stačil umýt ruce.
Měla na sobě šaty s výstřihem, které zvýrazňovaly křivky její postavy. Oči měla rozesmáté a zářící. Popošla k němu, otočila se, aby si ji prohlédl i zezadu, a natáčela se v ramenou.
„Není to senzace? Stály jen…“
„Jestli si myslíte, že to byl nutný výdaj, tak jste cvok,“ sdělil jí. „Hned si je sundejte. Tohle je případ vraždy a žádný mejdan.“
Uculila se.
„Pro vás případ vraždy, pro mě mejdan,“ namítla. „Celý den jsem neměla co dělat kromě protahování a občasného zvedání špiček nohou ke stropu.“
Když uviděla, jak se tváří, šla k němu blíž a položila mu ruku na rameno.
„Netrapte se, Kene. Pokud jde o ty šaty, tak jsem jen žertovala. Koupila mi je paní Coltonová. Má v tom obchodním domě otevřený účet. Nemohla tam přece pořád sedět a koukat na prázdné stěny pokoje. Musela jít dolů na večeři. Vy jste právník. V ženách se nevyznáte. Kdybych ji celou dobu nechala trčet v tom pokoji, tak by pořád přemílala depresivní myšlenky nebo by dostala hysterický záchvat.“
Odstrčil ji, chytil ji za ramena a přísně se jí podíval do očí.
„Vy bláznivá ženská, vy mi tu říkáte, že jste šly někam do obchodního domu, nakoupily jste na zákaznický účet paní Coltonové a ona že se tam podepsala?“
Přikývla.
„Vždyť vás podle toho můžou najít. To je přesně stopa, jakou potřebují. Ti teď prohledávají celé město, jen aby ji našli. Asi se něco dozvěděli. Prohrabou všechny ulice, aby ji přivlekli do úřadu návladního a vyslýchali ji v Ladueově případu. Podívejte se na večerník!“
A hodil na postel noviny s titulní stranou, na které řvaly palcové titulky.
„Sex v pozadí vraždy!“ hlásal hlavní titulek. Pod ním a trochu menším písmem byly podtitulky: „Vrahova manželka shání advokáta! Okresní návladní vyslechne*ženu jako svědka!“
Znovu přišla blíž k němu.
„Je mi to líto, Kene. Ale nejsem blázen. Všechno jsem zařídila tak, aby mě nedokázali vystopovat. V hotelu jsem si zamluvila soukromý jídelní salónek, přizvala jsem ještě jednu kamarádku, které mohu důvěřovat, a dali jsme si pěknou večeři. Na paní Coltonovou to znovu přišlo a zase si představovala bůhvíco. Brečela a odpoledne se u ní znovu projevily sebevražedné sklony.“
Pohladil jí rameno.
„Asi máte pravdu. Bylo by to ale peklo, kdybyste náhodou v něčem zakopla a oni vás načapali.“
Uculila se na něho.
„Já jsem ale nezakopla,“ podotkla věcně. „Takový je přece celý život. Když nezakopnete, tak je to prima. Přitom je ale vždycky možnost, že zakopnete, a o to je to napínavější.“
Usmívala se mu do tváře. Náhle ji k sobě přivinul.
„Oho!“ pronesla. „Takhle budete mít zapudrované klopy saka!“
A s lehkým smíchem se vyprostila.
Ken Corning si povzdechl, zapálil si cigaretu a vytáhl z kapsy těsnopisný blok.
„Používáte tenhle systém těsnopisu?“ zeptal se.
Škádlivá nálada ji přešla a okamžitě zvážněla. Posadila, se na postel, zkřížila nohy, položila si blok na klín a prohlížela záznam.
„Dokážu to přečíst,“ řekla. „Je to můj systém. Nepsala to ale moc čitelně. Myslím, že sama po sobě to umí přečíst. Mně bude nějakou dobu trvat, než to rozluštím. Některá slova přečtu bez potíží.“
„Dobře,“ pravil. „Řekl bych, že dnes jí nikdo nediktoval. Pusťte se do toho posledního zápisu a zkuste to rozšifrovat.“
Listovala stránkami, našla poslední zápis a při čtení se začala mračit. Nejdřív jen pohybovala rty, pak četla nahlas.
„… ‚druhá smluvní strana, jejíž příjmový doklad se tímto potvrzuje‘… Teď je tam něco, co nepřečtu… ‚tímto sjednává a prodává, odevzdává a navždy se vzdává držby ve prospěch první smluvní strany, pokud jde o pozemky, nemovitosti včetně dědických nároků.‘… Teď jsou tam podrobné popisy. To asi nepotřebujete, nebo ano? Jsou to popisy odhadce – hranice jednotlivých celků v celých a desetinných číslech.“
Oči Kena Corninga se zúžily do tenkých štěrbin.
„Takže vzdání se držby? Kdo je tam uveden jako první smluvní strana?“
Sledovala tu stránku o něco zpět.
„Nějaká společnost. Jmenuje se Realitní společnost Home Builders.“
Ve tváři Kena Corninga se objevilo silné zklamání. Helena Vailová očima projížděla těsnopisný záznam. „Zdá se, že to je všechno,“ řekla. „Normální ujednání o vzdání se držby.“
Corning uvažoval nahlas: „Proč to museli řešit formou vzdání se držby? Oni přece byli řádnými vlastníky. Člověk by čekal, že to buď prodají a uzavřou kupní smlouvu, nebo to převedou bezúplatně darovací smlouvou. Možná byla nějaká závada ve vlastnických dokladech… Počkejte, Heleno. Vraťte se trochu zpátky. Co je v tom bloku těsně před tím vzdáním se držby?“
Obrátila list a bloudila očima po popsané stránce. Náhle zadržela dech a prudce vydechla.
„Poslechněte si to! ‚Vzhledem k tomu, že níže podepsaný, jmenovitě Charles C. Perkins, využil zmíněné důvěrné informace k podvodnému a protizákonnému převodu majetku do vlastnictví Realitní společnosti Home Builders, což je fiktivní společnost, kterou založil, vlastní a kontroluje jmenovaný Charles C. Perkins…‘“
Ken vyskočil a vytrhl jí blok z ruky.
„To mi stačí. A teď si sundáte ty zatracené šaty. Už ať je nevidím.“
Zírala na něho vykulenýma očima.
„To mi poroučí kdo?“ zeptala se.
Mávl rukou směrem ke dveřím.
„Jděte už! Zpátky do hotelu. A zbavte se té hromady nápadných hadrů.“ Postrčil ji směrem ke dveřím. „Vezměte si šaty, ve kterých chodíte do kanceláře. Až vám zatelefonuju, půjdete do naší kanceláře, otevřete dveře a rozsvítíte. Když se vás někdo bude vyptávat, řekněte, že jsem vám uložil, abyste přišla do kanceláře a zapsala nějaký diktát. Řekněte jim, že nevíte, odkud jsem telefonoval. A nedejte na sobě znát, že víte o tom odposlechu našeho telefonu. Pravděpodobně vám zavolám a budu do telefonu říkat různé nesmysly. A budete se řídit mými pokyny.“
Přikývla. On otevřel dveře a vystrčil ji na chodbu.
„A poslyšte,“ dodal. „Tyhle příkazy nebudete brát na lehkou váhu. Jestliže je porušíte, tak vás přerazím. Rozuměla jste?“
Usmála se na něho, tvář si ale jinak zachovala nehybnou, což potvrzovalo, že si uvědomila vážnost situace.
„Považujete mě za blázna?“ zeptala se. „Já přece vím, kdy si můžu dovolit trochu vybočit a kdy ne. Co mám říct té krasotince tam vedle?“ A mávla palcem směrem k hotelu Gladstone.
„Neříkejte jí nic!“ odsekl Corning. „Musí počkat. Jakékoli informace jí poskytneme, až budeme vědět, jak se věci vyvíjejí.“
Helena Vailová se otočila se zašustěním koktailových šatů a s blýsknutím pěkně tvarovaných kotníků.
„A tohle je zrovna příkaz, který vezmu na lehkou váhu,“ zavolala přes holé rameno, když si upravovala jemnou šálu. Když si roztáhla šálu přes ramena, usmála se na něho a pak se vydala k výtahu.
Ken Corning zabouchl dveře, zamkl je, šel k telefonu a vytočil číslo policejního velitelství. „Seržanta Homea,“ řekl, když se ozval policejní telefonista.
O pět vteřin později uslyšel hluboký hlas seržanta Homea, povzbudivě klidný a pevný jako skála.
Corning začal: „Já jsem zločinec. Přesněji řečeno, byl na mne vydán zatykač. Je to ale podraz. Já vím, že vy jste poctivý chlap. Já se chci dobrovolně přihlásit. Mám ale jednu podmínku. Přijdete si pro mne osobně vy a sám a slíbíte, že mi dáte možnost vyložit vám celou moji záležitost bez přerušování.“
Seržant Home prohlásil: „Já nedávám žádné sliby pachatelům trestných činů. Kdo jste a proč byl vystaven ten zatykač?“
„Jmenuji se Ken Corning a jsem advokát,“ odpověděl Ken. „Zatykač se vztahuje k obvinění z napadení a ublížení na těle. Šlo o jednoho zatraceně drzého reportéra, který vtrhl do mé soukromé…“
„Jo,“ prohlásil hluboký bas. „To všechno už vím. To není nic vážného. Kdybyste se nepokoušel ukrývat svědky, možná byste zůstal na svobodě bez kauce. Proč bych za vámi měl chodit osobně?“
„Protože jsem něco zjistil a je to tak žhavé, že nechci riskovat, že to hned bude vědět celé vaše velitelství.“
Home řekl: „Tak kde vás mám hledat, Corningu?“
Ken vysvětloval: „Já vám sice důvěřuju, že bych vám klidně sdělil, kde právě jsem, a čekal bych tu na vás, ale nedůvěřuju celé té klice a nevím, jestli mě někdo neodposlouchává. Jeďte na roh Sedmé a Hattmanovy ulice a chvíli tam stůjte. U chodníku si nechtě připravený vůz s běžícím motorem. Já se vám přihlásím.“
„Teď hned?“ zeptal se Home.
„Teď hned,“ potvrdil Corning a zavěsil.
Ken Corning si vzal taxíka.
„Jeďte na roh Sedmé a Hattmanovy, zastavte u chodníku a nechtě motor běžet,“ požádal řidiče. „Já se přikrčím před zadním sedadlem, než budu mít jistotu, že je tam čistý vzduch.“
Řidič se ozval: „Hele, kamaráde. Já jsem ženatej a mám děti. Tak mě netahejte do nějaký kovbojky.“
„Když jste na tom tak, jistě můžete potřebovat dolar diškrece navíc,“ odtušil Corning. „A do žádné kovbojky vás nezatáhnu.“
Taxík se rozjel. Ken seděl na zadním sedadle, a když se vůz přiblížil k určenému místu na vzdálenost dvou bloků, přikrčil se na podlaze. Když vůz zabočil za roh, promluvil na řidiče.
„Fajn,“ řekl. „Teď se podívejte, jestli tu někde vidíte stát policejní vůz s běžícím motorem.“
„Jo. Je tu kousek přede mnou.“
Ken Corning opatrně zvedl hlavu. Seržant Home stál na chodníku. Byl sám. „Dobře,“ pravil Ken. „Jeďte kolem toho auta. Tady máte obnos z taxametru a spropitné. Až otevřu dveře a vystoupím, rychle odjeďte.“
Taxikář to tak provedl. Corning vyskočil a nastoupil do policejního vozu. Taxík odfrčel. Corning se posadil na pravé přední sedadlo a stiskl knoflík klaksonu. Seržant Home uslyšel troubení, rychle vyrazil a udiveně zíral na Corninga.
Došel k vozu, obešel ho, otevřel dveře a posadil se za volant.
„Jak jste se sem u všech čertů dostal?“ zavrčel.
„Malé tajemství,“ prozradil mu Ken. „Jeďte pomalu. Mám pro vás informace. Nabízím vám menší obchod.“
„Týká se to toho případu vraždy?“ zeptal se Home a posunul rychlostní páku s opatrnou neohrabaností typickou pro mohutné muže, když dělají něco, co vyžaduje jemné zacházení.
„Ano, případu vraždy.“
„Nesmysl. K tomu se už nic nedá dodat. Colton je cvok. To bylo vyřizování účtů kvůli jeho ženě. Kdyby se přiznal, tak by to mohl hrát jako nutnou sebeobranu. Nic dalšího by pak už nepotřeboval.“
Ken Corning prohlásil: „Všechno je to jinak. A teď mě poslouchejte. Vy víte, jak to chodí v tomhle městě, zrovna tak to vím já. Je zde určitý okruh lidí, kteří to táhnou s podsvětím, a ten okruh možná není tak malý. Některé věci řídí osobně starosta. Za ním stojí vlivné síly, které mají široce rozvětvené zájmy a ty zájmy si dobře chrání. Chápete?“
Home zamručel.
„Co to ale má společného s tou vraždou?“
„Přesně tohle. Ladue to hrál poctivě. Nadělal si nějaké peníze tím, že kupoval nemovitosti a pak je prodával městu. Všechno to ale dělal naprosto legálně tím, že spekuloval, prostě používal svoji hlavu. Pár lidí z té kliky se mu do toho chtělo vmontovat. Využili nastrčenou figuru, detektiva jménem Perkins.
Ladue se o tom dozvěděl a donutil Perkinse k doznání. Hrozil, že jinak celý ten případ zveřejní. Včera večer vypršelo ultimátum, které dal Perkinsovi. Buď mu Perkins podepíše doznání, nebo se to celé provalí. Výborně. A co udělal Perkins? Inscenoval to tak, aby Colton přišel do kanceláře v době, kdy on tam bude. Perkins tam vklouzl zadním vchodem. On a Ladue bývali kamarádi. Oslovovali se křestními jmény. Ladue pravděpodobně choval k Perkinsovi jako jednotlivci sympatie. Jeho nepřítelem byla celá ta klika.
Takže včera pustil Perkinse do své kanceláře zadními dveřmi. Pak přišel Colton. Sekretářka ho ohlásila. Perkins prohlásil, že na chvíli vypadne a vrátí se až po Coltonově odchodu. Colton nebyl někdo, koho by Ladue chtěl nechat čekat.
Perkins tedy odešel na chodbu. Šel ke skříňce s pojistkami a uvolnil pojistku, která jistila světla v Ladueově, tedy té zadní kanceláři. Pak otevřel zadní dveře kanceláře. Bylo tam dost světla, aby viděl, co dělá. Pronikalo dovnitř malým oknem nad Ladueovým stolem. Vystřelil dvakrát. Je to vynikající střelec. Pistoli pohodil na koberec a šel zpátky ke skříňce s pojistkami. Ta pistole patřila Coltonovi.
Do té místnosti ihned vběhla sekretářka. Viděla, že je tam tma, a tak otočila vypínačem. Tím ale fakticky zhasla světla. Ta totiž předtím byla rozsvícená. S tím Perkins počítal. Potom zašrouboval pojistku. Teď už zbývalo, jen aby někdo znovu otočil vypínačem, a světla se rozsvítila.“
Seržant Home zpomalil a vůz se šinul skoro krokem. Čelo měl zvrásnělé v zamyšleném soustředění.
„Tak tuhle divočinu dokázat,“ prohlásil. „Tomu přece žádná porota neuvěří, ale…“
Zarazil se a na chvíli se odmlčel. Vůz se stále vlekl tempem téměř slimáčím.
„Ale,“ opakoval po něm Corning, „z nějakého důvodu si myslíte, že to tak mohlo být, co?“
Seržant Home znovu promluvil, ale jako by spíš uvažoval nahlas. „S nápadem, že šlo o vraždu ze žárlivosti, přišel právě Perkins,“ řekl. „To on nám dal všechny údaje a podklady.“
Ken Corning se pomalu otázal: „Prověřili jste si je?“
„Máme na to jen Perkinsovo tvrzení,“ odpověděl Home. „Ten mrtvý už nepromluví a tu ženu nemůžeme najít – tedy Coltonovu ženu.“
Ken se zeptal: „Co byste řekl tomu, kdybychom mohli dokázat to, co jsem vám právě vyložil? Co takhle usvědčit Perkinse s absolutní jistotou?“
Seržant Home potřásl hlavou. „Nebuďte blázen, Corningu. To se přece nedá dokázat.“
Corningova odpověď měla formu otázky.
„Vy jste čestný chlap, Home, ale nemyslíte si, že vaše oddělení je tak prolezlé, že Perkins by se dozvěděl každou důležitou informaci, která by k vám došla?“
Home se zamračil. „Dostal by ji, jakmile by přišla do oddělení, ledaže bych si ji pečlivě ukryl já sám.“
„Dobře,“ řekl Corning, „tak s touhle věcí musíme zacházet tak, abyste si ji neukryl vy sám. Perkins ale nesmí tušit, o co ve skutečnosti jde. Bude to vnadidlo. Můžete sehnat nějakého dobrého stenotypistu?“
„Myslím, že ano,“ odpověděl Home, když zamyšleně sledoval vozovku, po níž vůz pomalu klouzal opuštěnou ulicí.
„Tak jdeme na to,“ sdělil mu Corning se zachmuřeným a odhodlaným výrazem.
Ken Corning zatelefonoval z veřejné budky do své kanceláře. Ozval se hlas Heleny Vailové. Zněl ospale.
„Cekala jste dlouho?“ zeptal se Corning.
„Celkem to šlo. Myslela jsem, že sem přijdete a něco mi nadiktujete, Kene.“
„Jistě. Čekejte tam, dokud nepřijdu. Bude to ale trochu trvat. Zjistil jsem něco mimořádně závažného.“
Chvilku mlčel a doufal, že ji napadne převést rozhovor ke kritickému tématu.
„Myslíte ve věci Coltona a té vraždy?“ otázala se zvědavě.
„Ano,“ řekl a ztlumil hlas, jako by se domníval, že to důvěrné sdělení bude o to bezpečnější. „Našel jsem klíčového svědka, kterého zatím policie přehlížela. Je to Althea Kentová, Ladueova sekretářka. Vrah se s ní zná, ale myslí si, že ji má pod palcem.
Já jsem s ní právě mluvil a ještě se s ní setkám dnes v noci. Teď sice není doma, ale brzy se vrátí. Řekla, že předem nebude dělat žádné prohlášení, ale je ochotna sdělit mi všechna fakta formou písemné výpovědi. Já ji pak během procesu dám předvolat jako překvapení a až bude na lavici svědků, vypoví celou pravdu.“
„Páni,“ vyrazila ze sebe Helena Vailová, „to bude senzace, Kennethe. Vy pak ten případ otevřete pěkně dokořán a tisk vám udělá prvotřídní reklamu.“
Corning dodal: „Tak fajn. Nikomu nic neříkejte. Čekejte na místě a až vám znovu zavolám, buďte připravena vyrazit a pořídit zápis té výpovědi. Připravte si notářskou pečeť. Zatím na shledanou.“
„Nashle,“ odtušila a do ucha mu cvaklo zavěšení sluchátka.
Ken také zavěsil. Home řekl s uznáním: „Dobrá práce. Váš telefon se odposlouchává. Do pěti minut bude mít celé velitelství ten rozhovor k dispozici pěkně přepsaný na stroji. Tak jdeme.“
Vypravili se tam celkem čtyři a v policejním voze. Stenotypista se tvářil znuděně, policejní technik vypadal nedočkavě, seržant Home byl zachmuřený a Ken Corning neskrýval radost.
Vypravili se do činžovního domu, kde byl byt Althey Kentové a kde ji Ken odpoledne navštívil. Vešli do sousedního bytu, který si zajistili díky vlivu a známostem seržanta Homea a který byl náležitě a bleskurychle vybaven pod dohledem policejního technika.
Byl tam stůl a lampa se zeleným stínidlem, která jasně ozařovala stolní plochu. U stolu se usadil stenotypista. Policejní technik provedl poslední prověrku jakéhosi přístroje, od něhož vedly různé dráty.
Zazvonil telefon.
Seržant Home zvedl sluchátko, chvíli poslouchal, řekl: „V pořádku!“ a zavěsil.
Obrátil se k napjatě se tvářící skupině lidí u stolu. Ztuhlost jejich tváří ještě zdůrazňovalo bílé světlo lampy.
„Ta žena se vrátila domů,“ oznámil.
Po chvíli začal technikův přístroj vydávat bzučivé zvuky. Policejní technik naklonil hlavu na stranu.
„Teď s někým mluví telefonem,“ prohlásil.
Zavládlo napjaté ticho a pak se v místnosti znovu ozval telefon. Seržant Home zvedl sluchátko, poslouchal, potom řekl: „V pořádku,“ a zavěsil.
„Perkins je na cestě sem,“ sdělil jim. „Čekal na její návrat.“
Stenotypista si přezkoušel plnicí pero, opřel se o lokty a upravil si polohu těsnopisného bloku. Ozvalo se lehké zaklepání a pak uslyšeli hlas Althey Kentové; zněl trochu kovově a matně, ale bylo mu dobře rozumět: „To jsi ty! Co tu děláš? Myslela jsem, že se se mnou nemáš setkávat!“
Nějaký mužský hlas nevrle zamručel.
„Ty víš zatraceně dobře, co tu teď dělám, ty malá, zrádná…“
„Hele, nejsi náhodou cvok? O čem to tu mluvíš?“
„Moc dobře to víš. Tys tu odpoledne měla toho advokáta, nebo ne?“
„No, byl tu. A co má být? Myslela jsem, že je to další reportér z nějakého plátku a že chce fotku se zkříženýma nohama na první stranu. Já mám pěkné nohy a jsem na ně pyšná. Ukázalo se ale, že je to advokát, tak jsem sklapla a ukázala mu dveře.“
Perkins se zasmál a nebyl to příjemný smích.
„Tak sklapla, jo? Čerta starýho jsi sklapla! Ty ses s ním dohodla, že budeš svědčit a že všechno vyzváníš!“
Hlas mladé ženy dostal vřeštivý a hysterický tón.
„No to mě…“ zaječela, „ty jsi zešílel!“
Pak se znovu ozval hluboký hlas, teď trochu vzdáleně a nezřetelně.
„Ty zatracená děvko! Byl bych ti vytrhl jazyk, kdybych čekal, že se o něco takového pokusíš. A tys to provedla! Já to vím spolehlivě. Ten chlap telefonoval do svojí kanceláře a vybreptal to. A my ho odposloucháváme!“
Z přístroje se pak ozval shluk chaotických zvuků. Stenotypista odložil pero a tázavě se podíval na seržanta Homea. Home řekl jen: „Oukej, mládenci,“ a vyrazil ke dveřím.
Rozehnali se rameny proti dveřím sousedního bytu. Vyrazili dveře dovnitř, ty zůstaly viset na uvolněných pantech a z dřeva vypadl utržený zámek. Perkins jednou rukou škrtil tu ženu, druhou ji mlátil pěstí a zuřivě nadával.
Pokračoval v tom s úporným zaujetím, pro které si hned neuvědomil praskající zvuk vyražených dveří. Pak se ohlédl a uviděl je. Pravou rukou zajel k zadní kapse kalhot. Seržant Home rázně vykročil. Jeho mohutná široká ramena se pootočila v perfektní křivce profesionálního hráče golfu připravujícího se k drivu. Pravé rameno se nahnulo trochu nazpět a pěst prudce vyjela nečekaným úderem.
Perkins se převrátil dozadu.
Světlo na okamžik osvítilo jeho paty, když se nohy vznesly od podlahy. Pak dopadl na zem se zaduněním, které otřáslo obrazy na zdi a rozklepalo sklenky v příborníku.
Dívka se dopotácela k židli. Kolem ramen měla roztrhané šaty. Její rty krvácely. Jedno oko měla zavřené a oteklé. Vlasy jí padaly na obličej v divokém zmatku a na krku měla zarudlé stopy po skrčení.
„Ten špinavec!“ zasyčela. „Ten mě bude obviňovat z práskačství! Tak dobře, čert ho vem! Když si to takhle představoval, tak mu to pěkně spočítám. A celýmu tomuhle zatracenýmu městu předvedu výstup, na jaký hned tak nezapomene!“
Seržant Home se obrátil k stenotypistovi.
„Tohle zaznamenej, Bille,“ utrousil.
Corning odešel z budovy policejního velitelství až v půl druhé v noci.
Klobouk měl posunutý do týla, ruce vražené do kapes saka. Mezi rty měl cigaretu a koutky jeho úst byly zkřivené do ledabylého úsměvu.
Přivolal taxík, dal řidiči adresu hotelu, kde měl pokoj, za notného zívání vylezl nahoru po schodech a praštil sebou do křesla. Podíval se na hodinky, znovu zívl a začal se svlékat.
Náhle vyvalil oči. Znovu se podíval na hodinky, zamrkal, pak sáhl po kalhotách a botách.
„Hrom do toho!“ prohlásil.
Během pěti minut měl na sobě šaty a před hotelem na něho čekal taxík. Řidiči sdělil adresu své kanceláře. „Pokud možno rychle,“ dodal. Vyšlápl další schody a odemkl si kancelář. V přední kanceláři byla tma, ale pode dveřmi zadní kanceláře byl slabý pruh světla.
Otevřel další uveře.
Helena Vailová seděla na jeho otáčivém křesle, hlavu měla na opěradle a zkřížené nohy na stole. Oči měla zavřené a ústa otevřená. Lehce chrápala. Na stole před ní byl popelník s množstvím nedopalků cigaret. Menší láhev whisky, kterou vytáhl ze zásuvky, když potřeboval, aby se paní Coltonova probrala z mdloby, ležela na stole vedle ní. Byla prázdná.
Ken Corning stál ve dveřích, kochal se pohledem na tu situaci a zachechtal se. Pak řekl nahlas: „Počkejte si na časové znamení. Úderem gongu budou přesně dvě hodiny a čtrnáct minut ráno.“
Pak ze sebe vyrazil hluboký, dunivý zvuk napodobující úder gongu.
Helena Vailová na něho vykuleně pohlédla, sundala nohy se stolu, protřela si oči a odtrháváním jazyka od patra úst vydala několik mlaskavých zasyknutí.
„Nemohu se ubránit dojmu,“ prohlásila, „že vy se teď považujete za vtipného. Proboha – ony jsou ale fakt už dvě hodiny pryč!“
Zašklebil se na ni.
„Moc mě to mrzí, děvče. Ten Coltonův případ jsem teď otevřel dokořán a budeme slavní. Ten mocný gang zalezl do díry a tu díru za sebou zahrabal. Teď po mně ale samozřejmě půjdou. Jestli mě dostanou, tak – dobrou noc!“
Mladá žena vyskočila na nohy, upravila si sukni, pak si opatrně prstem přejela po švech punčoch. „Jinými slovy,“ pravila se skloněnou hlavou a s očima projíždějícíma stav punčoch, „vy jste dokonale zapomněl, že já tu celou dobu tvrdnu v souladu s vašimi naprosto přesnými instrukcemi!“
Pokoušel se ji chlácholit: „Heleno, mějte slitování! Já…“
Povzdechla si a odsekla: „Nejdřív jsem věřila, že se mám přesně držet vašich příkazů, a to až do chvíle, kdy jste mi zatelefonoval. Pak mi napadlo, že bych klidně mohla jít domů, a vidím, že jsem se toho měla držet.“
S politováním se usmál a řekl: „Vy mluvíte, jako by dobrá pracovní místa rostla na stromech. Stejně teď nemůžete jít domů. Musíte zajít za paní Coltonovou a sdělit jí tu novinu. Ta asi bude samým napětím bez sebe.“
Helena potřásla hlavou.
„Vidím, že tu děvenku neznáte,“ odtušila. „Než jsem se převlékla a odešla od ní sem do kanceláře, poslala jsem hotelového poslíčka pro láhev whisky. Ta je teď určitě v limbu.“
Ken Corning si povzdechl. „Pozoruju, že zacházíte svévolně s mými klienty i s penězi určenými na nutné výdaje. Stejně ji teď musíme vzbudit a říct jí, jak se věci mají. Bude šťastná, když se dozví, že obvinění George Coltona byla podvodná manipulace. Z mého hlediska je to ale fatální. Colton nemá nejmenší tušení, že jsem jednal jako jeho právní zástupce!“
A zašklebil se.
„Chcete tím říct, že už nedostanete žádný další honorář?“
„Tím chci říct, že už nedostanu žádný další honorář,“ přisvědčil.
„Vzmužte se. Dostanete honorář jako její zástupce při rozvodu. Ona toho má už dost. Už toho měla dost před dvěma nebo třemi lety, ale Colton s rozvodem nechtěl souhlasit. Je to jeden z těch tvrdohlavých mužů, kteří mají potřebu prosazovat svoji nadvládu.“
Ken Corning zavrtěl hlavou a řekl: „Ne. Já ji nebudu zastupovat v rozvodové při. Už kolem toho stejně bylo příliš mnoho řečí. Hodně se teď píše o Perkinsovi, ale bulvární plátky se na ni zase vrhnou, jakmile Perkins zmizí z titulních stran. Ať si zajede do Rena, tam jsou snadné a rychlé rozvody, a ať chytí pokud možno nejbližší vlak.“
Helena sáhla po celoamerickém telefonním seznamu advokátů.
„Tak dobře,“ připustila, „ale můžeme aspoň vytipovat nějakého dobrého advokáta v Renu a poslat ji k němu. Tak dostaneme aspoň provizi.“
Než všechno vyřídila, ozvalo se z ulice za okny volání časných ranních kamelotů informujících chodce o senzačním obratu v případu Colton – Ladue.

Jen o vlásek
Ken Corning stál ve své kanceláři rozkročen a v očích měl chlad. Oči zkoumavě sledovaly policistu a zůstávaly pevné, tvrdé, nevraživé a zřejmě i dotčené.
„Říkám vám,“ prohlásil, „že nemám tušení, kde je pan Dangerfield.“
„Je to váš klient,“ namítl policista.
„To ale neznamená, že jsem jeho strážce, nemyslíte?“
Detektiv v civilu, který dosud stál za policistou, popošel dopředu.
„Aby v té věci nedošlo k nějakému nedorozumění, chci vám oznámit, že máme zatykač na Amose Dangerfielda. Je obviněný z vraždy Waltera Copleyho. Podle všeho se ukrývá, a než zmizel, tak se pravděpodobně radil s vámi.“
Ken Corning pravil: „Dobře. Řekl jste mi to, ulevilo se vám, ale já stejně nevím, kde ten člověk je.“
Detektiv se potměšile usmál.
„A já předpokládám, že mi tím chcete naznačit, že kdybyste to věděl, tak nám to stejně neřeknete. Je to tak?“
Ozvalo se zaklepání na dveře.
„Dále,“ zavolal Corning.
Dveře se otevřely. Helena Vailová, jeho sekretářka, dovnitř vsunula hlavu, z které si ještě nestačila sundat klobouk.
„Trochu jsem se zpozdila,“ omlouvala se. „Slyšela jsem tu hlasy, a tak mi napadlo, že třeba něco potřebujete.“
Corning se lehce pousmál na policistu a detektiva. „Ano,“ řekl. „Potřebuju, abyste sem šla a zůstala tu jako svědek. Tito pánové se pokoušejí vmanévrovat mě do pozice spoluviníka stíhané osoby. Potřebuju, abyste si vzala blok a celý rozhovor zaznamenala. Můžete klidně zůstat v klobouku a v plášti.“
Helena Vailová rychle odhadla situaci pohotovýma, inteligentníma očima. Vstoupila do místnosti, chňapla po těsnopisném bloku na svém stole, vzala tužku a už seděla na židli, nohu přes nohu, s otevřeným blokem, a jen řekla: „Můžete začít. Já jsem připravená.“
Ken Corning začal: „Vaše otázka, jak se domnívám, zněla, jestli bych vám řekl nebo neřekl, kde je pan Dangerfield, kdybych to věděl. Dovolte, abych vám znovu připomněl, že vzhledem k tomu, že to nevím, je ta otázka zcela neopodstatněná.“
Detektiv zavrčel: „Tak dobře. Teď jste mi to řekl vy a ulevilo se vám, tak snad připustíte, že jsme vám sdělili, že na něj máme zatykač.“
„Jistěže,“ ujistil ho Corning.
„Vy jste právník. Měl byste tedy vědět, že ukrývat osobu obviněnou z vraždy je zločin.“
Ken Corning se usmál.
„Ten člověk k vám přišel, když už byl obviněný z vraždy, a vy jste mu poradil, aby zmizel,“ dorážel na něj detektiv.
„Nic takového jsem samozřejmě neudělal,“ oponoval Corning.
Stále se usmíval, teď s nádechem pohrdání.
„Věděl jste, že byl obviněn z vraždy.“
„Nevěděl.“
„Ale věděl jste, že obviněn bude.“
„Nejsem čtenář ničích myšlenek a nejsem ani prorok.“
„Víte, že když advokát vyslechne někoho, kdo se mu přizná k vraždě, a ten advokát mu poradí, aby zmizel, než na něj bude vydán zatykač, tak se dopouští zločinu?“
„To je možné. A co takhle, když vás někdo ujišťuje, že je nevinný, ale že mu hrozí obvinění z vraždy?“
„Tak tohle vám řekl?“ vyštěkl detektiv.
Corning promluvil se zjevným opovržením.
„Vzhledem k tomu, že mi tu citujete zákon,“ prohlásil, „mohl byste se poohlédnout po některých dalších zákonech a zjistíte, že cokoli klient řekne svému právnímu zástupci, je důvěrné a privilegované sdělení.“
Uniformovaný policista řekl detektivovi: „Takhle se nikam nedostaneme, Bille.“
Detektiv přikývl.
„Poslyšte, člověče,“ pronesl, „vy jste tu v York City nový. Brzy se poučíte, že když to budete chtít někam dotáhnout, nemůžete se tak nafukovat a vytahovat se na nás. Tady není zdravý klima pro vychytralý koumesy, jako jste vy.“
Corning proti němu energicky vykročil. Měl chladný, pohrdavý a velmi tvrdý pohled.
„Vyslechl jsem si od vás všechno, co jsem chtěl. A teď jděte pryč. Moje sekretářka si zaznamenala vaše vyhrožování. Pokud se mi něco stane, tak ten zápis bude k dispozici.“
Detektiv se zasmál, bylo to ale spíš neveselé zaskřehotání.
„Tak fajn,“ řekl tomu v uniformě, „jdeme. Možná, že až se sem vrátíme, budeme mít zatykač na tohohle chlápka.“
Ken Corning stál uprostřed místnosti a sledoval jejich odchod z kanceláře. Když se dveře zaklaply, Helena Vailová hodila svůj blok na židli, zastrčila si tužku do vlasů a svlékla si kabát.
„To jsem si na svůj pozdní příchod vybrala moc krásné ráno,“ vydechla.
Corning se na ni vlídně zašklebil.
„To je v pořádku, Heleno. Ničeho tím nedosáhli. Jen se pokoušeli primitivně blufovat.“
„Jak dlouho už jste tu, šéfe?“ zajímala se.
„Od půl třetí ráno.“
„Od půl třetí! Proboha! Proč jste mi nezavolal?“
„Nebylo třeba. Neměl jsem pro vás žádnou práci.“
„Něco náhlého?“
„To bych prosil. Za hodinu nebo dvě to bude v novinách. Policie tu zprávu zdržovala, aby se nedostala do normálních vydání ranních novin. Pravděpodobně vyjde zvláštní vydání.“
„Co se stalo?“ zeptala se.
„Byl zavražděn Walter Copley, šéfredaktor listu The News.“
Udiveně hvízdla.
„A co s tím máme společného my?“ chtěla vědět.
„Budeme zastupovat Amose Dangerfielda. Policie tvrdí, že Copleyho srazilo a zabilo právě jeho auto.“
„Pokračujte,“ řekla Helena Vailová. „Jak se to stalo?“
„Walter Copley,“ vysvětloval Corning, „měl ve zvyku končit práci po jedné hodině v noci. Z budovy novin odcházel na zastávku tramvaje. Na tom místě staví noční tramvaj, která pak hned zahýbá, a Copley měl ve zvyku vracet se tou tramvají domů. On špatně viděl a bál se v noci řídit svůj vůz. A vždycky byl zaujatý proti myšlence dát se vozit najatým šoférem.
Ještě za tmy se dostal ke svému domu a vystoupil z tramvaje. Tramvaj hned odjela. Od rohu rychle přijelo nějaké auto ve chvíli, kdy Copley ještě stál na nástupním ostrůvku. To auto ho tam zablokovalo, takže nemohl dojít na chodník. Hned v závěsu jel další vůz a neměl rozsvícená světla. Když první auto odjelo, to druhé zvýšilo rychlost, prudce vjelo na nástupní ostrůvek a srazilo Copleyho. Oba vozy pak rychle zmizely.“
„Zabili ho?“
„Srazil ho a převálcoval.“
„Je do toho nějak zapletený Dangerfield?“
„On tvrdí, že ne. Sešel se tu se mnou a ujišťoval mne, že ten zločin je dílem určitých politických nepřátel a že on dostal hlášku, že se chystá něco nekalého, do čeho má být zatažený on sám. Nevěděl nic přesnějšího, byl to prý jen anonymní telefonát, že se na něho chystá podraz a že by si měl najít nějaký spolehlivý úkryt.“
„On tedy neví, kdo mu telefonoval?“ zeptala se.
„Ne. Byl to ale ženský hlas.“
„A vy jste mu řekl, aby zmizel z oběhu?“
Zašklebil se na ni.
„Propána,“ zavrtěl hlavou, „vy jste horší než ten detektiv. Ne. Samozřejmě že ne. Já jsem jen řekl, že pokud nebude zadržen dřív, než vyjdou ranní noviny, tak bude mít pochopitelně možnost seznámit se s některými skutečnostmi, které se týkají toho případu a budou použity proti němu. A samozřejmě také, pokud to byla zločinná inscenace namířená proti němu, tak čím víc toho bude vědět o důkazních materiálech, tím lépe tomu všemu bude moci čelit.“
Sáhl do náprsní kapsy a vytáhl koženou peněženku. Vyňal z ní dvě padesátidolarové bankovky, jednu dvacetidolarovou, tři desetidolarové a šek na devět set dolarů.
„Honorář,“ vysvětlil. „Zapište to do příjmů.“
Vzala šek a prohlédla si ho. Byl podepsán Amos Dangerfield rukopisem vykazujícím určité nepravidelnosti.
„Vypadá to, že byl dost nervózní, když podepisoval ten šek,“ podotkla Helena Vailová.
„Zkuste se probudit ve dvě hodiny ráno, zjistit, že vám nad hlavou visí obvinění z vraždy, a uvidíte, jak se budete cítit,“ poznamenal věcně.
Uculila se. Ústa se jí zkřivila v drobné grimase. „Děkuju, nechci,“ odvětila. Šla ke dveřím a zastavila se. „Mají nějaký motiv?“ zeptala se ještě.
„Bohužel ano. Mají motivů, co hrdlo ráčí. Dangerfield byl s Copleym na kordy. Dangerfield měl dříve politické ambice. V poslední době je začal mít znovu. Čekal, že ho bude podporovat také Copley. Jeho noviny kritizují městskou správu. Nedávno přinesly řadu materiálů o korupci. Připravoval odhalení celého pozadí vládnoucí mašinérie.
Kdyby ta kampaň byla úspěšná, tak by celou tu radniční kliku smetla a o příští kandidátce by rozhodoval Copley. Dangerfield myslel, že Copley s ním počítá na něco většího. Copley měl ale jiné plány.“
Oči Heleny Vailové se zúžily.
„Oni se přece neodváží uvádět tohle jako motiv,“ namítla. „Koneckonců to ani motiv není. Žádný člověk přece nepůjde a nezavraždí někoho jen proto, že nedostal nějakou politickou funkci.“
„Jistě,“ přisvědčil. „Ale uvažujte jako dospělá. Využijí hádky těch dvou – a byla to prudká hádka. Slyšela to celá redakce. Dangerfield obviňoval Copleyho, že ho podrazil. Vyhrožoval mu vším možným – že ho ztříská, že vyhodí budovu novin do povětří, že ho bude žalovat pro urážku na cti. Rozumíte, v té spoustě špíny, kterou Copley vyhrabal, aby dokázal korupci a bůhvíco ještě, objevil taky nějaký zapadák na Birkel Street. Je to dost podezřelá čtvrť. Šlo o nějakou tančírnu. Ten podnik platil za ochranu a děly se tam věci, jaké můžete očekávat u pajzlu, který platí nějakému gangu za ochranu.
Copley po tom pátral a chtěl zjistit, komu celá budova patří, prostě už ze zásady. A dozvěděl se, že majitelem je Amos Dangerfield. Dangerfield sám ani nevěděl, jaký podnik tam kdo provozuje a co se tam vůbec děje. Správu domu svěřil agentovi, ten to tam řídil, uzavíral smlouvy a vybíral nájemné.
Ale Copley chtěl uveřejnit reportáž o té tančíme jako zahajovací materiál celé kampaně. Měl k tomu ubrečený příběh dvou tanečnic plus jasný případ korupce vedoucí k jednomu policejnímu seržantovi.
To by přirozeně znamenalo pro Dangerfielda politickou pohromu. Mohl by pak uvádět všechny možné důkazy, že netušil, co se v tom domě děje, a třeba se stavět na hlavu, ale už by neměl šanci dát se zvolit na opoziční kandidátce ani do funkce městského pohodného. Copley to věděl, a proto taky hodil Dangerfielda přes palubu. Kdyby se dál vezl s Dangerfieldem, musel by zahodit jednu z nejlepších reportáží. Vypočítal si, že výhodnější bude dát na kandidátku někoho jiného.“
Helena Vailová se tvářila zamyšleně.
„Páni,“ uvažovala, „ten seriál reportáží musel být pěkně žhavý – politicky.“
„To víte, že byl,“ souhlasil. „Byl to úplný dynamit.“
„Co se s ním stalo?“
Pokrčil rameny.
„To nikdo neví. Pravděpodobně se to ani nikdo nikdy nedoví. Policie tvrdí, že hledala důkazy týkající se vraždy. Všechno to tam prohrabali. Pak prohlásili, že nic nenašli.“
„Chcete říct, že někdo to vybral z trezoru, nebo kde to bylo, a zničil to?“
Odpověděl: „Tím nechci říct nic jiného, než že tam nenašli žádné důkazy. Vyšetřování vedli lidé právě z té instituce, která měla být postavena na pranýř pomocí důkazů, které shromáždil Copley. Můžete si o tom udělat vlastní závěry.“
„Dobře,“ odtušila, „ale co si myslíte vy?“
Zašklebil se na ni.
„Pokuste se číst v mých myšlenkách. Jistě se o to pokusí i porota.“
„Myslíte, že ten případ přijde před porotu?“
„Jistě. Z Dangerfielda chtějí udělat obětního beránka. Už to mají rozehrané. Chtěli zlikvidovat Copleyho tak, aby nezanechali žádnou stopu. A pokud by zanechali stopu, tak takovou, která by vedla k někomu, kdo si to má odnést, to jest k Dangerfieldovi. I když ho v takovém případě porota osvobodí, lidé si stejně budou myslet, že vrahem je on.“
„Tak co chcete dělat, šéfe?“
„Pokusím se jim to vyvrátit a vyhrabat nějaké svědky.“
„Najmete si soukromého detektiva, nebo je budete hledat sám?“
„Všechno si musím zařídit sám. V téhle záležitosti nemůžu nikomu důvěřovat. Je to příliš riskantní.“
Corning zazvonil u dveří. Žena, která přišla otevřít, byla široká v ramenou a v bocích. Paže měla holé a bylo vidět, že má mohutné svaly. V očích měla výraz zkamenělé nevraživosti.
„Jo,“ řekla, „co tu chcete?“
Ken Corning se na ni usmál.
„Já jsem advokát,“ oznámil jí. „Zastupuji Amose Dangerfielda, který bydlí v sousedním domě.“
„Aha,“ pronesla. „To je ten, co zavraždil toho novináře.“
Corning se znovu usmál.
„Ne,“ prohlásil, „on nezavraždil toho novináře.“
Žena ho nevlídně vyzvala: „Tak pojďte dál a sedněte si. Ale nepokoušejte se mě do toho zaplíst. Nemám zájem chodit svědčit a nechat na sebe hulákat hordu právníků.“
„Jistě,“ uklidňoval ji. „Já se jen snažím zjistit fakta. Pan Dangerfield bydlí hned v sousedství. To je jeho byt – tady na té straně?“
Žena přikývla a zavedla ho do obývacího pokoje. Před okny byl úzký trávník a příjezdová cesta. Na konci cesty byly tři garáže a za garážemi stál velký, nepravidelně členěný dům.
„Co čekáte, že o tom můžu vědět?“ zeptala se žena.
„Něco o době, kdy ten vůz vyjel z garáže,“ odpověděl.
„Já jen vím, že jsem tam dneska ráno slyšela hodně mužů. Bylo to brzy, ještě před svítáním. Zrovna když nebe začalo na východě šednout. Lomozili tam a fotografovali s bleskem. Říkali si, že na předním nárazníku auta našli krev a vlasy a že na pravém blatníku našli místo, kde…“
„Ano,“ přikývl. „To všechno já vím. Co se ale dělo předtím? Slyšela jste, jak někdo otevírá dveře garáže nebo něco podobného?“
„Ne.“
„Kolik lidí bydlí tady na té západní straně domu?“
„Tři.“
„Můžete mi říct jejich jména a kde bych je našel? Řekl bych, že teď asi budou v práci.“
„Dva z nich jo. Ten třetí ale ne. Teď je zrovna bez práce. Myslím, že se k prvnímu odstěhuje.“
„Jak se jmenuje?“
„Oscar Briggs. Je to účetní. Specializoval se v poradenství o dani z příjmu. Teď mu ale obchody moc nejdou. Jeho zákazníci už žádný příjmy nemají.“
„Co kdybych zašel nahoru a promluvil s ním?“
„To by šlo. Zavedu vás k jeho pokoji.“
Vyšli po schodech a pak se dali chodbou k zadní části domu. Žena zaklepala na dveře. Okna z toho pokoje nepochybně ústila na příjezdovou cestu a vjezd do garáží.
Z místnosti se ozvaly kroky. Nějaký muž otevřel dveře a uviděl široká ramena té ženy, stojící na prahu.
„Je mi líto, paní Markleová, ale já vám nemůžu…“
Skočila mu do řeči.
„Ten pán by si přál s váma mluvit.“
Ustoupila stranou, aby muž mohl zahlédnout Kena Corninga. Muž byl vysoký a hubený. Snažil se vystupovat pokud možno důstojně. V jeho chování bylo něco nepříliš zřetelného, co však naznačovalo, že jeho sebejistota utrpěla úhonu. Zdálo se, že je to člověk, který dosáhl určitého uspokojivého postavení, které považoval za bezpečné. Pak náhle zjistil, že hodnoty, na nichž stavěl, se mu rozkládají před očima a že základy jeho postavení se hroutí. Udržoval si vnější zdání důstojnosti a sebevědomí, ale v pozadí jeho očí bylo něco jiného, jakýsi náznak paniky.
Ken Corning vykročil dopředu a podal muži ruku.
„Jmenuji se Corning, pane Briggsi. Rád bych si s vámi pár minut promluvil.“
„Pojďte dál,“ pozval ho Briggs.
„Omluvíte mě, že?“ ozvala se paní Markleová. „Mám ještě práci a tady vám nejsem nic platná.“
Corning jí řekl: „Samozřejmě, a děkuji vám, paní Markleová.“
Briggs mu pokynul směrem k židli.
Corning se posadil. Okna pokoje byla přímo nad vjezdem do garáží. V místnosti byl psací stůl a Briggs zřejmě právě četl nějaký dopis.
„Já jsem právní zástupce pana Dangerfielda,“ začal Corning.
„Advokát?“
„Ano.“
„Aha.“
„Četl jste dnešní noviny?“
„Ano. My jsme o tom samozřejmě už něco věděli. Dnes ráno někdy za úsvitu sem přišla policie. Chtěli si prohlédnout ten vůz a snažili se zjistit, kde je pan Dangerfield. Ten ale zmizel. Mně se zdálo, že je to slušný člověk. Mám dojem, že pracoval v nějakém výzkumu. Myslím, že má celé horní patro toho domu tady naproti.“
Corning řekl jen: „Ano,“ a čekal.
Briggs se neklidně zavrtěl.
„To je všechno, co o tom víte?“ zeptal se Ken Corning.
„Ano.“
„Neslyšel jste někdy v noci, jak se dveře garáže otevírají nebo zavírají, jak vůz vyjíždí nebo se vrací?“
Briggs si poposedl na židli.
„Podívejte se,“ řekl, „kdo vám poradil, abyste šel za mnou?“
„Nikdo. Já zastupuji klienta, nad kterým visí vážné obvinění, a snažím se zjistit o té věci co nejvíce faktů.“
Briggs se mu stále vyhýbal pohledem.
„Tak co?“ pokračoval Corning.
„Nic. Nevím už nic jiného.“
Corning dodal s patetickým důrazem: „Chápejte, pane Briggsi, jde o případ vraždy.“
„A já nechci jít jako svědek před soud a stát tam v palbě různých právníků,“ namítl Briggs.
Corning se slabě pousmál.
„O nic tak hrozného nejde. Budete obeslán jako svědek a vaší povinností bude říct všechno, co víte. Ale nikdo na vás nebude dorážet.“
„Tím chcete říct, že budu muset jít k soudu?“
„To ano. Budete předvolán. I skutečnost, že jste nic nezaslechl, může mít určitou hodnotu. Jde o takzvané negativní svědectví.“
„Ale já nechci jít k soudu.“
„Bohužel budete muset. Je to jedna z těch povinností, která se občas objeví, jako například povinnost zasedat v porotě. A pane Briggsi, pokud něco víte, bude nejlepší, když mi to řeknete teď hned. Podívejte se, jestliže budete předvolán, budete svědčit pod přísahou a zatajíte nějaké skutečnosti, dopustíte se vážného trestného činu. Na druhé straně, jestliže v rozhovoru se mnou trváte na tom, že nevíte nic, a pak při svědecké výpovědi přijdete s něčím docela jiným, bude to pro vás nevýhodné, chápejte, protože vás to postaví do nepříznivého světla.“
Briggs si povzdechl a náhle se podíval Corningovi do očí.
„Tak dobře,“ řekl, „když mi to říkáte takhle, povím vám, co o tom vím. Nechtěl jsem o tom říct živé duši. Ale stejně si myslím, že bych v tom ustoupil ještě před ukončením toho případu, hlavně kdyby to vypadalo špatně pro pana Dangerfielda. Já si myslím, že on ten vůz vůbec neřídil.“
„Neřídil?“ zeptal se Ken Corning, seděl na židli a ani nedutal.
„Ne. Myslím, že byl doma a klidně spal. Rozumíte, já tady z okna vidím do jeho bytu. Z téhle strany toho domu nebydlí žádné ženy. Pan Dangerfield je starý mládenec a mám dojem, že něco jako samotář. Já jsem na tom podobně, a tak stejně jako já si ani on na noc nestahuje rolety.
Já jsem byl dnes v noci dlouho vzhůru. Viděl jsem pana Dangerfielda chodit po bytě v pyžamu. Sel spát někdy kolem půlnoci. Já jsem pořád seděl a přemýšlel, jak bych mohl vyřešit svoji svízelnou situaci. V současné době se mi moje podnikání moc nedaří.
No a asi kolem jedné hodiny, možná trochu dřív, jsem zaslechl, jak se dveře garáže naproti dole otevírají, nějak pomalu a opatrně. Už předtím jsem v pokoji zhasl světlo, protože mě bolely oči. Vlastně jsem byl taky v pyžamu a předtím jsem se snažil usnout, ale nešlo to.
Podíval jsem se z okna.
Byli tam čtyři muži a právě tlačili ven z Dangerfieldovy garáže jeho vůz. Na rohu měli druhý vůz s běžícím motorem.
Samozřejmě mi napadlo, že to můžou být zloději aut. Tlačili ten vůz z garáže rukama možná proto, aby hluk motoru nevyvolal poplach.
Já jsem s tím chtěl něco udělat, ale nevěděl jsem jak. Vidíte, že tady v pokoji nemám telefon, musel bych jít dolů a zburcovat celý dům, abych vůbec mohl telefonovat. A než bych stačil upozornit policii, stejně by už bylo pozdě. Samozřejmě jsem nechtěl otevřít okno, vystrčit hlavu a křičet. Člověk teď pořád čte o tom, jak gangsteři střílejí kdekoho.“
Corning přikývl. Oči měl přivřené v pozorném soustředění.
„Já vím,“ řekl. „Pokračujte.“
Briggs vyprávěl dál: „Ti chlapi to prostě provedli tak hladce a rychle, že jsem nemohl nic dělat. Já jsem tu prostě seděl a než jsem stačil vymyslet, co bych měl vlastně udělat, už bylo po všem. Dotlačili vůz až na roh. Jeden z nich nasedl dovnitř, jen jeden. Nastartoval a odjel. Ti zbývající tři pak šli do toho druhého vozu, který stál na rohu, a hned jeli za ním. Napadlo mě, že pan Dangerfield právě přišel o auto, ale taky mě napadlo, že to auto je pojištěné a že pojišťovna mu to brzy zaplatí, a tak jsem si řekl, že to nechám být.
Do postele jsem pak nešel. Seděl jsem na židli u okna. Asi v jednu hodinu čtyřicet minut jsem znovu slyšel hluk motoru. Přijely dva vozy a zastavily na rohu. Jeden z těch vozů pak ti muži tlačili tady po té příjezdové cestě, podobně jako ho předtím tlačili opačným směrem. Vůz měl vypnutý motor a zhasnutá světla, dotlačili ho až do garáže a pak zavřeli vrata.“
Ken Corning seděl nehnu tě na židli a pomalu promluvil.
„Viděl jste,“ zeptal se, „některého z těch mužů tak, že byste ho poznal, kdybyste ho viděl znovu, nebo mohl podat jeho popis?“
„Viděl jsem toho, který řídil Dangerfieldův vůz. Přešel jednou před reflektory toho druhého vozu, takže jsem ho zahlédl osvětleného.“
„Jak vypadal?“
„Byl to silný muž a na hlavě měl bílý klobouk. Tedy spíš vypadal bíle ve světle reflektorů. Možná ale byl jen prostě světlý. Ten člověk měl na sobě tvídový oblek a hnědé boty. Na okamžik jsem viděl jeho tvář, ale když o tom teď uvažuju, ničeho zvláštního jsem si nevšiml. Viděl jsem jen, že měl na tváři jizvu. Nic jiného jsem tam nerozeznal.“
„A zatím jste o tom nikomu nic neřekl?“ zeptal se Corning.
„Ne.“
„Nejlepší bude, když to napíšete. Sepište vlastními slovy stručnou výpověď. Podepište ji a dejte ji mně. Slibuji vám, že vás nedám předvolat jako svědka, pokud to nebude nezbytně nutné. Možná se mi podaří prosadit stažení obžaloby a že by pak k procesu vůbec nedošlo.“
Briggs se čile hrnul ke stolu.
„To kdyby se vám podařilo,“ řekl, „tak by mi spadl kámen ze srdce. Už jsem si nevěděl rady. Když jsem si v novinách přečetl o té vraždě a navíc, že policie tvrdí, že se to stalo Dangerfieldovým vozem… Prostě od rozbřesku jsem jako na trní.“
Posadil se k psacímu stolu a začal psát.
Ken Corning si zapálil cigaretu. Seděl, kouřil a intenzívně přemýšlel.
Od dveří se ozvalo silné, důrazné zaklepání.
Corning se podíval na Briggse. Briggs vstal od stolu, šel ke dveřím a otevřel je. Dovnitř vrazil bez pozdravu nějaký muž a nevrle se rozhlížel.
„Kterej z vás dvou je Briggs, ten, co tady bydlí?“
„To jsem já,“ ozval se Briggs.
„Takže ten druhej chlápek je advokát, co?“
Ken Corning vstal a zamáčkl cigaretu.
„A kdo jste vy?“ zeptal se.
„Harry Smoot, policejní detektiv. Prohlížím to tady kolem. Slyšel jsem, že jste tady. Jmenujete se Corning, že jo?“
„Ano,“ přitakal Ken.
Smoot šel k židli a posadil se.
„Tomu advokátovi jste nic neřek, nebo jo?“ zeptal se Briggse.
Briggs vypadal trochu podrážděně.
„Než jste mě vyrušil,“ pravil, „právě jsem psal prohlášení o tom, co jsem viděl a slyšel.“
„Ohó,“ řekl detektiv, „takže vy o tom něco víte.“
„Ano,“ připustil Briggs, „všechno jsem to sdělil panu Corningovi.“
Smootův odulý obličej se hrozivě svraštil.
„Tak poslechněte, vy chlape jeden, když tady byla spáchaná vražda a vy o tom něco víte, tak první věc, co máte udělat, je jít s tím na policii a ne vybrebtat všechno nějakejm advokátům. Je vám to jasný?“
Briggs namítl: „Myslím, že mám právo mluvit, s kým si přeju, nebo snad ne?“
Ken Corning jakoby mimochodem přešel k psacímu stolu. Briggs popsal svou výpovědí dvě strany kancelářského papíru. Zatím to samozřejmě nestačil podepsat. Zatímco Smoot přísně zíral na Briggse, Corning si oba listy strčil do kapsy.
„Říkám vám to ve vašem vlastním zájmu,“ prohlásil detektiv. „Nechcete se přece dostat do nějaký šlamastiky. Prostě když něco víte, tak s tím máte hned jít na policii. Tak co vlastně o tom víte?“
Briggs odpověděl: „Já vím, že minulou noc Dangerfield neřídil svůj vůz, že ten vůz vyvezli ven nějací jiní lidé a že ho pak zase vrátili. Vím, že se chovali podezřele, když ten vůz vytlačili ven i když ho vraceli zpět. Myslím, že šlo o to, aby z toho zločinu byl křivě obviněný Amos Dangerfield.“
Detektivův obličej zbrunátněl.
„Poslyšte, člověče, teď jste zašel moc daleko a moc rychle. Tohle všechno byste nemohl vědět, kdybyste do toho nebyl nějak zapletenej. A to, co víte, není navíc pravda. Rozumíte? O tom případu máme jasný důkazy. Vy jste nejspíš poslouchal tohohle advokáta tak dlouho, až vám nakukal něco, co jste podle něj měl vidět.“
Corning zasáhl: „Nedejte se tím člověkem zastrašovat, Briggsi.“
Smoot se obrátil ke Corningovi.
„Tak mám nutkání sbalit vás pro ovlivňování svědků,“ prohlásil.
Ken řekl hlubokým, varovným hlasem: „Máte na mne zatykač?“
„Zatím ne,“ zavrčel detektiv. „Tím nechci říct, že ho mít nebudu.“
„Výborně,“ opáčil Corning rozzlobeně, „až ho budete mít, tak s ním můžete vyrukovat. A dokud ho nemáte, tak ty vaše řečičky nemají ani tu nejmenší cenu, až na to, že když si vytrvale budete říkat o malér, tak se s ním setkáte.“
„Jo? Tak hele, mladej, já podám hlášení o tom, co jsem tu zjistil a že vy jste ovlivňoval svědka obžaloby.“
Corning náhle vykročil kupředu.
„Dobře. Běžte a podejte hlášení. A teď mi jděte z cesty!“
Detektiv ustoupil stranou.
„A co to vaše prohlášení?“ zeptal se Briggse. „Doufám, že jste nic nepodepsal, nebo jo?“
„Ne. Nedopsal jsem to, takže jsem to nepodepsal.“
„Kde to je?“
Corning byl již u dveří a otočil se.
„Mám je tady v kapse,“ oznámil. „Patří mně. Bylo napsáno pro mne na moji žádost.“
Smoot proti němu hrozivě vykročil.
„Tak tohle vám neprojde,“ prohlásil. „Okamžitě mi to vydejte!“
Ken Corning se široce rozkročil.
„To prohlášení,“ řekl pomalu, „mám tady v náprsní kapse. A tam také zůstane. Máte snad na to jiný názor? Jestliže ano, tak se je pokuste dostat.“
Energicky upíral oči na detektiva.
Stáli proti sobě patnáct vteřin, mohutný detektiv rozmrzele a vztekle, Corning metal z očí blesky a stál chladně a odhodlaně.
„Ještě o mně uslyšíte!“ zasyčel Smoot.
„Chá!“ utrousil Ken. „Tyhle strašáky můžete pouštět na malé děti, ty se vás možná budou bát!“
Otočil se na podpatku a vydal se dolů po schodech.
Helena Vailová vzala oba listy papíru.
„Jděte najmout nějakou bezpečnostní schránku a uložte je tam,“ požádal ji Corning. „Na trezor tady v kanceláři není spolehnutí.“
„Myslíte, že to zmaří celý ten případ?“ zeptala se, když si prohlížela počmárané listy.
„Těžko říct. Rozhodně to okresnímu návladnímu přidělá hodně starostí. Teď bych potřeboval najít Dangerfielda a přemluvit ho, aby se dobrovolně přihlásil. Pak můžu žádat o stanovení termínu předběžného přelíčení a dát předvolat tady toho svědka.“
„Vy víte, kde je Dangerfield? Nemůže to být nebezpečné?“
Usmál se na ni.
„Řekl jsem jim, že nevím, kde je, a já to skutečně nevím. Nejsem ale takový blázen, abych nechal běžet klienta obviněného z vraždy bez toho, že bych věděl, jak s ním navázat styk. Já ho nemohu najít, ale můžu zařídit, aby on našel mne.
Právě jsem dal inzerát do osobní rubriky listu Clarion a v tom je celý ten trik. Dangerfield tu rubriku sleduje. Jakmile si ten inzerát přečte, spojí se se mnou.“
Helena Vailová se otázala: „Už jste viděl nejnovější vydání novin a zprávu o tom svědkovi obžaloby?“
„Ne,“ odpověděl. „Kdo to je? Co bude vypovídat?“
„Je to nějaký Bob Durane. Tvrdí, že jel se svým autem po té ulici v době, kdy někdo srazil Copleyho. Prohlašuje, že ho velkou rychlostí předjel nějaký vůz se zhasnutými světly a že v tom voze byl jen řidič. Také řekl, že když ho ten člověk předjížděl, tak jeho obličej osvítilo pouliční osvětlení, a že by ho poznal, kdyby ho uviděl znovu.“
Corning rychle zamrkal.
„Co je to za chlapa a kde teď je?“ chtěl vědět.
„Úřad okresního návladního ho zašil do jednoho pokoje v hotelu Palace. V novinách sice jen stojí, že je to ‚v hotelu v centru města‘, ale svědky obvykle uskladňují v hotelu Palace, a tak si myslím, že tam strčili i tohohle ptáčka.“
Ken Corning zamyšleně přecházel sem a tam.
„Nastrčená figura,“ prohlásil. „Jestliže to dali novinám, je jasné, že Dangerfield to bude mít ještě těžší.“
Podívala se na něj a zeptala se: „Myslíte, že s tím můžete něco udělat?“
Odhodlaně přikývl.
„Jistěže. Přepadávají mé svědky a zastrašují je jen proto, že si promluvili s obhájcem obviněného. Sami si své svědky vyrobí a dávají si je hlídat. Nejspíš jsou odhodlaní zatknout každého, kdo by se pokusil s tím svědkem promluvit. Když se já snažím získat prohlášení o tom, co se tam stalo, tak tomu říkají ‚ovlivňování svědka‘. Když ale oni chtějí takové prohlášení, tak své svědky zazdí a kolem postaví hlídky.“
„To není fair,“ řekla.
„Pochopitelně to není fair, ale lidé o tom prostě nevědí. Nemají možnost se o tom dozvědět.“
„Možná by se našel způsob, jak to veřejnosti sdělit, šéfe. Snad by se nám podařilo nějak…“
„To je přesně to, co já teď udělám,“ informoval ji. „Já tam vrazím a budu žádat, abych si mohl s tím svědkem promluvit. Určitě tam v okolí bude pár reportérů lačných nějaké té senzace. Před tím pokojem určitě někdo hlídá a já zařídím, aby mě ten strážný vyhodil. A hned z toho bude zpráva pro noviny. Veřejnosti pak snad dojde, že v tom případu něco nehraje.“
Přikývla.
Bylo slyšet cvaknutí kliky přední kanceláře. V místnosti se nejprve objevil stín, pak dovnitř vešel nějaký muž. Byl to detektiv, který sem přišel již ráno s uniformovaným policistou.
V ruce držel noviny, ještě páchnoucí tiskařskou černí.
„Co znamená tady tohle, Corningu?“ ptal se důrazně.
Ken Corning se významně podíval na papíry, které Helena Vailová držela v ruce.
Okamžitě si je strčila pod kostým. Detektiv po ní šlehl očima.
„Co znamená co?“ otázal se Corning.
„Co znamená tenhle inzerát v osobní rubrice: ‚A. D. Objevil jsem potřebné důkazy. Kdykoli bude vhodná doba. Nejdřív telefonujte. Ken.‘“
„Jak můžu vědět, co to znamená?“ podivil se Ken.
Detektiv se obrátil k Heleně Vailové.
„Hele,“ řekl, „vy tu něco ukrýváte. Doufám, že se do toho nechcete zaplést, děvenko. Bude to pěkná mela. Co jste to měla v ruce, když jsem vešel dovnitř?“
Vyrazila ke dveřím.
Detektiv natáhl ruku a snažil se vrazit prsty mezi klopy horní části jejího kostýmu.
„No tak, holčičko…“
Ken Corning udělal dva dlouhé kroky a zadržel detektiva.
„Ruce pryč!“ křikl.
Detektiv zahlédl jeho ostrý pohled, obrátil se a dotčeně zabručel. „Tak hele,“ vyrazil ze sebe, „jestli si myslíte…“
Helena Vailová se obratně vyhnula jeho paži a proklouzla přes přední kancelář na chodbu.
Detektiv se nemotorně otočil, sáhl rukou do prázdna a vztekle se podíval na Corninga.
„Vy si říkáte o malér,“ zavrčel. „Vy jste obyčejnej mazanej fiskus, kterej ale neví, co může a co nemůže. Hele, mladej, tohle je váš první velkej případ a o ten si pěkně rozbijete hubu.“
Ken Corning stál nehnutě a tvářil se vážně.
„Tohle je moje soukromá kancelář. Já si nepřeji, aby mi sem vtrhávala horda nevychovaných fízlů bez jakéhokoli pozvání. Vy si přisvojujete spoustu privilegií, která vám nepatří. A teď odtud vypadněte, nebo vás vyrazím ksichtem napřed.“
„Jo?“ zeptal se detektiv.
„Jo. Vy mi sem vpadáte až příliš často. A když svýma špinavýma prackama osaháváte moji sekretářku, tak jasně porušujete všechna práva, jaká jste kdy měl.“
Detektiv znervózněl.
„Já jsem na ni nesahal. Jen jsem jí chtěl položit otázku.“
„Ovšemže jste na ni sahal! Už jste se po ní sápal. Já jsem vás při tom viděl a ona to pocítila. A teď – odejdete sám, nebo vás mám vyhodit?“
Detektiv se obrátil.
„Tak dobře! Jestli si myslíte, že mě z něčeho obviníte, tak to zkuste. Ale pamatujte si, tady si zahráváte s něčím, na čem už pohořelo hodně chlápků, kteří si představovali, že tu udělají kariéru jako obhájci ve věcech trestních. Vy ten systém nerozbijete. Jestli se chcete vézt s sebou, tak to musíte hrát podle pravidel.“
Ken Corning se opovržlivě usmál.
Detektiv vyšel ze dveří přední kanceláře.
Ken ještě stál s rozkročenýma nohama a čekal, až se zavřou dveře opatřené pístem automatického zavírání. Pak si vzal klobouk. Čekal pár minut, poté odešel z kanceláře a zamkl za sebou. Vzal si taxík a jel k hotelu Palace.
V hotelové hale bylo několik novinářů.
Reed Nixon, reportér listu Star, ho hned poznal.
„Ahoj, Corningu. Slyšel jsem, že zastupujete Dangerfielda. Co takhle rozhovor? Neřek byste nám něco zajímavýho?“
„To víte, že jo,“ ujistil ho Corning.
Nixon ho rychle zatáhl do rohu hotelové haly, kde byli ukryti před zraky ostatních reportérů.
„Hele, tak co s tím uděláme? Potřeboval bych něco pěknýho, nějaký jasný prohlášení, prostě slovo do rvačky. Například, že je to špinavá politická manipulace.“
„Je to špinavá politická manipulace,“ řekl Corning.
„To je skvělý. Kde je Dangerfield?“
„Dangerfield byl náhle odvolán na služební cestu. Jakmile si přečte v novinách, že ho hledá justice, sám se přihlásí. Můžete napsat, že já slibuji, že Dangerfield bude k dispozici spravedlnosti během čtyřiadvaceti hodin.“
„To je teda věc!“ vydechl Nixon.
„Nixone, kam schovali toho svědka?“
„Nahoře ve třetím patře, v pokoji číslo tři sta dvacet čtyři. Mluvit s ním ale nemůžete. Hlídá ho tam pár svalovců. Dovnitř smíte jen s propustkou okresního návladního.“
„To není podle práva,“ prohlásil Corning. „Obviněný musí mít možnost dozvědět se, z čeho ho vlastně obviňují. Právní zástupce jedné strany nesmí mít žádné výhody vůči právnímu zástupci druhé strany.“
Nixon se zasmál.
„Fajn,“ prohodil, „to plácání se sice krásně poslouchá, ale počkal bych si, jestli to řeknete i okresnímu návladnímu.“
„Taky že mu to řeknu,“ ujistil ho Corning.
Nixon přikývl.
„To jsou starý dobrý zásady. Teď ale něco přízemního. Já prostě potřebuju nějakou bombu, tak mi něco nahrajte.“
„Máte tu někde fotografa?“ chtěl vědět Ken.
„Můžu ho dost rychle sehnat. Proč?“
„O nic nejde, ale já se teď pokusím o rozhovor s tím svědkem a je tu možnost, že se mnou budou zacházet trochu tvrdě, takže jestli tam budete mít fotografa a jestli mě vyfotí právě v okamžiku, kdy mě budou vyhazovat, tak to bude docela pěkná reportáž, že?“
„To bych řekl!“ Reportér chvíli přemýšlel a pak dodal: „To se možná okresní návladní namíchne.“
„Proč?“
„No, třeba někoho napadne, že je trochu divný, že návladní si takhle zamyká svědka. Až to přijde před soud, tak vy pak snadno přesvědčíte pár lidí v porotě, že to všechno byla nějaká politická manipulace.“
„Špinavá politická manipulace,“ opravil ho Corning. „Nezapomeňte na to přídavné jméno.“
„Beru – špinavá politická manipulace.“
„Tak seženete toho fotografa?“ zeptal se Corning.
Nixon přimhouřil oči.
„Zůstaňte tady,“ řekl, „už tam telefonuju. Těm ostatním klukům nic neříkejte. Když budu mít toho sólokapra, tak se můj šéf možná dostane do průseru s okresním návladním.“
Ken přikývl, posadil se a zapálil si cigaretu.
Nedbale přejížděl očima davy lidí na ulici, které proudily sem a tam, zdánlivě bez cíle. Velké masivní křeslo bylo přímo proti velké skleněné tabuli obrácené k ulici, takže mohl pozorovat zástupy lidí, stále procházejících oběma směry.
Jeho pohled konečně spočinul na automobilu, v němž seděli dva lidé. Bylo zřejmé, že se zajímají o průčelí hotelu. Corning si vzpomněl, že ten vůz předjel taxík, kterým sem přijel on. Bedlivě je sledoval.
Byl to zřejmě policejní vůz. Ti dva uvnitř byli detektivové v civilu. Corning si sice nepamatoval, jestli některého z nich už předtím viděl, ale způsob oblečení, držení hlavy a upírání pozornosti ke vchodu do hotelu, to všechno je spolehlivě identifikovalo.
Ken dokouřil cigaretu. V tom okamžiku k němu přiběhl Reed Nixon.
„Tak už mám toho fotografa,“ vydechl. „Má foťák s bleskem a nevyvolává nežádoucí pozornost. Půjde hned za váma. Vyjeďte do třetího patra a pak jděte doleva.“
Ken Corning vstal, spokojeně přikývl a odkráčel k výtahu.
Reed Nixon vyběhl po schodech a snažil se být mimo dohled.
Ken vystoupil z výtahu ve třetím patře, obrátil se vlevo a vydal se chodbou. Jak kráčel, sledoval čísla pokojů.
Když minul číslo 318 a blížil se k pokoji 320, vykročil proti němu muž, který stál na chodbě.
„Copak tu hledáte, kámo?“
„Pokoj tři sta dvacet čtyři.“
„Máte propustku od úřadu státního návladního?“
„Ne,“ prohlásil Ken důrazně. „Jmenuji se Corning a jsem advokát, který zastupuje pana Dangerfielda. Soudím, že je zde svědek, který ví něco o tom, co se v tom případu stalo. Chci s ním mluvit.“
Muž se pohrdavě usmál.
„No jo,“ utrousil, „ale on nechce mluvit s váma.“
Corning se zatvářil nevinně jako nemluvně.
„Dobře,“ odpověděl. „Jestli mi to řekne on sám, tak je to všechno, co chci vědět. To by jasně prokázalo, že je zaujatý ve prospěch jedné strany toho případu, a já to na něho vytáhnu, až ho podrobím křížovému výslechu.“
Muž se zamračil a podíval se na Kena Corninga přísně.
„Hele,“ řekl, „na co si to tady hrajete? Myslíte, že jsem blbec?“
Ken se zeptal: „A jste?“
„Jestli jsem co?“
„Blbec.“
Muž rázně vykročil.
„Fajn. Tak to by stačilo. Vypadněte. Už vás tu nechci vidět, kámo.
Ken trval na svém.
„Já chci mluvit s panem Robertem Duranem,“ řekl.
„Vypadněte! Fofrem!“
Muž se rozmáchl svou svalnatou rukou. Ken Corning se pohnul v bocích, jen o slabý pulobrat, to ale stačilo, aby ramenem uhnul z cesty vymrštěné ruce. Muž vzhledem k prudkému výpadu ztratil rovnováhu. Ken neznatelně nastavil nohu. Když muž rychle vykročil kupředu, aby vyrovnal ztrátu rovnováhy, zakopl o Corningovu nohu. Upadl tváří k zemi.
Ken Corning šel dál a vzal za kliku pokoje číslo 324.
Za sebou uslyšel zuřivé zařvání.
Dveře pokoje se otevřely.
Corning uviděl muže sedícího na židli u stolku, který si vykládal pasiáns. Muž kouřil doutník. Když se otevřely dveře, vzhlédl a Ken uviděl na jeho pravé tváři zřetelnou jizvu. Muž měl mohutná ramena a tučný zátylek.
Další muž, který dosud seděl na posteli a něco četl, náhle vyskočil. Svou postavou zatarasil vstup do pokoje a také znemožnil Corningovi další výhled.
„Máte propustku?“ zeptal se.
Na Corninga se zezadu sesypal příval rozhořčeného křiku. Na ramenou pocítil silné sevření a někdo s ním brutálně zacloumal. Nějaká pěst vyrazila a zasáhla ho do tváře.
V tom okamžiku se ozvalo něco jako „Cvak!“
Chodbou zazářil jasný svit fotografického blesku.
Ken se vyhnul další ráně pěstí. Vrhl se na něho druhý muž z toho pokoje. Oba ho pak chytili za sako. Táhli ho chodbou. Ucítil, že ho jeden z mužů kopl. Mrštným pohybem uhnul před druhým kopancem.
Corning se rychle ohlédl přes rameno, svižným předklonem se vymanil ze sevření a rozběhl se po chodbě. Nečekaně zahnul dolů na schody. Oběma svalovcům trval obrat o něco déle.
Na schodech jim Ken Corning unikl. Byli pomalí a běželi neohrabaně. Utíkali za ním polovinu patra a ještě pár dalších schodů. Když zjistili, že je jejich pronásledování neúspěšné, začali hlasitě nadávat.
Ken Corning utíkal dál. V mezaninu se zastavil, aby si upravil sako a kravatu. Pohledem do zrcadla zjistil, že mu jedno oko silně otéká. Když si sáhl na tvář pod okem, pocítil bolest.
Ušklíbl se. Po chvíli sestoupil do hotelové haly a klidně jí prošel až ke vchodu.
U dveří se setkal s Reedem Nixonem.
Reportér ze sebe vychrlil a sotva popadal dech: „Teda vy jste nám krásně píchnul!“
„Máte ten snímek?“ zeptal se Corning.
„Senzační! On to zmáčknul, zrovna když vás ten chlap bacil pravičkou. A když vás začali honit, tak přišla chvíle, na kterou jsme čekali. Připravil si to, prolít chodbou, strčil foťák dveřma do pokoje a vyblejsknul si ho.
Teď letěl nechat si to vyvolat. Myslím, že jsme čapli toho tajemnýho svědka, kterýho si držej pod pokličkou. Jestli se nám to podařilo, tak to rozjedeme. Okresní návladní se bude vztekat, ale o to větší je ten špek. Když nám to šéf odkejvne, tak vás rozmáznem na titulní straně.“
„Dobrý, tak předem děkuju,“ řekl Corning a vyšel ven.
Dával si pozor, aby se nedíval přímo na automobil s dvěma tajnými, ale současně koutky očí bedlivě sledoval jejich vůz, který se po jeho odchodu rozjel.
Zašel do dragstóru na rohu a zatelefonoval do své kanceláře.
„Děje se něco?“ zeptal se Heleny Vailové, když uslyšel její hlas.
„To bych řekla. Přišla odpověď na váš inzerát.“
„Dobře. Co se tam říká?“
„Byl to telefonát a máte se s dotyčným sejít v hotelu Fleming. Vy prý znáte jméno, pod kterým se tam ohlásil. Bude v pokoji pět set dvacet šest.“
„Výborně,“ pravil Corning. „Pokud zavolá znovu, řekněte mu, že jsem na cestě, ale že mě sleduje pár fízlů v naději, že je dovedu přímo k němu, takže si s tím musím trochu pohrát.“
„Pokusíte se je setřást?“ zajímala se.
„Ne,“ odvětil. „Dnes je můj den a provedu policii menší kouzlo. Trochu je převezu.“
Zavěsil, vyšel ven a chytil taxík.
Všiml si, že policejní vůz jede hned za ním.
„Hotel Fleming,“ řekl řidiči.
Taxík jel rychle. Policejní vůz kličkoval, aby ho dostihl. Ken Corning se opíral o čalounění a vypadal zamyšleně. Pravé oko mu otékalo a bolest ve tváři se stupňovala.
Taxík se otočil do protisměru a zastavil u hotelu. Corning zaplatil. Portýr v uniformě ceremoniálně otevřel dveře taxíku.
Corning vešel do hotelu.
Zastavil se u recepčního pultu. Jeden z obou detektivů v civilu už vešel do hotelové haly, když se Corning naklonil přes pult a zeptal se recepčního: „Kdo je na čísle pět set dvacet osm?“
Recepční na něj chvíli civěl a pak se podíval do záznamů.
„Pan Carl Grant z Detroitu,“ řekl.
„Tak to je on,“ prohlásil Corning. „Nevzpomněl jsem si na jeho jméno. Mohl byste mu zatelefonovat a říct mu, že za ním jde advokát Ken Corning? Sdělte mu, že za minutu jsem u něho.“
A odešel směrem k výtahům.
Když se zavíraly dveře výtahu, zahlédl ještě, jak recepčního oslovil jeden z detektivů v civilu, který ho sledoval. Ken Corning vystoupil v pátém patře, šel chodbou a zaklepal na dveře pokoje číslo 528.
Dveře se otevřely.
Zevnitř na něj nevraživě zírala obézní postava v hedvábném županu.
„Já vás neznám,“ pravil muž z pokoje 528.
Corning zaslechl zvuk otevření a zavření dveří výtahu a pak kroky na chodbě.
Zvýšil hlas.
„Tak fajn, Amosi, oblečte se, jdeme a skoncujeme s tím.“
Muž nevěřícně vyvalil oči.
„Moment,“ začal, „já jsem nikdy…“
Tu větu už nedokončil. Ken Corning za sebou uslyšel dupání těžkých kroků a zahlédl, jak se nějaké mohutné tělo řítí kupředu. Pak cítil, že je odstrčen stranou, jako by byl pouhou zátkou stojící v cestě bitevní lodi. Energické ruce se vztáhly směrem do pokoje a dopadly na ramena muže stojícího mezi dveřmi.
„Amosi Dangerfielde,“ zahřměl hlas, „zatýkám vás jménem zákona pro vraždu Waltera Copley ho a současně vás varuj u, že cokoli řeknete, může být použito proti vám.“
Muž vyprskl.
„Ale já nejsem Dangerfield! O tom případu vůbec nic nevím, leda to, co jsem četl v novinách! Já jsem Carl Grant z Detroitu…“
Policista se protlačil do pokoje.
„Mohl bych si s tím pánem promluvit?“ zeptal se Ken Corning a pokusil se vejít.
Policista se zašklebil.
„Až ve vězení,“ odsekl a zabouchl Kenovi dveře před nosem.
Ken se obrátil a zmizel rychlostí pronásledovaného srnce. Přiběhl k sousednímu pokoji, otočil knoflíkem dveří a vešel do místnosti.
Zavřel dveře a zajistil je západkou.
„Je to v pořádku, Dangerfielde,“ pronesl spěšně. „Zatím nemají vaši fotografii ani popis. Sledovali mě až sem, ale počínali si naivně. Navedl jsem je na někoho v sousedním pokoji. Jejich vůz čeká dole před hotelem. Zůstaneme tu, dokud neuvidíme, že odjel.“
Corning šel k oknu, přitáhl si židli a díval se dolů na ulici. Uviděl střechu zaparkovaného policejního vozu, tísnícího se před prostorem vyhrazeným pro taxíky.
Amos Dangerfield byl silnější muž a snadno podléhal rozčilení. Mluvil ječivým a rozechvělým hlasem. Přisedl si poblíž Kena Corninga a kladl mu množství otázek.
Ken Corning nepřestal sledovat dění na ulici a neodpovídal na otázky. Chvíli čekal a pak tu slovní záplavu přerušil.
„To teď nechme stranou. Připravte se k odchodu a chovejte se tiše. Musím vás odvést na policii dřív, než vás chytnou. Jinak by vám započítali i pokus o útěk. Všimli si toho inzerátu v novinách a usoudili, že se s vámi někde setkám. Proto mě sledovali… Teď mi řekněte: znáte nějakého muže silné postavy, asi čtyřicetiletého s jizvou na pravé tváři? Má černé vlasy a šedé oči.“
„Ne,“ odvětil Dangerfield pomalu.
„To je v pořádku,“ řekl mu Corning. „Teď buďte ticho! Potřebuju přemýšlet a celá ta záležitost mě dost namáhá.“
Seděl a díval se dolů. Uplynulo pět, pak deset minut. Náhle uviděl tajného, jak odvádí obézního muže přes chodník k zaparkovanému vozu.
Oba chvíli stáli u dveří vozu.
„V pořádku,“ promluvil Corning. „Asi se rozdělili a jeden z nich tu zůstává hlídat. Jdeme. Pospěšte si!“
Kráčel napřed dlouhou chodbou až k zadnímu schodišti.
Amos Dangerfield sípal a namáhavě slézal dolů těch pět pater. Sestup vyžadoval všechnu jeho energii, takže nemluvil a na nic se neptal.
Corning objevil průchod místností pro zavazadla, prošel tudy, dal posluhovi spropitné, vyšel ven postranním východem do nějaké úzké uličky a chytil taxíka.
Amos Dangerfield se dovlekl k taxíku a s námahou dopadl na sedadlo.
„Na policejní velitelství,“ řekl Ken Corning.
Paní Markleová stála ve dveřích svého penziónu. Její plná postava byla zahalena do hedvábných šatů, které jí dodávaly úhledný, i když značně naškrobený vzhled. Sledovala Kena Corninga bez nevraživosti, jakou projevila poprvé, avšak se zřejmou zvědavostí.
„Odjel,“ prohlásila.
„Kdy se vrátí?“ zeptal se Corning.
„Ten se už nevrátí. Je prostě pryč. Dostal zaměstnání a někam odletěl.“
„A co bude s jeho poštou? Musel vám přece nechat adresu, kam mu ji máte posílat?“
Zavrtěla hlavou v kategorickém záporu.
„Nic tu nenechal. A když už se mě ptáte, tak podle mě je v tom něco divnýho. Odešel necelou hodinu po vás. Když jste tu za ním byl, tak neměl zaměstnání, žádnou obživu a dlužil mi dva měsíce za byt a stravu. Já jsem z toho nedělala žádný drama, protože tu bydlel víc než rok a dokud na to měl, tak vždycky platil včas.
Když jste odešel, tak vypadl taky ten chlap, co tam za ním šel, a přišel další, takovej slizkej spratek, samej úsměv a chichotání.
Šel nahoru a mluvil s Briggsem tak patnáct, dvacet minut, Briggs pak přilít dolů celej říčnej, sháněl nějakou dodávku a všecko fofrem, jako by hořelo.
Zaplatil mi všechno, co dlužil, a navíc ještě týden dopředu. Viděla jsem jeho portmonku, když ji vyndal. Byla nabitá penězma. Říkal, že dostal nový místo a že tam musí letět letadlem. Neřekl, kde to místo má. Ptala jsem se ho, co bude s poštou, a on řekl, abych to pustila k vodě, že můžou nejvýš přijít nějaký účty.
Takhle jsem ho nikdy nepamatovala. Vždycky to byl klidnej, zdvořilej a slušnej člověk. No a teď lítá jako cvok, rozhazuje peníze a bere si aeroplány. Vůbec se mi to nelíbí. Teď jsem snad ráda, že je pryč.“
Ken Corning ji vyslechl s nehybnou tváří.
„Děkuji, mnohokrát vám děkuji, paní Markleová,“ pravil.
„Mám vám vzkázat, když o něm uslyším – jako kde je?“
Zdvořilým gestem smekl klobouk.
„Ne,“ řekl. „Děkuji vám, ale už o něm neuslyšíte.“
A sešel těch pár schodů dolů.
Dal se zavézt zpět do své kanceláře. Helena Vailová na něj vykulila oči a rozesmála se.
„Co se děje?“ zeptal se.
„Oko,“ odpověděla. „Máte na něm nádhernou modřinu.“
Ušklíbl se.
Ukázala prstem na noviny, které před ní ležely na stole.
„Chcete se vidět tak, jak vás vnímají jiní? Tady je vaše fotografie, jak zrovna dostáváte nakládačku. To musel být zážitek!“
Dotkl se bolavé lícní kosti.
„Taky že byl,“ ujistil ji.
„Tady Star vám dělá vynikající reklamu. Vsadila bych se, že okresní návladní vzteky skřípe zuby. Všimněte si, že tam nepíší, že byste se pokoušel vniknout do pokoje, ale že stráže na vás zaútočily, když jste se chtěl informovat o tom svědkovi.“
„Přesně to se také stalo,“ přikývl a pokoušel se o úsměv. „Dělal jsem jakoby nic až do chvíle, kdy mě ten chlap chtěl vyhodit, a pak jsem zařídil, že upadl. To ho pořádně rozzuřilo a přestal se ovládat.“
Helena Vailová ukázala na další fotografii.
„Podívejte se na tohle. Exkluzivní fotografie tajuplného svědka, který tvrdí, že viděl Dangerfielda řídit ten vůz. Vypadá jako drsňák, sedí v pokoji a vykládá si pasiáns.“
Ken Corning si prohlížel fotografie.
„Skvěle vás tam prezentovali,“ podotkla Helena.
„Taky měli důvod,“ odvětil. „Sama vidíte, jakou senzaci jsem jim opatřil a jaké snímky měli díky mně možnost pořídit. Moc se jim to hodilo na titulní stranu. Vytiskli kvůli tomu zvláštní vydání.“
S obdivem k němu vzhlížela.
„Rozhodně to bude dobrá reklama pro vaši verzi toho případu,“ tvrdila. „Vypadá to, jako by se úřad okresního návladního pokoušel před veřejností něco ukrývat, že?“
„Správně. O to mi v té hře šlo.“
„Povedlo se vám to. Kde jste byl celé odpoledne?“
„Dělal jsem drobnou práci, hlavně nohama. Objevili mého svědka a koupili si ho.“
Podívala se na něho vyděšeně.
„Policie?“
„To ne. Samozřejmě že ne. Policie zůstala stranou, jen má vztek, že ten svědek promluvil s někým jiným, než to sdělil policii. Podle nich je dobrým svědkem jen ten, kdo svědčí ve prospěch žaloby, jinak je to lhář.“
V očích se jí objevil neklid.
„Ale Kene, co se tedy stalo? Kdo to udělal?“
„Je to starý trik,“ řekl. „Došlo zřejmě k úniku ve vyšetřovacím oddělení. Když policajti vyšetřují nějaký případ, tak všechno, co potvrzuje jejich teorii, je pravda, a všechny důkazy, které ji nepotvrzují, jsou falešné.
K úniku podle všeho došlo, když policie odevzdávala ten případ úřadu okresního návladního. Někdo, kdo měl být kompromitován v těch odhalujících reportážích, které připravoval Copley, došel k závěru, že nemůže připustit, aby Briggs vystoupil se svým svědectvím. Tak na Briggse poslali mazaného chlapa se spoustou peněz a slibem dobrého zaměstnání někde na konci světa.
Briggs sám samozřejmě neměl příliš velkou chuť svědčit. Ten chlap mu namluvil, že jeho svědectví by stejně k ničemu nevedlo, navnadil ho slibem zaměstnání a tučnou peněžní zálohou a Briggs prostě zmizel ze scény. Těžko mu to můžete mít za zlé.“
Sledovala ho s úlekem v očích.
„Ale Kene,“ řekla, „vždyť na něm stála celá vaše obhajoba.“
„Já vím,“ odpověděl a nehnul ani brvou.
„Co teď ale budete dělat? Vždyť jste přiměl Dangerfielda, aby se přihlásil, jen na základě jeho svědectví. Teď jste o toho svědka přišel – a Amos Dangerfield je ve vězení.“
Pokrčil rameny.
„Válečné štěstí je vrtkavé,“ přiznal.
V jeho hlase však bylo něco, co neodpovídalo výrazu jeho tváře, něco chladného, tvrdého.
„Co chcete tedy dělat?“ naléhala.
„Budu ďábla potírat ohněm,“ svěřil se jí. „Já jsem do toho šel jako do korektní hry s etickými zásadami. Oni mi teď provedli tenhle podraz. Je to špinavá hra. Tak dobře. Ať si dají dobrý pozor. Já jim teď něco předvedu.“
Potřásla hlavou.
„To se mi nelíbí, Kene. Víte, že po vás jdou. Kdyby vám dokázali podvodné jednání, klamání poroty nebo něco podobného, tak vás převálcují a je s vámi konec.“
„Ano,“ připustil monotónním hlasem, „kdyby mohli, tak by to udělali.“
S napětím se na něho dívala.
„Přišel jsem na dalšího svědka,“ pokračoval stejným bezvýrazným tónem. „Toho ale nedostanou. Dobře jsem ho zahrabal.“
„A o čem bude svědčit?“ zeptala se a v jejím hlase nebyl ani stín nadšení. Znělo to, jako by pochybovala o spolehlivosti toho svědectví ještě dříve, než se dozvěděla, o co v něm vůbec jde.
„Víte,“ řekl zamyšleně, „ten jejich tajemný svědek, Bob Durane, nepochybně seděl za volantem vozu, který srazil Copley ho. Využívají ho dvojím způsobem – jako pachatele vraždy a současně jako korunního svědka obžaloby.“
„Tím chcete říct, že ho využívá okresní návladní?“ žasla.
„Pochopitelně ne. Neblázněte. On v tom osobně nejede. Zastává ale politický úřad a dobře ví, na které straně je krajíc namazaný máslem. Má prostě určité lidské vlastnosti jako každý jiný člověk.“
„Ano,“ řekla, „ale o kom to tedy mluvíte?“
„Mluvím o tom gangu, který to všechno provedl a který to chce hodit na Dangerfielda. Briggs náhodou zahlédl muže, který řídil ten vražedný vůz. Měl na tváři jizvu a jeho popis odpovídá právě tomu Duraneovi, který je korunním svědkem obžaloby.“
„Jak to ale chcete dokázat, když Briggs zmizel?“ zeptala se.
Pomalu šel ke svému psacímu stolu, vzal sluchátko telefonu a vytočil číslo. Po chvíli pravil: „Je tam Reed Nixon?… Spojte mě s ním, prosím… Haló, to je Nixon? Tady je Corning… Jo… Vynikající práce. Vy jste pomohl mně, teď zas pomůžu já vám… Jo, mám dalšího svědka… Jo. Tenhle to všechno ale sám viděl. Skutečně. Je to taxikář. Vůz měl zaparkovaný na rohu. Seděl v něm, měl zhasnutá světla a čekal, až přijede noční tramvaj. Chtěl ji pár stanic sledovat a doufal, že si ho vezme některý pasažér, který vystoupí a nebude se chtít v noci courat prázdnými ulicemi.
Pak uviděl tramvaj přijíždět, viděl také obě auta, potom spatřil Copleyho, jak vystupuje, a viděl i vraždu. Když auto toho zabijáka přejíždělo kolem rohu, uviděl ve světle pouličního osvětlení tvář muže, který vůz řídil. Přísahá, že by ho dokázal identifikovat, kdyby ho viděl znovu. Ten muž měl na hlavě světlý klobouk, byl v tvídovém obleku a jsou ještě další znaky, podle nichž ho může identifikovat.
Jestli chcete, tak tu výpověď můžete rozmáznout na celou titulní stranu. Já mám toho svědka schovaného na místě, kde ho nenajdou, dokud ho nenechám předvolat. Nelíbí se mi způsob, jakým úřad okresního návladního manipuluje s mými svědky. Chci, aby to, co viděl, vypověděl přímo před soudem.“
Ken Corning seděl tiše a unaveně se usmíval do mluvítka, zatímco se ze sluchátka ozývaly kovově skřípavé zvuky.
„Jistě,“ řekl po chvíli, „pokud se vám to hodí, napište, že takové pověsti kolují. Já bych byl raději, kdybyste naznačil, že ta zpráva pochází přímo ode mne. Můžete to třeba formulovat, že to přichází ‚z kruhů blízkých obžalovanému‘. Ano, to bude nejlepší. Mějte se.“
Domluvil a zavěsil sluchátko.
Helena Vailová se na něho dívala s obavami.
„Jestli počítáte s křivopřísežnictvím,“ pravila, „a oni toho svědka najdou dřív, než promluví u soudu, a jestli se jim ho podaří zlomit, nemůžou vás pak obvinit ze spiknutí nebo něčeho podobného, co myslíte, Kene?“
Odpověděl bezvýrazným a unaveným hlasem: „Chcete ode mne právní konzultaci, nebo mluvíte jen tak do větru?“
„Ani jedno, ani druhé,“ odsekla. „Jen jsem se vám pokoušela něco říct.“
Zavrtěl hlavou.
„Jděte domů, děvče. Už je dávno pět hodin pryč. Není žádný důvod, pro který byste tu ještě měla trčet.“
Nasadila si klobouk.
„Tak dobře,“ prohlásila. „Jdu zjistit, kam odjel Briggs, a přemluvit ho, aby se vrátil.“
Lhostejně potřásl hlavou.
„Nemáte nejmenší šanci, děvenko, na to jsou příliš mazaní. Nenajdete ani tu nejnepatrnější stopu.“
Ozvala se: „Dokud to nezkusím, tak se o tom sama nepřesvědčím, že?“
„Pokud mě poslechnete, tak určitě ne,“ namítl.
Vykročila ke dveřím, obrátila se, šla zpátky k psacímu stolu, chvíli stála vedle něho a pak ho pohladila po tváři.
„Dobrou noc, Kene,“ řekla něžně.
„Dobrou noc, děvenko.“
Svižně prošla oběma kancelářemi, vyšla na chodbu a zavřela za sebou.
Ken Corning seděl za svým stolem, díval se ospale, bradu si opíral o pěst a loket o stůl.
Robert Durane vycházel z úkrytu.
Doprovázeli ho oba strážci, každý z jedné strany. U dveří výtahu stál uniformovaný policista. Další čekal dole v hale. Před vchodem do hotelu stál policejní vůz; mezi ním a vchodem byli rozestaveni čtyři policisté.
Podle rozsahu příprav se dalo soudit, že se chystá zásilka většího množství zlata z nějaké banky.
Brzy se tu shromáždil zástup lidí. Zástup rostl a lidé se tísnili kolem. Policisté se snažili vytlačit dav z chodníku do ulice.
Dveře hotelového vchodu se rozletěly.
Robert Durane vystoupil na denní světlo. Novinářští lovci senzací cvakali fotoaparáty. Úřad okresního návladního neodolal tlaku nespokojenců, kteří listu Star záviděli jeho sólokapra.
Bob Durane vypadal ustaraně. Nervózně cukal hlavou. Ten dav mu zřejmě vadil. Oči měl chladné a tvrdé, přesto však neklidné. Jizva na jeho tváři zčervenala. Obličej se jinak zdál bledý.
Díval se směrem k policejnímu vozu.
V kabrioletu zaparkovaném těsně za policejním vozem seděli dva muži. Střecha kabrioletu byla spuštěná, ale muži byli zřejmě zaujati svými vlastními věcmi, takže jim skoro nikdo nevěnoval pozornost.
Jeden z obou mužů si náhle nasadil čepici.
Byla to typická čepice, jakou nosí řidiči taxíků. Teď, když si ji nasadil, si každý mohl všimnout, že také na saku měl značku známé firmy provozující taxislužbu.
Bob Durane se blížil k okraji chodníku.
Muž v taxikářské uniformě vyskočil ze svého sedadla v kabrioletu. Energicky napřáhl svou dlouhou paži a namířil prst. Jeho hlas náhle přehlušil hluk ulice.
„To je on! To je chlap, co řídil ten vůz!“
Pozornost davu se rázem obrátila. Bob Durane se náhle zastavil. Dva policisté vykročili směrem ke kabrioletu.
Ken Corning, který seděl za volantem toho vozu, zařval: „Sedněte si a držte se!“
Teprve teď si přihlížející všimli, že kabriolet patří k vozům, které mají malou vzdálenost mezi nápravami a jsou dobře přizpůsobené k manévrování v městské dopravě. Také bylo vidět, že byl obratně zaparkován ták, že přední kola byla obrácena do ulice, aby vůz mohl rychle odjet.
Motor kabrioletu zaburácel do vyšších obrátek. Zadní kola se na okamžik protočila a vůz pak vyrazil od obrubníku.
Jeden z policistů začal zuřivě pískat na píšťalku.
Bob Durane se nejdřív obrátil zpět k hotelu, ale pak zaváhal.
Policejní vůz kousek popojel. Jeden z policistů něco zařval. Boba Duranea někdo začal postrkovat. Dveře policejního vozu se otevřely. Nějaké ruce vtlačily Boba Duranea dovnitř. Jeden z policistů se rychle posadil vedle něho. Dveře auta se zabouchly. Další policista se postavil na stupátko policejního vozu. Siréna zakvílela a automobil se rozjel.
Náhle zazněl náraz a zvuk bortícího se kovu. Srážka sice nebyla osudná, ale doprovázel ji pořádný rachot. Malý otevřený vůz se sešlým lakem, rezivějícími nárazníky a potlučenou karosérií zajel k chodníku tím způsobem, že do něho předkem vrazil rozjíždějící se policejní vůz. „ Tím byl jeho další pohyb znemožněn.
Auto, ve kterém seděl taxikář, už bylo na rohu a odbočilo se zasvištěním pneumatik.
Žena, která řídila otevřený vůz, vylezla ven, byla bledá jako stěna a oči měla zděšením rozšířené. Hystericky křičela.
K jejímu autu se přiřítil šílející policista. Řidič policejního vozu mezitím zařadil zpáteční rychlost.
„Co to tady ksakru vyvádíte?“ křičel na ženu policista.
Helena Vailová, která si předtím přepudrovala obličej, takže byla hodně bledá, na něho zírala horečnatýma očima.
„Vy jste spustili sirénu!“ řekla. „To znamená uvolnit místo. Já jsem zajela k chodníku a vy jste do mne narazili!“
Policista nepřestával nadávat. Policejní vůz se pokoušel vyprostit. Ozval se další rachot kovu o kov. Vůz se konečně uvolnil. „Všichni uhnout z cesty!“ zařval policista. Policejní vůz se rozjel. Dav se teď soustředil kolem havarovaného otevřeného auta.
„Proboha,“ vyjekla Helena Vailová. „Musím si zatelefonovat!“
Policisté na chodníku vykročili k místu srážky. Zástup lidí se otevřel, aby pustil Helenu Vailovou ven. Pak se lidé znovu začali tlačit kolem poškozeného vozu. Policisté se snažili získat přehled o situaci.
„Kde je ta žena, která řídila tenhle vůz?“ zeptal se jeden.
„Šla si zatelefonovat,“ řekl někdo z davu.
Policisté čekali.
Helena Vailová se nevracela.
Po nějaké době vzali poškozené auto do vleku. Policejní vůz s vlečným lanem vzadu se rozjel a odtáhl tu rachotinu do policejních garáží.
Přesně o padesát devět minut později začali na ulicích vykřikovat kameloti. Deník Star vydal zvláštní vydání. „Senzační obrat!“ vyvolávali prodavači novin. „Taxikářpoznal ve svědkovi obžaloby řidiče vražedného auta!“
Ken Corning seděl ve své kanceláři a usmíval se na Helenu Vailovou.
„Dobrá práce, děvenko,“ řekl uznale.
Povzdechla si.
„Ještě jedna srážka takhle těsně na doraz a odvezou mě do blázince.“
„Řekl jsem vám jasně, že se jim máte jen postavit do cesty a dát mi tak možnost úniku za roh. Nechtěl jsem, abyste se pokoušela zastavit tam dopravu tak na týden.“
Uculila se.
„To je prostě můj styl – všechno dělat důkladně,“ prohodila. „Pěkně jsem jim to zamíchala. Původně jsem myslela, že se tam jen zaklesnu nárazníkem a že jim to uvolnění potrvá dost dlouho, abyste mohl rychle odjet. Stačilo vám to?“
„To ano. Jen jsem zahnul za roh, už jsem o jejich vozu neslyšel. Byla to hračka.“
„Co se tam vlastně stalo?“ zeptala se.
Pokrčil rameny.
„To podstatné se zatím možná nestalo, ledaže…“
Zarazil se, když zazvonil telefon. Přiložil sluchátko k uchu. Řekl: „Haló,“ a ze sluchátka zaznívalo kovové drnčení.
Ken Corning poslouchal. Postupně se na jeho tváři šířil úsměv.
„Výborně,“ pravil. „Děkuju za ten rychlý smeč… A sakra, co byste vy reportéři chtěli všechno vědět… Jó, synku, to je malé tajemství. Můžete mě ale citovat, že svědek si nepřeje, aby se o něm moc mluvilo, a trochu se bojí, že by se mu mohlo něco stát. Že je zvyklý jen na takové jízdy, kdy řídí on sám. Jo… Tak se mějte.“
Zavěsil sluchátko a obrátil se k Heleně Vailové.
„To byl Nixon z redakce Stáru,“ vysvětloval. „Volal, jen aby mi sdělil, že stíhání Dangerfielda bylo zastaveno. Korunní svědek obžaloby Bob Durane zmizel. Nikde ho nemůžou najít. Utekl svému strážci a vypařil se. Okresní návladní ohlásil, že vzhledem k okolnostem celý případ zastavuje, dokud nebudou objeveny další důkazy.“
„Jaké důkazy?“ zeptala se.
„Nixon chce, abych se vytasil se svým tajemným svědkem a trval na obvinění Duranea.“
Upřeně se na něho dívala.
„A uděláte to?“
Zašklebil se.
„Copak jsem blázen? Jestliže někdo vstane v otevřeném autě a zařve: ‚To je on!‘, tak to není trestné, ale jestliže pak vystoupí před porotou, složí přísahu a řekne totéž, tak to už je velmi vážná věc.“
„Takže proto…“ vydechla.
Přikývl.
„Takže proto jsem trval na tom, že nás nesmějí zadržet. Řekl jsem, že je převezu, a musel jsem to provést rychle. Bylo to jen o vlásek – ale dokázali jsme to.“
Otázala se ještě: „Budou někdy za tu vraždu soudit Duranea?“
Smutně se na ni usmál.
„Nebuďte naivní,“ řekl. „To by bylo postavení, do kterého si okresní návladní nemůže dovolit dát se vlákat.“
„A byl ten člověk skutečně taxikář?“ zeptala se ho.
Zapálil si cigaretu.
„Vy jste pomalu horší než ti reportéři,“ prohlásil.

Někdy to chce kliku
Na psacím stole ležely hromady právnické literatury. Na improvizovaně uklizeném místě u jednoho rohu stolu stál elektrický kávovar, který nepřetržitě bublal. Elektrické hodiny na polici s knihami ukazovaly dvě hodiny v noci.
Ken Corning usrkl černé kávy ze šálku, který držel v levé ruce. Očima neustále klouzal po řádcích a odstavcích tištěného textu v časopise Atlantic Reporter. Čas od času si tužkou dělal poznámky.
Od vchodových dveří se ozvaly chrastivé zvuky klíče vkládaného do zámku. Dveře se pak otevřely směrem dovnitř a Helena Vailová, sekretářka Kena Corninga, prošla přední kanceláří, stanula ve dveřích zadní kanceláře a pohlédla na muže za psacím stolem očima, v nichž se mísila úzkost se sympatií.
Po chvíli vycítil Corning její přítomnost, podíval se na ni a netrpělivě se zamračil. Zamračení se pak proměnilo v unavený úsměv. Rychle obrátil tvář k oknu, pak k ciferníku hodin.
„Myslel jsem, že už musí být ráno,“ řekl, „a že vy jste přišla do práce.“
„Ne, jsou dvě hodiny v noci. Byla jsem s partou známých v kabaretu a zdrhla jsem jim.“
„Proč jste to udělala?“ zeptal se.
Něco v její tváři mu prozradilo, že její návštěva vůbec není náhodná a že se jí v očích zračí úzkost.
„Tak to vyklopte,“ vyzval ji. „Co se děje?“
Helena Vailová došla až ke stolu, odstrčila hromadu právnických knih v polokožených vazbách a sedla si na kraj stolní desky tak, že jedna noha se jí rozhýbala, zatímco druhá zůstala na podlaze.
„Já to nevím, šéfe,“ řekla, „nevím, co se děje.“
Díval se na ni se svraštělým čelem. Pomalu otevřela kabelku, vyndala dvě stodolarové bankovky a položila je na stůl před něj.
Zvědavě si je prohlížel.
„Vyloupila jste banku?“ zeptal se.
Potřásla hlavou. „Byly v mé kabelce,“ sdělila mu.
„To jsem viděl.“
„Ale já nevím, jak se tam dostaly,“ vydechla.
„Nevíte co?“
„Nevím, jak se tam dostaly.“
„Co tím chcete říct?“
„Přesně to, co jsem řekla. Byla jsem v kabaretu a nějaký chmaták se pokusil vytrhnout mi kabelku. Jeden z mužů, který byl s námi, ho udeřil do brady a srazil ho k zemi. Přiběhl k nám podnikový detektiv a byl tam pěkný zmatek. Pak přišel policista v uniformě a mezi diváky byl náhodou jeden policista v civilu. Oba toho chmatáka poznali jako známého zloděje a recidivistu a zatkli ho. Chtěli, abych se podívala do kabelky a zkontrolovala si, jestli něco nevzal. Vysvětlila jsem jim, že by to nebylo možné, protože tu kabelku neměl v rukou. Prostě se mi ji pokusil vytrhnout, ale já jsem ji pevně držela.“
Ken Corning se díval s přivřenými víčky v soustředěném zamyšlení. Panenky v očích měl staženy, takže vypadaly jen jako černé hroty jehel na chladném pozadí.
„Pokračujte,“ řekl.
„Podívali se mi do kabelky.“
„A co dál?“
„Nic – až na to, že tam byly ty stodolarové bankovky.“
„Řekla jste jim o tom?“ vyzvídal.
„Ne. Samozřejmě jsem neříkala nic – ani to, že netuším, odkud se tam ty peníze vzaly.“
„Proč?“
„Nic jim do toho není.“
„Kdy jste se naposled dívala do kabelky?“
„Myslíte před tím pokusem o krádež?“
„Ano.“
„Už nevím. Někdy během první části programu jsem si vyndala rtěnku a trochu si upravila ústa. Nevím ale přesně, kdy to bylo.“
„A byly tam tehdy ty bankovky?“ zeptal se Corning.
„Řekla bych, že nebyly, šéfe. Mohly tam sice být a já jsem je možná nezpozorovala, ale myslím, že tam nebyly.“
Ken Corning vzal obě bankovky a pečlivě je prohlížel. Potom odstrčil své otáčivé křeslo, vstal, chvíli zůstal stát a díval se na stůl. Pak se obrátil a neklidně přecházel po místnosti.
Helena Vailová se podívala na peníze, pak na něho.
„Je to vážné?“ chtěla vědět. „Znamená to něco?“
„Myslím, že ano,“ odpověděl jí.
Náhle se otočil, přikročil ke stolu, vzal bankovky, znovu si je prohlédl a pak je pohodil na psací podložku.
„Je to tak, děvče,“ pronesl tiše, „někdo nám nastražil past.“
„Co to znamená, šéfe?“
Ozvalo se rázné zabušení na vchodové dveře kanceláře. Helena Vailová spěšně sáhla po obou stodolarových bankovkách.
„To je v pořádku,“ zarazil ji Corning. „Nechtě je tam. A zůstaňte, kde jste.“
Prošel oběma místnostmi až ke vchodu a otevřel dveře. Na prahu stáli tři muži. Největší z nich vkročil dovnitř a zašklebil se.
„Ahoj, Corningu,“ pozdravil.
„Ahoj, Malone,“ odpověděl Corning. „Co mi chcete?“
„Je tu vaše sekretářka?“ zeptal se Malone.
Corning přikývl. „Právě přišla,“ řekl.
„Chceme s ní mluvit,“ prohlásil Malone.
Corning opět přikývl.
„Pojďte dál,“ pobídl je. „Já chci mluvit s vámi. Stalo se něco divného.“
„Co divného?“
„Nějaký chmaták se jí pokusil v jednom kabaretu vytrhnout kabelku.“
„To my víme,“ podotkl Malone.
„On z ní ale nic nevzal,“ řekl Ken Corning. „On do ní něco dal.“
„Co tím chcete říct?“
„Dal do ní nějaké peníze – dvě stodolarové bankovky.“
Malone se nevesele zasmál.
„Ukažte,“ řekl.
Ken Corning je zavedl do zadní kanceláře. Malone se uklonil Heleně Vailové, pak šel k psacímu stolu, zůstal stát a díval se na dvě stodolarové bankovky.
„To jsou ony?“ zeptal se.
Corning přikývl.
Malone natáhl paži, vzal bankovky a pak se pronikavě podíval na Helenu Vailovou.
„Odkud je máte?“ chtěl vědět.
„Já nevím,“ odpověděla.
Malone se znovu zasmál tím svým neveselým smíchem.
„Porozhlédněte se tu, mládenci,“ řekl svým společníkům.
„Co to sakra znamená, porozhlédnout se tu?“ ozval se Ken Corning.
„To, co jsem řekl,“ odtušil Frank Malone. „Uděláme prohlídku kanceláře.“
„Máte k tomu soudní příkaz?“ zeptal se Corning výhružně.
„Ovšemže nemáme. Myslíte, že ho potřebujeme?“
„Potřebujete,“ potvrdil Corning.
Malone se obrátil a zašklebil se na dva muže, kteří stáli za ním.
„Tak fajn, hoši,“ prohodil. „Prohlídka se nekoná. Potřebujeme soudní příkaz.“
„Počkejte moment,“ pravil Corning, „myslím, že v té věci změním názor.“
„Teď už je pozdě,“ sdělil mu Malone.
„O co tady vlastně jde?“ otázal se Corning.
„Snad byste to mohl říct vy mně,“ opáčil Malone.
„Na co narážíte?“
„Vy přece víte, na co narážím. Ty dvě stodolarové bankovky byly uloupeny Samuelu Grosbeckovi.“
„Blázníte?“ vyštěkl Corning.
„Ne, my neblázníme. Máme čísla těch bankovek. To byste měl vědět.“
„Říkám vám,“ upozornil ho Corning, „že ty peníze byly podstrčeny do kabelky téhle mladé dámy.“
„Jistě,“ pronesl Malone konejšivě. „Už jste mi to jednou řekl, Corningu.“
Malone se předklonil a opsal si čísla bankovek do zápisníku s koženým hřbetem. Z kapsy vytáhl plnicí pero a do rohů bankovek vepsal drobným písmem své iniciály.
„Tak fajn,“ prohlásil, „to je všechno, co jsme tu mohli udělat. On nám neumožnil prohlídku kanceláře bez soudního příkazu.“
„Řekl jsem vám, že si můžete prohlížet, co chcete,“ namítl Corning.
„My jsme ale slyšeli jen to vaše první prohlášení,“ odvětil Malone. „Stejně jste už měl možnost všechno to někam odklidit. Tak, mládenci, my jdeme.“
Ken Corning rychle přešel napříč místností a postavil se mezi Malonea a dveře.
„Malone,“ řekl, „tímhle ničeho nedosáhnete.“
Malone vyrazil dopředu a prošel kolem Corninga.
„Já nechci ničeho dosáhnout,“ oznámil mu, „protože já si nic nezačínám. Ty bankovky neztraťte. Jsou to důkazy.“
Tři muži pak beze slova kráčeli přes přední kancelář, otevřeli dveře a vyšli na chodbu. Dveře se samočinně zavřely a západka zámku mechanicky zaklapla.
Helena Vailová opustila své místo na desce psacího stolu, kde setrvala po dobu rozhovoru, a šla ke Kenovi Corningovi. Položila mu ruku na rameno a hleděla na něho rozšířenýma, vystrašenýma očima.
„Co to bylo, šéfe?“ zeptala se.
„Past,“ řekl jí. „Špinavá past!“
„Ale o co tu jde?“
Corning šel zpátky ke svému stolu, sedl si do otáčivého křesla, chvíli se díval na bankovky a pak rozladěně pohlédl na ni.
„Když byl Samuel Grosbeck zavražděn,“ vysvětloval, „měl u sebe něco kolem patnácti set dolarů ve stodolarových bankovkách. Právě si je vyzvedl z banky. Byly to nové bankovky a banka náhodou má sled jejich čísel.“
„Ale proč by je podstrkovali zrovna mně?“ nechápala Helena Vailová.
„Protože pracujete pro mne a protože já obhajuju Freda Parketta.“
„Nerozumím tomu.“
„Je to jednoduché,“ sdělil jí. „Grosbeck a jistý Stanwood seděli v autě zaparkovaném u chodníku. Přišel tam lupič, který kulhal, opíral se o hůl, měl na sobě plášť a čepici, a vyzval je, aby dali ruce nahoru. Stanwood ruce zvedl. Grosbeck to neudělal, nebo možná zaváhal a ten chlap vytáhl pistoli a střelil ho do prsou. Okamžitě zemřel.
Lupič mu prošel kapsy, vzal mu portmonku a hnědou obálku. Nevím, co bylo v té obálce. V portmonce měl patnáct set dolarů v hotovosti. Lupič pak se svou kulhavou nohou utíkal, jak nejrychleji uměl, a zahnul za roh. Stanwood zjistil, že Grosbeck je mrtvý, podařilo se mu doběhnout k telefonu a informoval policii. Policie vyhlásila vysílačkou pátrání všem svým vozům a na místo činu dorazil jako první detektiv Dick Carr. Prohledával okolí a sebral Freda Parketta.
Parkett na sobě měl plášť, čepici, v ruce hůl a kulhal. Je to zloděj s metr dlouhým trestním rejstříkem. Neměl u sebe pistoli ani žádné peníze a tvrdí, že vůbec nebyl blízko vozu, v němž byl zavražděn Grosbeck. Zadrželi ho šest bloků od místa činu a Stanwood ho identifikoval jako vraha. Dva další, Arthur Longwell a Jim Monteith, ho identifikovali jako muže, kterého viděli utíkat jeden blok od místa činu.
Já obhajuju Parketta. Vypadá to, že by se z toho mohl dostat, pokud se nám podaří zpochybnit ty identifikace. Okresní návladní ví, že já plánuju velkou bitvu. Jenže neví, o jaký boj půjde.“
Helena Vailová netrpělivě přikývla.
„Samozřejmě,“ řekla. „To všechno já vím. Ale…“
Odmlčela se, zhluboka se nadechla a podívala se na Kena Corninga vyplašenýma očima.
„Vy si fakt myslíte, že úřad okresního návladního hodlá tvrdit, že Parkett vám vyplatil honorář z peněz, které sebral tomu zavražděnému, a že vy jste mi část těch peněz dal?“
„Přesně tak,“ potvrdil.
„Takže ty peníze mi musel někdo podstrčit večer před tím kabaretem.“
Přikývl.
„Ale jak mohli ty bankovky získat?“ namítla. „Podstrčil mi je nejspíš ten vrah.“
„Nebo někdo, kdo vraha znal,“ opravil ji Corning. „Nastražil tu past a pak nás udal. Ty důkazy podstrčil někdo, kdo chtěl vinu shodit na Parketta, a pak informoval policii, kde ty důkazy najdou.“
„A proto se mi ten chmaták pokusil ukrást kabelku?“
„Ano. Nejspíš to bylo takhle,“ pokračoval Corning. „Ten zloděj vám ty peníze podstrčil do kabelky již dříve. Pak se tu kabelku pokusil ukrást, ale udělal to tak neohrabaně, že se dal chytit a dokonce srazit k zemi. Ten detektiv v civilu, který tam náhodou byl, mohl být úmyslně nasazený, ale možná že ne. Chtěl se podívat do vaší kabelky. Vy jste ji otevřela a viděla jste dvě stodolarové bankovky. Oni předpokládali, že se o tom ani nezmíníte a že půjdete rovnou za mnou. Pak dali hlášku Maloneovi, aby přišel sem a podíval se vám do kabelky.“
„Proč ale dělal ten cirkus kolem soudního příkazu k prohlídce?“
„Na to jsem mu naletěl,“ přiznal se jí. „Skutečnost, že jsem jim nedovolil prohledat kancelář bez soudního příkazu, naznačuje, že jsem se snažil něco ukrývat. Je to další věc, kterou budeme muset vysvětlit.“
„Co teď budete dělat?“
Díval se na ty dvě stodolarové bankovky na psací podložce.
„Zaslechla jste jméno toho chmatáka, který vám chtěl vytrhnout kabelku, když ho zatýkali?“ zeptal se.
„Ano. Jmenuje se Oscar Lane.“
„Dobře,“ řekl jí. „O to se už postarám. Ty peníze nechtě tady. Ještě něco ale od vás budu chtít. Ta vražda byla spáchána devátého prosince ve čtvrt na jedenáct večer. Myslím, že Stanwood je v pořádku. Identifikoval Parketta prostě proto, že Parkett na sobě měl plášť a čepici, kulhal a měl hůl. Řekl bych, že neviděl do tváře vraha, který střílel, rozhodně ne nějak zřetelně. Ale policie i úřad okresního návladního to s ním prošly už tolikrát, že on si asi myslí, že si pamatuje tvář toho vraha.“
„A co ti dva, Longwell a Monteith, kteří tak spolehlivě identifikovali Parketta?“ zeptala se.
„Hned se k nim dostanu,“ řekl. „Myslím, že to jsou takzvaní profesionální svědkové.“
„Co to znamená?“
„Řekl bych, že jsou to nastrčené figury. Myslím, že v době vraždy byli na kilometry daleko.“
„Chcete říct, že je nastrčila policie?“
„Chci říct, že je nastrčil někdo. Jejich úkolem je prostě usvědčit Parketta. Nevím sice proč, nevím ani, kdo za nimi stojí. Vím ale jedno: udržují styky s dvěma slečnami. Zjistila mi to detektivní kancelář. Jedna z nich se jmenuje Mabel Fosdicková a ta druhá Edith Lavernová.
Obě bydlí ve stejném domě – je to budova Monadnock – a dokonce pracují ve stejném podniku, ve společnosti Streeter Finance. Vy teď půjdete do budovy Monadnock, najmete si tam garsonku a seznámíte se s těmi děvčaty. Musíte ale jednat rychle. Chci, abyste zjistila, jestli obě někde byly s Longwellem a Monteithem devátého prosince večer. Je možné, že si někam vyšli ve čtyřech, nebo že jeden z mužů byl někde s jednou z těch dívek.“
„A to mám zařídit už zítra?“ zeptala se.
Podíval se na hodinky a zašklebil se. „Ještě dnes,“ prohlásil.
„Nechtěl byste se trochu prospat?“ podotkla starostlivě.
Zavrtěl hlavou a mávl rukou směrem ke dveřím. Když stanula mezi dveřmi, právě si z kávovaru odfiltroval další šálek kávy. Zvedla dlaň k čelu jako v parodickém salutování a zmizela.
Bylo už pozdě odpoledne, když se Ken Corning vracel od soudu do kanceláře a pod paží si nesl svoji aktovku a dvě knihy.
„Neslyšela jsem tam nic o těch penězích,“ řekla Helena Vailová.
„To hned tak neuslyšíte,“ ubezpečil ji Corning. „Nechávají si to do posledního kola.“
„Předvolají vás jako svědka?“ zajímala se.
S úsměvem potřásl hlavou. „Ne,“ sdělil jí, „naaranžují to jako únik informací do tisku.“
„Já jsem myslela, že členové poroty nemají číst noviny.“
Podíval se na ni, shovívavě se usmál, ale neřekl nic. Po chvíli položil aktovku a knihy na její stůl a ztlumil hlas.
„Víte něco o těch dvou ženách?“ otázal se.
„Už jsem se tam nastěhovala a s jednou z nich jsem si ráno jen tak náhodou promluvila. Kolik času na to mám, šéfe?“
„Ten proces potrvá asi tak týden.“
„A jak to vypadá?“
„Špatně,“ svěřil se jí. „Stejně si ale myslím, že Parkett je nevinný. Vyplývá to z jeho výpovědi. Viník se obvykle snaží něco utajit. Tenhle ne. Říká, že prostě šel po chodníku, když ho policie zadržela. Že prý neběžel, jen pomalu kráčel. Přiznává, že koukal, co by tak mohl ukrást, ale rozhodně prý neměl žádnou zbraň.“
„Co o tom říká policie?“
„Pistoli nenašli. A nenašli ani žádný jiný důkaz.“
„Jak tedy vědí, že tam vůbec byl?“
„Prostě ho sebrali. Parkett ale tvrdí, že detektiv Dick Carr kolem něj už jednou projel v policejním voze, ale nevšiml si ho. Když Carr zmizel, Parkett dál koukal, co by kde ukradl. Asi o dvacet minut později policie celé okolí obklíčila a Carr ho sbalil.“
„Myslíte, že na něj udělali podraz?“ zeptala se.
„Buď je vinen,“ řekl jí pomalu, „nebo je to naplánovaný podraz.“
Chvíli oba mlčeli. Helena Vailová znala natolik dobře politickou situaci v York City, aby věděla, že ve městě je dost dobře možné někoho křivě obvinit z vraždy. Ken Corning zde byl necelý rok. Po celou tu dobu vedl boj s korumpovanými politiky, kteří ovládali celé město. Postupně si zde získal reputaci a tím i prosperitu. Jeho reputace byla založena na jeho schopnosti a vůli bojovat. Nikoho o milost nežádal a nikomu ji také neposkytoval.
Náhle se otevřely dveře přední kanceláře a dovnitř vešel asi petapadesátiletý muž s bystrýma, ostražitýma očima a sevřenými rty. Podíval se na Kena Corninga, pak na Helenu Vailovou, a potom znovu na Corninga.
„Pan Corning,“ zeptal se, „advokát?“
Ken Corning přikývl, ustoupil stranou a pokynul rukou směrem k zadní kanceláři. Návštěvník vyrazil rychlými, cílevědomými kroky napříč místností.
„Vaše jméno prosím?“ ozvala se Helena Vailová.
Muž na ni vrhl jediný rychlý pohled a řekl: „Bé, dvojité vé, Flint.“
Helena Vailová si tužkou udělala záznam do deníku, kam zapisovala návštěvy.
Corning následoval návštěvníka do své soukromé kanceláře a zavřel dveře.
Flint se k němu obrátil.
„Vy jste obhájce a zastupujete Freda Parketta.“
Jeho neklidné oči přelétly Kena Corninga s uznalým oceněním.
„Přišel jsem za vámi,“ pokračoval, „abych pomohl vám i vašemu klientovi.“
Corning přikývl, nabídl mu židli, přešel k otáčivému křeslu za svým psacím stolem a posadil se. Flint se pak naklonil dopředu a ztlumil hlas.
„Když Parkett prošacovával Grosbecka,“ oznámil, „našel tam peníze, ale našel tam také hnědou zalepenou obálku.“
Ken trpělivě zavrtěl hlavou. „Potíž spočívá v tom,“ podotkl, „že Parkett na tom místě vůbec nebyl.“
„Bylo by pro něj lepší, kdyby tam tehdy byl,“ řekl Flint klidně.
„Co to má znamenat?“ chtěl vědět Corning.
„To prostě znamená,“ odvětil Flint, „že pokud přesvědčíte vašeho klienta, aby vám řekl, co udělal s tou hnědou obálkou, která zmizela z Grosbeckovy kapsy, aby s ní vyrukoval a aby se ta obálka dostala do mých rukou, pak váš klient může být zproštěn obžaloby.“
„Jestliže se Parkett vytasí s takovou obálkou, pak to bude dost jasný důkaz, že tu vraždu spáchal on.“
Flint netrpělivě mávl rukou. „Pojďme se na to podívat takhle,“ pravil. „Pokud tu vraždu spáchal Parkett, je jisté, že tu obálku má on.“
„Dobře,“ prohlásil Corning. „V obou případech je výsledek stejný. Jestliže tu obálku předloží, znamená to, že se sám obviňuje z vraždy. A vy přesto říkáte, že může být zproštěn obžaloby. Já se o tom všem zmiňuji jen proto, abyste viděl, jak je váš návrh nesmyslný a jak naivní bych byl já sám, kdybych ho vůbec bral v úvahu.“
Flint vstal a upřeně se podíval Kenovi do očí.
„Myslím, že my dva si rozumíme, pane Corningu,“ prohlásil.
„Kde bych se s vámi mohl setkat, třeba dnes večer, dejme tomu kolem deváté?“
„Můžu přijít do vaší kanceláře.“
„Ne tak zhurta,“ namítl Ken. „Zvolte si místo, kde můžu já vyhledat vás.“
„Tak třeba restaurace Columbino,“ navrhl Flint. „Budu tam dnes večeřet. Přijďte tam za mnou.“
„Budete tam sám?“ zeptal se Corning.
„Samozřejmě.“
„Víte, co bylo v té obálce?“ chtěl vědět Corning.
Flint chvíli váhal, pak potřásl hlavou.
„Ne,“ řekl. „Já to nevím. Vědí to lidé, pro které pracuji.“
„A co to je za lidi?“ otázal se Corning tónem, který prozrazoval, že tazatel sotva očekává jasnou odpověď a ptá se spíš jen mechanicky.
Flint se usmál. „Jsou to lidé,“ pronesl opatrně, „kteří mají dost vlivu, aby zastavili stíhání Freda Parketta.“
„Dobře,“ přikývl Corning, „to zní docela rozumně.“
Flint se usmál. „Asi chcete říct,“ utrousil, „že to zní docela nadějně.“
„Takže dnes večer v devět hodin,“ řekl Ken a odstrčil své křeslo od stolu.
Flint přikývl, chvíli váhal, jako by chtěl natáhnout ruku k podání, pak se obrátil a šel ke dveřím.
„V restauraci Columbino“ zavolal přes rameno a zavřel za sebou dveře.
Ken Corning slyšel jeho rychlé kroky přes přední kancelář, pak zaznamenal otevření a zavření dveří hlavního vchodu.
Corning přešel do své přední kanceláře.
„Komu máme účtovat tu návštěvu a za kolik?“ zeptala se Helena Vailová a ukazovala prstem na jméno B. W. Flint, které měla zapsané v deníku.
„Myslím, že to půjde na účet naší zkušenosti,“ rozhodl Corning. „Dokázala byste napsat pěkný milostný dopis?“
„Jak to myslíte?“
„Myslím tím procítěný milostný dopis. Hezky rozvláčný.“
„A komu ho mám napsat?“
„Panu Samuelovi Grosbeckovi,“ sdělil jí. „Začněte nějak jako: ‚Můj milý, nejdražší Sammy‘ a tak dále.“
„A co s tím chcete dělat?“
„Vložím to do hnědé obálky, zalepím ji a pak ji odevzdám tomu pánovi, který nás před chvílí navštívil. Chci zjistit, jestli o té věci, kterou chce získat, toho ví dost, aby mu bylo jasné, že vůbec nejde o milostný dopis.“
„Co tedy udělá, až to dostane?“
„To je jedna z věcí,“ řekl jí Corning, „které chci zjistit. Ten dopis napište pěkně dlouhý. Chci, aby obálka byla dost naditá. Podepište ho jménem, jaké vás zrovna napadne.“
Ken Corning dojel na místo, vystoupil z vozu, přešel betonový chodník, vyšlápl čtyři schody ke krytému vchodu a přitiskl prst ke zvonku.
Z domu se ozvaly kroky, žena se smutnou tváří otevřela dveře a truchlivě se na něj podívala.
„Je pan Jason doma?“ zeptal se Corning.
„Co mu chcete?“ vyzvídala, aniž odpověděla na jeho otázku.
„Jmenuji se Corning,“ sdělil jí, „a chci mluvit s panem Jasonem v obchodní záležitosti.“
„Teď právě jí večeři.“
„Počkám, až skončí.“
Chvíli stála a dívala se na něj, pak mlčky ustoupila stranou.
„Pojďte dál,“ pozvala ho.
Corning vešel do haly a žena doťapala ke dveřím do místnosti po levé straně. Ukázala na židli. „Posaďte se,“ řekla.
Ken Corning se uvelebil na židli a čekal. Dům nebyl příliš velký a vůně právě připravovaného jídla pronikala do místnosti, kde seděl. Jídelna byla zřejmě hned vedle. Corning slyšel vrzání židle šoupané po podlaze. Vstal ve chvíli, kdy do pokoje vstoupil vysoký, štíhlý, holohlavý muž.
„Pan Jason?“ zeptal se.
Muž přikývl.
„Já se jmenuji Corning a jsem obhájce Freda Parketta.“
Mužova tvář se náhle rozjasnila v okamžité změně výrazu, kterou však ihned potlačil. Kývl hlavou.
„Četl jsem o tom případu v novinách,“ pravil.
„Myslím, že jste předsedal obžalovací porotě, která rozhodla o Parkettově obvinění,“ řekl Corning.
„Četl jsem o tom případu v novinách,“ opakoval Jason.
„Znamená to, že nechcete mluvit o záležitostech obžalovací poroty?“
„To jsem neřekl,“ prohlásil Jason. „Neexistuje důvod, proč bych o tom neměl mluvit,“ dodal po malé pauze, „ale není žádný zvláštní důvod, proč bych o tom mluvit měl.“
„K té střelbě,“ navázal Corning, „došlo přímo tady naproti přes ulici. Kdybyste byl doma, byl byste pravděpodobně předvolán jako svědek.“
„Já jsem ale nebyl doma,“ podotkl Jason.
„Není to divné,“ řekl mu Corning, „že ke střelbě došlo právě zde v okolí a že předsedou obžalovací poroty, která někoho obvinila z vraždy, jste právě vy?“
„K vraždám dochází ve všech čtvrtích města,“ prohlásil Jason. „Nechápu, jaká má být souvislost mezi skutečností, že k přepadení došlo tady v blízkosti, a tím, že já jsem náhodou předsedou obžalovací poroty.“
„Je prokázáno,“ pokračoval Ken Corning, „že Grosbeck a Harry Stanwood tudy projížděli v automobilu. Stanwoodova výpověď je poněkud mlhavá v otázce, proč zastavili právě tady. V tom autě seděli asi tak patnáct až dvacet minut před přepadením a jak jsem již upozornil, ten vůz stál přímo proti vašemu domu na druhé straně ulice.“
„Pokud si vzpomínám na důkazy, které byly předloženy obžalovací porotě,“ odpověděl Jason, „tak to přesně odpovídá skutečnosti.“
„Napadlo vás,“ otázal se Corning, „že existuje důvod, proč k té vraždě došlo právě na tomto místě?“
„Co tím myslíte?“
„Tím myslím, jestli vás napadlo, že vražda byla spáchána tady, protože vy jste byl předsedou obžalovací poroty?“
„Co to s tím mohlo mít společného?“
„Mohlo to být tak, že Grosbeck s vámi chtěl mluvit a že čekal na protější straně ulice, až přijdete domů a on si s vámi bude moci pohovořit.“
„Z čeho tak usuzujete?“ zeptal se Jason, teď už trochu zvědavě.
„Protože je docela možné, že to tak bylo. Máte nějaký důvod předpokládat, že Grosbeck tu čekal, aby si s vámi promluvil?“
„Ne.“
„Víte, proč tu Grosbeck čekal?“
„Ne.“
„Víte něco bližšího o Grosbeckovi?“
„Ne.“
„Setkal jste se s ním někdy, nebo mluvil jste s ním předtím, než byl zavražděn?“
„Ne.“
„Jak dlouho po té vraždě jste přišel domů?“
„Bylo to asi patnáct nebo dvacet minut.“
„Slyšel jste Stanwooda, jak říkal policistům, co se tu stalo?“
„Máte na mysli ten večer po vraždě, když jsem se vrátil domů?“
„Ano.“
„Ne. Nic jsem neslyšel. Moje žena mi vyprávěla, co se tu přihodilo. Slyšela zvuk výstřelu. Byla už v posteli. Nejdřív si myslela, že to byl výfuk nějakého náklaďáku. Nic jiného o tom nevím.“
„Zaslechla vraha, když prchal z místa činu?“ zeptal se Corning.
„Myslíte jeho kroky na chodníku?“
„Ano.“
„Ne. Myslím, že slyšela lidi, kteří se sbíhali kolem toho auta, když pan Stan wood křičel na poplach.“
„Pokud zaslechla kroky prchajícího vraha, mohla by podle jejich zvuku vypovědět, jestli ten muž kulhal, nemýlím se?“
„To je možné; ona ale žádné kroky neslyšela. Obávám se, že jako svědek vám nepomůže, pane Corningu. Všechno jsem to s ní detailně probral. Ona skutečně neví nic, co by pomohlo vašemu klientovi.“
„Ví něco, co by mu mohlo uškodit?“ chtěl vědět Corning.
„Ne. Slyšela ten výstřel a to je všechno.“
Ken Corning uzavřel rozhovor: „Děkuji vám. Je mi líto, že jsem vás vyrušil.“ A vyrazil směrem ke dveřím.
Columbino byl kabaret s docela slušnou nabídkou alkoholických nápojů. Orchestr hrál taneční hudbu a na půl tuctu artistů vytvářelo varietní program mezi tancem. B. W. Flint seděl u svého stolu sám, jedl pomalu a čas od času si dal pauzu, aby se díval na tančící dvojice nebo na kabaretní čísla.
Ken Corning zůstal stát u šatny a chvíli Flinta pozoroval. Chtěl zjistit, jestli si Flint nevyměňuje s někým jiným v místnosti nějaké signály nebo významné pohledy.
Když jeho pozorování zůstávalo neplodné, Ken vešel do hlavního sálu a zamířil k Flintovu stolu.
Flint se na něho podíval chladně zkoumavýma očima a s tváří, v níž se neprojevoval vůbec žádný výraz, ani naděje, ani překvapení.
Ken Corning se posadil na protější židli.
„Tak co?“ zeptal se Flint.
Corning sáhl do kapsy a vyňal zalepenou hnědou obálku. Když vytáhl obálku na světlo, bedlivě sledoval Flintovu tvář.
Flint se díval na obálku naprosto stejně jako předtím na Kena Corninga, bez jakéhokoli zvláštního výrazu.
Ken si chvíli hrál s obálkou.
„Jakou mám záruku,“ otázal se, „když udělám to, co chcete, že vy uděláte to, co jste slíbil?“
Flintová odpověď byla okamžitá a jednoznačná. „Nemáte žádnou záruku,“ řekl, „kromě mého slova.“
„Ale já vás neznám,“ namítl Corning.
„Přesně tak,“ opáčil Flint.
Ken pozoroval dým, který stoupal z konce jeho cigarety.
„A co když mě podvedete?“ nadhodil.
„Jak bych vás mohl podvést?“
„To je dost jednoduché. Mohl byste využít obsahu obálky k tomu, abyste dostal mého klienta do pasti.“
„Kdybych vás chtěl podvést,“ řekl Flint, „měl bych tu kolem pár detektivů. Těm bych dal signál, jakmile bych zjistil, že máte tu obálku, oni by po vás skočili a obálku vám sebrali. Až mi ji odevzdáte, nebudu mít možnost jakkoli ji spojovat s vámi nebo s vaším klientem, protože v takovém případě by tu bylo jen moje tvrzení proti vašemu.“
„Pokud ovšem nikdo neuvidí, že vám ji odevzdávám,“ upozornil Ken.
„Nikdo to nemusí vidět.“
„V pořádku,“ přikývl Corning. „To zní rozumně. Já teď půjdu ven, seženu taxíka a budu čekat. Vy půjdete po téhle straně ulice dva bloky a počkáte na rohu. Já vás budu sledovat a vystoupím. Vy si nasednete do téhož taxíku, podíváte se pod sedadlo a najdete tam obálku.“
„Děláte kolem toho zbytečné komplikace,“ řekl mu Flint. „Můžete mi ji předat rovnou tady, pod stolem.“
„Ne. Raději to udělám tak, jak jsem řekl,“ trval na svém Corning.
Flint pokrčil rameny.
„Tak počkejte, až zavolám číšníka a zaplatím.“
Ken Corning vyšel z kabaretu, u východu našel taxíka, nasedl a čekal, než uviděl, že Flint také vychází a pak rychle kráčí po chodníku.
„Jeďte pomalu za tím mužem,“ požádal řidiče.
Když se taxík rozjel, Ken Corning vytáhl hnědou obálku z kapsy a vložil ji pod sedadlo. Opatrně se rozhlížel, aby se ujistil, že Flinta nikdo nesleduje. Na konci druhého bloku se Flint zastavil. Corning zaklepal na dělicí sklo a podal taxikáři dolarovou bankovku.
„Já tady vystoupím, kamaráde,“ sdělil mu. „Hned na vás zamává ten člověk, co tu čeká na rohu.“
Taxikář se otočil a vrhl na Corninga letmý podezíravý pohled, bankovku ale sebral a ušklíbl se, když zastavil u chodníku. Corning vystoupil z taxíku, aniž se podíval na Flinta, obrátil se a spěšně vykročil zpět směrem ke Columbinu. Flint zvedl ruku a zamával na taxíka.
Ken Corning měl svůj roadster zaparkovaný u chodníku s výhledem ve směru, kterým jel taxík. Vhupl do vozu v okamžiku, kdy Flint nasedal do taxíku, a nastartoval. Když taxík vyjel od chodníku do středu ulice, Ken zařadil rychlost a uvolnil spojku. Ihned se vklínil do provozu nedaleko za taxíkem.
Sledovat taxík nebylo tak složité. Flint zřejmě spěchal a žádal taxikáře, aby na to pořádně šlápl. Taxík se velkou rychlostí řítil po bulváru, pak zahnul doleva, znovu zrychlil a nakonec zpomalil, když se blížil k místu, kde došlo k vraždě Samuela Grosbecka.
Ken přibrzdil, zhasl světla a uhnul blíž k obrubě chodníku. Taxík vpředu před ním zajel vpravo a zastavil. Flint vystoupil, zaplatil řidiči a rozběhl se přes chodník a pak po schůdkách ke krytému vchodu.
Byla to vila Edwarda Jasona, předsedy obžalovací poroty.
Ken Corning zůstal ve svém voze asi patnáct minut a kouřil. Když ani pak Flint stále ještě nevycházel, Corning nastartoval vůz, zamáčkl cigaretu a jel zpět do své kanceláře.
Když Ken Corning vkládal klíč do zámku dveří své kanceláře, vítalo ho řinčivé vyzvánění telefonu. Přeběhl místnost, zvedl sluchátko k uchu a řekl: „Haló.“
Hlas Heleny Vailové zněl ostražitě.
„Šéfe,“ pravila, „už vás sháním přes hodinu.“
„Něco důležitého?“ zeptal se.
„Ano. Můžete sem přijít?“
„Kde jste?“
„V budově Monadnock,“ odvětila. „Mám tu byt číslo tři sta osmnáct.“
„Dobře,“ přitakal. „Ještě mám nějakou práci a pak tam hned půjdu. Bude to asi za půl hodiny.“
„Budu tu čekat,“ ujistila ho. „Neklepejte a rovnou vejděte dovnitř.“
Corning sjel výtahem dolů, vyšel na ulici a kráčel k budově vzdálené tři bloky. V sedmém patře vešel do sídla detektivní agentury Intercoastal.
Mladé ženě u spojovací desky řekl své jméno a zeptal se, kde by našel Toma Duntona.
„Třetí dveře vlevo,“ odpověděla. „Je to ta poslední kancelář.“
Corning otevřel dveře, prošel chodbou a vstoupil do malé kanceláře, do níž se taktak vešel psací stůl a dvě židle. Asi padesátiletý muž se širokými rameny vstal a podával mu ruku.
„Buďte zdráv, Corningu. Už jsem vás dlouho neviděl.“
Ken si s ním potřásl rukou, posadil se a přešel rovnou k věci.
„Je tu jistý Oscar Lane,“ řekl. „Byl zatčen, když chtěl ukrást dámskou kabelku. Kauce byla stanovena na pět set dolarů v hotovosti nebo na hmotnou záruku ve výši tisíc dolarů. Nikdo ale za něj tu kauci nesložil. Je pořád ve vězení.“
„Dobře,“ přikývl Dunton. „A co pro vás můžeme udělat?“
„Složit kauci a dostat ho ven,“ odvětil Corning.
Vytáhl z náprsní kapsy peněženku a odpočítal bankovky. Když skončil, posunul tu hromádku přes stůl k Duntonovi. Dunton ji vzal, přepočítal a sáhl po bloku stvrzenek.
„Pět set dolarů,“ řekl. „Koho máme uvést jako složitele?“
„Vyberte si jméno, které na první pohled vypadá jako falešné – John Jones, Sam Black nebo podobně. Pošlete tam někoho, kdo bude vypadat trochu ošuměle a ten ať složí tu kauci. Ať řekne, že Lane je jeho přítel.“
„A co potom?“
„Až ho propustí na kauci, sledujte ho. Chci vědět, kam půjde a s kým bude mluvit. Vyčleňte na to dost lidí a sledujte ho nepřetržitě. Ať vám za žádných okolností neunikne.“
„Někdy to nevyjde,“ upozornil ho Dunton. „To přece víte. Obratný člověk dokáže sledovatele setřást.“
„Tohle je ale případ, kdy to musí vyjít,“ zdůraznil Corning.
„Uděláme, co bude v našich silách,“ ujistil ho Dunton.
Ken si vzal stvrzenku, složil ji, strčil si ji do kapsy a zamířil ke dveřím.
„Jak to vypadá s případem Freda Parketta?“ zeptal se Dunton. „Dostanete ho z toho?“
„Možná.“
„Říká se, že jeho odsouzení je už hotová věc. Pár zasvěcených mi řeklo, že se s tím nedá nic dělat. Já jsem je ujistil, že každý případ, který přebíráte vy, znamená pro obžalobu bednu dynamitu. Dokonce jsem jim nabídl sázku, že ho z toho vysekáte. Myslíte, že je to dobrá sázka?“
Ken přivřel oči a podíval se na Toma Duntona.
„Jestli se Oscar Lane dostane z vězení,“ řekl, „a jestli se pak spojí s detektivem Dickem Carrem, tak běžte a vsaďte všechny peníze, které seženete.“
„To mi říkáte proto, abych nechal Lanea zvlášť pečlivě sledovat?“ zeptal se Dunton a zašklebil se.
„Říkám vám, že tím můžete vyhrát nějaké peníze,“ odpověděl mu Corning a odešel z kanceláře.
Ken Corning vrazil do bytu číslo 318.
Helena Vailová si hověla na masivně čalouněném křesle a nohy měla položené na pohovce. Vypadala, že si nedělá moc starostí.
Corning se rozhlédl po bytě. „S vámi je něco v nepořádku,“ poznamenal.
„Co by bylo v nepořádku? Neudělala jsem, co jste mi uložil?“
„V tom je právě ta potíž,“ podotkl. „Zatím jste neprovedla nic na vlastní pěst.“
„Já přesně vím, kdy mám jednat na vlastní pěst a kdy mám dělat jen to, co se mi řekne,“ prohlásila. „Pokaždé, když jsem porušila příkazy, tak to dopadlo dobře.“
„Až to jednou dopadne špatně, tak jste v maléru,“ varoval ji. „Tak co se tu děje?“
„Mabel Fosdicková se stěhuje,“ odpověděla. „Někam odjíždí. Myslím, že se už nevrátí.“
„Víte, kam jede?“
„Někam do jiného státu. Nevím ale přesně kam. Nesmí o tom s nikým mluvit.“
„A co ta druhá dívka, Edith Lavernová?“
„Ta tu podle všeho zůstává.“
„Myslel jsem, že tu obě mají zaměstnání.“
„Mají. Ale Mabel Fosdicková dostala nějakou nabídku, kvůli které se rozhodla odejít. Už balí svoje věci a chce odjet brzy po půlnoci.“
„Jaké jsou vlastně ty dívky?“ zeptal se Corning.
„Mabel Fosdicková je v pořádku. Mám k ní důvěru. Ta Lavernová je jiná. Je to jedna z těch nafintěných slečinek, které myslí jen na to, jak se předvádět. Mabel Fosdicková je otevřená povaha a podle toho také jedná.“
„Myslíte, že ten odchod Mabel Fosdickové je něco náhlého, nečekaného?“
„Ano. Zcela určitě. Docela jsem s ní začala kamarádit,“ řekla Helena Vailová.
„Zašel sem dnes večer nějaký muž?“
„Ne že bych o tom věděla.“
„Ona z toho všeho dělá tajnosti?“
„Ano, a vůbec o tom nemluví. Prostě dostala zaměstnání a bylo jí řečeno, aby nikomu neprozradila, o co vlastně jde ani kde to má být.“
„Co udělá Mabel Fosdicková se svým nábytkem? To si všechno odveze s sebou?“
„Pronajala si zařízený byt. Má tu jen své osobní věci. Balí to do jednoho velkého a jednoho menšího kufru, pak má pár cestovních tašek a krabici na klobouky.“
„Byla jste u ní?“
„Pomáhala jsem jí balit.“
„Hodná.“
„Ještě vám o ní něco řeknu – ona si vede deník.“
„Tak teď jsme se konečně někam dostali,“ řekl Ken. „Ten deník nutně potřebuju. Myslíte, že byste měla možnost podívat se do něho?“
„Ne, má kovovou sponu zamykanou na klíč. Byla tam celou dobu se mnou a vůbec jsem se k němu nedostala.“
„Kde teď je, v jednom z těch kufrů?“
„Ano.“
Ken Corning se podíval na hodinky.
„Dobře,“ pravil. „Ten byt jste si najala pod vymyšleným jménem?“
„Jistě.“
„V pořádku. Teď uděláte nejlíp, když odtud zmizíte.“
„Co máte v úmyslu podniknout?“
„Ještě nevím. Jaké je číslo bytu Mabel Fosdickové?“
„Čtyři sta devatenáct. Je to o patro výš.“
„Ona tam teď je?“
„Ano.“
„Nevíte, jestli si už koupila jízdenku?“
„Myslím, že jízdenku jí někdo poslal.“
„Jak vypadá?“
„Je vysoká asi jako já; věkově tak čtyřiadvacet nebo pětadvacet. Nosí šedý plášť s kožešinovým límcem. Je bruneta a má silně nalíčené rty. Je to ale hodná holka a celkem na to i vypadá. Upravená a hezká, ale ne moc nápadná.“
„A co vaše šaty?“ zeptal se Corning. „Máte všechno připravené, abyste to mohla strčit do jednoho zavazadla?“
„Jistě. Tak jste mi to přece řekl.“
„Tak fajn, děvče. Sbalte si kufr a už ať jste pryč. Klíč mi nechtě. Chvíli se ještě zdržím a podívám se o patro výš.“
„Slibte mi, že se nedostanete do žádného maléru,“ řekla.
Ken se na ni usmál, potřásl hlavou a odešel.
Vystoupil po schodech o patro výš, našel byt číslo 419, potom došel až na konec chodby a čekal.
Nečekal ani pět minut, když se dveře bytu otevřely, na chodbu vyšla hezká, pěkně oblečená mladá žena, zavřela za sebou dveře a svižně odkráčela chodbou k výtahu.
Corning čekal, dokud nezaslechl zabouchnutí dveří výtahu, pak se vydal chodbou a sklonil se nad zámkem dveří toho bytu. Svým třetím univerzálním klíčem odemkl a vešel dovnitř.
Byt vypadal podobně jako ten, který si najala Helena Vailová. Zavazadla byla navršena na úhlednou hromadu, jako by čekala, až si pro ně přijde nosič.
Corning si začal prohlížet zavazadla a deník našel hned v prvním z nich. Neměl v úmyslu zkoumat deník přímo na místě, proto kufr zavřel, vzal deník s sebou a vrátil se do bytu Heleny Vailové. Helena mezitím odešla.
Corning si pohrál se zámkem spony deníku, posadil se a pečlivě ho prolistoval. Když skončil, strčil si ho do kapsy, šel zpět k bytu Mabel Fosdickové a zaklepal na dveře. Nikdo se neozval. Zaklepal ještě jednou a když se stále nic nedělo, znovu otevřel dveře a vešel dovnitř.
Zavazadla byla pryč.
Ken Corning se podíval na hodinky, pokýval hlavou a vrátil se do bytu Heleny Vailové. Deset minut věnoval na to, aby se ujistil, že v bytě nezůstalo nic, co by mohlo identifikovat Helenu Vailovou jako nájemnici, která se tu zdržela tak krátce. Když ukončil prohlídku, položil klíč na stůl, vyšel z bytu a zabouchl za sebou dveře. Bylo slyšet cvaknutí západky.
Půlnoční vlak rytmicky odklepával spoje kolejnic, když Ken Corning přistoupil k štíhlé dívce v šedém plášti s kožešinovým límcem.
„Slečna Fosdicková?“ zeptal se.
Tázavě se na něj podívala a pak chladně přikývla.
Ken prohlásil: „Chtěl bych od vás dostat menší informaci. Je to dost důležité. Vzpomínáte si na večer, kdy jste se šla podívat na hokejový zápas spolu s Arthurem Longwellem, Jimem Monteithem a Edith Lavernovou?“
Promluvila chladným, klidným hlasem: „Můžu se zeptat, z jakého důvodu vás to zajímá?“
„Náhodou je to celkem důležité,“ řekl. „Pokud mi neodpovíte, může to zhatit vaši cestu.“
„Vy jste detektiv?“
„Já vám prostě říkám, že to může zhatit vaši cestu.“
Povzdechla si. „Ano,“ přiznala. „Vzpomínám si na to.“
„Pamatujete si, kdo tam tehdy hrál a s kým?“
„Ano.“
„Pamatujete si datum – kolikátého to bylo?“
„Tím si nejsem tak jistá. Bylo to někdy v zimě, myslím, že v prosinci.“
„Pamatujete si, které mužstvo vyhrálo a s jakým výsledkem?“
„Ano.“
„Je možné, že to bylo devátého prosince?“
„To bohužel přesně nevím.“
„Věděla byste to přesně, kdybyste se podívala do deníku?“
Trochu sebou trhla a dívala se na něho udiveně.
„Ano,“ řekla. „Myslím, že ano. Proč?“
Ken Corning sáhl do kapsy a vytáhl její deník.
Prudce vydechla. „Jak jste k tomu přišel? To je moje. Jak jste si dovolil mi to vzít? Musel jste to ukrást z mého zavazadla!“
„O tom si promluvíme později,“ ujistil ji. „Teď se podívejte do deníku na to datum a ověřte si, jestli dokážete říct přesně, který večer jste si vyšli na hokej.“
Knížku neotevřela a dívala se na něj rozhořčeně.
„Jak jste se opovážil číst můj deník?“ vydechla.
Corning se rozkročil, vzepřel tělo tak, aby zaujal pevnou pozici proti houpání rychle jedoucího vlaku, a upřeně se na ni podíval.
„Dobře,“ pronesl. „Teď vám něco povím. Devátého prosince večer byl zavražděn Samuel Grosbeck. Za tu vraždu bude souzen Fred Parkett. Jim Monteith a Arthur Longwell odpřisáhnou, že tehdy byli poblíž místa činu, že viděli prchajícího muže, že potvrzují jeho totožnost s obžalovaným Fredem Parkettem a že to bylo devátého prosince krátce po čtvrt na jedenáct večer.
Ti dva tehdy ale v blízkosti místa činu nebyli. Podávají prostě účelové svědectví, aby pomohli usvědčit obžalovaného. Dobře vědí, že vy byste mohla dosvědčit, že jste všichni čtyři seděli v hledišti stadiónu právě v době, o níž ti dva tvrdí, že byli blízko místa, kde byl zavražděn Grosbeck. Právě proto vás teď posílají za hranice státu.“
Zírala na něho a její výraz svědčil o rozporných pocitech.
„Sama víte,“ pokračoval Corning, „že vás trochu překvapila nabídka toho zaměstnání, a přemýšlela jste o důvodech, proč k tomu došlo. Věděla jste, že Longwell a Monteith budou vystupovat jako svědci v tom případu vraždy. Nenapadlo vás ale upřesnit si den a hodinu té vraždy a srovnat si to s vaším deníkem. Navrhuji, abyste si to ověřila teď.“
„Oni by přece nic takového neudělali,“ namítla. „Nemohli by to udělat. Oni nejsou takoví.“
Místo odpovědi Ken Corning otevřel deník na stránce s datem devátého prosince a otevřenou knížku jí položil na klín.
„Čtěte,“ vyzval ji. „V tom se ani nemusíte spqléhat na svůj deník. Pokud si pamatujete, o jaké hokejové utkání šlo, bude snadné zjistit, že se konalo právě toho dne a že skončilo až ve čtvrt na dvanáct – to jest hodinu po době, o které hodlají oba muži pod přísahou tvrdit, že byli blízko místa vraždy.“
S očima zarudlýma a oteklýma nedostatkem spánku se Ken Corning opíral o stěnu telefonní budky a oči unaveně přivíral, zatímco naslouchal vřeštivým zvukům linoucím se ze sluchátka.
„Sledovali jste tu ubytovnu,“ zeptal se, „kam se Lane nastěhoval?“
Hlas Toma Duntona vykazoval známky netrpělivosti.
„Tu ubytovnu jsme samozřejmě sledovali,“ řekl. „Zaznamenali jsme všechny muže i ženy, kteří šli dovnitř, a pak jsme je sledovali, když vyšli ven.“
„A jste si jistý, že mezi těmi, kdo tam přišli, nebyl Dick Carr?“ chtěl vědět Corning.
„Ksakru!“ reagoval Dunton výbušně. „Dicka Carra přece na první pohled poznám, nebo snad ne? Říkám vám, že Dick Carr se tam ani nepřiblížil, a pokud vím, tak tam nebyl ani žádný jiný detektiv.“
„A někdo, kdo vypadal podezřele, nebo se do toho prostředí vysloveně nehodil?“ vyptával se Corning dále.
„Takový tam byl jen jeden,“ informoval ho Dunton. „Asi tak šedesát let, měl brýle a visela mu od nich černá stužka. Byl hladce oholený, ostré rysy obličeje, sevřené rty, a vypadal, jako by se bál, že ho někdo přistihne. Sledovali jsme ho, když odcházel, a on nasedl do auta, kde za volantem seděl profesionální šofér. Ten šofér ho pak odvezl.“
„Máte číslo toho auta?“ otázal se Corning.
„Ano. Zapsali jsme si státní poznávací značku a prověřili ji… moment, už to hledám. Tady mám údaje o tom voze. Majitelem je nějaký Stanwood, Harry Stanwood, bytem v ulici North Bronson číslo 9486.“
Ken Corning se zamračil.
„Říká vám to něco?“ zeptal se detektiv vzhledem k tomu, že Corning stále mlčel.
„Ano,“ odvětil Ken, „říká mi to hodně. Ještě sice nevím, co to znamená, ale myslím, že jsem se potřeboval dozvědět přesně tohle. Možná vám ještě později zavolám.“
Zavěsil sluchátko a vyšel z telefonní budky. Zdálo se, že z jeho tváře zmizela únava a její místo zaujalo intenzívní soustředění asi jako u hráče šachu, který studuje postavení soupeře v kritickém stadiu hry.
Corning si vzal taxíka a jel do své kanceláře. Noční hlídač ho vyvezl výtahem nahoru. Corning vložil klíč do zámku dveří kanceláře a otevřel. Zpozoroval papír, který byl vložen mezi dveře a práh. Zvedl ho.
Na listu papíru byl naškrábán vzkaz, jen několik slov: Zřejmě jste mi dal nesprávnou obálku. Máte jinou? Zavolejte na číslo GLAdstone 6-4938.
Vzkaz nebyl podepsán. Nebyly na něm ani žádné iniciály.
Ken se podíval na hodinky. Ukazovaly tři čtvrti na dvě. Posadil se k telefonu a vytočil číslo bytu Heleny Vailové. Slyšel vyzvánění a chvíli čekal, než na drátě uslyšel její hlas.
„Spala jste?“ zajímal se.
„Nebuďte směšný,“ řekla mu. „Asi jsem bděla a přemýšlela, co laskavého vám řeknu za to, že mě budíte uprostřed noci.“
Pokusil se o úsměv, ale bylo to jen povrchní zašklebení. Pohled měl chladný a tvrdý.
„Vzpomínáte si, jak jsme zastupovali ty chlapy, kteří byli zatčeni kvůli demonstracím v divadle?“ zeptal se. „Tehdy bylo dočasně zadrženo několik kouřových bomb jako důkazy. Myslím, že je máme někde v kanceláři. Kde jsou?“
„Ve skříni s věšáky. Ve velké krabici vzadu dole. Na co je potřebujete?“
„Napadlo mi, že se budou hodit k jistému účelu. Kdybych je neměl, musel bych si vymyslet něco jiného.“
„Vy vůbec nehodláte jít spát?“
„Možná zítra,“ prohodil.
„Myslela jsem, že zítra jdete k soudu.“
„Ten případ se asi trochu protáhne.“
Zavěsil sluchátko a pak vytočil číslo GLAdstone 6-4938.
Zvuk vyzvánění na druhém konci spojení se ozval jen jednou a pak hned zazněl skřípavý, netrpělivý hlas: „Haló. Co si přejete?“
„Tady Corning,“ řekl Ken. „Dal jsem vám nesprávnou obálku.“
„To jsem zjistil,“ odpověděl Flintův hlas s podtónem podezíravého chladu.
„Teď už mám tu správnou obálku,“ prohlásil Ken.
„Kde teď jste?“ vyzvídal Flint opatrně.
„Jsem na ulici North Bronson před blokem s čísly domů přes devět tisíc čtyři sta. Můžete sem přijet asi tak za hodinu?“
„Můžu se tam dostat mnohem dřív.“
„Ne,“ odmítl Corning. „Myslím, že nejvhodnější to bude za hodinu.“
„Podívejte se,“ upozornil ho Flint, „návrh, který jsem vám učinil, je založen na předpokladu, že obě strany budou jednat čestně. Nemůžete dostat to, co chcete, pokud nedostanu to, co chci já, a už neberu žádné falešné sliby.“
„Přijďte jen v případě, že o to stojíte,“ opáčil Corning a praštil sluchátkem.
Došel ke skříni s věšáky, vyndal krabici, v níž byly uloženy kouřové bomby, zanesl ji do svého vozu a rychle se rozjel opuštěnými ulicemi.
Dům číslo 9486 v ulici North Bronson byla bohatě štukovaná vila v přepychové čtvrti. Samotný dům odděloval od chodníku trávník a skupina ozdobných keřů v rohu.
Ken Corning se k němu vypravil s obratnou jistotou zkušeného vetřelce, který naprosto přesně ví, čeho tu chce dosáhnout. Pohyboval se ve stínu, až došel k postrannímu oknu. Okno otevřel páčidlem, které vytáhl z kapsy. Zapálil kouřovou bombu a hodil ji dovnitř. Přešel k zadní straně domu, vypáčil další okno, hodil tam druhou bombu, obešel dům dokola a vpravil dovnitř ještě dvě další bomby. Pak se vrátil po chodníku ke svému vozu, posadil se za volant a trpělivě čekal.
Po několika minutách se začala z oken domu valit černá oblaka kouře. Uvnitř se však zatím neprojevovala žádná aktivita. Dům byl ponořen do spánku a do tmy.
Ken Corning se podíval na hodinky.
Uplynulo deset minut. Náhle se v horním patře domu objevilo světlo. Téměř okamžitě se rozsvítila další světla. Ta světla se prodírala nakupenými mraky dýmu, který obklopoval celou budovu, jako načervenalé obdélníky nějakého dekorativního osvětlení.
Ken se znovu podíval na hodinky.
Corning rychle vyrazil z vozu a začal co nejhlasitěji volat: „Hoří! Hoří! Hoří!!“ Přeběhl trávník a začal bušit pěstí do vchodových dveří. Několik vteřin poté hlučně rozbil skleněnou výplň okna a znovu provolával, že hoří.
Zaslechl kroky na schodech a křik nějakého muže.
Celé přízemí domu bylo plné štiplavého, hustého, mastného kouře. Ken Corning se vyšplhal na okno a vlezl dovnitř, křičel z plných plic a prorážel si cestu kouřem. Našel nějaké dveře, za dveřmi byla hala a schody nahoru; nad nimi uviděl světlo, které slabě pronikalo kouřem. Před ním se z kouře vynořila nezřetelná postava.
Corning znovu zakřičel: „Hoří!“
Nějaký mužský hlas se nedůtklivě ozval: „Co se děje? Kde hoří?“
Ken sáhl dopředu a dotkl se šmátrajícími prsty trupu postavy.
„Dokážete se dostat ven?“ zařval. „Hoří vám celé přízemí! Všude kolem je hustý kouř!“
„Moment,“ pronesl vzdorovitý hlas.
„Nesmíte ztrácet čas! Musíte opustit dům!“ naléhal Corning. „Já jsem spustil požární poplach, ale stropy se můžou každou chvíli zřítit!“
Muž na schodech zaklel a chtěl se vrátit nahoru. Ken Corning ho chytil za kus oděvu.
„Ne, ne, tam nemůžete jít! Na to byste mohl doplatit! Musíte ven z domu!“
Muž se neohrabaně rozmáchl a výpad jeho pěsti skončil těsně vedle Corningovy hlavy. Ken muže pustil a ten ihned vyběhl po schodech nahoru. Po chvilce se Ken vydal za ním.
Nahoře muž tápal mlhavě osvětlenou chodbou, kterou zatemňovaly husté mraky dýmu. Vešel do dveří nějakého pokoje a zmizel. Corning čekal u dveří pokoje shrbený a v napjatém očekávání.
Po čtyřiceti vteřinách muž vyběhl z pokoje. Corning ho na chodbě zastavil a přesně mířeným úderem pěsti ho zasáhl do brady. Muž zakolísal a ztratil vědomí.
Ken ho chytil a bezvládné tělo si naložil na rameno. Opatrně sešel do přízemí, našel vchodové dveře, otevřel je a se svým bezmocným břemenem vyklopýtal do nočního chladu.
Před domem již stálo několik lidí oblečených do nejrůznějších nočních oděvů; většinou jen zírali s vyvalenýma očima a otevřenými ústy. Vzdálené zvonění a ječeni sirény naznačovalo, že k místu se již blíží hasiči.
Corning přeběhl trávník až ke svému vozu a hodil muže na vedlejší sedadlo. Mohlo mu být asi šedesát, byl vysoký a štíhlý, měl ostře řezanou tvář a tenké rty. Na sobě měl jen pyžamo a pantofle.
Kolem vozu se mezitím seběhlo pár zvědavců.
„Otrava kouřem,“ sdělil jim Corning. „Rychle ho vezu do nemocnice.“
Oběhl vůz, skočil za volant, nastartoval a vyrazil od obruby chodníku.
Asi padesát metrů dál byl zaparkovaný nějaký vůz. Stál u něho muž, který sledoval vozovku i chodník a občas se díval směrem k domu, z něhož stoupal kouř.
Když se Ken Corning blížil k tomu místu, zpomalil. Reflektory jeho vozu osvítily muže, který stál vedle zaparkovaného automobilu. Byl to B.W. Flint.
Ken na něj zavolal: „V pořádku, Flintě. Nastartujte a jeďte za mnou.“
Muž na sedadle vedle Corninga se zavrtěl, zamručel a nesrozumitelně blebtavým hlasem se něco ptal. Corning ho srazil dozadu na opěradlo.
Zajel za roh, pokračoval v jízdě asi tři bloky a pak přirazil k chodníku. Ten druhý vůz, který řídil Flint, byl přímo za ním. Corning zhasl světla, zastavil motor a čekal, dokud na chodníku neuslyšel Flintový kroky. Flint se objevil za oknem pravých dveří.
„Máte tu obálku?“ zeptal se Flint.
„Přejděte na moji stranu,“ požádal ho Corning. „Tady vám to vysvětlím.“
Flint obešel vůz a stanul u levých dveří.
Corning začal rychle vysvětlovat.
„Důvod, proč jsem vám dal nesprávnou obálku, je jednoduchý,“ řekl. „Tu správnou jsem totiž neměl. Potřeboval jsem zjistit, o co tu vlastně jde. Všeobecně se soudilo, že Grosbeck byl zavražděn během loupežného přepadení. Bylo to ale jinak. Podrazil ho jeho přítel. Když jste si myslel, že tu obálku máte, zavezl jste ji k Jasonovi, což mě utvrdilo v mém předpokladu – totiž že Jason usuzoval, že Grosbeck měl důležité důkazy určené obžalovací porotě. Jason ale nebyl doma, když k němu Grosbeck přijel. Grosbeck tedy na něho čekal. A mezitím někdo Grosbecka zastřelil.“
Muž v pyžamu se chabě probral a ozval se: „Co tohle všechno u všech čertů znamená?“
„Byl jste přiotráven kouřem,“ sdělil mu Corning, „a já jsem vás zachránil.“
„Dobře, teď už ale můžu odejít,“ prohlásil muž.
„Kdo je to?“ zeptal se Flint.
„Harry Stanwood,“ odvětil Corning. „Znáte ho?“
Flint překvapeně vyjekl.
Corning pokračoval ve svém rychlém výkladu.
„Tu vraždu měli Fredovi Parkettovi přišít dva svědkové. Je to jistý Longwell a nějaký Monteith. Oba tvrdí, že byli blízko místa činu a viděli prchat Parketta. Oni tam ale nebyli. Jsou to falešná svědectví. Získal jsem písemné prohlášení, že tam ani nemohli být.
Je to prohlášení jedné ze dvou mladých žen, které s těmi dvěma byly na hokejovém utkání, a to skončilo hodinu poté, kdy došlo k vraždě. Paní Jasonová sice slyšela smrtící výstřel, ale neslyšela, že by někdo utíkal od vozu, ve kterém byla spáchána ta vražda. Bylo to proto, že odtud nikdo neutíkal.“
Corning se náhle obrátil k Stanwoodovi.
„A jak to bylo s těmi papíry, Stanwoode?“
„S jakými papíry?“ vydechl dotázaný s tváří bílou jako stěna.
„S papíry, které jste sebral Grosbeckovi poté, kdy jste ho zavraždil,“ odtušil Corning. „Dokumenty, na kterých tolik záleželo obžalovací porotě. Ty, které usvědčovaly Dicka Carra a pár dalších detektivů.“
„Vy jste se zbláznil!“ vykřikl Stanwood.
Ken se usmál; byl to ale chladný úsměv.
„To nebude těžké zjistit,“ řekl. „Podle mých závěrů tu vraždu spáchal Stanwood a detektiv Dick Carr měl za úkol ho krýt. Potřebovali obětního beránka, a tak si vybrali recidivistu Freda Parketta. Stanwood si samozřejmě chtěl ty dokumenty ponechat, dokud nebude ze všeho venku. Stejně si ale potřeboval zajistit zadní vrátka. Myslel si, že spoluprací s Carrem zabije dvě mouchy jednou ranou, a tak přiměl jednoho zloděje, aby mé sekretářce podstrčil nějaké usvědčující důkazy. Já jsem do jeho domu vhodil několik kouřových bomb, aby si myslel, že tam hoří, a doufal jsem, že až bude z domu prchat, vezme si to, co považuje za nejcennější.“
Stanwood hlasitě zaklel a pěstí udeřil Corninga do tváře. Corning ránu přijal, aniž hnul brvou, předklonil se a sevřel Stanwoodovi obě ruce. Flint znovu oběhl vůz a otevřel pravé dveře. Oba zápasící mužové teď skoro vypadli z vozu. Flint vytáhl pistoli a energicky jí udeřil Stanwooda do hlavy. Stanwood rázem zkrotí.
Flint zkoumavě sáhl pod horní část Stanwoodova pyžama.
„Tady to máme,“ prohlásil.
„Výborně,“ pravil Corning. „Teď už se do toho nebudu plést víc, než budu muset. Co kdybyste mi řekl, pro koho pracujete?“
„Jsem federální vyšetřovatel,“ odpověděl Flint. „S Jasonem jsem ve spojení již od té vraždy. Jason měl podezření, že nešlo o prosté loupežné přepadení, ale byli jsme přesvědčeni, že tu špinavou práci odvedl Parkett. Grosbeck měl velmi důležité důkazy a chtěl se rozejít s celým tím gangem. Měl v úmyslu ty důkazy odevzdat Jasonovi. Jason ho žádal, aby mu to přinesl k němu domů. Mluvil o tom s Jasonem telefonicky. Jason se ale zpozdil a když tam přijel, byl Grosbeck už mrtvý.“
Ken Corning si oprášil nějaká smítka z kolen.
„Co kdybychom ho dopravili do vašeho vozu?“ zeptal se. „Nebude-li to nezbytné, tak bych raději nefiguroval v této části toho případu. Ještě bych pro vás měl mladou ženu jménem Mabel Fosdicková; ubytovala se v hotelu Beechwood. Napsala mi písemné prohlášení a je ochotná vypovědět celou pravdu. Poskytne vám fakta, která vyvrátí svědectví Longwella a Monteithe. Až na těch dvou pořádně zapracujete, pravděpodobně vám dají jména několika vysoce postavených osob.“
Flint zacvakl pouta na zápěstích bezvládného těla v pyžamu. Podíval se na Corninga a jeho přísný výraz se uvolnil.
„To vy pokaždé své klienty takhle vysekáváte z patálií?“ zajímal se.
Ken Corning pokrčil rameny.
„Někdy se mi to podaří bez problémů,“ prohodil. „A někdy si to musím sám naorganizovat a… to chce kliku.“
Flint se zachechtal.
„Tak fajn,“ řekl. „Vezměte ho za nohy a já ho vezmu pod rameny.“

Potírat ďábla ohněm
Ken Corning si prorazil cestu mezi okounějícími chodci, kteří postávali na chodníku. Utvořili kruh bledých tváří kolem červené kaluže, jež se šířila po chladném povrchu šedého betonu a odrážela pouliční světla, která se na ní jevila jako zářící rubíny.
„Kdo to viděl?“ zeptal se Corning.
Policista v uniformě zvedl svou dlouhou paži.
„Rozejděte se,“ nařídil přítomným. „Už je po všem. Jděte každý svou cestou. Tak rozchod. Už tu není nic k vidění.“
Ke Kenu Corningovi přistoupil jakýsi muž a změřil si ho zvědavýma očima.
Když promluvil, zněl jeho hlas plačtivě.
„Já jsem to viděl, šéfe.“
Policista ukázal prstem na Corninga.
„Hej, vy! Jděte svou cestou! Tady už není nic k vidění. Tak pohyb!“
Corning si prohlédl mužova úzká ramena, lesknoucí se oči, rty odstávající od chrupu.
„Dobře,“ řekl. „Co se tu stalo?“
Policista mezi ně vstoupil.
„Neslyšeli jste, co jsem řekl? Dejte si odchod. To, že tu byl někdo zabit, ještě není důvod…“
„Já tu sbírám důkazy,“ sdělil mu Ken Corning.
„Hé? Cože sbíráte?“
„Důkazy.“
„Pro koho pracujete?“
„Já jsem advokát. Zastupuji klienta jménem George Pyle, zatčeného pro vraždu.“
„Vy že jste obhájce George Pylea?“
„Správně.“
„Kdo vás tím pověřil?“
„Pyleův přítel. Uložil mi, abych šel sem, seznámil se s fakty a podíval se, co mohu pro Pylea udělat.“
V policistových očích se zračila pochybnost. Dav lidí vycítil nový prvek a seskupil se do užšího kruhu. Muž, který stál vedle Corninga, mu tiše navrhl: „Pojďte někam, kde si můžeme v klidu promluvit.“
Policista zopakoval výzvu k rozchodu, tentokrát hlasitěji, jako by si sám dodával větší jistoty vehementnějsím tónem. Ken chytil muže za paži.
„Pojďme,“ řekl mu.
Prorazili si cestu zástupem zvědavců. Někde v dálce zaslechli kvílení sirény a pak slyšeli policistu, který s obnovenou autoritou opět vyzýval zvědavý dav, aby se rozešel.
Ken Corning uviděl blízký penzión.
„Můžeme zajít sem,“ pravil.
„Dobrý, šéfe,“ souhlasil muž.
Vešli dveřmi pod osvětleným nápisem a vystoupili po krátkém, tmavém schodišti. Culící se majitelka, která zjevně už dávno překročila střední věk, postrčila knihu hostů, vázanou v tuhém plátně a dost opotřebovanou, na druhý konec nakloněného psacího stolu.
Corning se podíval na muže s úzkými rameny.
„Máte tu kde bydlet?“ zeptal se.
„Ne.“
„Jak se jmenujete?“
„Henry Lampson.“
„Dobře. Napište to sem. Najmu vám tu pokoj.“
Muž zapsal své jméno do knihy hostů. Obtloustlá majitelka si ho zkoumavě prohlížela a pak se podívala na Corninga.
„Měla bych tu něco za dvanáct dolarů týdně,“ navrhla.
Ken vytáhl z kapsy srolované bankovky a oddělil z nich dvě pětidolarové a dvě jednodolarové.
Majitelka sejmula z háčku klíč a pomalu se rozkolébala chodbou. Oba muži ji následovali. Dveře otevřela s okázalým gestem. Ken Corning postrčil muže do pokoje, sám potom také vešel a zavřel dveře.
„Tak fajn,“ pronesl Ken pak. „Co se tam stalo? A kdy se to stalo?“
Muž se rozhlédl po pokoji a obrátil se, aby viděl, že dveře jsou zavřené. Očima pak sklouzl na Corninga.
„Asi tak půl hodiny předtím, než jsem vás uviděl v tom zástupu lidí a slyšel vás říkat, že jste obhájce toho Pylea. Je to tak, že jo? Vy jste advokát toho chlápka?“
„Ano.“
„A co z toho kápne mně?“
„Pokud neřeknete pravdu, tak nic.“
„A jestli ji řeknu?“
„To bude záležet, jaká ta pravda bude.“
Lampson o tom chvíli přemýšlel a pak se rozhodl: „Tak dobře. Po ulici šli čtyři chlapi – ten mrtvěj, ten, co ho sbalili, a ještě nějací. Šli takhle přede mnou. O něco se začali hádat. Já jsem se nestaral, o co jim šlo. Pak jsem viděl, že došlo ke rvačce, nebo to aspoň vypadalo jako rvačka. Vy teda říkáte, že zastupujete chlápka, co ho tam sbalili, a že se jmenuje Pyle?“
„Přesně tak,“ přikývl Corning.
„A kdo je ten mrtvěj?“
„Nějaký Frank Glover. Byla to dost významná figura v části zdejšího podsvětí. Pokračujte. Řekněte mi všechno, co se tam dělo. Ta rvačka mě zajímá.“
„Ona to nebyla skutečná rvačka. Toho vašeho chlápka drželi dva. Ten, co ho pak zabili, měl vztek, ale držel se zpátky a nechystal se prát. Ten váš, teda ten, kterýho zastupujete, měl spoustu řečí. Měl taky vztek a dal to všem pořádně najevo. Ti dva ho pořád drželi. Pokoušel se něco dělat, buď tasit pistoli, nebo mávnout pěstí. Zuřivě se hádali.“
Muž udělal pauzu.
„To je v pořádku,“ řekl mu Corning. „Já vás poslouchám.“
„No, pak se to všechno semlelo až moc rychle. Ten první, teda jako váš klient, se těm dvěma vymanil. Nějak se skrčil, uhnul stranou a pak jsem slyšel, jak pistole udělala prásk. Váš chlápek začal utíkat a ten druhej se zhroutil na chodník. Slyšel jsem povídat, že to dostal přímo do srdce a upilovanou kulkou.“
„Pokračujte,“ vyzval ho Corning, když Lampson znovu zaváhal. „Začal utíkat a co se stalo pak?“
„Pak se za rohem náhle vynořil policejní vůz. Vypadalo to, že se zdržoval někde blízko a že už to někdo ohlásil policii. Tak jsem to aspoň slyšel od policajta z toho vozu. Policajti viděli toho chlápka utíkat a sebrali ho.“
„Jak dlouho to bylo po tom výstřelu?“
„Nemohlo to bejt moc dlouho. Ten chlápek uběhl sotva jeden blok. Uběhnout jeden blok netrvá moc dlouho, to je chvilka.“
„A ti dva muži, kteří šli s tím zavražděným? Co dělali ti dva?“
„Chvíli tam zmateně koukali a pak si oba klekli vedle toho ztuhlýho. Rozepnuli mu košili, sundávali mu sako a tak podobně. Nepokoušeli se křičet, ani se nesnažili chytit toho, co utíkal. Policajtům řekli, že nemají bouchačky a že by se za nějakým vrahem nehonili.“
Ken Corning se procházel po skromném pokoji. Muž s úzkými rameny ho horlivě sledoval očima.
„Ten mrtvý měl u sebe pistoli,“ řekl Corning rychle. „Policie ji u něj našla. Bylo to tak?“
„Jasný, že to bylo tak. Já jsem ji viděl.“
„Proč ti dva chlápci tu pistoli nevzali a nezastavili s ní Pylea?“
„To nevím. Nikdo se jich na to neptal.“
„A Pyleovu pistoli policie našla?“
„Jo. Pyle tvrdil, že vůbec nestřílel, že žádnou pistoli neměl a tak podobně, ale nějaká buchta z toho činžáku na rohu viděla, že něco pohodil za nějakou reklamní tabuli. Policajti tam začli čmuchat a našli pistoli. Slyšel jsem, jak jeden z nich povídal, že to je ta pistole, co zastřelila toho mrtvýho. Já sám nevím, říkám jen, co povídali policajti.“
Ken Corning se obrátil a ostře se na muže podíval.
„Jak je možné, že vás nezadrželi jako svědka?“
„Protože jsem toho moc nenamluvil. Předstíral jsem, že jsem jeden z těch, co se tam seběhli až po tom střílení.“
„A proč jste jim nic neřekl?“
Muž poněkud zneklidněl.
„Hele, kámo, protože nechci, aby se fízlové pletli do mejch věcí, jako kde jsem byl a co jsem dělal.“
Rozepnul si plášť. Pod paží měl zavěšenou koženou brašnu. Sáhl si tam, otevřel brašnu, vytáhl nějaké ocelové nářadí a hodil je na stůl. Jak o sebe jednotlivé kusy narážely při dopadu, vydávaly tupě zvonivý zvuk.
Ken Corning se na tu hromadu díval se zamračeným výrazem.
„Lupičské náčiní, že?“
„Jasný.“
„Proč jste se mi s tím svěřil?“
„Protože umíte mluvit s policií a se soudama. A takovýho já možná budu potřebovat. Já u sebe mám bouchačku. Rozumíte? Nemám čistej rejstřík. Z posledního metru mě podmíněně pustili a já vzal roha, když to chcete vědět. Já jsem věděl, že když pípnu, tak mě fízlové vemou na direkci k výslechu. Tak jsem držel hubu. Pak jste tam přišel vy a začal jste mluvit a já jsem si řek, že vy to určitě budete umět zmáknout tak, aby mi z toho něco káplo a abych měl pokoj od policajtů.“
Ken zvedl pár kusů lupičského nářadí.
„A kde je ta bouchačka?“ zeptal se.
Muž, který tvrdil, že se jmenuje Lampson, si odhrnul plášť a z pravé zadní kapsy kalhot vytáhl pistoli. Byl to automatický colt ráže dvacet dva.
„Tak to je ona, kámo,“ poznamenal. „Odteďka za ni odpovídáte vy.“
Corning přičichl k ústí hlavně. Zatáhl závěr, aby z komory vyhodil náboj, vložil do vyhazovacího okénka nehet palce a natočil si pistoli tak, aby se uvnitř hlavně odrazilo trochu světla. Pozorně studoval závity hlavně a ještě jednou přičichl k ústí.
„Jéžiši, snad to nechcete přišít mně,“ ozval se muž a v jeho hlase byl znovu fňukávý tón.
Ken Corning zvedl oči a podíval se na něj přes mušku pistole.
„Jaký druh zbraně byl použit při té vraždě?“ zeptal se.
„Jéžiši, šéfe, jak bych to moh vědět? Policajti našli tu pistoli půl bloku od místa, kde jsem stál, a…“
„Nechte toho,“ řekl mu Corning a přerušil ufňukanou záplavu slov. „Vy to moc dobře víte. Byl jste tam a všechno jste slyšel. Tak jaká to byla zbraň?“
Lampson sklopil oči k podlaze. V obličeji měl nervózní škubání.
„Na mou duši, šéfe…“
„Jaká to byla zbraň?“ křikl Corning.
Odpověď zazněla tak slabě, že byla sotva slyšitelná.
„Automatická dvaadvacítka, šéfe, říkají tomu ‚Colt Zálesák‘. A proto taky budu nutně potřebovat právnickýho machra.“
Corning se procházel sem a tam ve své kanceláři. Každou chvíli si posunul levé zápěstí před obličej, podíval se na ciferník svých hodinek a pak pokračoval v neklidné chůzi.
V zámku hlavních vchodových dveří se ozvalo kovové cvaknutí klíče. Dveře se otevřely. Helena Vailová, sekretářka Kena Corninga, stála na prahu vzpřímená a štíhlá, ale v očích měla úzkost.
„Letěla jsem sem, co jsem stačila, šéfe,“ řekla. „Váš telefonický vzkaz jsem dostala až po návratu z kina. O co jde?“
Ken vyndal balíček cigaret, jednu vytáhl a nabídl Heleně Vailové, druhou si vzal sám. Přistoupila blíž k němu, aby si připálila jeho zápalkou.
„Nevím, o co vlastně jde,“ přiznal se, zatímco vydechl cigaretový dým a současně uhasil zápalku. „Asi v osm hodin mi telefonoval někdo, kdo se představil jako osobní strážce George Pylea. Řekl, že Pyle padl do pasti, že na rohu Lincolnovy třídy a Beemerovy ulice došlo ke střelbě a že tam mám hned jít.
Měl jsem tu vůz a za pár minut jsem byl na místě. Policie ale už tělo odvezla a vzala Pylea do vězení. Sebral jsem tam nějakého kasaře, který tvrdí, že se jmenuje Lampson. Je to důležitý svědek. Myslí si, že tam možná střílel Pyle, ale za nějaký ten dolar je ochotný upravit své svědectví v náš prospěch. Měl u sebe pistoli dvaadvacítku. Policie tvrdí, že Glover byl zastřelen pistolí typu ‚Colt Zálesák‘ ráže dvacet dva. Nějaká dívka prohlásila, že viděla, jak Pyle něco takového odhazuje. Je to odbarvená blondýna a dělá kasírku v druhořadé restauraci. Říká, že to viděla zcela určitě. Nestihl jsem si s ní promluvit, ale mluvil jsem s její kamarádkou, která s ní bydlí v jednom bytě.
Ten zastřelený se jmenuje Frank Glover. Už si o to delší dobu koledoval. V době vraždy s ním byli Sam Gilman a Shorty French. Oba vypovídají, že Pyle se začal hádat a pokoušel se Glovera udeřit. Glover mu řekl něco sprostého, ale prát se nezačal. Ti dva chytili Pylea za ruce. Prý se jim vysmekl, vytáhl bouchačku a napálil to do Glovera, přímo do srdce a jen jedním výstřelem. Tak to tvrdí ti dva.
Pistole, kterou policajti našli za jednou reklamní tabulí, jim zřejmě vyhovuje. Nedlouho předtím se z ní střílelo – a jeden výstřel. Vyrozuměl jsem, že na ní byly nějaké otisky prstů – ne zrovna zřetelné, ale dost čitelné, aby odpovídaly Pyleovým otiskům.
Policajti provedli na místě jen běžnou rutinu. Hlavně rozháněli zvědavce. Já jsem toho svědka, Lampsona, umístil do jednoho penziónu. Když jsem odtud odešel, vrátil jsem se na místo činu a trochu se porozhlédl. Našel jsem tohle.“
Ken Corning vyndal z kapsy pomačkaný kousek papíru a položil ho na psací stůl. Sekretářka se předklonila, dotkla se ho konečky prstů a pak ucukla.
„Krev!“ vyrazila ze sebe.
Corning přikývl.
„Ovšem,“ potvrdil. „Našel jsem to v kaluži krve tam na tom chodníku. Tak jsem to zvedl.“
„Má to nějaký význam?“ zeptala se a pořád zírala.
„Nevím. Je to divné. Proč by měl ležet takový kousek papíru v kaluži krve. Není zvlášť velký – tak půldruhého centimetru krát jeden centimetr, ale je to něco, co nebylo vysvětleno, a když jde o případ vraždy, tak se musí vysvětlit všechno.“
Helena Vailová zamyšleně sevřela rty.
„Myslíte si, že to červené zbarvení pochází výhradně od krve?“ otázala se. „Ten papír ale stejně vypadá nějak podivně.“
„To také nevím,“ přiznal se Corning.
„Co chcete, abych udělala, šéfe?“
Rozkročil se široce, jako by se chtěl opřít proti nějakému úderu. Dolní čelist měl vysunutou dopředu a rty stažené do pevné, rovné linky. Řekl: „Ti zatracení policajti mi neumožní rozhovor s Pylem, a já s ním musím mluvit. Požádám o soudní příkaz k zajištění práv podle zásady habeas corpus.“
„Když jde o vraždu, tak ho odmítnou propustit na kauci,“ podotkla.
„To já vím velmi dobře,“ prohlásil a odsekával důrazně jednotlivá slova, „ale umožní mi setkání s ním. Chci si s ním promluvit.“
Helena Vailová sejmula ochranný kryt psacího stroje.
„A co potom?“ zeptala se.
„A potom,“ odpověděl, „zjistíte něco o té dívce, která viděla odhazovat pistoli za reklamní tabuli.“
„Výborně. Teď mi tu udělejte místo tak na šíři lokte a já vyplním ty formuláře. Jakže se jmenuje? Jen George Pyle?“
„Přesně tak,“ přisvědčil.
Ze zásuvky svého psacího stolu vytáhla několik formulářů a podívala se na něj.
„A co ostatní svědkové?“ zeptala se.
„Hodně jich vidělo Pylea prchat po výstřelu. Slyšeli ránu a rozhlíželi se, co se vlastně děje. Viděli, že Glover se zhroutil a že Pyle utíká. Kromě té holky z rohového činžáku nikdo ale neviděl, že by odhazoval pistoli za nějakou reklamní tabuli.“
„Je jisté, že pistole, kterou našla policie, je skutečně vražedná zbraň?“
„Na to je ještě brzy. Zjistí to až znalec, který provede zkušební výstřely. Tyhle věci se dnes dají prověřit s matematickou přesností.“
Přikývla, vsunula soudní formulář pod válec psacího stroje a její svižné prsty začaly na klávesách vyklepávat staccato rychlé jako kulometná palba.
George Pyle smutně zíral skrz drátěnou přepážku, která rozdělovala stůl v návštěvní místnosti vězení. Oči měl červené a podlité krví. Ve tváři byl bledý. Každou chvíli si nervózně olizoval rty špičkou jazyka.
„Proboha, Corningu, vy mě z toho musíte vysekat.“
„Byl to podraz?“
„Samozřejmě to byl podraz! Myslíte si, že jsem takový šílenec, že bych zastřelil chlapa, když na to kouká snad milion svědků?“
„Ta vražda byla ale spáchána vaší pistolí.“
„To je sprostá lež. Tu pistoli jsem v životě neviděl.“
„Jsou na ní otisky vašich prstů.“
„Ty tam nemůžou být.“
„Potvrdili to znalci.“
„Jací znalci?“
„Znalec, který pracuje pro policii, a znalec, kterého jsem objednal já.“
Pyle si olízl rty. Jeho oči uhnuly od Corningova pohledu a pak se vrátily s výrazem zoufalství zvířete uvězněného v kleci.
„Nemůžete mě odtud dostat? Ty zatracené mříže! Nepřetržitě na mě zírají. Vidím je všude, kam se obrátím. Asi z nich zešílím.“
Corning pomalu potřásl hlavou.
„To chce klid,“ doporučil mu. „Rozčilením se duševně vysílíte a oni vás pak snadno nachytají na něco, co bude vypadat jako doznání, a to by byl konec.“
Pyle se zhluboka nadechl, jako by se chystal vlézt pod studenou sprchu.
„Corningu, můžou mi… podaří se jim… je to vůbec možné… myslíte, že to připadá v úvahu… trest smrti, rozumíte? Dopadne to tak, nebo ne?“
V Corningových očích se zračila netrpělivost.
„Poslouchejte mě,“ řekl. „Teď jste tady a jste obviněn z vraždy prvního stupně. Okresní návladní bude žádat trest smrti. Váš případ vypadá až moc černě. Teď musíte nechat toho zatraceného kňučení a držet se jádra věci. Existuje jediný způsob, jak vás odtud dokážu dostat, to jest, když spolu odejdeme hlavním vchodem, a to se mi nepodaří, pokud nezačnete myslet hlavou a nepřestanete s tím hysterickým fňukáním. A teď mi řekněte, co se tam vlastně stalo.“
Muž za hrubou drátěnou sítí si nataženým prstem přejel po krku pod úrovní límce košile.
„Panebože!“ vyrazil ze sebe chrčivě.
Ken čekal a upřeně se na něj díval s nemilosrdnou trpělivostí.
Po chvíli začal Pyle mluvit tichým, monotónním hlasem, s očima upřenýma na poškrábanou desku dlouhého stolu.
„Sel jsem po ulici se Samem Gilmanem, Shortym Frenchem a Frankem Gloverem. Cekalo se, že mezi Frankem a mnou dojde ke srážce. On to hrál nepoctivě. Já jsem to věděl. On si myslel, že nehne ani brvou a projde mu to. To jsem nemohl připustit.
Já jsem ten spor nechtěl probírat dřív, než dojdeme do Gloverova bytu. Měl jsem tam být sám, ale tři své lidi jsem umístil do bytu sousedícího s Gloverovým. Kdyby uslyšeli nějaké podezřelé zvuky, byli připraveni rozstřílet dveře Gloverova bytu na třísky a vrazit dovnitř. Kromě toho sledovali výtahy pro případ, že by mě někteří z Gloverových lidí vyvedli s bouchačkou mezi lopatkami, aby je mohli překvapit.“
Corning ho netrpělivě přerušil.
„Kde jste měl svou pistoli?“ zeptal se.
„Já jsem žádnou neměl.“
„Nechtějte mě rozesmát.“
„Tak to skutečně bylo, Corningu, žádnou bouchačku jsem neměl. Přísahám, že ne. To byla jedna z podmínek, na kterých trval Glover. Měl jsem přijít sám a bez bouchačky. Měli jsme jít do jeho bytu a promluvit si. On samozřejmě nevěděl, že já jsem měl už tři nebo čtyři měsíce v jeho sousedství pozorovatelnu. Nasadil jsem tam několik svých lidí, měli tam samopaly a pár granátů. Kdyby se pokoušel o nějaký podraz, mohl bych ho během minuty rozsekat na hadry.
No a tak jsme si klidně šli po té ulici, až najednou – právě na tom místě – se Shorty French podřekl, jako že mi Glover zahejbá s mojí holkou. Musím se přiznat, že mě to rozzuřilo. Byl bych ho seřval, i kdyby měl kolem sebe regiment goril.
Pokoušel jsem se ho bacit, ale Shorty a Sam Gilman mě čapli za ruce. Glover se mi vysmál a ptal se, co si myslím, že s tím můžu dělat. S tím jsem samozřejmě mohl dělat leccos, až bych měl tu možnost. Pak se mi podařilo vyprostit a právě v tom okamžiku se ozval výstřel. Přísahám, že nevím, kdo to střílel, ale znělo to, jako by to přicházelo odněkud z pravé strany.
Trvalo snad půl vteřiny po výstřelu, než se něco začalo dít. Pak jsem viděl, jak se Glover zhroutil na zem. Věděl jsem, že to musí být nějaký podraz, ale asi jsem ztratil hlavu. Začal jsem utíkat.
Pak se za rohem objevil policejní vůz a mně bylo jasné, že jsem v pasti. Já jsem ale žádnou bouchačku nepohodil za nějakou reklamní tabuli, žádnou bouchačku jsem totiž neměl a už vůbec jsem nestřílel.“
Ken Corning se soustředěně díval na svého klienta.
„Slyšel jste výstřel?“
„Jistě.“
„Ozval se vpravo od vás?“
„Ano.“
„A vy soudíte, že vystřelit musel buď Sam Gilman, nebo Shorty French?“
„Samozřejmě.“
„Neviděl jste ale žádnou zbraň a nemůžete odpřisáhnout, že by kterýkoli z těch dvou udělal nějaký podezřelý pohyb?“
„Ne.“
Pohled Kena Corninga teď připomínal výraz lékaře, který svému pacientovi musí sdělit špatnou zprávu. „Pyle,“ zeptal se pomalu, „myslíte si, že tomuhle uvěří jakákoli porota na světě?“
Na čele vězně se kupily krůpěje potu, ale přesto se podíval svému obhájci do očí.
„Ne,“ řekl a hlas měl poznamenaný strachem.
Corning stál rozkročený a oči měl pevně upřené na Henryho Lampsona.
„Podívejte se,“ prohlásil, „říkám vám to bez obalu. Já zastupuju George Pylea. On má u mne přednost. Nesmíte mě zatahovat do vašich patálií, nebo se pokoušet podrazit Pylea. Já vám pomůžu dostat se z vaší šlamastiky jen v případě, že to pomůže mému klientovi. V jiném případě s tím nepočítejte.“
Muž, který se dosud choval pokorně a poddajně, najednou promluvil chladně a drsně.
„Kde jste u všech čertů sebral ty kecy, jako že jsem v nějaký šlamastice? V žádný šlamastice nejsem. Já jsem čistej a řek jsem vám všechno, co by mohlo pomoct vašemu klientovi. Ale jestli nedostanu něco na dlaň, tak vyvalím, jak to bylo doopravdy.“
Ken Corning si toho chlapa prohlížel s netajenou ošklivostí.
„Což znamená?“ zeptal se.
„Což znamená, že obrátím a vyklopím fízlům, že ten váš člověk zahodil pistoli, když utíkal, a že jsem v jeho ruce viděl bouchačku těsně před tím výstřelem.“
„Takže takhle, co?“ nadhodil Corning.
„Takže takhle,“ potvrdil Lampson.
„Tak se mi zdá, že jste najednou nějak podezřele nezávislý.“
„Zdá se vám, jo?“
„Zdá.“
Muž pokrčil rameny.
„Řek jsem vám to na rovinu,“ prohlásil. „Berte nebo nechtě. Já tu způsobně sedím a čekám.“
Ken šel k oknu pokoje. Bylo ušmudlané a úzké. Krajková záclona, která je zakrývala, svědčila o skutečnosti, že obvyklí obyvatelé pokoje měli větší zájem o to, aby veřejnost nenahlížela dovnitř, než aby sami mohli vyhlížet ven.
Když Corning pozoroval stíny míhající se na ulici, zahlédl pootočení mohutných ramen a viděl, že do penziónu zamířil vysoký silný muž. Další muž ledabyle postával na protější straně ulice u nějakých dveří. Vypadal nápadně nehybně.
Ken Corning se rychle obrátil na muže, který ho sledoval poťouchlým pohledem.
„Co je tohle za obojetnou hru…“
Neměl už možnost tu větu dokončit. Na chodbě za dveřmi se ozvaly kroky. Nějaká energická ruka zaklepala na dveře.
„Jéžiši,“ pronesl Lampson napjatým, přiškrceným hlasem.
Vstal, v extatickém spěchu přeběhl místnost a otočil klíčem v zámku. Muž na druhé straně dveří je otevřel a vrazil do pokoje.
„Tak,“ prohlásil.
Na první pohled to byl policejní detektiv, od bot se širokými podrážkami až po masivní krk, slídivé oči a tlusté rty, od kterých v agresivním úhlu čouhal doutník.
„Ahoj, Maxwelle,“ řekl Corning jakoby mimochodem.
Maxwell se na něj upřeně podíval.
„To byla od vás zatracená drzost, ovlivňovat svědka obžaloby.“
Ken Corning se zasmál.
„Tak za prvé,“ prohlásil, „já jsem ho neovlivňoval. Za druhé, není to svědek obžaloby. Je to můj svědek. Objevil jsem ho na ulici po tom střílení a přivedl jsem ho sem. Byl jsem s ním, když se tu zapisoval, a zaplatil jsem za jeho pokoj.“
Detektivovy tlusté rty se zkřivily.
„To tvrdíte vy!“ zaskřípal mezi zuby. Obrátil se k Lampsonovi. „Jak to bylo ve skutečnosti?“ zeptal se.
Lampson mluvil tiše, rychle a bezvýrazně, asi jako vystrašené dítě, které na školní besídce odříkává básničku.
„On sem za mnou přišel a řekl mi, že musím odpřisáhnout, že Shorty French měl v ruce pistoli a že já jsem to viděl. Taky řekl, že musím odpřisáhnout, že ten, co utíkal, nemohl střílet, protože v době, kdy padl výstřel, ho drželi za obě ruce, dokonce ještě tehdy, když Glover padl k zemi. Vyhrožoval mi, že když to neodpřisáhnu, tak mi podstrčí bouchačku a přišije mi tu vraždu.“
„Nabádání ke křivopřísežnictví,“ poznamenal Maxwell s důrazným obviňujícím tónem.
„Žvásty!“ odsekl Corning.
„Jestli si myslíte, že jsou to žvásty,“ řekl mu Maxwell a odpojil pár pout od zadní části opasku, „tak se zkuste vysmát tady tomu.“
Corning se podíval na pouta.
„Co si to tu u všech čertů představujete?“ otázal se.
„Že vás prostě zabásnu,“ sdělil mu Maxwell.
Ken se zničehonic zasmál. „Pánové,“ prohlásil, „musíme předejít případnému nedorozumění. Ujasněme si datum a hodinu a také přítomné osoby. Dnes je středa, osmého. Přesný čas – je sedm a půl minuty po čtvrté hodině odpoledne. V této místnosti jsou teď právě přítomni: Henry Lampson, já a policejní detektiv Thomas Maxwell, který sem vešel před chvílí. Je to tak?“
Maxwell sledoval Corninga podezíravýma očima. Lampson se díval na detektiva s bezmocnou otázkou v očích, asi jako nezkušený turista na horského vůdce uprostřed hustého lesa.
„Co to tady ksakru provádíte?“ zeptal se Maxwell.
„Nic,“ řekl mu Ken, „až na to, že chci mimo veškerou pochybnost konstatovat čas a místo této situace. Řekl jsem snad něco, co by nebyla pravda?“
„Hele, jděte se bodnout!“ zavrčel Maxwell. „S tímhle humbukem u nás nepochodíte. Půjdete se mnou na velitelství.“
„Máte zatykač?“ chtěl vědět Corning.
„Mám toho dost, abych vás předvedl k výslechu,“ kategoricky prohlásil Maxwell. „Až vás předvedu, tady Lampson odpřisáhne výpověď, která potvrdí vaše obvinění. Je to tak, Lampsone?“
„Se ví,“ potvrdil Lampson.
„A nemůže dojít k žádnému omylu, pokud jde o čas, místo a totožnost přítomných osob?“ zeptal se Corning.
„Ksakru, to teda ne!“ vybuchl detektiv. „V tomhle ať je po vašem, ale teď půjdete se mnou.“
„Výborně,“ pronesl Ken se zjevným zadostiučiněním. „Ta pouta můžete klidně schovat. Tím mě nezastrašíte. Stejně je nemůžete použít, dokud nemáte zatykač. Sazbu taxíku odtud až do vězení si zaplatím sám.“
Vyšli z pokoje. Lampson zamkl dveře a klíč si strčil do kapsy. Maxwell pevně chytil Kena Corninga za paži. Corning se hlasitě smál.
„O tomhle vy dva ještě hodně uslyšíte,“ prohlásil.
„Jo, tyhle blafy já znám,“ odsekl detektiv.
Sešli po schodech dolů. Na rohu čekal taxík. Nastoupili a jeli k budově policejní vazby. Lampson naškrábal svůj podpis na policejní formulář, který mezitím již někdo vyplnil. Zvedl pravou ruku a zamumlal, že potvrzuje přísahu, což bylo řádně zaznamenáno.
„Jak je to s možností kauce?“ zeptal se Corning.
„Samozřejmě,“ odvětil Maxwell. „S tím nebudete mít žádné potíže. Nehodláme vás strčit do vězení. Nám šlo jen o to, abyste neovlivňoval svědky. Můžete se odtud dostat třeba na základě vašeho čestného prohlášení, pokud si to budete přát.“
„Dobře,“ řekl Corning, „teď bych si chtěl zatelefonovat a pak se dohodnu o záruce na kauci.“
„Vy si nepodáte žádost o propuštění bez kauce?“ vyzvídal Maxwell.
„Ne.“
„Tak dobře. Ať je po vašem. Já jsem vám jen chtěl prokázat laskavost. Nemusíte na mě koukat tak zvysoka! Vy si hrajete svoji vlastní hru a já hraju tu moji. Berte to sportovně. Já jsem vás chytil na první metě a vyřadil jsem vás. V tom nemusí být mezi náma nic osobního.“
„Děkuji,“ opáčil Corning sarkasticky. „Až budu někdy potřebovat vaši radu, požádám vás o to. Teď bych si rád zatelefonoval.“
Dovedli ho k telefonní budce. Vhodil do přístroje minci, zavřel dveře a vytočil číslo své kanceláře. Ve sluchátku se ozval hlas Heleny Vailové.
„Teď mě dobře poslouchejte,“ řekl jí, „je to strašně důležité. Budete potřebovat pomocníky. Zavolejte Johnsonovi z detektivní agentury Intercoastal. Na Beemerově ulici, blízko místa, kde byl zavražděn Glover, je penzión. Má tam pokoj nějaký Lampson. Teď zrovna není doma. Vezměte si univerzální klíč. Jděte do toho pokoje, umístěte někam odposlechový mikrofon, za nějaký obraz nebo podobně. Dráty veďte do sousedního pokoje. Já jsem ten pokoj včera pronajal pod jménem Ragland. Napadlo mi, že se nám to může hodit. Usaďte se tam. Vezměte si stenografický blok, ve kterém už máte nějaké záznamy. Může být i starší.
A teď si poznamenejte, co vám řeknu, a zapište to do toho bloku jako poslední věty, které byly řečeny… Jste připravena?… Výborně. Tak teď to začíná. ‚A nemůže dojít k žádnému omylu, pokud jde o čas, místo a totožnost přítomných osob?‘ ‚Ksakru, to teda ne! V tomhle ať je po vašem, ale teď půjdete se mnou.‘“
Chvíli bylo ticho, pak se na drátě ozval hlas Heleny Vailové: „Dobře, šéfe, už to mám. Co dál?“
„Dál už musíte jednat podle vlastní hlavy,“ řekl jí, „a nehnout se odtamtud. Já tam později přijdu. Nevím, kdy to bude. Vydržte tam, i kdyby to měl být třeba týden. Bude-li to nutné, nechtě si posílat jídlo. Spěte i na židli, ale ten pokoj neopouštějte.“
„Rozumím,“ přitakala.
Ken Corning zavěsil a vyšel z budky.
„Mám potíže s opatřením kauce,“ oznámil.
Maxwell pokrčil rameny. „Kdykoli se rozhodnete požádat mě o laskavost,“ prohlásil, „brnknu do úřadu okresního návladního, ti sem někoho pošlou a vy si můžete odejít bez formalit.“
„To se s vámi spíš setkám v pekle,“ odsekl Corning, „než bych od vás žádal nějakou laskavost.“
„Dobře, ať je po vašem,“ řekl Maxwell a ušklíbl se.
Ken šel zpět k telefonní budce. „Zkusím to jinak,“ podotkl.
Zatelefonoval firmě specializované na záruky kaucí, které již zprostředkoval slušný počet zákazníků z řad svých klientů. „Chtějí mě zabásnout,“ sdělil zástupci firmy, „obviňují mě z nabádání ke křivopřísežnictví. Je to podraz s cílem přebrat mi svědka v případu George Pylea a přimět ho, aby přešel na stranu obžaloby. Ten svědek je recidivista s dlouhým trestním rejstříkem a celý ten humbuk s mým obviněním dělají proto, aby svědkovi usnadnili obrácení v jejich prospěch. Kauce je deset tisíc dolarů. Potřebuju trochu času. Počkejte asi půl hodiny, pak sem přineste písemnou záruku a já vypadnu. Je to jasné? Výborně.“
Ken Corning zavěsil a pak se vrátil do vězeňské kanceláře. Maxwell začal zívat a mračil se. „Doufám, že nebudeme čekat celou noc,“ nadhodil. „Já jsem vám nabídl možnost, jak se odtud dostat. Vy jste to nebral. Takže buď budete mít kauci do třiceti minut, nebo tu budete přespávat.“
„Bude to tu do třiceti minut,“ ujistil ho Corning.
„Je to přece jen věc dohody,“ dodal Maxwell smířlivým tónem.
„Táhněte k čertu,“ doporučil mu Corning.
Asi po půlhodině dovnitř vrazil zástupce firmy vydávající záruky kaucí s písemným záručním dokladem. Maxwell si doklad prověřil.
„Proč jste vlastně nechtěl odejít jen na základě vašeho čestného prohlášení?“ zajímal se. „Jaký smysl měla celá ta tahanice?“
Ken Corning se na něj podíval chladným a bdělým pohledem. „Dokážete zachovat tajemství?“ zeptal se jakoby důvěrně.
Maxwell se tvářil podezíravě, ale přikývl.
„Chápejte to,“ vysvětloval Corning, „chtěl jsem mít něco kompromitujícího o policii. Chtěl jsem ukázat, že si policie vyšetřování usnadňuje různými podrazy, a prokázat, že chce George Pylea odrovnat zastrašováním jeho obhájce a svědků.“
Tom Maxwell se na své židli pohodlně natáhl. Široce roztáhl obě nohy, sklouzl až na samý kraj židle a okázale zívl.
„To jo,“ utrousil, „k tomu máte skvělou možnost, když jste byl zatčen pro nabádání ke křivopřísežnictví.“
Ken přikývl.
„Rozumíte,“ pokračoval trpělivě, jako by vysvětloval nějakou elementární věc malému dítěti, „chtěl jsem mít jistotu, že Lampson podepíše písemnou výpověď učiněnou pod přísahou dřív, než já vyjedu se svojí verzí. V opačném případě bych vás byl hned vzal do místnosti, kde mám své vlastní svědky, už předtím, než jsme jeli sem do vězení.“
Maxwell už znovu začínal zívat. Najednou však jeho čelisti prudce sklaply. Celé tělo jako by mu napětím ztuhlo. Pomalu přesunul svou váhu na lokty a už zase seděl na své židli vzpřímeně.
„Svědky?“ zeptal se.
„Samozřejmě,“ sdělil mu Corning. „Snad si nemyslíte, že jsem takový cvok, abych vlezl do policejní pasti se zavřenýma očima? Do toho pokoje jsem dal umístit mikrofon a každé slovo, které tam padlo, bylo těsnopisně zaznamenáno na druhém konci kabelu v sousední místnosti. Proto mi tak záleželo na tom, aby bylo přesně konstatováno, kdo je přítomen, přesný údaj o čase a místě a kdo právě mluví. Vzpomínáte si na to, že?“
Maxwell vyskočil ze židle, jako by ho zasáhl elektrický proud. Zíral na Corninga široce vyvalenýma očima. Pak přešel místnost, prudce otevřel dveře a řekl: „Mládenci, vy dva pojedete se mnou. Vyrazíme teď hned.“
Ke Corningovi se vrátil se zarudlou tváří a s cukajícími rty.
„Hrom aby do vás,“ zavrčel, „na takovou boudu vám nenaletím. Ty svědky tam možná nasadíte zítra, ale my tam s váma zajedeme teď a hezky zostra. Jedem! Jestli v tom pokoji máte mikrofon, ukažte mi ho a ukažte mi ho teď hned!“
Corning se zatvářil neochotně.
„Teď jsem ale svobodný člověk, propuštěný na kauci. Nemůžete mě komandovat sem a tam.“
Maxwell se opovržlivě zachechtal. „Hned jsem si myslel, že to byl od vás bluf. Ono je ale jedno, co to bylo. Vy se tam s náma vrátíte a ukážete nám, jestli vám to poskytuje nějaké alibi, a pojedeme tam okamžitě.“
Naložili Kena Corninga do policejního vozu, zajeli zpět k penziónu a zašli s ním do pokoje, kde byl v okamžiku, kdy ho Maxwell zatkl.
„Ukažte nám to!“ vyzval ho detektiv.
Corning trhl rameny, prošel pokojem až k oknu, vyhlédl ven do ulice a prohlásil: „Jděte ke všem čertům!“
Maxwellův smích zněl triumfálně. „Prohledejte tu díru, mládenci!“ nařídil.
Prohlídku zahájil tím, že strhl levný zarámovaný barvotisk. Pak se stěny sejmul kalendář, pohodil ho na zem, sundal další obraz a v tom okamžiku se zarazil a vykulil oči, otevřel ústa a zíral na okrouhlý kovový předmět.
„Páni,“ vyhrkl, „mikrofon!“
„Říkal jsem vám to,“ poznamenal Corning a zapálil si cigaretu.
Maxwell vyrazil z místnosti do chodby, chytil za kliku dveří sousedního pokoje, opřel se o dveře svou vahou a vyrazil je dovnitř.
U okna stál nějaký gauč, na něm ležel muž, který mírumilovně chrápal. U stolu uprostřed pokoje seděla Helena Vailová s poněkud rozcuchanými vlasy a s unavenýma očima. Kolem ní se válely nedopalky cigaret, prázdné láhve od piva, drobty ze sendvičů. Pokoj působil dojmem, jako by tam ti dva trčeli už týden.
Před Helenou Vailovou ležel stenografický blok vyplněný těsnopisnými klikyháky. Nad stolem visela sluchátka u druhého konce kabelu vedoucího od mikrofonu.
Helena Vailová obrátila unavené oči směrem ke dveřím. Muž na gauči ze sebe vydal poslední hlučné zachrápání, posadil se a protíral si oči.
„Pan Johnson,“ představil muže Corning, „z detektivní agentury Intercoastal.“
Johnson se opřel nohama o podlahu, připitoměle se uculil a řekl: „Zdravím vás, pánové.“
„Zapsala jste to, Heleno?“ zeptal se Corning.
Helena Vailová na něj pohlédla. „Mám to tu všechno,“ ujistila ho.
„Jaké tam máte poslední věty?“
Zalistovala v bloku a přitom se téměř mechanicky zeptala: „Máte na mysli poslední věty před tou dnešní situací, kdy vás policie vzala do sousedního pokoje a začala hledat ten mikrofon?“
„Ano.“
Zaškrtla si řádek a začala číst bezvýrazným, uměle artikulovaným hlasem: „Otázka pana Corninga: ‚A nemůže dojít k žádnému omylu, pokud jde o čas, místo a totožnost přítomných osob?‘ Odpověď policisty: ‚Ksakru, to teda ne! V tomhle ať je po vašem, ale teď půjdete se mnou.‘“
Tázavě vzhlédla.
„Měl jste na mysli tady tohle?“ chtěla vědět. „To byla poslední část rozhovoru. Hned potom bouchly dveře a slyšeli jsme, jak jdete po chodbě. Zaslechla jsem ještě nějaká slova, ale to jsem už nezaznamenala. Řekl jste mi, že chcete jen to, co bude řečeno v sousedním pokoji.“
Corning přikývl.
Zvedla svůj blok, sevřela jeho listy mezi palcem a ukazováčkem a nechala je přefrčet. „Mám tu toho spoustu,“ pochlubila se. „Všechno, co tam kdo řekl.“
Ken se podíval na Maxwella, pak se znovu obrátil k Heleně Vailové a řekl jí: „To teď necháme být. Později ty záznamy přepíšete na stroji a Johnson k tomu přidá písemné prohlášení jako svědek.“
Maxwell vykročil dvěma rychlými kroky ke Corningovi. Obličej mu zrudl, oči se mu leskly vztekem, žíly na spáncích měl naběhlé jako provazy.
„Čert vás vem!“ zaskřípal zuby. „Myslíte si teď, že jste… zatraceně mazaný, že jo?“
„Myslím si teď,“ odpověděl mu Corning, „že když se policie spoléhá na svědectví trestaného zločince, aby se vytasila s falešným obviněním renomovaného právníka z nabádání ke křivopřísežnictví a s podobným obviněním George Pylea z vraždy, tak ať si dá moc velký pozor, aby do toho sama nespadla až po krk ještě dřív, než začne rozhoupávat člun.“
Maxwell něco zavrčel ke dvěma mužům, kteří ho doprovázeli.
„Jdeme, mládenci,“ řekl pak, „tady už nemáme co dělat.“
Všichni tři se vytratili a bouchli dveřmi. Helena Vailová se usmála na Corninga. Johnson si oddechl.
„Jak se vám líbí ta inscenace?“ zeptala se a ukázala na drobty ze sendvičů a nedopalky cigaret.
„Světová úroveň,“ uznale se rozhlížel Corning. „Museli jste na tom pořádně zapracovat.“
„Vyrabovali jsme odpadkový koš bufetu v naší budově,“ prozradila mu, „a vysypali jsme všechny popelníky na kus novin. Umístění mikrofonu nám dalo dost zabrat, ale dělali jsme, co jsme mohli. V Intercoastalu měli jeden volný komplet, takže jsme neztráceli čas sháněním. Ten mikrofon ale vůbec není zapojený a vedou od něho jen volně ležící dráty. Bála jsem se, že si to přezkoušejí. Kdyby to udělali, tak by zjistili, že to nefunguje.“
Corning se spokojeně zachechtal.
„Rozhodující efekt měla ta vaše inscenace tady. Maxwell utrpěl takový šok, že z toho byl vedle.“
„Budete mě tu ještě potřebovat?“ ozval se Johnson.
„Raději tu zůstaňte,“ požádal ho Corning. „Ještě se tu něco může semlít.“
„Co teď asi udělají?“ zajímala se Helena Vailová.
Corning upřeně sledoval dým své cigarety.
„To můžeme těžko předvídat. Měli v úmyslu udělat z Lampsona korunního svědka, rozšířit zprávu o mém zatčení a o mém údajném pokusu umlčet svědka obžaloby. Teď se budou vařit ve vlastní šťávě. Pravděpodobně z celého případu vyřadí Lampsona. Stáhnou obvinění proti mně.“
„Proč ale,“ protestovala Helena Vailová, „právě vy teď nevyjdete před novináře s celou pravdou o tom případu a nedokážete jim, že policie křivě obviňuje George Pylea?“
Potřásl hlavou.
„Protože bych oficiálně musel prohlásit, že máme úplný zápis rozhovorů z toho pokoje. My jsme ale ve skutečnosti měli jen inscenaci postačující na oblafnutí Maxwella. Ten to teď všechno nechá usnout a bude jen napjatě čekat, kdy a jak se s tím vytasím.
Bude je to znervózňovat po celé trvání toho případu. Kdybychom s tím ale šli před tisk, nějakého šikulu by mohlo napadnout, že si vyžádá celý zápis těch rozhovorů. Mohli bychom je sice zfalšovat, ale asi by to nebylo naprosto přesné. Nějaký šťoural by v tom možná zjistil rozpory, začal by se pídit po podrobnostech a zjistil by, že se v tom vezeme.
Raději to necháme usnout a budeme dělat, jako že o tom zatím z určitých důvodů mlčíme.“
Johnson přikývl.
„Naše agentura byla ochotná jít až na kraj určitého rizika,“ prohlásil, „ale dál už jít nechceme. Nemůžeme si dovolit dát se zatáhnout do skandálu v případě, že někdo začne zjišťovat, jak to vlastně bylo.“
Helena Vailová si náhle něco připomněla, otevřela svůj těsnopisný blok a vytáhla kousek tenkého barevného papíru.
„Hele, co jsem našla,“ pochlubila se.
Ken Corning podrobně zkoumal útržek. Malý kus pomačkaného červeného papíru, z jedné strany pokrytého něčím tmavým. Byl asi stejně velký jako ten druhý kousek papíru, který našel v kaluži krve na chodníku.
„Kde jste to našla?“ vyhrkl.
„Na stejném místě, kde jste vy našel ten první.“
„Co to je?“ zeptal se Johnson.
Corning nespouštěl oči z malého kousku papíru.
„Ať se propadnu, jestli to vím,“ řekl, „ale já na to přijdu.“
Helena Vailová si přehodila nohu přes nohu a prsty si trochu upravila sukni nad křivkou výše položeného kolena. „Nedokázala jsem na ni nic sehnat, šéfe. Jmenuje se Mary Bagleyová. Má rohový byt ve druhém patře. Pracuje jako pokladní ve filiálce řetězu restaurací Big Disc v Deváté ulici. Vypadá to, že nemá žádné mužské známosti, které by stály za řeč, nelibuje si v drahém oblékání, působí dojmem normální pracující dívky. Na své výpovědi trvá. Říká, že tu vraždu sice neviděla, slyšela ale výstřel, že se pak podívala z okna a viděla Pylea, jak běží směrem k jejímu činžáku.
Říká, že viděla Glovera ležet na chodníku a dva muže stát vedle něho.
Viděla, jak si ti muži klekají a začínají uvolňovat Gloverovi límec; v té době byl Pyle blízko reklamní tabule na protějším rohu ulice. Chystal se prý přeběhnout ulici, natáhl ruku a odhodil něco, co se blýskalo, asi jako se na světle leskne modrá ocel. Pak se rozběhl po druhé straně ulice, za rohem se objevil policejní vůz a policie ho sebrala. Tvrdí, že mu viděla do tváře, když běžel, a že to bez nejmenší pochyby byl Pyle. Poznala by ho prý kdykoli. Spolehlivě ho vybrala z identifikační řady ve vězení.“
Ken Corning se mračil a zamyšleně přecházel po místnosti.
„Její byt je ve druhém patře?“
„Ano.“
„Spřátelila jste se s ní?“
„Ano. A taky znám Esther Ogierovou, která s ní bydlí ve stejném bytě. Esther tam ale v tu dobu nebyla. Dělá uvaděčku v jednom biografu a každý večer končí práci až po jedenácté.“
Corning si nepřítomně vytáhl z kapsy cigaretu, poklepal jí na víko stříbrné leštěné dózy, zapálil si ji a vydechl oblak dýmu.
„Tady něco nesouhlasí,“ podotkl.
Dívka se na něho udiveně podívala. Prudce se k ní obrátil.
„Vy si myslíte, že ona mluví pravdu, že? Myslíte si, že to spáchal Pyle. Je to tak?“
„Nevím, co si o tom mám myslet,“ odpověděla mu. „Řekl jste mi, abych zjistila určité věci. Udělala jsem to. S Pylem jsem nikdy nemluvila. Jeho verzi neznám. Vím ale, že tam bylo hodně svědků. Pozornost nejmíň půltuctů lidí upoutal ten výstřel a pak viděli Pylea utíkat.“
Corning pokrčil rameny.
Zazvonil telefon. Helena Vailová zvedla sluchátko a tichým hlasem pronesla „Haló“. Po chvilce přitakala a předala hovor Kenu Corningovi.
„Je to z ředitelství věznice,“ sdělila mu. „Pyle vám prý chce říct něco důležitého.“
Ken chňapl rychlým pohybem po sluchátku a mluvítko si přiložil k ústům. „Ano,“ řekl, „tady je Corning.“
Pyle mluvil přiškrceně a opatrně.
„Vzpomínáte si na tu věc, co jste se mě na ni ptal – jako jestli je moje?“ zeptal se.
„Něco těžšího?“ upřesňoval Corning.
„Jo, to je ono.“
„Dobře. Co s tím má být?“
„Teď jsem si náhodou vzpomněl, jak se na to mohly dostat moje otisky prstů.“
„Výborně. Slova teď vybírejte opatrně. Spusťte.“
„Tak před časem jsem se pohádal s jistým člověkem. Musel jsem mu něco vzít, něco, čím mě ohrožoval. Pak jsem mu to ale vrátil, když jsem to vyprázdnil.“
„Popis té věci odpovídá?“ chtěl vědět Corning.
„Jo, přesně – ‚Zálesák‘, rozumíte. Mezi lidma jich ještě tak moc není.“
„Dobře. Kdo to byl?“
„Znám ho pod jménem Pete. Říkají mu Pete Polák. Už je to nějaký čas a já jsem ho od té doby neviděl. Doptáte se na něj ve střelnicích. Míval vlastní střelnici na pozemku u parku při Cedrové ulici.“
Ken Corning chvilku přemýšlel, zatímco telefon vydával bzučivé zvuky.
„Víte ještě něco?“ zeptal se.
„Nic, co by mi nějak pomohlo. Myslel jsem, že tohle se budete chtít dozvědět.“
„Myslel jste správně,“ ujistil ho Corning a zavěsil.
Opřel se ve svém otáčivém křesle, dal si ruce za hlavu a upřel zrak na Helenu Vailovou, i když podle výrazu očí to spíš vypadalo, že se dívá skrz ni a někam za ni.
„První záblesk světla,“ začal pomalu. „Jsou zde dvě věci, které Pylea údajně spojují s tou vraždou. Za prvé je to detonace výstřelu, o níž sám Pyle uvádí, že se ozvala blízko něho. Za druhé to jsou jeho otisky prstů na pistoli ráže dvacet dva typu ‚Zálesák‘, která byla nalezena za reklamní tabulí, kolem níž Pyle proběhl; podle balistické expertizy byl smrtící projektil vypálen právě z té pistole.
Pyle mi teď logicky – a doufám, že pravdivě – vysvětlil, jak se jeho otisky mohly dostat na tu zbraň, a také mi dal jméno někoho, kdo je podle všeho zkušený střelec ze zbraní právě této ráže.
Předpokládejme, že Glovera zastřelil někdo jiný než Pyle a současně můžeme vyloučit oba muže, kteří zůstali u mrtvého, protože ti by nemohli umístit pistoli tam, kde byla nalezena…“
Ken Corning teď mluvil rychleji a v očích měl záblesk rostoucího vzrušení.
„Za předpokladu, že Glovera zastřelil někdo další – kde asi mohl v tu chvíli být? Musel být v bezprostřední blízkosti té reklamní tabule. Vždyť Pyle řekl, že všechno probíhalo v klidu, až najednou – a právě na tom místě – jeden z těch dvou mužů utrousil poznámku, která vyvolala rvačku.
Výborně. A pak tu máme budovu blízko reklamní tabule, s okny přímo nad místem vraždy a také nad další ulicí za rohem, a právě v té budově má svůj pokoj ke všemu ochotná svědkyně Mary Bagleyová.“
„A její pokoj,“ dodala jemně Helena Vailová, „je v rohu a má okna do obou ulic.“
„Přesně tak,“ potvrdil Ken. „A já musím začít právě odtamtud.“ Otáčivé křeslo zapraskalo, když se prudce naklonil dopředu.
„Další věc – prohlédl jsem si vražednou zbraň, ‚Zálesáka‘ ráže dvacet dva. V rukou znalce, například někoho z prostředí střelnic, je to ta nejpřesnější malorážka. Muška té pistole je trochu odřená, což mohlo způsobit například nasazení tlumiče.“
Rázně vstal. Pohled měl jasný a současně tvrdý. Sáhl si pro klobouk.
„Jak ale vysvětlíte,“ zeptala se Helena Vailová, „že detonace výstřelu se ozvala v bezprostřední blízkosti Pylea?“
„Myslím,“ řekl Corning, „že jsme to už vyřešili – já a vy.“
„Já?“ podivila se Helena Vailová nevěřícně.
Ken Corning se na ni usmál. Nasadil si klobouk. „Už musím jít,“ sdělil jí: „Nikde mě neshánějte a počkejte, až se vrátím.“
„Může zatím za vás něco zařídit Johnson?“ otázala se.
„Myslím, že ne. Teď to chce pracovat v rukavičkách. Udělám to sám. Potřebuju přimět pár lidí, aby mi hráli do ruky. Jak se jmenuje budova, kde bydlí ta Bagleyovic holka?“
„Catalina. Je to tam napsáno nad vchodem.“
Přikývl a zamířil ke dveřím přední kanceláře.
„Všechno pečlivě sledujte,“ řekl. „Možná by bylo lepší, kdybychom přijali někoho, kdo by v noci hlídal telefon. Já nevím, kdy se vrátím, a potřebuju, abych se sem v kteroukoli hodinu dovolal. Možná bychom měli přibrat tu zrzku, která tu už jednou byla.“
Usmála se na něj téměř mateřským úsměvem, a to přesto, že sama byla o deset let mladší než on.
„A dopustit, aby mi to tu všechno přeházela, jako to udělala posledně! Pěkně děkuju! Vezmu si sem skládací lůžko, dám si nosit jídlo a budu tu tvrdnout ve čtyřiadvacetihodinových šichtách, dokud ten případ neskončí.“
Chtěl něco říci, pak si to rozmyslel, usmál se na ni, vyšel ven a zavřel dveře. Sel rovnou k činžáku s honosným jménem Catalina.
„Chtěl bych si najmout něco v rohu,“ sdělil ženě s unavenýma očima, které tu působila jako správkyně.
Odhadovala ho pohledem.
„Rohový byt,“ pokračoval, „na té severovýchodní straně.“
Pomalu zavrtěla hlavou.
„Myslím, že tam není nic volného.“
„To máte všechno obsazené?“
„Nic vám nemůžu pronajmout. Tři byty jsou sice prázdné, ale nájemné tam bylo zaplacené až do prvního. Ti nájemníci se před několika dny dost narychlo odstěhovali. Jeden z nich si odvezl nějaké osobní věci, které tu ještě měl. Ti druzí dva prostě odešli a už jsem je neviděla.“
„Není to trochu divné?“ zeptal se Corning jakoby bez zájmu. V očích se mu náhle objevil jakýsi záblesk.
Unavené oči ho sledovaly s ustaranou opatrností.
„To nevím,“ prohlásila. „Já jsem placená, abych pronajímala byty a ne abych se starala o záležitosti nájemníků.“
Ken Corning se otočil, vyšel z budovy, zajel taxíkem do inzertní kanceláře ranních novin a zaplatil inzerát na čtvrt sloupce. Pak se vydal k parku při Cedrové ulici.
Střelnici tam vedl hubený chlapík s vysedlými lícními kostmi, tenkými rty a bystrýma očima. Ken zaplatil čtvrťák za plně nabitou pistoli, srazil pohyblivé kachny, třikrát vystřelil na míček, který vyskakoval nad tryskající vodou, a když viděl, že ho majitel sleduje, řekl: „Chtěl bych rozjet jednu reklamní akci.“
„Jo?“ zeptal se majitel bezvýrazným hlasem, ale s viditelně zainteresovaným pohledem.
„Jo… Ještě jednou mi ji naládujte.“
Muž začal do zásobníku nacpávat hrst nábojů.
„Slyšel jste někdy o chlápkovi, co mu říkají Pete Polák?“ otázal se Corning.
Muž náhle cukl rukou. Náboje se rozsypaly na zem. Kňučivě zaklel a shýbl se.
„Ne,“ odpověděl, když se opět vzpřímil.
„On to tady kdysi provozoval,“ pokračoval Corning bezstarostným tónem. „Myslel jsem, že mi rád pomůže. Máme pár společných známých.“
Muž doplnil zbývající náboje do zásobníku a vyhýbal se Corningovu pohledu.
„Býval tu takový silnější chlápek s knírkem. Prodal mi tady tu licenci. Myslím, že mu říkali Pete, ale už si to přesně nepamatuju. Je to delší čas, co vypadl. Moc jsem toho o něm nevěděl. Od tý doby, co jsem to koupil, už se tu neobjevil.“
Zasunul zásobník do pažby, odjistil pistoli a podal ji Kenovi.
„Jakou reklamní akci byste si představoval?“ chtěl vědět.
„Vyhlásím cenu pro nejlepší střelkyni ve městě. Musí to být normální pracující dívka a blondýna. Bude střílet podle pravidel do běžného terče. Vítězka dostane sto dolarů a pěkný pohár. Kdo splní určitý limit, bude střílet zadarmo, jinak musí náboje zaplatit. Dostane je ale za poloviční cenu.“
„Obchody teď moc nejdou,“ prohlásil muž. „V tyhle branži to celkem ujde, ale náklady rostou… Copak si můžu dovolit dávat náboje zadarmo, teda ty, co budou nad limit?“
„Vrátí se vám to v reklamě pro vaši střelnici,“ přesvědčoval ho Ken Corning poté, kdy srazil další pohyblivou kachnu. „Já té celé věci budu věnovat hodně prostoru v novinách. Přivede vám to sem spoustu lidí, diváků.“
„Jo, a ti budou koukat na nějakou střelbu?“ zeptal se majitel střelnice skepticky.
Corning jemně tiskl spoušť a jednotlivé výstřely byly doprovázené rychlými pohyby jeho předloktí.
„Ne,“ prohlásil, když vystřílel všechny náboje, „budou koukat na ty blondýny.“
Majitel střelnice se obrátil k prázdným stojanům, na nichž předtím stály napodobeniny keramických dýmek.
„No, vy nestřílíte tak špatně, kámo.“
„Žádná sláva. Už jsem dlouho necvičil,“ řekl mu Corning. „Takhle měsíc a zase bych se vrátil do formy. Co říkáte tomu návrhu?“
„Co to bude za reklamu?“ zajímal se muž za pultem.
„Chci rozjet kampaň prodeje odbarvovacího přípravku, který z tmavovlasých ženských nadělá hedvábné blondýnky, vrátí vlasům jejich přirozené vlastnosti a tak podobně.“
„Tak proto chcete, aby to byly blondýnky,“ prohodil majitel střelnice. „A co to ostatní?“
„A vítězka hlavní ceny,“ prozradil mu Ken Corning, „se stane šéfkou odbytu mojí společnosti. Hlavně dostane zadarmo obrovskou reklamu. Nejlepší blond střelkyně z celého města.“
„Připadá mi to potrhlý,“ prohlásil muž.
„Všechny reklamní projekty jsou potrhlé,“ ujistil ho Ken. „Jde o to, vymyslet něco úplně nového, co v reklamě zabere. Všechny logické argumenty už někdo dávno před vámi vymyslel. Nové věci, které vás napadnou, jsou prostě potrhlé.“
Muž za pultem neřekl nic, ale stále Corninga sledoval.
Corning vytáhl z kapsy dolar a postrčil ho přes pult.
„Teď poslouchejte,“ řekl, „mezi námi musí být jasno. Já seženu partu blond děvčat a budou tady střílet. Kolem seženu dav lidí. V novinách bude, že střelecká soutěž proběhne mezi sedmou a jedenáctou hodinou zítra večer, kdo dřív přijde, ten dřív mele. Přesně v jedenáct se utkají dvě děvčata s nejlepšími výsledky ve finále – a vyhraje to současná šéfka mého odbytu, rozumíte?“
„Jak to vlastně myslíte?“
„Tak jak to říkám – ona to prostě vyhraje.“
„A co když ta druhá bude ve finále střílet lip?“
„To nejspíš bude. Moje šéfka odbytu netrefí ani vrata od chlíva.“
Bystré oči sledovaly Corninga s horečným soustředěním.
„Jak to u všech čertů může vyhrát, když neumí střílet?“
„Protože,“ vysvětloval Ken, „ona vůbec nebude střílet do terče. Bude střílet jen tak nazdařbůh, ale ten její terč už bude předem upravený. Vy budete předstírat, že na nosný drát zavěšujete nepoužitý terč, ale ten terč nebude nepoužitý. Bude to terč, na kterém už bude šest zásahů přímo do černého kruhu uprostřed. Každá účastnice vypálí šest ran. Ta moje to samozřejmě vyhraje. Bude mít nejlepší výsledek.“
„Tak fixlovat, co?“ nadhodil muž.
„Samozřejmě, že fixlovat,“ odpověděl mu trpělivě Corning.
„V tom případě mi z toho něco musí kápnout,“ prohlásil muž.
„Kolik?“ zeptal se Corning.
„Padesát babek a za náboje se musí zaplatit plná cena.“
„Vy koukáte nějak rychle zbohatnout,“ protestoval Corning.
„To akorát,“ ozval se muž. „Za prvé, vy do té soutěže neseženete víc než tucet holek – když si ještě navíc budou muset platit za svoje střílení, jestli nedosáhnou limit. V tomhle městě sotva seženete tucet ženských, co umějí zacházet s pistolí. To určitě sám víte. Už jste viděl ženskou chodit na střelnici? Ženská sem nepůjde, ledaže by ji přitáhl nějaký chlap, a pak bude stejně většinou střílet se zavřenýma očima.“
„Dobře,“ řekl mu otráveně Ken, „ať je po vašem. Teď se nemůžu utápět v detailech.“
Vytáhl náprsní tašku a vyňal pět desetidolarových bankovek.
„Jmenuju se Steve Richey,“ pravil.
Muž na druhé straně pultu natáhl levou ruku pro peníze a pak vložil svou tenkou, horečně rozechvělou pravici Corningovi do dlaně.
„Já se jmenuju Ted Fuller.“
„Ta střelecká soutěž,“ dodal Corning, „začíná zítra večer v sedm hodin a potrvá do jedenácti. Asi sem přijde dost lidí. Ta moje se tu staví kvůli kvalifikační střelbě, dřív než se to začne scházet. Naaranžujeme její kvalifikační terč a pak to bude na vás, aby vyhrála.“
„Nedělejte si starosti,“ řekl Fuller a strčil si peníze do kapsy, „určitě vyhraje. Možná to bude vypadat trochu přitažený za vlasy, ale ona vyhraje.“
„Nějaké to přitažení za vlasy je mi fuk,“ ujistil ho Corning. „Já potřebuju reklamu.“
Ken našel pronájem zařízeného bytu, jaký vyhovoval jeho potřebám, na Javorové třídě číslo 329. Zapsal se pod jménem Stephen Richey. Potom hned telefonoval do své kanceláře a uslyšel hlas Heleny Vailové.
„Poslyšte,“ spustil, „vy jste měla přítelkyni, blondýnu, která k nám občas chodila do kanceláře. Zapomněl jsem, jak se jmenuje. Byl to takový fotogenický typ. Myslím, že se jmenovala Marian, ale nejsem si jistý.“
„Ano, je to tak,“ potvrdila Helena Vailová. „Marian Sharpová. Je to moje dobrá kamarádka.“
„Výborně,“ řekl jí Corning. „To se mi hodí. Chci, aby šla do budovy zařízených bytů na Javorové třídě číslo 329 a ptala se po Stephenu Richeym. Pod tím jménem jsem se tu zapsal. Budu na ni čekat. Myslíte, že se vám ji podaří sehnat?“
„Určitě, teď je bez místa a potřebuje peníze.“
„Dobře,“ pravil Corning. „Teď další věc. Zítra si všimněte, že všechny noviny uveřejní v rubrice nabídky zaměstnání pro ženy inzerát ohlašující soutěž o nejlepší střelkyni z řad pracujících dívek – blondýnek tady ve městě. A pak se postarejte, aby si Mary Bagleyová toho inzerátu všimla.“
„Mám jí navrhnout, aby se pokusila získat tu cenu?“ zeptala se Helena Vailová.
„To je přesně to, co nechci,“ sdělil jí. „Prostě potřebuju, abyste upoutala její pozornost na ten inzerát. Jestli se pak rozhodne zúčastnit se té soutěže, musím to vědět. Nesmíte na ni ale vyvíjet ani ten nejmenší nátlak. Myslíte, že se vám to povede?“
„Jistě. To můžu klidně zařídit.“
„Fajn. Takže jestli se rozhodne zúčastnit se soutěže, dejte mi vědět sem do toho pronajatého bytu. Číslo telefonu je PLAZA 6-7931. Prostě chtějte mluvit s panem Richeym a oni mi to sem spojí. Já už vím, jak ta holka vypadá, takže s tím si nedělejte starosti.“
„Chcete to vědět hned?“
„Jakmile to zjistíte.“
„Dobře, já vám pak zavolám.“
Corning se navečeřel, přečetl si večerní noviny, pak seděl v tichém soustředění a pozoroval dým vinoucí se z jeho cigarety, když se ozvalo zaklepání na dveře. Otevřel je a uviděl tam rozesmáté modré oči asi pětadvacetileté blondýnky, která mu jedním dechem sdělila: „Já jsem to nechtěla zdržovat, a tak jsem přišla hned, když mi Helena řekla, že byste měl pro mě nějakou práci.“
„Pojďte dál,“ pozval ji Corning.
Vešla do pokoje, posadila se na židli, kterou jí nabídl, a sledovala ho očima, které už nebyly tak rozesmáté, jako spíš věcně pozorné.
„O jakou práci by šlo?“ chtěla vědět.
„Umíte střílet?“ zeptal se Corning.
„Tak trochu. Možná bych v případě nutnosti dokázala zastřelit manžela, ale menší lovnou zvěř bych asi netrefila.“
Corning si vzal klobouk.
„Fajn,“ řekl, „tak jdeme ven a naučíte se to.“
Vzal ji do několika střelnic a poučil ji, jak se drží zbraň. Pak ji dovedl do střelnice Teda Fullera.
„Tohle,“ sdělil mu, „je Marian Sharpová, která zítra večer vyhraje tu střeleckou soutěž.“
Bystré oči Teda Fullera si mladou ženu prohlédly rychle a s potěšením. Navrhl: „Mrkneme se, jak střílíte.“
„Žádný hluk se dělat nebude,“ prohlásil Corning. „Do pozadí za těmi terči se strefí a víc nepotřebujeme.“
„Bude to vypadat jako levárna,“ namítl Fuller. „Dobrý střelec pozná už jen z držení zbraně, jestli ten druhý míří do terče nebo ne. Navíc ten papírový terč vždycky trochu poskočí, když dostane zásah…“
„Já se ani za mák nestarám, jestli to vypadá jako levárna,“ odtušil Corning. „Ta, co prohraje, ať si ječí, jak jí bude libo. Já chci mít jen tu reklamu, rozumíte?“
Fuller pokrčil rameny.
„Já jsem vám jen říkal, jak se věci mají, kámo,“ podotkl.
„Tak fajn,“ řekl Corning. „Já nechci, abyste mi cokoli říkal. Já chci jen, abyste mě chvíli poslouchal.“
„Tak spusťte,“ vyzval ho Fuller, „já poslouchám.“
„My teď hned naaranžujeme dva terče,“ sdělil mu Corning. „Přímo do černého. Šest zásahů přesně do středu na terči, který nasadíme ve finále, a o trochu slabší výsledek na terči pro kvalifikační střelbu.“
„Hele, kámo,“ zasáhl Fuller, „vy to musíte zaonačit, aby to nevypadalo tak okatě, jinak…“
„Měl jsem dojem, že mě teď chvíli budete poslouchat,“ přerušil ho Corning.
„To teda jo,“ odpověděl Fuller, „ale vy si něco vyslechnete zítra večer v tuhle dobu.“
Ken Corning si vzal jednu ze zbraní.
„Umístěte tam pár terčů,“ řekl. „Já teď vyrobím ty podvrhy. A nechci plýtvat municí.“
Bylo asi půl desáté večer, když Mary Bagleyová přišla do střelnice Teda Fullera.
„Ta soutěž ve střelbě se koná tady?“ zeptala se a vytáhla z kabelky útržek inzertní rubriky novin.
Fuller přikývl. „Seznamte se s panem Richeym,“ pravil, „ten tu celou věc řídí.“
Ken Corning předstoupil a uklonil se. „Přejete si zúčastnit se naší soutěže?“ zeptal se.
Přikývla.
„Vyplňte, prosím, tento formulář,“ požádal ji Corning a podal jí tištěný dotazník a tužku.
Mary Bagleyová vyplnila své jméno, adresu, zaměstnání a podívala se na Kena chladnýma, tvrdýma očima.
„Všechno to bude probíhat férově?“ ověřovala si.
„Samozřejmě bude všechno fair-play,“ odpověděl.
„A hlavní cena je sto dolarů v hotovosti?“
„Přesně tak,“ potvrdil Corning. „A krásný pohár navíc.“
„Ten pohár mě ani tak moc neláká,“ poznamenala, „ale ta stovka by se mi mohla hodit.“
„Tak v tom případě vám stačí, abyste se zúčastnila a vyhrála,“ prohlásil Corning. „Prostě podepište přihlášku, čímž potvrdíte, že se budete řídit pravidly soutěže stanovenými pořadatelem.“
„Co je to za pravidla?“ chtěla vědět.
„Stačí, když si odstřílíte kvalifikační kolo kdykoli před jedenáctou hodinou dnes večer. V jedenáct hodin se vyberou dva nejlepší výsledky a bude se konat finále, během něhož každá z obou uchazeček vypálí šest výstřelů. Pak dojde k udělení ceny.“
„Hele,“ zareagovala, „jestli budu tady v tom střílet, tak to nejspíš vyhraju a nechci, aby došlo k nějakému nedorozumění.“
„To nepřipadá v úvahu,“ řekl Corning a podal jí zbraň. „Když nedosáhnete limitu, musíte si zaplatit střelivo. Překročíte-li stanovený limit, platím to já.“
Dívka si vzala zbraň, podívala se přes její mušku, natáhla a uvolnila kohoutek, aby si zajistila pružnost spouště.
„Jak je to s možností cvičné střelby?“ zeptala se.
„Ne, žádná cvičná střelba,“ odvětil.
„Dobře, tak tam šoupněte terč.“
Ted Fuller zavěsil papírový terč na nosný drát, stačil vrhnout významný pohled na Corninga a obratným výkyvem zápěstí odeslal terč dlouhým tunelem k cílovému pozadí, kde terč osvětlovaly elektrické lampy.
Dívka zvedla zbraň do výšky ramene. Střílela s oběma očima otevřenýma. Hlaveň vychrlila šest ran v rychlé kadenci. Položila zbraň a obrátila se ke Corningovi.
„Fajn,“ řekla, „tak zaplaťte za náboje.“
Fuller zatáhl za nosný drát a terč se k nim třepetávě přiblížil.
„Počkejte, až uvidím terč,“ podotkl Corning.
Fuller zvedl ruku, chytil terč, který přijel po drátě, letmo se podíval na kruhy, pak se obrátil ke Corningovi a zašklebil se.
„Zaplaťte za náboje,“ přitakal.
Ken pohodil na pult minci.
Dívka se podívala na náramkové hodinky.
„Finále bude v jedenáct?“ zeptala se.
„Přesně tak,“ potvrdil Corning.
„Já se vrátím,“ řekla.
Zástup zvědavých diváků, který se seskupil kolem přední části střelnice, se rozevřel, aby umožnil dívce odejít.
Ted Fuller se přišoural ke Corningovi a podal mu terč.
„Čekají vás komplikace,“ sdělil mu koutkem úst.
Ken Corning neřekl nic a položil terč na hromádku těch ostatních.
Dav zvědavců pomalu rostl.
Objevili se dva policisté v uniformě a pokoušeli se udržovat pořádek. Fullerova živnost mezitím jen vzkvétala a střelnicí se ozývaly série výstřelů. Někdy před jedenáctou se objevil další policista. Všichni pak udržovali dav v mezích pořádku.
Pět minut před jedenáctou se Mary Bagleyová vrátila na střelnici.
„Kdo bude střílet ve finále?“ zajímala se.
„Zatím to nevíme,“ odpověděl Corning. „Ještě není jedenáct. Během posledních pěti minut může ještě někdo přijít.“
Mary Bagleyová trhla rameny.
„Nevím, s kým teď budu soupeřit,“ prohodila, „ale určitě budu ve finále.“
Ken stál a díval se na hodinky. Přesně v jedenáct hodin zvedl hlavu.
„Fullere,“ pravil, „teď vyberte dva terče s nejlepšími výsledky.“
Hubené a neklidné ruce Teda Fullera se prohrabávaly hromádkou terčů. Opodál stálo pět nebo šest mladých plavovlasých žen různého věku a velikosti, které se vzájemně sledovaly s tichou nevraživostí. Zástup diváků za nimi stále narůstal.
„Jsou to tyhle dvě,“ prohlásil Fuller a ukázal na Mary Bagleyovou a Marian Sharpovou.
„V pořádku,“ řekl Corning, „teď přikročíme k finálové střelbě.“
Fuller připevnil na nosič další terč.
„Vy budete střílet první,“ sdělil Corning Mary Bagleyové.
Sebevědomě se podívala na Marian Sharpovou, pak se obrátila a uchopila zbraň.
„Dobře,“ souhlasila.
Také tentokrát střílela s oběma očima otevřenýma. Diváci se tlačili dopředu až k linii vytyčené policií. Neúspěšné uchazečky sledovaly závěrečnou fázi s viditelným pohrdáním.
Mary Bagleyová teď střílela pomaleji než při kvalifikační střelbě a pozorně dodržovala intervaly mezi jednotlivými výstřely. Ty padaly s tak přesnými odstupy, jako by byly načasované.
Když vypálila šestý výstřel, odložila zbraň na pult a obrátila se ke Corningovi.
„Ta druhá holka bude střílet ze stejné zbraně a ze stejného místa,“ řekla. „Je to jasné?“
Corning neochotně přikývl.
„Samozřejmě,“ pravil.
Ted Fuller zvedl ruku, aby přitáhl terč zpět. Když ho odevzdal Corningovi a Mary Bagleyové, a zatímco se oba předklonili, aby si ho prohlédli, Ted Fuller připevnil na nosič další terč. Stál přitom tak, aby ho svým tělem kryl před zraky diváků. Pak vyslal po drátě třepetající se terč dlouhým tunelem až na druhý konec, před terčové pozadí, do plného osvětlení.
V době, kdy Mary Bagleyová zamyšleně vzhlédla od výsledků na svém terči, Marian Sharpová se už chystala ke střelbě.
Mary Bagleyová vše ostražitě sledovala, viděla, jakým způsobem Marian zatáhla za závěr, všimla si téměř neznatelného cuknutí po výstřelu. V očích se jí objevil opovržlivý výraz a současně ohnula ret.
Dívka vystřelila pošesté, odložila zbraň a podívala se na Kena Corninga. V jejím pohledu bylo něco jako omluva.
Ted Fuller ustoupil a silně zatáhl za nosný drát. Drát zaskřípal a terč rychle přifrčel zpět.
Ken opatrně vyčkal, až se terč ocitne přímo proti Mary Bagleyové, a pak ho teprve zastavil. Stál v zorném poli většiny diváků, sundal terč, pak s uznáním hvízdl. Posunul ho blíž k Mary Bagleyové.
„Jen se na to podívejte!“ řekl.
Mary Bagleyová pohlédla na terč a vykulila oči.
Ken Corning promluvil k divákům.
„Slečna Marian Sharpová,“ ohlásil, „získává cenu ve výši sto dolarů a vítězný pohár.“
„Vy,“ promluvila Mary Bagleyová pomalu a zřetelně, „vy mě máte za cvoka.“
Ken Corning odevzdal Marian Sharpové deset desetidolarových bankovek, pak se výmluvně rozhlédl po davu přítomných a začal tleskat. Zástup diváků zareagoval a připojil se v hřmotném aplausu. Potlesk ještě neskončil a Mary Bagleyová už stála před Corningem a tvářila se vztekle.
Začala mluvit ještě dřív, než potlesk odezněl, ale dav, který vycítil důvod jejího rozčilení, najednou samou zvědavostí ztichl.
„Co je to za lumpárnu?“ ptala se. „Ten terč je zfixlovaný a vy to dobře víte! Neexistuje střelec, který by z takové vzdálenosti nastřílel tak malý rozptyl a držel přitom zbraň tak pitomě jako ta buchta. Ta přece při každém výstřelu přivírala oči! Ten terč je podvod!“
Corning pokrčil rameny a odvrátil se.
„Podepsala jste přihlášku,“ řekl jí přes rameno, „a tím i závazek, že budete dodržovat pravidla soutěže včetně určení vítěze. Vítězkou byla prohlášena slečna Sharpová.“
„To jsou kecy!“ vybuchla. „Na to vám nenaletím. Já vás dám zatknout!“
Corning k ní zůstal obrácený zády, vzal Marian Sharpovou pod paží a triumfálně ji vedl zástupem diváků.
Cestou do pronajatého bytu na Javorové třídě se Ken Corning zastavil, aby zatelefonoval policii.
„Poslyšte,“ řekl. „Nechci, aby se v tomhle objevilo moje jméno, a taky nechci, aby se někdo dozvěděl, kdo vlastně jsem. Prostě vám dávám hlášku. Berte to nebo to nechtě, ale já mám pronajatý pokoj v činžáku na Javorové třídě číslo 329. Na stejném patře je tu pár chlápků, kteří se s někým smluvili, že jim dodá padělané peníze a navíc nějaké drogy. Slyšel jsem, jak to domlouvali. Má to dodat někdy během hodiny. Mají pokoj číslo čtyřicet devět, a po straně je v tom pokoji zabudovaná velká skříň. Ti chlapi jsou teď pryč, takže si do té skříně může vlézt pár vašich lidí a můžou je přistihnout, zrovna když budou přebírat tu zásilku. Nesmíte ale přiznat, že jste dostali hlášku, protože by hned věděli, kdo vám ji dal.“
Praštil sluchátkem, vzal si taxík ke svému pronajatému bytu, nevstoupil však hned do budovy, ale přešel ulici, zůstal stát pod zastíněným vchodem a bedlivě sledoval, co se bude dít.
Asi za deset minut přijel sportovní kabriolet, zpomalil a zastavil u chodníku. Dva vysocí, ramenatí muži z něho vystoupili a vešli do činžáku. Kabriolet ihned odjel.
Corning ještě čekal asi pět minut, pak vstoupil do domu, otevřel dveře svého pokoje, vešel dovnitř, posadil se, rozsvítil světlo a pustil se do čtení novin.
Uplynulo asi patnáct minut, během kterých Corning četl a pokuřoval. Pak se na chodbě ozvaly kroky a hned poté rázné zaklepání na dveře.
„Dále,“ zavolal Corning.
Dveře se otevřely. Před ním stál svalnatý muž s černým knírkem a prohlížel si ho. Za ním a trochu stranou stála Mary Bagleyová.
„To je ten chlap?“ otázal se muž.
„Je to on,“ potvrdila Mary Bagleyová.
Svalnatý muž vrazil do místnosti, chvíli počkal, až vejde Mary Bagleyová, a pak zabouchl dveře.
„Vy jste ten chlápek, co vypsal tu střeleckou soutěž?“ zeptal se svalnatec.
„Kdo jste vy?“ opáčil Corning. „A co je vám vůbec do toho?“
„Na tom nezáleží,“ prohlásil muž. „Mně jde o to, aby tahle holka dostala, co jí právem patří. Vy víte, že jste to zfixloval, jak to jen šlo. S tím si ale na mě nepřijdete. Já jsem léta provozoval střelnice a vím, jak jste to narafičil. Vy jste předem rozhodl, kdo to vyhraje. Tamta holka vůbec nestřílela do terče, ale jen do pozadí. Ten terč jste zmanipuloval. Celá ta věc byla pěkně vachrlatá…“
„Jak to tak vypadá,“ přerušil ho Ken Corning chladným, klidným hlasem, „vy toho o těchhle věcech víte zatraceně mnoho. A když už toho tak moc víte o tom, jak se to dělá, tak mi možná řeknete, co je tady tohle.“
Sáhl do kapsy a vytáhl náprsní tašku. Vyňal z ní dva kousky pomačkaného papíru.
„Víte, co to je?“ zeptal se.
Muž zíral černýma, lesknoucíma se, nepřátelskýma očima.
„Proč by mě u všech čertů zajímalo, co to je?“ opáčil.
„Jsou to kousky červeného obalového papíru potřísněného krví,“ vysvětloval Corning.
Černé oči se zvedly od pomačkaných útržků papíru a s neskrývanou hrozbou se obrátily ke Kenu Corningovi.
„Jsou to,“ pokračoval Ken, „kousky obalu slepé petardy, jejíž výbuch měl vyvolat zdání, že výstřel, který zabil Franka Glovera, vypálil někdo z mužů, kteří byli v tom okamžiku v jeho blízkosti.
Skutečný výstřel byl ale vypálen z automatické pistole ráže dvacet dva z bytu Mary Bagleyové. Střílel jste vy, potom jste vyklouzl ven a zbraň jste umístil za reklamní tabuli. Mary Bagleyová pak podala falešné svědectví.“
V černých očích to teď zlověstně zablýsklo a jejich panenky jako by se zbarvily do červena a hnědá.
„Nevím, o čem to tu sakra plácáte,“ řekl Pete zvaný Polák.
„Ale ano, vy to víte,“ odpověděl Ken Corning pomalu. „To byl také důvod, proč se museli odstěhovat nájemníci všech rohových bytů. Vy jste nechtěl, aby kdokoli zaslechl zvuk výstřelu. Napadlo mě, že za tím vším stojíte vy, protože vystřelit z okna toho bytu jediný výstřel a mít jistotu, že Glover bude mrtvý, to chce vynikajícího střelce. Ti dva, to byli vaši komplicové. Vyprovokovali George Pylea, aby se rozčilil, a pak si dávali pozor, aby ho drželi mimo palební pole, abyste ho nezasáhl, ale aby to současně vypadalo, že výstřel padl směrem od něho.
Napadlo vás, že po vás možná budou pátrat, protože to byla vaše pistole. Pyle na ní ale zanechal otisky, když vám ji před časem vytrhl, a vy jste na ní ty otisky pečlivě uchoval. Odhadl jsem, že Mary Bagleyová je vaše přítelkyně, a věděl jsem, že pokud tomu tak skutečně je, tak nepochybně často pobývala ve vaší střelnici a naučila se slušně střílet. Taky jsem počítal s tím, že když se bude cítit ukřivděná, tak vás přiměje, abyste se jí zastal, a vy jste pěkně vlezl do mojí pastičky.“
„Z toho zatracenýho blábolu nic nemůžete dokázat!“ zavrčel Pete.
Corning pokrčil rameny.
„Můžu ale vyvolat u poroty rozumné pochybnosti,“ řekl, „takže ta porota osvobodí Pylea a pak si myslím, že uzná vinným vás.“
Pete si zajel pravou rukou do levého podpaží H\ I to rychlý pohyb a Ken Corning najednou stál proti černému ustí automatické pistole.
„Jo,“ pronesl Pete, „tak si vůbec nejsem jistej, že se budete těšit z dobrýho zdraví. Připadáte mi nějak churavej.“
Corning kradmo pohlédl ke dveřím velké skříně.
Nic se nedělo.
Na tmavém pozadí očí, které se na něj upíraly, si pohrávala malá třpytivá světýlka.
„Nedělej to, Pete!“ ozvala se dívka sípavým hlasem. „Tady se z toho nedostaneš.“
„To si piš, že se z toho dostanu!“ prohlásil Pete.
„Tady ne! Tady ne. Radši ho někam odvez!“
V očích si dál pohrávala světla, na tváři se však objevil vychytralý výraz.
„To není špatnej nápad,“ připustil Pete Polák. „Vem si klobouk, fešáku, a kráčej ven. Jdi klidně a přirozeně.“
Ken Corning si nasadil klobouk a šel ke dveřím. Pete Polák se držel těsně za ním. Corning natáhl ruku směrem ke klice dveří.
„O to se nestarej,“ varoval ho Pete. „Dveře otevře ta holka. Tak dělej, Mary.“
Dívka otevřela dveře. Pete šel těsně za Corningem. Když Ken procházel dveřmi, rychle vysunul pravici, chytil dívku kolem pasu a otočil si ji zpět proti muži s pistolí.
Pete zaklel a uskočil stranou. Ken Corning ustoupil dřív, než se mohl ocitnout v linii hlavně pistole. Pete vystřelil. Kulka proletěla odstávajícím cípem Corningova saka. Dívka vykřikla a klesla k zemi.
Corning mávl pravou pěstí. Dívka vyrazila nadávku, otočila se, chytila se Corningovy levé nohy a zakousla se mu do lýtka.
Pete Polák se po úderu pěstí zapotácel dozadu, ale už znovu zvedal pistoli. Corning se pokoušel uvolnit si nohu. Dívka ji však držela pevně a měla kolem ní zaklesnuté obě ruce.
Na chodbě někde za Kenem se ozvaly rychlé kroky. Nějaký hlas křikl: „Dejte ruce nahoru!“
Corning rychle uhnul stranou. Pete vystřelil. Dívčino sevření náhle zesláblo. Nějaká zbraň za Corningem zahřměla dunivou detonací.
Pete zamířil svou pistolí trochu do strany a znovu vystřelil. Corning si uvědomil, že někdo za ním zaklopýtal, dolehl na stěnu a pomalu se sesouval dolů, přičemž se jeho prsty zarývaly do omítky.
Ken přeskočil zuřivě kopající dívku a ocitl se tváří proti Peteovi Polákovi. Viděl, jak se pistole znovu zvedá, a vyrazil dopředu oběma rukama, přičemž se snažil chytit ruku držící zbraň. Pete uskočil dozadu a Corning se vrhl, aby mu podrazil nohy. Slyšel dvě ohlušující rány vypálené rychle za sebou, uvědomil si, že do mohutného hrudníku se zaryly kusy olova, slyšel, jak Pete zasténal, ucítil, že se zapotácel, a pak zaslechl zvláštní prskavý zvuk krvavých bublin tvořících se u rtů toho muže. Mohutné tělo, které dosud držel, se zhroutilo.
Ken Corning se obrátil a napřímil se. V místnosti stál jeden z obou policistů v civilu, tvář měl zkřivenou nenávistí a v ruce držel pistoli.
„Darebák… zabil toho nejčestnějšího detektiva, jaký kdy v tomhle městě chodil!“ řekl.
Mary Bagleyová se posadila a ječela. Muž v civilu ji chytil za zápěstí a táhl ji po podlaze. Pete Polák ze sebe vyrazil klokotavé zvuky a pokoušel se mluvit.
„Myslím,“ podotkl Corning, „že chce učinit doznání. Měl byste si ho vyslechnout.“
„Kašlu na to, k čemu se chce přiznat!“ prohlásil policista. „Zastřelil mi kamaráda. Jestli ho nezabila moje kulka, tak ho čeká trest smrti.“
„Já na to ale nekašlu,“ odvětil Corning. „Ten chlap zabil Franka Glovera.“
Výraz nekonečného smutku jako by z těch tvrdých černých očí vypudil všechen lesk. Hlava přikývla. Z úst se vyřinula další krev a oči znehybněly.
„Seberte tu holku!“ řekl Corning. „Ta nám řekne, jak to všechno bylo.“
Mary Bagleyová si klekla a dívala se do tváře Petea Poláka. „Panebože, on je mrtvěj!“ zavřeštěla.
Byla už jedna hodina, když Ken Corning zastihl telefonem Helenu Vailovou.
„Už můžete jít domů,“ sdělil jí. „Je po všem.“
„Co se stalo?“ zeptala se.
„Byl to komplot,“ vysvětloval. „Gloverův osobní strážce se ho chtěl zbavit a zaujmout jeho místo. Tu vraždu chtěl přišít Pyleovi, kterého taky potřeboval odklidit. Naplánovali to tak, že nechali vybuchnout slepou petardu v okamžiku, kdy jeden elitní střelec vystřelil na Glovera z bytu Mary Bagleyove. Byl to Pete Polák, který sám měl na Glovera spadeno a využil příležitosti. Pod falešnou záminkou zavolali na policii, aby do blízkosti dostali policejní vůz. Pyle tak byl dokonale v pasti.“
„Tak proto jste naaranžoval celý ten blázinec kolem střelnice?“ zeptala se.
„Ano. Byla to šance tak jedna z tisíce, ale potřeboval jsem nějak vylákat přítele Mary Bagleyove na denní světlo, abych na něm mohl zapracovat.“
„Bylo to nebezpečné?“ vyzvídala Helena Vailová.
„Trochu,“ řekl jí. „Dal jsem policajtům tip a čekal jsem, že se schovají v mém pokoji. Spletli si ale číslo bytu a vlezli do jiného pokoje. Vložili se do toho, teprve když uslyšeli střelbu. Pete střelil jednoho z těch detektivů přímo do srdce.“
„Získal jste doznání?“ ptala se Helena Vailová.
„Ano, od té dívky. Když Pete vystřelil na Glovera, rychle z pistole sundal tlumič, běžel dolů po schodech, pak uviděl Pylea utíkat kolem, strčil pistoli za reklamní tabuli a zmizel.“
„Přijdete teď do kanceláře?“ chtěla vědět.
„Ne,“ odpověděl. „Vyrážím do ulic a najdu si Lampsona. Teď mi určitě řekne pravdu.“
„Pravdu o té vraždě?“
„Ne. Pravdu o tom podrazu, který si na mne nachystali.“
„Ten se neodváží promluvit,“ namítla. „Má přece jen dlouhý trestní rejstřík.“
Ken Corning se drsně zasmál.
„Až na něm zapracuju,“ řekl, „tak se neodváží být zticha. Tu boudu si postavili ti chlapi sami a já teď začnu potírat ďábla ohněm.“
„Buďte opatrný, ať si nespálíte prsty,“ varovala.
„Já budu ten jediný,“ sdělil jí, „kdo v celé té skládačce bude mít azbestové rukavice.“

Vydírání s olovem
Ken Corning se zastavil u poničeného stolu stojícího uprostřed vězeňské návštěvní místnosti a skrz hrubou drátěnou síť se díval do tváře Sama Drivera, tváře, která se nervózně cukala.
„Já vás budu obhajovat,“ začal Ken Corning. „Musím vědět naprosto všechno, co souvisí s vaším případem.“
Sam Driver se neklidně zavrtěl na židli v protější polovině rozděleného prostoru. Choval se, jako by už teď cítil, jak z židle proniká elektrický proud vypalující život z jeho těla.
„Poslyšte,“ řekl. „Myslíte, že mě z toho dostanete?“
Corning potřásl hlavou.
„Sondoval jsem u zástupce okresního návladního. Trvají na vraždě prvního stupně a o ničem jiném nechtějí slyšet. O otázce trestu smrti se nevyjadřují. To je věc soudce.“
„Jéžiši,“ vyhrkl Driver, „z toho se nedá vyváznout.“
„Jestli se chceme někam dostat, tak mi musíte sdělit všechna pravdivá fakta,“ upozornil ho Corning.
Driver se kradmo rozhlédl kolem sebe, pak se naklonil dopředu a promluvil rychle koutkem úst.
„Harryho Greena bych nezabil ani za milion dolarů,“ řekl. „Byli jsme kámoši. Hodně jsme se spolu potloukali. On by si pro mě stáhl poslední košili a já bych mu dal svůj poslední dolar.
Měli jsme trochu štísko. Padala nám dobře karta a měli jsme vlastní starou kraksnu. Dělili jsme se o ni a bydleli jsme v nouzovým autokempu. Kam šel Harry tehdy v noci, to nevím. Možná šel někam něco ulovit, ale auto si nebral. To jsem měl já. Zajel jsem si navštívit nějaký příbuzný na Hampshire Street.
Přijel jsem tam až za tmy, trochu jsem tam poseděl a popíjel jsem. Pak jsem vypadl, sedl do auta a vyrazil zpátky do autokempu. Asi jsem byl trochu nalitej. Pak se ale vedle objevilo auto a začali na mě dorážet dva policajti. Přej mi reflektory svítily moc nahoru a vůbec, že řídím nějak divně. Prohlíželi mi auto, jestli nevezu nějakej chlast, a vzadu našli tělo Harryho Greena.“
„Jak se tam to tělo dostalo?“ zeptal se Corning.
„Jo tak to bych moc rád věděl, šéfe, jako že je pánbu nade mnou. Určitě vím, že když jsem toho dne vyjel, tak tam nebylo.“
„Dobře,“ pronesl zamračeně Corning, „a co ty peníze?“
„To je další patálie,“ řekl Driver, sklopil oči a znovu se neklidně zavrtěl na židli. „Měl jsem u sebe asi pět tisíc babek. Všechno fungl nový bankovky. Fízlové tvrděj, že jsem je sebral Harrymu Greenovi a že jsem ho kvůli tomu oddělal. Poslyšte, já bych Harrymu přece nesebral žádný peníze…“
„To už jsem slyšel,“ podotkl Corning. „Jak jste k těm penězům přišel?“
„Tím nejpoctivějším způsobem, vyhrál jsem je v pokeru.“
„V pořádku – tak musíte uvést lidi, kteří tam s vámi u toho pokeru seděli.“
Driver si položil ruku na tvář a začal si konečky prstů mnout ústa.
„To nejde,“ prohlásil. „Byli to Harryho kamarádi a mě celkem neznali. Harry mě předtím přivedl k nim do party a já jsem si s nima zahrál. Ti by se nepřiznali, že hráli hazardně poker, a už vůbec ne s někým, kdo má na krku vraždu.“
Ken Corning tiše bubnoval prsty do stolu. Pevným pohledem se zabodával do očí krčícího se muže na druhé straně drátěné sítě.
„Musíte to pochopit, Drivere,“ vysvětloval pomalu, „říkám vám to srozumitelně. Pokud mi nejste schopen říct plnou pravdu o tom případu, tak s tím nebudu moct nic dělat a vy dostanete trest smrti.“
Driverovy rty se zachvěly. Chvíli si je mnul prsty. Oči plné paniky nejistě těkaly.
„Dobře,“ řekl. „Dejte mi možnost trochu si to promyslet. Možná na něco přijdu.“
„Musíte mít něco, co můžete vyložit porotě,“ pravil Corning pomalu. „Něco, čemu porota uvěří, něco, co bude znít logicky, navzdory křížovému výslechu, jakému vás podrobí okresní návladní.
Zkrátka a dobře, Drivere, jediná věc, která může zapracovat ve váš prospěch, je pravda.“
„Ale já jsem vám řekl pravdu.“
„Nezní to ale jako pravda,“ namítl Corning ponuře.
„Nezní to tak vám, nebo porotě?“ zeptal se Driver.
„Ani mně, ani porotě,“ odpověděl pomalu Corning.
Driver si nervózně navlhčil rty špičkou jazyka a neřekl nic.
„Znáte ženu,“ otázal se Ken Corning a vytáhl z kapsy notes, „která se jmenuje Ella Ambroseová?“
Driver pozvolna přikývl.
„Ano,“ řekl, „ta bydlí blízko těch mejch příbuznejch na Hampshire Street.“
„Co ví o tom případu?“ zeptal se Corning.
Vězňovy oči spočinuly na Corningově tváři a poprvé během celého rozhovoru se uklidnily.
„To bych se divil,“ řekl, „ta o tom nemůže vědět vůbec nic.“
Corning pokýval hlavou.
„Ale ano, něco o tom ví. Netuším, co to může být, ale je to něco, co se jí zdá důležité. Chce, abych dnes večer po setmění přišel do jejího domu a nikomu se o tom nezmiňoval. Poslala mi vzkaz.“
Driver zavrtěl hlavou, odmítavě mávl dlaněmi a v pochybovačném gestu cukl rameny.
„Tak to za ní radši zajděte,“ odpověděl. „Možná něco ví, ale ujistěte se, že je to něco, co mi pomůže. Jestli ne, tak ať radši vypadne z města.“
Ken náhle na vězně vyrazil s nečekanou otázkou.
„Drivere,“ zeptal se, „co jste udělal s pistolí, kterou byl zastřelen Harry Green?“
Po tři dlouhé vteřiny seděl Sam Driver s pokleslou dolní čelistí a vypadal, jako by ho někdo udeřil přes obličej mokrým ručníkem. Oči měl vypoulené a krční svaly se mu křečovitě zmítaly. Pak ze sebe najednou vypravil jedním dechem: „Jéžiši, šéfe, já jsem nikdy žádnou pistoli neviděl. Pro smilování boží, jak vás něco takovýho mohlo napadnout? Jak bych mohl vědět, co se stalo s tou pistolí?“
Ken Corning vstal.
„Tak tohle,“ pravil, „byla jen mírná ukázka toho, co s vámi bude okresní návladní dělat při křížovém výslechu. Na ty jeho otázky musíte odpovědět lip, než jste to udělal teď, jinak to bude jasná vražda prvního stupně.“
Vítr si pohrával s cípy pláště Kena Corninga, když stál blízko rohu temné uličky, upíral oči na neosvětlené domy a pokoušel se rozeznat čísla nad dveřmi.
Vykročil kupředu přes kruh osvětlení vytvářený pouliční lampou a náhle si uvědomil, že se ve tmě něco pohybuje.
Obrátil se a zůstal nehybně stát.
Z prkenného plotu se vynořil asi dvanáctiletý kluk. Musel se opírat proti větru a před zimou se chránil hluboce naraženou čepicí. Ve svitu lampy na rohu se ukázala dětská, i když trochu vážná tvář s chytrýma, pronikavýma očima a pod ní hodně opotřebovaný a o několik čísel větší kabát.
„Vy jste Ken Corning, ten slavnej advokát?“ zeptal se chlapec.
„Ano, já jsem Ken Corning.“
„Moje máma se bála, že to třeba nenajdete, a tak mě poslala, abych tu čekal,“ sdělil mu chlapec.
„A kdopak je tvoje maminka, chlapče?“
„Paní Ambroseová. To je ta, za kterou jdete.“
Ken Corning pokýval hlavou. „Výborně, synku,“ řekl, „tak jdeme.“
Chlapec dodal rychle a s trochou nervozity: „Raději to vezmeme zadní zkratkou. Máma se bojí, že to tu může někdo sledovat.“
„Proč by to někdo sledoval?“
„Nevím. Máma mi řekla, abych se s váma moc nevybavoval a hned vás přivedl domů.“
Chlapec proklouzl vraty plotu. „Tady dávejte pozor na cestu. Po tyhle straně je hromada plechovek,“ varoval.
Pohyboval se suverénně po nějaké stezce, kterou Corning nedokázal rozeznat. Všude kolem byla zatuchlá tma. Domy tu byly obráceny do úzké uličky; levné a nenáročné domky, ale ve srovnání s barabiznami rozptýlenými na opačném konci pozemků to byly úplné paláce. Ze všech stran se ozývaly zvuky svědčící o zabydlenosti, chatrnými stěnami vratkých staveb se linuly tlumené hlasy i chraptivé vyhrávání levných radiopřijímačů z nějakých obýváků, jako vřeštivá forma relativního blahobytu.
Tma zde byla hustší a Corningův průvodce se jevil jen jako černá skvrna pohybující se na temném pozadí. Náhle se zastavil.
„Tady je to,“ řekl chlapec a začal lehce klepat na nějaké dveře.
„Kdo to je?“ ozval se zevnitř tenký, unavený hlas.
„To jsem já, mami.“
„Přišel s tebou oni“
„Jo. Otevři nám.“
Na vnitřní straně dveří se ozvalo cvaknutí západky a když se dveře otevřely, objevila se ve slabém světle petrolejové lampy silueta širokých boků a ramenou silnější ženy, která stanula u vchodu.
„Pojďte dál,“ pravila žena.
Ken Corning vstoupil do tmavé místnosti. Žena zabouchla dveře.
„Já dost dobře nechápu,“ začal Corning opatrně, „proč jste nepřišla do mé kanceláře.“
Žena si položila ukazováček před rty a podívala se na chlapce. „Franku,“ řekla, „zaběhni k Jimmymu a zeptej se, jestli bys u něho mohl chvíli zůstat.“
Chlapec vzal za kliku, podržel dveře proti větru a vyklouzl do tmy.
Ken Corning si prohlížel tu ženu. Mohlo jí být něco přes padesát. Dost ji poznamenaly životní trampoty a rysy její tváře naznačovaly směs ublíženosti a vzdoru, jako by se už dávno naučila komunikovat se světem s ječivou naléhavostí a důrazným vyžadováním svých práv. Byly to tvrdé rysy; oči měla malé a bodavé. Masivní dolní čelist svědčila o rozhodnosti, ale horní část jejích úst vypadala staženě s vysokým a úzkým patrem.
„Vy obhajujete Sama Drivera?“ zeptala se.
Corning přikývl.
„Proč jste nepřišla do mé kanceláře?“
„Protože tady kolem to hlídají.“
„Kdo to dává hlídat?“
„Nevím. Možná policie.“
„Proč to někdo dává hlídat?“
„Já jsem se prokecla,“ odvětila.
„Komu jste co řekla?“ zeptal se Corning.
„Policajtovi, co tu vyšetřoval. Řekla jsem mu, že si nemyslím, že by Sam Driver měl na tý věci nějakou vinu, a že vím o něčem, co by mu mohlo píchnout. Ten policajt mi řekl, abych se nepletla do věcí, který se mě netýkají. A hned potom se tady kolem začli motat nějací chlapi. Cekali v autech, obcházeli to tu, jako by tu měli nějakou práci, ale mě neoblafli. Byli to fízlové a přišli hlídat mě.“
„Dobře,“ řekl Corning, „co o tom víte?“
Poťouchle se na něj podívala.
„Mělo by mi to něco vynýst,“ nadhodila.
Ken Corning pomalu zavrtěl hlavou.
„Všechny peníze, které má Sam Driver,“ prohlásil, „byly zadrženy vyšetřovateli v rámci teorie, že patřily Harrymu Greenovi, a Driver je obviněn z jeho zavraždění. Pokud bude osvobozen, dostane samozřejmě ty peníze zpět. Značná část připadne na můj honorář. Něco zůstane pro něj a něco na různé výdaje. Jestli vám bude chtít po skončení případu dát nějaký dárek, tak to bude jen jeho věc.“
Sevřela prsty a sledovala Corninga závistivým pohledem, který zabral každý detail jeho na míru šitého obleku.
„Vypadá to, že na tom dost trhnete, když ho z toho dostanete. Vypadá to, že o nějakou tu hotovost u vás není nouze.“
„Ne,“ řekl Corning. „Na to se vás budou ptát, až vás předvolají jako svědka. Pokud byste jim řekla, že jsem vám dal třeba jen jediný niklák, budou to vykládat tak, že jsem si vaše svědectví koupil.“
„To bych jim samozřejmě neřekla,“ snažila se dál.
„S tímhle přístupem se nikam nedostanete. A já to nerad slyším. Jestli něco víte, tak spusťte a řekněte mi to.“
Znovu na chvíli sevřela prsty a pak začala mluvit.
„Dobře,“ pravila. „Já Sama Drivera znám a dobře znám jeho švagrovou. Mají domek tady na Hampshire Street. Její muž má zaměstnání, mají doma rádio a co si zamanou.“
„Ano,“ pokývl Corning. „A co s tím má být?“
„No, Driver k nim občas zašel na návštěvu. Někdy s sebou přivedl Harryho Greena. Castěji ale přišel sám. Jezdí v takový starý kraksně a vždycky ji nechá stát před tím domkem, když jde dovnitř. Takže já tu kraksnu znám.
V noci, kdy došlo k vraždě, jsem věděla, že Driver je uvnitř u svý švagrovy a že tam popíjí. Chtěla jsem zajít do města, ale uviděla jsem nějakýho chlapa, jak přechází po chodníku sem a tam, a tak jsem si řekla, že radši počkám, až vypadne, a pak teprve vyjdu na ulici.
Pak jsem uviděla úplně novej cadillac, jak přijel a zastavil vedle tý Driverovy kraksny. Vylezli z něj nějací chlapi ve večerním. Ty lesklý bílý saka byly vidět ve světle tý lampy na rohu. Byli dva a viděla jsem, jak něco vlečou z toho cadillaku a cpou to do kufru tý kraksny. Bylo to něco těžkýho.“
„Viděla jste s určitostí, co to bylo?“ zeptal se Corning pomalu.
„Ne. Ale bylo to hodně těžký.“
„Jak jste poznala, že ten vůz byl zrovna cadillac?“
„Byl to určitě cadillac,“ tvrdila s jistým důrazem, „a poslední model cadillaku. O autech něco vím, protože ten můj kluk o nich pořád mluví. Ten pozná všechny nově zaváděný typy.“
Ken Corning na ni zkoumavě pohlédl.
„Vy mi nepřipadáte jako žena, která se zajímá zrovna o automobily značky Cadillac.“
„Poznala jsem, že je to novej model cadillaku.“
„Dobře. Co se stalo potom?“
„Potom,“ pokračovala, „šli k předním světlům toho Driverova auta a začali tam něco kutit s kleštěma nebo něčím podobným. Napadlo mě, jestli to náhodou nejsou zloději, co kradou reflektory, ale na to byli oblečení moc nóbl.“
„Pokračujte,“ vyzval ji Corning.
„To je tak asi všechno. Vrtalo mi to hlavou, a tak jsem si řekla, že byste o tom měl vědět.“
„Máte číslo poznávací značky toho cadillaku?“ otázal se.
„Ne,“ řekla, „já…“
Vtom se ozvalo energické zabušení na dveře.
„Otevřte,“ nařizoval hrubý hlas, „jménem zákona.“
Žena se v náhlém ohromení podívala na Kena Corninga.
„Vy jste mě podrazil,“ prohlásila.
Corning zavrtěl hlavou. Vstal, zůstal stát v koutě místnosti a obrátil pohled od ženy ke dveřím.
Dveře se otřásly, pak se prudce otevřely a zachvívaly se ve větru.
Do místnosti vrazili tři muži. Poslední z nich zavřel dveře a světlo z petrolejové lampy se ještě chvíli třáslo doznívajícím větrem.
„Nuže,“ řekl Corning, „v čem spočívá váš problém?“
Muž, který vešel do místnosti první, na něj pohlédl.
„Nic, co by se vás týkalo, kamaráde,“ odtušil. „To se týká tady té ženy. Ta prodává nelegální alkohol.“
„To teda ne!“ ozvala se žena.
Detektiv se zašklebil.
„Máte zatykač?“ zeptal se Ken Corning.
Muž se zatvářil pohrdavě. „Samozřejmě, že mám,“ prohlásil.
„Ale já jsem žádnej alkohol neprodávala. Žádnej taky nemám. A už vůbec nic nevím o ničem, co…“
„Porozhlédněte se tu, mládenci,“ řekl muž, který skupině velel.
„Myslím,“ podotkl Corning, „že bych si měl prostudovat vaše povolení k prohlídce.“
„Jistě,“ přisvědčil policista s neskrývaným sarkasmem. „Pusťte se do toho a pořádně si to proberte. Přečtěte si to a pak se třeba rozbrečte.“
Vytáhl z kapsy složený arch papíru a podal ho Kenu Corningovi s přehnanou zdvořilostí.
Corning se podíval na povolení k prohlídce, které mělo všechny náležitosti včetně předepsaného formuláře. Jeden z mužů šel ke skříni, sklonil se a posvítil si baterkou do tmavého prostoru. Náhle zvolal: „Dobrý, šéfe, tady je to.“
Žena začala naříkat.
„To přece nic není,“ řekla. „Mám tam jen trochu pití, abych si lokla, když mi není dobře. Nikdy jsem nic takovýho neprodávala a ani jsem nikomu z toho nic nedala. Já jsem jen chudá vdova, na krku mám malýho kluka a…“
Vedoucí skupiny se ušklíbl na Kena Corninga, pak se obrátil k ženě a přerušil její kvílivé vysvětlování.
„Tak kabát na sebe, dámo,“ nařídil jí. „Venku na nás čeká auto.“
Corning si zvedl límec pláště.
„Ještě se uvidíme, mládenci,“ ubezpečil je a vyrazil ven do tmy a větru.
O dvě hodiny později se Ken Corning dostavil do vězení s vyplněným formulářem žádosti o propuštění na základě zásady habeas corpus a písemným dokladem na patnáct tisíc dolarů vydaným specializovanou firmou, která ho znala a poskytla záruku. Ella Ambroseová byla propuštěna do jeho opatrovnictví.
Vlezla do vozu, sedla si vedle něho a zeptala se: „To vy jste mě dostal ven?“
„Ano,“ přikývl.
„Zrušili to obvinění?“
„Ne. Musel jsem vyplnit žádost podle zásady habeas corpus a ven jsem vás dostal na záruku.“
„Děkuju,“ ozvala se po chvíli.
„Chtěl bych, abyste zajela do mé kanceláře a učinila písemné prohlášení,“ řekl jí.
„Jistě,“ souhlasila, jako by měla odpověď již připravenou. „Musím ale zajet domů a zjistit, co je s mým synem. Možná se vrátil a šel už spát nebo možná zůstal v domě svýho kamaráda.“
„V pořádku,“ ujistil ji Corning. „Když chcete, tak vás nejdřív zavezu domů.“
„To bych byla ráda.“
Rychle se rozjel.
„Pak se se mnou vrátíte do mé kanceláře a sepíšete to prohlášení,“ dodal.
„Ano,“ odpověděla bezbarvým hlasem naznačujícím mechanický souhlas.
„Pokud se týče toho cadillaku,“ začal Corning. „Vy asi předpokládáte…“
„Samozřejmě, že jen předpokládám,“ prohlásila, „nejsem si jistá, že to byl cadillac.“
„Viděla jste, co ti muži nesli?“
„Ne. Vlastně bych nemohla odpřisáhnout, že něco nesli. Viděla jsem, že vůz zastavil a ti muži pak vystoupili.“
„Víte ale určitě, že něco přenášeli a uložili to do auta Sama Drivera, je to tak?“
„Ne. Nejsem si jistá, jen si myslím, že to tak bylo.“
„Proč si to myslíte? Vy jste je neviděla?“
„Ne. Nemůžu přísahat, že bych je při tom viděla. Teda, viděla jsem, že se tam pohybovali, a později, když jsem v novinách četla o tom případu, přemýšlela jsem, co tak asi mohli udělat.“
„Dva muži?“ zeptal se Corning.
„Ano, byli tam dva.“
„Ve večerních oblecích?“
„No, možná měli večerní obleky, ale nejsem si úplně jistá.“
„Chápu,“ řekl jí Corning a odmlčel se. Zavezl ji k jejímu domu a otevřel jí dveře vozu.
„Počkáte, abych s várna jela napsat to prohlášení?“ zeptala se.
„Ne,“ odpověděl uvážlivě, „myslím, že žádné prohlášení nepotřebuju.“
„Mockrát vám děkuju,“ pravila žena, „za to, že jste mě dostal ven.“
„Není zač,“ ujistil ji.
Když zmizela ve stínu chudých domků, které se na sebe tlačily jako nákladní vagóny na seřadbvacím nádraží, Corning prudce sešlápl plyn a divoce se rozjel až k prvnímu dragstóru s veřejným telefonem.
Vyřídil si dva hovory.
Nejdřív zavolal do své kanceláře a řekl Heleně Vailové, aby si objednala taxík a jela domů. Druhý hovor měl s kanceláří firmy, která na jeho žádost poskytla záruku na kauci.
„Týká se to kauce za Ellu Ambroseovou,“ sdělil firmě. „Ten případ mě už nezajímá. Tu kauci zrušte a obviněnou dejte znovu zatknout.“
Hlas na druhém konci linky se zasmál.
„Je mi to líto, starouši,“ řekl hlas, „ale došla nám hláška, že ten případ zastavili a obvinění stáhli.“
„Rozumím,“ pronesl Corning a zavěsil sluchátko.
Soukromý detektiv Joe Vare seděl v kanceláři Kena Corninga a díval se nechápavě.
„Myslím, že jsem to nepochopil,“ přiznal se.
„Je to jednoduché,“ ujišťoval ho Corning. „Půjdete do místní agentury vozů značky Cadillac, opatříte si seznam osob, které si v poslední době ten vůz koupili, pečlivě je proberete a zjistíte, kdo z nich připadá v úvahu, že by mohl mít nějakou souvislost se Samem Driverem nebo s Harrym Greenem.“
Vare opatrně uhasil napůl vykouřený doutník a otáčel si s ním mezi palcem a ukazováčkem.
„Driver a Green jsou pobudové, že jo?“
„Můžete je tak nazývat.“
„A vy si myslíte, že mají přátele, kteří jezdí v nových cadillacích?“
Corning se naklonil nad stůl.
„Něco si musíte uvědomit, Vare,“ prohlásil. „Tohle je případ vraždy a cadillac je indicie. A v případu vraždy sleduju všechny indicie – ať si vypadají sebepochybněji.“
Vare vstal a přívětivě se zašklebil.
„Fajn,“ přikývl. „Už letím.“
Když detektiv odešel, Helena Vailová vklouzla do kanceláře, zavřela dveře a tiše řekla: „Je tu nějaká paní Brownova a chce s vámi mluvit o Driverově případu.“
„Dobře,“ souhlasil Corning. „Mrkneme se na ni.“
Helena Vailová široce otevřela dveře a pokynula. Do místnosti vešla asi třicetiletá, elegantně oblečená žena a prohlížela si advokáta velkýma hnědýma očima. Měla na sobě hnědý přiléhavý klobouk, hnědé šaty, hnědé boty i punčochy. Celkový dojem naznačoval náročné oblékání a bohatství.
„Posaďte se, prosím,“ vyzval ji Corning, zatímco Helena Vailová nehlučně zavřela dveře.
Žena se usadila v křesle.
„Co pro vás mohu udělat, paní Brownová?“
„Nic,“ odvětila. „Myslím, že já mohu něco udělat pro vás.“
Zvedl obočí.
Otevřela kabelku a bez toho, že by si sundala rukavice, vytáhla svitek bankovek.
„Budu s vámi mluvit zcela otevřeně,“ prohlásila.
„Ano,“ řekl Corning, „pokračujte.“
„Vy zastupujete jistého Sama Drivera, který je obviněný z vraždy?“
„Ano.“
„Nechci, aby se pan Driver dozvěděl, že jsem vás navštívila.“
„On vás zná, paní Brownová?“
„Ano,“ potvrdila. „Víte, kdysi jsem Sama Drivera znala – už je to hodně dlouho. Naše cesty se rozešly. Šli jsme pak každý svou cestou. S ním to šlo z kopce, já jsem naopak šla nahoru.“
„Dobře,“ pravil. „A co dál?“
„Okresní návladní toho na Drivera mnoho nemá. Většinou jen nepřímé důkazy. Vy jste v několika spektakulárních případech porazil obžalobu. Oni se vás dost bojí. Pokud Drivera přimějete, aby přišel s nějakou věrohodnou verzí o rvačce a zabití v sebeobraně, okresní návladní mu umožní přiznání k prostému zabití s polehčujícími okolnostmi. Jestliže bude tvrdohlavý, tak ho čeká kompletní proces, a to bude jeho konec.“
„Z čeho to usuzujete?“
„Přesně nevím. Vím jen, že proti němu pracují mocné zájmy – to je všechno.“
„Jak jste získala tu informaci?“ zeptal se Corning a upřeně ji pozoroval.
„O čem?“
„Například o úřadu okresního návladního a o těch mocných zájmech.“
Zavrtěla hlavou a hnědé oči se při pohledu na něj jemně přivřely.
„Vy máte svá profesionální tajemství. Já také. Prostě vám to sděluji.“
„Prosím,“ řekl, „v tom případě mi toho sdělte víc.“
Sklopila oči na prsty v jemných rukavicích, pak je náhle znovu zvedla a s výrazem absolutní otevřenosti ve tváři dodala: „Jestliže se nepřizná, tak ho odsoudí k trestu smrti.“
„Proč?“ zeptal se.
„Z řady důvodů. Je v tom zapletená politika a vy víte, co v York City politika znamená.“
„Ano, já to vím,“ potvrdil. „Ale proč by měla být politika zapletená do zabití nějakého tuláka?“
„To už je zase něco jiného,“ odpověděla. „Na právníka jste ale strašně zvídavý.“
„Dobře, tak co mám podle vás dělat?“
„Vezměte si tyhle peníze. Považujte je za dodatečný honorář. Nepředpokládám, že byste toho dostal hodně od Sama Drivera. Pusťte se do toho a vypracujte s ním nějakou vhodnou verzi. Musí to být přijatelná verze s prvkem sebeobrany – něco, co by okresní návladní mohl nabídnout tisku, aby zabránil větším protestům veřejnosti, až uzná jeho přiznání k prostému zabití.“
„Kdo to nechá zveřejnit?“ otázal se Corning a nepřestával ji bedlivě pozorovat.
„Vy zajistíte tu verzi,“ řekla. „Váš klient ji pak vyklopí nějakému novináři nebo přímo úřadu okresního návladního.“
„Dejme tomu, že on učiní výpověď, ve které se přizná k zabití; a co když se vy mýlíte v otázce, co s tím udělá okresní návladní?“ zeptal se Corning.
„Já se nemýlím.“
„To říkáte vy. Já ale nemůžu riskovat život svého klienta jen na základě vašeho neprůkazného tvrzení.“
Na okamžik se kousla do rtu.
„Na to jsem nepomyslela,“ pronesla pomalu.
Pohlédla na špičku své hnědé boty, po chvilce se napřímila a postrčila svitek bankovek přes stůl ke Kenu Corningovi.
„Myslím, že už najdu způsob, jak zařídit, aby všechno dopadlo dobře,“ sdělila mu.
Ken se podíval na svitek bankovek.
„Já od vás nemohu přijmout peníze,“ prohlásil, „abych dělal to, co vy považujete za nejlepší pro mého klienta. Já musím dělat to, co já považuji za nejlepší.“
„To chápu. Vím ale, že byste ode mne peníze nepřijal, kdybyste nebyl rozhodnutý hrát fair play.“
Ken Corning natáhl ruku a vzal si peníze.
„Ještě okamžik,“ řekl a šel do přední kanceláře. „Dám vám stvrzenku.“
Corning prošel dveřmi, zavřel je za sebou a kývl na svou sekretářku.
„Heleno,“ promluvil tiše a rychle, „vezměte si klobouk, sjeďte výtahem dolů a čekejte v hale. Až tahle žena odejde, sledujte ji. Chci vědět, kam jde. Jakmile to zjistíte, dejte mi vědět.“
Odstrčila židli od psacího stolu a sáhla si pro klobouk. Corning se mezitím vrátil do své kanceláře. V ruce měl bílý formulář stvrzenky.
„K vystavení stvrzenky potřebuji, abyste mi řekla celé své jméno,“ sdělil ženě, která si říkala paní Brownová.
„Já žádnou stvrzenku nechci,“ prohlásila.
Ken Corning pokrčil rameny.
Žena vstala, upravila si sukni a usmála se na něj.
„Myslím, že my dva si rozumíme,“ podotkla.
„Nejsem si jistý, že já rozumím vám,“ upozornil ji.
„No tak,“ řekla vesele, „já ale myslím, že rozumím vám – dokonale.“
Svižně a sebevědomě odkráčela z kanceláře a tiše za sebou zavřela dveře.
Uplynulo několik minut a Corning uslyšel, jak se dveře přední kanceláře otevřely a zavřely. Připomněl si, že Helena Vailová odešla, vstal, přešel svou kancelář a otevřel vnitřní dveře.
Oslovil ho vysoký, pečlivě upravený muž s chladnýma očima a s úsměvem na rtech: „Vy jste Ken Corning?“
Corning přikývl.
„Já jsem Jerry Bigelow,“ řekl muž a podal mu ruku.
Když muž podle výrazu Corningovy tváře zjistil, že mu to nic neříká, dodal: „Já řídím v deníku The Courier rubriku nazvanou ‚V pozadí‘.“
Corning ho uvedl do zadní kanceláře, muž se usadil ve velkém koženém křesle, hodil si nohu přes nohu a zaklepal si cigaretou na vyleštěný nehet palce.
„Dostal jsem příkaz, abych se o vás zmínil ve své rubrice,“ prohlásil.
„Výborně,“ prohodil Corning s úšklebkem. „Ztrháte mě nebo vychválíte?“
„To bude záležet na vás,“ odvětil novinář.
Corning zvedl obočí.
„Podívejte se,“ vysvětloval Bigelow, „já rád zveřejňuju fakta z pozadí událostí dřív, než se to dozví veřejnost. Taky to rád trochu okořením a dávám najevo, že do toho všeho dobře vidím.“
Corning znovu přikývl; mlčky, ostražitě a s přivřenýma očima muže sledoval.
„Jde o to,“ navázal Bigelow, stále sice s úsměvem na rtech, ale jeho chladné oči se upíraly na dým, který se linul vzhůru od jeho cigarety, „že o vás se tady ve městě dost mluví. Říká se, že jste vyhrál řadu procesů, porval se s politickou klikou, která údajně ovládá York City, a taky že jste vydělal spoustu peněz.“
Ken Corning neříkal nic.
„Tak mi napadlo,“ pokračoval Bigelow, „že kdybych ve své rubrice uveřejnil menší črtu o tom, jak jste postavil zdejší hlavouny do latě a jak vás už od nynějška nechávají na pokoji, tak by vám to mohlo prospět.“
„O co vám konkrétně jde?“ zeptal se Corning.
„Tak dobře,“ řekl Bigelow. „Vy zastupujete nějakého Sama Drivera, pobudu a žebráka, který má na krku obvinění z vraždy. Pro obžalobu je to naprosto jasný případ, ale jsou kolem toho nějaké řeči, že úřad okresního návladního se vůči vám cítí dost nejistě, protože se vám párkrát podařilo prosadit osvobozující rozsudek v případech, které oni považovali za naprosto jasné.“
„A co dál?“ chtěl vědět Corning.
„No, co dál?“ opáčil Bigelow. „Proslýchá se, že okresní návladní dost dobře neví, co má v tom Driverově případu dělat. Má nějaké nepřímé důkazy, ale z těch toho moc nevyplývá. Kdyby si to ten Driver rozmyslel, změnil výpověď a přiznal se k zabití, ale tvrdil přitom, že k tomu došlo v sebeobraně poté, kdy zjistil, že Green se zapletl do nějaké podezřelé záležitosti, kterou Driver neschvaloval, tak je docela pravděpodobné, že okresní návladní uzná, že nemá dost důkazů k tomu, aby trval na obvinění z vraždy, a přijme Driverovo doznání k zabití s polehčujícími okolnostmi.“
„Z čeho usuzujete, že okresní návladní uzná takové Driverovo doznání?“ zeptal se Corning.
„To je důvěrná informace z pozadí,“ sdělil mu Bigelow. „Já prostě nastavuju uši na správných místech.“
„Dobře,“ pravil Corning. „A teď předpokládejme, že budu souhlasit s verzí o zabití, ale že já nepřiměju Drivera k výpovědi o nutné sebeobraně. Co se stane pak?“
Z Bigelowových rtů zmizel úsměv a jeho chladné oči mířily přímo na Kena Corninga.
„Dostal jsem příkaz, abych se o vás zmínil,“ řekl. „Pokud to zařídíte nějak chytře, tak to všechno popíšu a uvedu tam, že jste dělal, co jste mohl. Jestli ale nevyužijete možnosti zahrát to chytře a provedete nějakou hloupost, tak budu nucen napsat, že ty vaše kvality vlastně nejsou nic moc a že vám mezi prsty proklouzla skvělá šance, protože už vám to nemyslí tak jako dřív.“
Corning pomalu vstal.
„V pořádku,“ prohlásil, „myslím, že jste řekl všechno, co se od vás čekalo. Je to tak?“
Bigelow zamáčkl konec cigarety, položil ji do popelníku, zamyšleně se podíval na Corninga a pak pomalu přisvědčil: „Ano, řekl bych, že je to tak.“
Už byl na odchodu z kanceláře, ale ve dveřích se obrátil. „Můžu počítat s tím, že mi dáte vědět?“ zeptal se. „Já bych totiž moc rád měl vaše jméno ve své rubrice.“
„Buďte bez starosti,“ ujistil ho Corning. „Dám vám vědět.“
Když Corning zavíral dveře své zadní kanceláře za odcházejícím Bigelowem, zazvonil telefon. Přiložil sluchátko k uchu a poznal hlas Heleny Vailové.
„To jsem já, šéfe,“ řekla. „Sledovala jsem ji až k jejímu vozu. Je to luxusní kabriolet. Chytla jsem taxi a jela za ní. Ujela mi, ale mám číslo její poznávací značky.“
„Věděla, že ji někdo sleduje?“ zeptal se Ken Corning.
„Myslím, že ne, šéfe. Prostě jela rychle a ztratila se mi v hustém provozu.“
„To je v pořádku,“ řekl Corning. „A co s tím jejím číslem?“
„Zatelefonovala jsem na policii do oddělení registrace motorových vozidel,“ informovala ho Helena Vailová, „a dostala jsem na drát jednoho známého. Samozřejmě jsem mu neřekla, proč to chci vědět. A on mi zjistil majitele vozu.“
„Výborně,“ zareagoval Corning, „kdo to je?“
„Ten vůz,“ odpověděla Helena Vailová, „je zapsaný na jméno Stelly Bixelové. Je to vdova po člověku, kterého loni na podzim na chatě zavraždil nějaký lupič. Možná si na ten případ vzpomínáte…“
„Skvělé,“ podotkl Ken Corning vzrušeně, „tomu říkám dobrá práce, Heleno. A teď se vraťte do kanceláře.“
Corning se díval do uvážlivých očí Edwarda Millwrighta, experta v otázce rukopisu, otisků prstů a sporných dokumentů, kterého k sobě pozval a jenž teď seděl z druhé strany jeho psacího stolu.
„Můžete mít přístup do policejních záznamů nebo do rejstříku identifikace zločinců?“
Expert zamyšleně vzhlédl vzhůru.
„Udělal jsem to v případech,“ odpověděl, „kdy jsem spolupracoval s policií, a párkrát také v případech, kdy jsem objevil důkazy, které byly podle názoru policie relevantní.“
„Mohl byste zařídit, aby pro vás takovou informaci obstaral někdo jiný a pak se o ni už nestaral?“
„To bych mohl.“
„Dobře,“ řekl Corning, „mám ještě další otázku. Podle mých informací nedávno zavedli pravidlo, že snímají otisky prstů všech zemřelých, kteří projdou márnicí.“
Expert přikývl.
„Já zastupuji jistého Sama Drivera,“ pokračoval Corning, „obviněného z vraždy Harryho Greena, hazardního hráče, žebráka a vagabunda. Pokud vím, tak nikdo si nevyžádal Greenovo mrtvé tělo. Myslím, že po soudní pitvě byl pohřben na útraty okresní správy. Jeho tělo tudíž prošlo márnicí a byly mu sejmuty otisky prstů.“
„Asi je to tak,“ řekl Millwright, „a co chcete, abych udělal já?“
„Já bych chtěl,“ odpověděl Corning pomalu, „abyste zjistil, co v tom celém případu skřípe.“
„Jak tomu mám rozumět?“
„V celém tom případu něco nesouhlasí – já ale bohužel nevím, co to je. Myslím, že to není nic, co by souviselo se Samem Driverem, takže soudím, že je to něco, co souvisí s Harrym Greenem, tím zavražděným. Potřebuji, abyste mi opatřil jeho otisky prstů a prověřil je.“
„Ty otisky můžu obstarat,“ řekl expert, „dokumentace márnice je veřejně přístupná. Nejsem si ale jistý, pokud jde o jejich prověření, zejména ne tak důkladné, jak byste to asi chtěl vy.“
„Znáte někoho od policie nebo justice, kdo by mohl ty identifikační znaky porovnat se záznamy v některé identifikační centrále?“
„To bych snad mohl zvládnout, ano.“
„Dobře, tak to udělejte, a kromě toho bych chtěl, abyste ty otisky porovnal se všemi pátracími policejními příkazy ve věci dosud neobjasněných zločinů.“
„Jinými slovy, vy soudíte, že kolem toho Greena je něco v nepořádku, je to tak?“
„Zatím nevím,“ odvětil Corning pomalu, „ale zjistím to. Na tom případu se mi něco nezdá a nějaké vlivné kruhy na mne vyvíjejí nátlak, abych to zmanipuloval určitým směrem.“
„Proč by se vlivné kruhy zaplétaly do případu, ve kterém jde o nějakého pobudu?“ podivil se Millwright.
„To je právě to, co potřebuji zjistit,“ pravil Corning.
Millwright přikývl a pomalu se zvedl.
„S trochou štěstí vám budu moci dát vědět během čtyřiadvaceti hodin,“ prohlásil. „V opačném případě to bude pomalá a únavná procedura, ve které budou všechny karty hrát proti mně.“
Corning si potřásl rukou s Millwrightem, když do místnosti vrazil soukromý detektiv Vare.
Vare čekal, až se za Millwrightem zavřely dveře, pak se posadil a vytáhl z kapsy nějaký seznam.
„Tak tu mám seznam všech cadillaků, které byly prodané během uplynulého roku,“ oznámil. „To jest – samozřejmě – všech cadillaků, které byly zakoupeny přes agenturu tady ve městě nebo které tu byly registrované na majitele sídlící ve městě.“
„Vyplývá z toho něco pro nás?“ zeptal se Corning.
„Ani co by se za nehet vešlo,“ odpověděl Vare. „Byla to bláznivá představa, že z toho něco vyplyne. Pochopil jsem to tak, že vy si myslíte, že Sam Driver to pekl s někým, kdo si koupil cadillac. Driver je vandrák, podvodník a vrah. Seznam těch, co si koupili cadillac, vypadá jako adresář zdejší smetánky. Každý na tom seznamu má vysoké společenské postavení – až na tři chlápky, které jsem označil hvězdičkou; to jsou pašeráci alkoholu.“
„No dobře,“ podotkl Corning, „pašerák alkoholu může klidně mít nějakou souvislost s vrahem.“
Vare se ušklíbl.
„Tak se to pokuste odhalit,“ utrousil. „Ti jednají pěkně rychle a všechno si drží pod pokličkou. Pokuste se strkat nos do jejich záležitostí a uvidíte, co se bude dít.“
Ken Corning klouzal prstem po seznamu shora dolů. Náhle se zastavil a podíval se na detektiva.
„Zjišťuju,“ řekl, „že také Harrison Burman si koupil cadillac.“
Vare přikývl.
„Burman,“ podotkl, „je majitel listu The Courier. Ty noviny hájí zájmy velkých zvířat. Ta klika ovládá skoro celé město.“
„Moment!“ zvolal Corning. „Moment!“ V jeho pohledu se šířilo podivné světélko svědčící o vzrušení.
Vzal psací blok a psal na horní list jména, která sice Vare nerozeznal, ale viděl, že ta jména tvoří kruh a že od každého z nich vede k dalšímu spojovací čárka.
Načmáraná jména tam byla v tomto pořadí: Green – Driver – paní Bixelová – The Courier – Jerry Bigelow – George Bixel – Harrison Burman. Burmanovo jméno uzavíralo kruh hned vedle Greena.
Ken Corning list vytrhl a zmačkal, pak se podíval na detektiva a usmál se.
„Vzpomínáte si,“ zeptal se, „na případ vraždy, k němuž došlo loni v říjnu – zavražděný se jmenoval George Bixel?“
„Jistě,“ přikývl Vare. „Pamatuju si, o co tam šlo. Hodně se o tom tehdy psalo. Byla to osamělá horská chata a nějaký lupič tam vlezl a chtěl ukrást šperky paní Bixelové. Přišel tam její manžel a pokoušel se toho chlapa zadržet. Lupič ho ale zastřelil a zmizel.“
„A tehdy se kolem té chaty motal také Harrison Burman, že?“ otázal se Corning.
Vare se podíval na právníka se svraštělým čelem.
„Co tím u všech čertů sledujete?“
„Nic,“ odvětil Corning. „Jen si kolem toho případu kladu otázky. Vy si to také určitě pamatujete. Mám dojem, že na dopadení vraha je vypsaná odměna, nebo aspoň svého času byla.“
Vare pokýval hlavou.
„Dobře,“ pravil Corning, „řekněte mi o tom základní fakta, pokud si je pamatujete.“
„Bixel a jeho žena si vyjeli do horské chaty,“ začal svůj výklad Vare. „Ta chata nepatřila Bixelovi. Vypůjčili šiji od nějakého přítele. Vlastně, když si teď vzpomínám, tak tu chatu si pronajal Burman, nebo mu dokonce patřila. V každém případě se tam vypravil Bixel s manželkou a Burmana pozvali na víkend.
Když tam byli,“ pokračoval Vare, „tak se tam jednou večer vloupal nějaký gauner, zrovna když se paní Bixelova převlékala, a chtěl jí sebrat všechny šperky. Do místnosti ale náhodou vešel George Bixel, vrhl se na toho lupiče a paní Bixelova spustila křik. Burman byl někde venku. Rychle přiběhl, ale vtom padl výstřel, který zabil Bixela, a ten darebák namířil pistoli na paní Bixelovou. Burman po něm skočil, chytil ho za ruku, takže rána šla vedle. Burman se pokoušel toho chlapa zadržet, ten ale uhnul k oknu, vystřelil na Burmana, nezasáhl ho a pak vyskočil oknem a zmizel. Policie tu pistoli našla ležet pod oknem.“
„Byly na pistoli nějaké otisky?“ zajímal se Corning.
„Jo, otisky tam byly a policii se je dokonce podařilo identifikovat a myslím, že tak zjistili pachatele. Už byl trestaný a v té době byl podmínečně propuštěný. Já to můžu zjistit během několika minut a dám vám vědět.“
„Výborně,“ řekl Corning, „podívejte se na to a zatelefonujte mi.“
„Ještě něco budete potřebovat?“ zeptal se Vare.
Corning zavrtěl hlavou.
„Teď mi jděte sehnat ty informace,“ požádal ho, „a dejte mi co nejdřív vědět. To je přesně to, co teď potřebuju.“
Vare přikývl a odešel.
Ken Corning vstal od svého psacího stolu a začal přecházet po místnosti. Chodil sem a tam skoro dvacet minut, než zazvonil telefon. Ve sluchátku uslyšel Vareův hlas: „Corningu, tak mám o tom případu všechno. Ten lupič se jmenuje Richard Post. Má pěkně dlouhý trestní rejstřík, ale většinou za menší delikty. Pustili ho na podmínku z vězení, kde si odpykával trest za padělatelství, a dva týdny po propuštění spáchal tu loupež v horské chatě.“
„Vydala na něj policie pátrací příkaz ve věci té Bixelovy vraždy?“ chtěl vědět Corning.
„Jistě,“ odpověděl Vare. „Jeden exemplář mám tady v kanceláři.“
„Jsou tam otisky prstů a všechno ostatní?“
„Ano. Je tam taky výtah z trestního rejstříku a fotografie – zepředu i profil.“
„Děkuju,“ řekl Corning, „myslím, že to je všechno,“ a zavěsil.
Vytočil číslo kriminalistického experta Millwrighta.
„Millwrighte,“ začal, „policie vydala pátrací příkaz na recidivistu jménem Richard Post. Hledají ho kvůli vraždě. Na pátracím příkazu jsou jeho otisky, které mu sejmuli při posledním uvěznění, a fotografie en face i profil. Potřeboval bych, abyste si ten příkaz opatřil a porovnal to s otisky prstů Harryho Greena, toho zavražděného.“
„To vám můžu obstarat během pěti minut,“ prohlásil Millwright. „Greenovy otisky z márnice už mám a taky mám fascikly s pátracími příkazy policie.“
„Skvělé,“ pochválil ho Corning, „počkám u telefonu.“
Držel si sluchátko u ucha, zapálil si cigaretu a vykouřil jí sotva třetinu, když se na drátě ozval Millwrightův vzrušený hlas.
„Mám to!“ ohlásil. „A byl to dobrý tip.“
„Jeden a týž člověk?“ zeptal se Corning.
„Jeden a týž. Není o tom nejmenší pochyby, ty otisky sedí. Zavražděný je rozhodně ten, kterého hledá policie pod jménem Richard Post. Je to ten, který během vloupání do horské chaty zavraždil George Bixela.“
„Výborně,“ řekl Corning. „To je všechno, co jsem potřeboval vědět.“
„Co chcete, abych teď s tou informací udělal?“ zeptal se Millwright. „Mám ji odevzdat policii? Ti by se jistě rádi dozvěděli, že případ Bixelovy vraždy je vyřešený.“
Corning se zachechtal.
„Důvod, proč jsem práci na té věci svěřil vám,“ prohlásil, „a ne někomu, kdo má trvalé spojení s policií, byl ten, že jsem chtěl tu informaci, až ji dostanu, mít pro své potřeby.“
„Co tedy chcete, abych s tím udělal?“ chtěl vědět Millwright.
„Pečlivěji schovejte do sejfu a zapomeňte na ni,“ sdělil mu Corning. „Až se ji rozhodnu použít, tak vás o ni požádám. Do té doby ať je dobře zašitá.“
V Millwrightově hlase se ozvala pochybnost.
„To je ale jako dynamit,“ varoval. „Dříve nebo později to stejně vyjde najevo.“
„Dobře,“ řekl Corning, „dejme tomu, že později. Zapomeňte, že o tom cokoli víte.“
Zavěsil sluchátko a triumfálně se zašklebil.
Corning se proplétal úzkými uličkami, v nichž se na sebe tlačily malé domky. Našel místo, kde dříve navštívil paní Ambroseovou, a když se marně ohlížel po nějakém zvonku, zabušil na dveře.
Nic se nedělo.
Znovu zaklepal. Po několika minutách se otevřely dveře sousední barabizny a pohlédla na něho nějaká žena s výraznými rysy tváře a s přísnýma černýma očima.
„Vy spravujete tady ty domky?“ zeptal se.
„Ano, a co chcete?“
„Bydlí tady paní Ella Ambroseová?“
„Ta se odstěhovala.“
„Kam odjela?“
„To já nevím. Zničehonic najednou všechno sbalila a odjela snad během hodiny. Myslela jsem, že jí někdo umřel nebo něco takovýho. Nic nám nechtěla říct. Před odjezdem ale zaplatila nájemné.“
„Nebylo to divné?“ otázal se Corning.
„U ní teda jo,“ přisvědčila žena. „Ta vždycky zůstávala řadu měsíců pozadu s nájemným. Tentokrát to všechno zaplatila.“
Corning zůstal stát, chvíli přemýšlel a pak prohlásil: „Chtěl bych si ten domek pronajmout.“
„To by šlo,“ řekla žena. „Když máte peníze, tak je k pronajmutí. Platí se hotově předem a netrpím tu žádný kravály. Tohle je slušný místo a žijou tu lidi, kteří chtějí nějak přežít.“
Corning vytáhl náprsní tašku. „Zaplatím nájemné měsíc dopředu.“
„Zaplatíte dva měsíce dopředu,“ odtušila. „Už jsem s tím tady měla dost patálií.“
Corning zaplatil malý obnos, který chtěla jako nájemné, strčil si stvrzenku do kapsy a vrátil se ke dveřím domku.
Uvnitř bylo stejné zařízení, jako když tu byl posledně. Chyběly tu jen osobní věci paní Ambroseove. V místnostech byl stále ještě zvláštní pach zatuchlých zbytků jídla. Byl zde týž rozviklaný nábytek s vybledlým čalouněním, statečně předstírající zdání zachovalosti.
Corning si to tam prohlížel asi patnáct až dvacet minut, potom zamkl dveře, strčil si klíč do kapsy, šel ke svému vozu a vrátil se do své kanceláře.
Helena Vailová ho sledovala ve zvědavém očekávání.
„Zahrajete si v takové krátké jednoaktovce,“ řekl jí.
„O čem to bude?“
„Vzpomínáte si na paní Ellu Ambroseovou, kterou jsme dostali z vězení na základě habeas corpus!“
„Samozřejmě.“
„Výborně. Tak ta se odstěhovala.“
„Jen tak zničehonic?“
„Ano.“
„Sázím se, že k ní přišel svatý Mikuláš, nadělil jí pytel peněz a ona odjela bez toho, že by tu nechala novou adresu,“ prohodila Helena Vailová.
„Přesně to se stalo,“ potvrdil Corning. „A mně právě napadlo, že ten, kdo si tu zahrál na Mikuláše, ji osobně vůbec nezná.“
Pohodil klíč od té barabizny na stůl a začal jí dávat pokyny: „Vezměte si ty nejošuntělejší šaty, jaké seženete. Pořádně si rozcuchejte vlasy a umažte si obličej. Opatřete si šedé líčidlo a napadejte si je kolem očí.“
Uculila se.
„Pak půjdete,“ pokračoval, „do Hampshire Street, tam, kde zadní část bloku tvoří řada chatrných barabizen. Je to strašný zapadákov. Hned vám dám přesnou adresu. Je to tady někde na té stvrzence.“ Chvíli lovil po kapsách, až našel stvrzenku a hodil ji na její stůl.
„A co budu dělat pak?“ zeptala se.
„Pak,“ sdělil jí, „se budete vydávat za paní Ellu Ambroseovou a zahrajete tu scénu. Musíme si to sepsat. Vezměte si poznámkový blok a já vám nadiktuju, co máte říkat. Ze všeho nejdřív ale musíme napsat jeden dopis jako vnadidlo.“
„Co tím myslíte?“
„Napište,“ odpověděl, „neohrabaným ženským rukopisem dopis adresovaný Harrisonu Burmanovi. Poznamenejte si jeho znění:
‚Moc jsem o tom přemýšlela, ale pořád mi v tom není jasno. Já vím moc dobře, kdo stojí za celou tou věcí. Musím s vámi proto mluvit, než odjedu a zůstanu pryč. Když už jsem se sbalila, začalo mi to znovu vrtat hlavou. Mám na krku syna a nechci mu ublížit, a tak jsem si myslela, že se vrátím. Musíte přijít za mnou a osobně si se mnou promluvit. Budu vás čekat dneska večer. Když to uděláte, tak budu úplně spokojená a nebudu dělat potíže, protože se musím starat o toho kluka. S úctou vaše Ella Ambroseová.“‚
„Myslíte, že na to naletí?“ zeptala se Helena Vailová, když si starostlivě prohlížela těsnopisný záznam dopisu.
„Nevím,“ řekl Corning. „Když nezabere tohle, budu si muset vymyslet něco jiného. Myslím ale, že tohle bude v pořádku. Napište to pěkně krabatě, bez interpunkce a občas vynechte velká písmena. Ať to vypadá dost negramotně – asi jako ty dopisy, co nám píší různí cvokové.“
Helena Vailová se pustila do práce.
Když dopis dokončila a vrátila se od poštovní schránky, Corning ji podrobně instruoval, co má říkat, a nechal si to opakovat, až uznal, že je to perfektní.
Helena Vailová seděla v rozklíženém, špatně čalouněném křesle v bývalém domě paní Ambroseové. Na nohou měla pokrčené a deformované punčochy s puštěnými oky. Šaty jí neseděly a podle všeho je barvil nějaký neodborník. Byly nejasně černé a ta barva nerovnoměrně překrývala původní hnědou, která se místy prodírala na povrch. Kolem úst a očí měla čáry, které vypadaly jako hluboké vrásky. V tom slabém osvětlení se zdála být o pětadvacet let starší, než by odpovídalo jejímu věku. Trpělivě cosi vyšívala.
Od dveří se ozvalo zaklepání.
„Dále,“ zavolala.
Dveře se otevřely a na prahu se objevil velký muž s podivně bledou tváří.
„Paní Ambroseová?“ zeptal se.
„Pojďte dál,“ pobídla ho tenkým bezbarvým hlasem, svědčícím o velkých starostech.
Zavřel za sebou dveře.
„Já jsem Harrison Burman,“ pronesl pomalu. „Dostal jsem váš dopis.“
Helena Vailová si povzdechla. Znělo to jako ustaraný vzdech; ve skutečnosti se jí ale ulevilo. Ten muž zřejmě neznal skutečnou Ellu Ambroseovou a bral ji se vší vážností.
„Dobře,“ prohlásila. „Pojďte dál a posaďte se. Potřebuju s váma mluvit.“
Burman mluvil s náznakem nedůvěry. „Chcete peníze?“ zeptal se jí.
„Ne. Potřebuju jen mít klid v duši.“
„Prosím,“ řekl podrážděně, „tak spusťte a uklidněte si duši. Nepochybně víte, že mne podvádíte. Nedodržujete naši dohodu. Slíbila jste, že v tuhle dobu budete v Coloradu a že tam už zůstanete.“
Helena Vailová hrála svou roli dokonale.
„Nemůžu si pomoct,“ řekla stejným, jakoby bezživotným tónem, jaký charakterizuje jedince, kteří už přestali bojovat o život. „Já jsem máma, musím vychovávat kluka a chci ho vychovat dobře.“
„Ano,“ odtušil Burman, „a co tedy vlastně chcete?“
„Já toho vím mnohem víc, než si lidi myslí, že vím,“ pokračovala.
„A musíte o tom mluvit zrovna teď?“
„Ano,“ tvrdila. „Musím mluvit o tom všem.“
„Tak začněte a skoncujte s tím jednou provždy.“
Ruce měl vraženy hluboko do kapes kabátu.
Helena Vailová měla oči sklopené a mluvila stále stejně monotónně.
„Znala jsem Sama Drivera,“ začala, „a Driver se mnou mluvil, a taky jsem znala Harryho Greena, kterej se vůbec nejmenoval Harry Green, ale Richard Post – ten, co ho hledali kvůli vraždě.“
„Jistě,“ prohlásil Burman nedůtklivě, „to všechno víme. Proto jste také dostala peníze, abyste odtud zmizela. Kdyby nešlo právě o tohle, tak byste nedostala ani cent.“
„Já vím,“ řekla svým trpělivým, odevzdaným hlasem. „Ale vím něco navíc. Harry Green nezabil George Bixela. Vy jste mu zaplatil, aby to vzal na sebe. Vy jste byl s paní Bixelovou, její muž George Bixel vás přitom nachytal a vy jste ho zastřelil.
Hádám, že jste to musel udělat, aby nezastřelil on vás. Možná to byla vaše vina. Možná ale že ne. A právě tohle mě trápí. Tíží mi to svědomí a nemůžu spát. Vás asi nenapadlo, že to o vás vím. Vy jste si myslel, že vím jen to, že jste strčil Harryho tělo do auta Sama Drivera. Já jsem ale věděla všechno, jak se to semlelo. Sam Driver to nevěděl, protože Harry mu to neřekl. Mně ale Harry řekl všechno, co věděl, a zrovna tak mi Sam řekl všechno, co věděl zase on. Takže já vím úplně všecko.
Vy jste byl s cizí manželkou tam nahoře a zapletl jste se do toho střílení. Vůbec to nebylo tak, že by si ona a její muž půjčili tu chatu a vy že jste je jako přijel navštívit. Vy jste byl v tý chatě s tou ženskou a její muž vás tam našel. Vy jste velkej vydavatel a nemohl jste si dovolit zaplíst se do skandálu, i kdybyste mohl dokázat, že jste ho musel zabít, aby on nezabil vás. Tak jste zaplatil Harry mu, aby tu vraždu vzal na sebe a zmizel. Prostě jste ho navedl. Harry ale ty prachy rozfofroval a potřeboval další, takže na vás přilít a ty další prachy dostal.
Nejdřív jste se ho pokoušel zastrašit, že ho necháte stíhat pro vraždu, ale pak on zastrašil vás tím, že řekl, ať to klidně spustíte a že jeho advokát dokáže, jak to vlastně bylo. Řekla bych, že kolem toho byla spousta věcí, který měly zůstat pěkně ve stínu. Prostě jste nechtěl, aby do toho úřady strkaly nos, například jak dlouho jste tam byl vy a jak dlouho tam byla paní Bixelová a kdy tam vlastně přišel její manžel.
No a tak z vás Harry Green tahal prachy. A vy jste toho už měl dost. Tak jste se s ním pohádal nebo porval a zastřelil jste ho. Vy jste ale věděl, kde v tu dobu byl Sam Driver, protože vám to řekl právě Harry Green. Harry vás totiž přesvědčoval, že Sam Driver mu to všecko může dosvědčit, kdybyste se náhodou pokoušel na něj hodit tu vraždu.
Vy jste měl někoho, kdo vám pomohl strčit Harryho tělo do Samova auta, a pak jste mu nastavili křivě reflektory, aby ho policie skřípla. Věděl jste, že Sam už byl párkrát v base a že mu nikdo nebude věřit. Vy jste tam ale navíc provedl takovou kulišárnu. Nacpal jste Harrymu do kapes spoustu peněz, takže pro někoho, kdo ví, o co šlo, to mělo vypadat, jako že Harry byl u vás, dostal peníze a někdo ho zabil až potom. Vy jste čekal, že Sam Driver to tělo buď najde, vezme si ty prachy a pokusí se zmizet – a to se taky stalo –, nebo to tělo neobjeví do chvíle, kdy ho zadrží policie, a v tom případě si někdo, kdo tuší, jak to všechno bylo, bude myslet, že Harry byl u vás, dostal peníze a odešel.“
Burmanova tvář teď měla barvu syrového těsta, byla rozměklá a jakoby bez života. Zíral na ni skelnatýma očima a s pokleslou dolní čelistí.
„Vy jste naprostý blázen,“ prohlásil. „Ani slovo z toho nemůžete dokázat.“
„Možná že ne,“ připustila, „ale s tím, co vím já a co ví Sam Driver, bysme byli pěkně blízko důkazů. Já můžu dokázat, že vy jste ještě s něčí pomocí přivezl tělo Harryho Greena a strčil je do auta Sama Drivera, protože jsem viděla vás, viděla váš cadillac a prostě to vím. Poznala jsem vás. Měl jste přitom na sobě večerní oblek.“
Burman stál a zíral na ni chladnýma a nenávistnýma očima. Rty se mu chvěly.
„Co ode mne chcete?“ zeptal se.
„Chci vědět, jestli jste jednal spravedlivě,“ vysvětlovala. „Jestliže ano, tak vás budu krýt. Jestli ne, tak to neudělám.“
Burman promluvil rychle a naléhavě.
„Podívejte se,“ řekl, „něco z toho, co říkáte, je pravda, a něco ne. Green vám neřekl celou pravdu. Green se do té chaty skutečně vloupal a chtěl paní Bixelovou oloupit. Já jsem v tom okamžiku vešel do místnosti a udeřil Greena do hlavy. Byl v bezvědomí a já jsem ho zamkl do skříně.
Pak se objevil Bixel a chtěl mě zastřelit. Já jsem měl pistoli, kterou jsem sebral Harrymu Greenovi, a stačil jsem vystřelit první, to je všechno. Když se Green probral, vyložil jsem mu, že buď si vezme pět tisíc dolarů a vypadne, nebo ho odevzdám policii a odpřisáhnu, že tu vraždu spáchal on. Byl jsem zoufalý a prostě jsem to tak musel udělat. To snad chápete. K tomu zabití sice došlo v sebeobraně, ale byl jsem tam s manželkou jiného muže a zabil jsem právě jejího manžela. Každá porota by se na to dívala nepřátelsky.“
Helena Vailová promluvila hlasem, svědčícím o trvajícím bezútěšném smutku.
„Tím jste se ale neospravedlnil. Není správný, že jste tu druhou vraždu hodil na Sama Drivera. Neměl jste právo zabíjet Harryho Greena. Jste bohatej. Mohl jste mu klidně dál platit a vůbec by vám to neublížilo. Měl byste se zasadit o osvobození Sama Drivera.“
„To nemohu udělat,“ odvětil podrážděně. „Zařídil jsem, že to bude mít lehčí. Může se přiznat k zabití v sebeobraně.“
„Možná s tím ale nebude souhlasit okresní návladní,“ namítla Helena Vailová svým změněným hlasem.
„Určitě bude,“ prohlásil Burman. „Mohu dosáhnout všeho, co chci. Představuji v tomhle městě politickou moc a dokážu zařídit, co potřebuji. Už jsem to vzkázal jeho obhájci. Vám teď musí stačit, že z toho vypadnete a zůstanete venku. Všechno bude v pořádku.“
„A půjde Sam s tím zabitím v sebeobraně do vězení?“ zeptala se klidně, až apaticky.
Burman zaklel.
Helena Vailová unaveně zavrtěla hlavou.
„Ne,“ pravila. „Tíží mi to svědomí a myslím, že to musím říct advokátovi Sama Drivera; nemám právo to zamlčet.“
Burmanova pravá ruka se zavrtala hlouběji do kapsy kabátu.
„Tak dobře,“ řekl, „jestli se na to díváte takhle, je to jen vaše chyba. Kdybyste dodržela tu dohodu a udělala to, co jste slíbila, mohla jste tomu uniknout.“
„Čemu?“ zeptala se a vzhlédla od svého vyšívání.
„Tady tomu!“ odsekl Burman a vytáhl z kapsy pistoli.
Helena Vailová se vrhla stranou k zemi a zdušeně vykřikla. Dveře vedoucí do kuchyně se náhle otevřely a napříč místností proletěl Ken Corning nízkým skokem hodným ragbyového obránce. Burman se zakymácel v okamžiku nejistoty a ta nejistota mu byla osudná. Ken Corning do něho narazil silou útočícího býka. Burman se zhroutil k zemi.
Pistole mu vypadla z ruky, klouzala po podlaze a zastavila se až o stěnu. Corning pocítil tíhu muže, který se na něho náhle převalil, otočil se, aby se uvolnil, a uslyšel, jak na zem padá nějaká židle. Rukama se mu podařilo zachytit límec mužova kabátu. Uvědomil si, jakou silou táhne toho druhého k sobě, ale kabát se mu najednou svezl na obličej. Odkopl plášť stranou, převalil se na kolena a chystal se vstát, ale už jen stačil zahlédnout, jak Burman vyklouzl dveřmi někam do noci.
Ken Corning zvedl pistoli a hodil ji do kapsy kabátu, který na místě nechal Burman.
„Dobrá práce, děvenko,“ podotkl uznale.
Helena Vailová na něj zírala široce vykulenýma očima.
„Co teď asi udělá?“ zeptala se.
„To ví jen pánbu,“ řekl jí. „Celá situace ale dospěla do střetového bodu. On ví, že my víme. Nejdřív se obával, že ta žena toho ví příliš mnoho, tak využil svého vlivu a dal ji zatknout pro nezákonný obchod s lihovinami. Ona s tím asi obchodovala a zřejmě ji nechal sledovat policií. Když už ji měl ve vězení, tak bylo snadné stáhnout obvinění výměnou za její mlčení.“
„Kolik toho ta žena fakticky věděla?“ otázala se Helena Vailová.
„Možná toho nebylo moc,“ přiznal Corning. „Já jsem ale jen trochu uvažoval a uhodl jsem, jak to všechno asi bylo ve skutečnosti.“
Helena Vailová se zamyšleně dívala na špičku své boty.
„Co se děje, děvče?“ zeptal se Corning. „Bylo toho na vás moc?“
„Ne,“ odvětila. „Jen jsem si vzpomněla na paní Bixelovou a ty její rozesmáté hnědé oči. Nelíbí se mi myšlenka, že ji povlecou vším tím bahnem.“
Ken Corning přivřel oči.
„Půjdeme teď navštívit Burmana v jeho rezidenci,“ pronesl pomalu, „a uvidíme, jestli se dohodneme na nějakém řešení.“
Kabriolet vklouzl do zatáčky před vilou Harrisona Burmana.
„Zůstaňte tu sedět,“ řekl Corning Heleně Vailové.
Sevřela rty v pevné linii; na tvářích měla ještě líčidlo a přes vlasy prošedivělou paruku. Kategoricky zavrtěla hlavou.
„Nic takového,“ prohlásila. „Když se mu naskytne příležitost, tak nás oba zabije, aby nás umlčel.“
„Teď už ne,“ namítl Corning. „Tam v té barabizně, když ztratil hlavu, vás možná mohl zabít. Byl úplně bez sebe. Teď ale bude reagovat normálně.“
„To je jedno,“ trvala rezolutně na svém, „buď tam půjdu s vámi, nebo tam nepůjdete ani vy.“
Chvíli jen stál a díval se na ni.
Chtěl něco říci, ale noční ticho náhle rozřízl zoufalý ženský výkřik.
„To bylo z toho domu,“ vydechla Helena Vailová.
Ještě nestačila vyslovit poslední slovo, když se z domu ozval výstřel z pistole.
Ken Corning se rozběhl ke schodům u vchodu.
„Nedělejte to!“ volala Helena Vailová. „Nechoďte tam, dokud nebudete vědět, co se tam stalo! Nemíchejte se do toho, šéfe, moc vás prosím!“
Ken Corning běžel dál a Helena Vailová vyskočila z vozu, přidržovala si své potrhané šaty a spěchala za ním.
Hlavní dveře rezidence Harrisona Burmana se rozlétly. Nějaká žena vyběhla ven a nechala dveře otevřené. Běžela po schodech dolů v panickém strachu a nevšimla si dvou postav, které se chystaly vystoupit po schodech k hlavnímu vchodu.
Ken Corning rozevřel paže a v letu ji zachytil, objal a pevně ji držel, přestože zuřivě mlátila rukama a kopala kolem sebe.
Žena náhle přestala klást odpor a pohlédla na Corninga široce vyvalenýma očima a s tváří bílou jako křída.
„To jste vy!“ vykřikla.
„Paní Bixelová,“ řekl Corning, „v rychlosti mi řekněte – co se tu stalo?“
Chvíli na něj zírala v napětí a beze slova, jako by měla potíž s přizpůsobením se okolnímu světu. Pak konečně promluvila: „Harrison Burman se zastřelil.“
„Je tam někdo ze služebnictva?“ zeptal se Corning.
Zavrtěla hlavou, pokoušela se něco říci, ale místo toho jen vydala jakýsi hrdelní zvuk.
Corning se obrátil k Heleně Vailové. Na jeho nevyslovenou otázku odpověděla přikývnutím. Společným úsilím odvedli ženu dolů po schodech a do vozu.
„Jste si jistá, že je mrtvý?“ chtěl vědět Corning.
Beze slova kývla hlavou.
„Zanechal nějaké doznání, nebo cokoli jiného, co by vás mohlo inkriminovat v souvislosti se smrtí vašeho manžela v té horské chatě?“
Podívala se na Corninga s viditelně vyplašenýma očima.
„Tady jste mezi přáteli,“ ubezpečil ji Corning.
„Ne,“ odpověděla tichým hlasem. „Žádné doznání, žádný písemný záznam.“
Ken Corning ji zavezl do své kanceláře. Společně s Helenou Vailovou ji uklidnili a dali jí kávu s dávkou brandy. Později ji odvezli k ní domů.
O čtyřiadvacet hodin později zatelefonoval Ken Corning do redakce listu The Courier a dostal spojení s Jerrym Bigelowem.
„Bigelowe, vy jste se vždycky snažil získat informace z pozadí událostí,“ řekl, „a já se vám teď chci jen zmínit o tom, že jestli podle vás bude veřejnost zajímat skutečné pozadí sebevraždy Harrisona Burmana, tak se to snadno může dozvědět, až budou předloženy důkazy během procesu se Samem Driverem.“
„A to znamená co?“ zeptal se redaktor ledově chladným hlasem.
„To znamená jen to, co jsem řekl,“ podotkl Corning. „Znamená to, že já znám skutečnou identitu muže známého pod jménem Green, toho zavražděného. Znamená to, že vím, jak vlastně zemřel. Znamená to, že vím, co se stalo v té horské chatě, když byl zavražděn Bixel.“
„Chcete tím říct, že to všechno vyplyne z toho procesu?“
„Z toho procesu to vyplyne.“
„Vyplyne to i v případě, že k žádnému procesu nedojde?“
„Pokud k procesu nedojde,“ prohlásil Corning pomalu a důrazně, „pak ta fakta nebudou zveřejněna – to jest skutečná fakta.“
A bez dalšího odložil sluchátko.
Když si příštího jitra pročítal noviny, se zadostiučiněním si všiml, že Jerry Bigelow, ve své rubrice věnované všem klepům kolujícím ve městě a zprávám z pozadí mnoha politických rozhodnutí, odvážně předpověděl, že žaloba proti Samu Driverovi, obviněnému z vraždy Harryho Greena, bude stažena; kromě toho naznačil, že okresní návladní se spoléhal na indicie, které se nepotvrdily tak, jak to očekával. Redaktor rubriky předpověděl jako „žhavou důvěrnou informaci“, že se uvažuje o stažení celého případu.
Ken Corning noviny přinesl do své kanceláře a rozevřel je před Helenou Vailovou.
„Už jsem to viděla, šéfe,“ řekla. „Co to pro nás znamená?“
Corning se na ni usmál.
„To znamená,“ prohlásil, „že politickou linii těch novin teď řídí vdova po Harrisonu Burmanovi a že ona teď bude mít co mluvit do záležitostí York City. Také to znamená, že jsme, aspoň prozatím, nezjistili identitu pána, který Harrisonu Burmanovi pomáhal strčit tělo Harryho Greena do vozu patřícího Samu Driverovi.“
Podívala se na něho v náhlém ohromení.
„Chcete tím říct, že to byl Jerry Bigelow…“
Ken Corning pokrčil rameny a šel do své zadní místnosti. Od dveří na ni ještě zavolal: „Nikdy moc neuvažujte nad uzavřeným případem. Vždycky tu totiž bude nějaký rozdělaný případ, který nám dá pořádně zabrat.“
Spojovací dveře se pomalu zavřely a západka cvakla.

Obsah

Poctivé peníze 4
Gang zalezl do díry 37
Jen o vlásek 74
Někdy to chce kliku 108
Potírat ďábla ohněm 139
Vydírání s olovem 179

ERLE STANLEY GARDNER
POCTIVÉ PENÍZE
Ametyst – Praha 1999
Z anglického originálu Honest Money and Other Short Novels, vydaného nakladatelstvím Carroll & Graf Publishers, Inc.
v New Yorku v roce 1991, přeložil Jaroslav Bouček.
Vydalo nakladatelství Ametyst, Koněvova 249, 130 00 Praha 3, v roce 1999 jako svou 47. publikaci.
Vydání první.
Fotografie na obálce agentura KIRKÉ.
Návrh a zhotovení obálky ET CETERA Co., ETC Design, Daniel
Koucký.
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s., Husova ulice 1881,
Havlíčkův Brod.
Cena doporučená nakladatelstvím (včetně DPH) 149 Kč.
ISBN 80-85837-36-6
81