Obsah:

- NA POČÁTKU BYLO…

- BALADA O MUŽI ZE SUDU

- NEJLEPŠÍ KOUPĚ V DĚJINÁCH

- „LIDI, NA ALDANU NAŠLI ZLATO!“

- GOLDEN CITY NEBOLI ZLATÉ MĚSTO

- FORT KNOX – MOHYLA MODERNÍ DOBY

- PLAVBA PO AMAZONCE

- CHARLES NELSON GOODYEAR

- OSMDESÁT OSM KARÁTŮ ZA ŽIVOT GRIBOJEDOVA

- KRÁL MEZI DRAHOKAMY

- KOUZELNÁ MOC

- KRÁLOVSTVÍ ERNESTA OPPENHEIMERA

- TUNGUZSKÁ EXPEDICE

- PO-2 SE NEVRACÍ

- ŠŤASTNÝ DEN LARISY POPUGAJEVOVÉ

- OBJEV, KTERÝ PŘEKONAL JULESE VERNA

Desider Galský

ZLATO, KAUČUK, DIAMANTY

Copyright © 2000 by Desider Galský – dědicové

Publishing © 2000 by Otakar II.

Cover Photography © 2000 by Martin Mykiska

Cover © by Q Point

NA POČÁTKU BYLO…

Byl pátek sedmnáctého února 1925, dvě hodiny odpoledne. Egyptské slunce nemilosrdně praží. Horký vzduch se tetelí nad pustou, vyprahlou krajinou na západním břehu líně proudícího Nilu v Údolí králů. Toto místo zvolil před třemi a půl tisíciletími egyptský král Thumos První pro věčný odpočinek panovníků.

Dvacet pozvaných ministrů a učenců sestupuje kamenným schodištěm do podzemí. Procházející kamennou chodbou sedm a půl metru dlouhou a sotva půldruhého metru širokou. Vstupují do prostorné místnosti, přední komory královské hrobky. I hosté zaujímají mlčky místa na připravených židlích, stěsnaných do úzkých řad. Anglický archeolog Howard Carter vylézá na schůdkovitý výstupek, aby uvolnil kameny z dveří vedoucích do třetí komory a opatřených dosud neporušenou královskou pečetí. Do hrobového ticha zaznívá ťukání kladiva. Carter s největší opatrností vybírá uvolněné kameny z horní části zazděného vchodu. Archeologové Mace a Callender mu pomáhají. Ve zdi se objevuje první otvor. Napětí přítomných stoupá.

Stále znovu se mne zmocňovalo nepřekonatelné pokušení zastavit práci a podívat se dovnitř – líčí své pocity Carter.

Po deseti minutách žádá Callendera, aby mu podal elektrickou lampu na dlouhé šňůře. Chvějícíma se rukama ji spouští malým otvorem do tajuplného světa tisícileté minulosti. Pak přitiskne tvář k otvoru. V kamenné komoře je slyšet tlumený šepot vzrušených svědků.

Carterovi se zatají dech. Promne si oči a pak spouští lampu hluboko, jak jen může, a znovu přikládá oko k otvoru. Pozvaní hosté strnule sedí na svých židlích v napjatém očekávání.

To, co Carter spatřil, bylo fantastické. Zahlédl třpytivou stěnu, jejíž délku a výšku nemohl ani odhadnout. Je přímo fascinován! S objevitelskou vášní se horečně dává do další práce. Se spěchem vybírá kámen za kamenem. Otvor se zvětšuje.

Cítil jsem záchvěvy vzrušení, které se jakoby elektrickým vedením přenášely na přítomné diváky, vypráví Carter později.

Po dvou hodinách namáhavé práce stojí muži v posvátném tichu s hlubokým dojetím a pohnutím před pohádkovou nádherou. To, co Carter považoval po prvním spatření za zeď, byla vlastně jen jedna stěna rakve, nejdražší rakve jakou náš věk vůbec zná. Zlatá schránka o rozměrech 5,20 x 3,35 x 2,75 metru patřila osmnáctiletému králi z osmnácté dynastie egyptských králů Tutanchamónovi…

Jak ohromující skvost, jaké fantastické dílo lidských rukou, kolik zlata tu bylo pohřbeno!

Více než tři tisíciletí uplynula od doby, kdy se tisíce neznámých otroků za nepředstavitelně těžkých podmínek zmocňovalo v afrických řekách a horách, tisíce kilometrů vzdálených od Údolí králů, ušlechtilého kovu se žlutavou září, aby jej, ztvárněný v umělecké veledílo, tisíce jiných bezejmenných otroků zakopalo zase na jiném místě.

Kde vlastně začínají dějiny oné vášně, lidské posedlosti, onoho Auri sacra frames – prokletého hladu po zlatě, po kovu, který se stal symbolem neměnné krásy a věčné lásky ale především znakem bohatství a moci, příčinou válek, masakrů, úkladů a vražd, který provází tisícileté lidské dějiny a rozděluje lidi na ty, kteří jej mají a na ty, kteří je nemají?

Tu nekonečnou a smutnou odyseu nezačal ani hrdinný Iáson, který podle starořecké báje podnikl s družinou argonautů nejdobrodružnější cestu starověku za zlatým rounem z Thesálie až do vzdálené Kolchidy pod Kavkazem, ani frýžský král Midas, který byl tak posedlý po bohatství, že si přál, aby se vše, čeho se dotkne, proměnilo ve zlato (a řecký bůh Dionýsos mu splnil jeho přání tak vrchovatě, že se ani nemohl najíst, protože se mu každé sousto měnilo v ten lesklý kov).

A prvním nebyl ani lýdský král Kroisos, považovaný za nejbohatšího muže starověku, jenž však nedbal varovných slov moudrého řeckého zákonodárce Solóna a v bitvě s perským králem Kýrem přišel rázem o všechno.

Na začátku všeho byl šperk, možná právě tak nádherný, jaký nosila sumerská královna Šubart před více než pěti tisíci lety ve svých uhlově černých lesklých vlasech. Kolik lidské energie, důvtipu, dovednosti, umu, kolik neuvěřitelných dobrodružství, kolik promarněných a zničených životů leží na té zlaté stezce, která vede přes oceány, přes nedozírné stepi a smrtonosné pouště, zrádnými džunglemi rovníkových oblastí stejně jako krajinami věčného sněhu za polárním kruhem.

Přinese zemi smutek a nářek! Těmito důraznými slovy varoval již před čtyřmi tisíci lety egyptský učenec lpu-ver lidstvo před posedlostí po zlatu.

Ale nic naplat, každé varování je marné. Lidé se znovu a znovu pouštějí do bezhlavé honby. Nešťastná Markétka v Goethově Faustovi volá:

Každému zlata jen chce se,

každý se, každičký třese

po zlatě. Běda, my chudí!

BALADA O MUŽI ZE SUDU

V Trianě, předměstí malebného španělského města Sevilly, žil ctihodný občan jménem Rodrigo de Bastidas. Byl to muž vzdělaný, a proto vážený a pro svou veselou mysl široko daleko oblíbený; cítil se šťastný, protože měl rád své povolání, a své povolání měl rád, protože mu dávalo pocit prospěšnosti a důležitosti. Byl notářem.

Ale jednoho dne se to vše změnilo. Trhovkyně, řemeslníci, řezníci i vinaři, všichni kroutili hlavou nad tím, jak se náhle z veselého a dobromyslného notáře stal zasmušilý člověk, který sotva odpoví na pozdrav, natož aby klábosil na ulici s lidmi a uděloval rady, jak dosud tak často dělával.

Tato změna se ctihodným notářem ze Sevilly nastala po čtrnáctém březnu roku 1493. Onoho březnového dne zakotvily ve španělském přístavu Palosu po sedmiměsíční plavby po neznámých vodách dva španělské koráby, Niňa a Pinta. Vrátil se janovský kapitán Kryštof Kolumbus. Zhlédl rajské ostrovy plné nefantastičtějších plodů, objevil přírodní krásy, bystřiny a řeky, kde se sítěmi místo ryb loví zlato. O tom vyprávěl dychtivým Španělům na své cestě z přístavu Palos do královského sídla, kam spěchal podat zprávu o svém velikém objevu.

Zlato je zde to nenádhernější ze všeho, co jsem tu spatřil. Dělal sem všechno, abych našel zlato. Prosil jsem našeho všemohoucího Boha, aby byl ke mně milosrdný a pomohl mi najít to naleziště, odkud berou zlato Indiáni. Tato slova z deníku objevitele Ameriky zní jako smutná zpověď. A snad právě proto, že ony zlaté doly Kolumbus nenašel ani na svých dalších dvou výpravách, nebylo mu nic platno, že objevil Nový svět. Zemřel opuštěný, chudý, pomatený:

V tom čase, kdy slavný mořeplavec cestoval přes Iberský poloostrov do královského sídla, zmocňoval se lidí podivný pocit. Propadli mu obyvatelé vesnic i měst, lidé urození i poddaní, od řemesla i z polí. Okopávání vinné révy na slunných stráních, jirchářství, pečení voňavého chleba, nebo… nebo vysedáváni v notářské kanceláři – vše se najednou zdálo být nudné, nezajímavé, přízemní, hloupé.

Je dvojí druh lidí. Jedny pocit malosti a nicotnosti za krátký čas zase opustí a oni se znovu pohrouží do své každodenní práce se stejným zaujetím a zápalem jako dříve. Ale jsou zase jiní, kterých se ten podivný stav neklidu drží jako klíště. K těm druhým patřil náš sevillský notář Rodrigo de Bastidas. S horečnou dychtivostí sledoval další dobrodružné výpravy odvážných mužů v „ořechových skořápkách“ přes oceán za zlatem. A pak jednoho dne zavřel své notářství a odjel do Cádizu. Vyhledal tam zkušeného mořeplavce, vynikajícího lodivoda a prvního kartografa Nového světa, Juana de la Cosu, který se nedávno vrátil z výpravy. Ten mu slíbil, že s ním může počítat jako s lodivodem, dá-li dohromady expedici. Jenomže dát dohromady výpravu nebylo tak jednoduché. O koráby byl veliký zájem. Z úspěchu jednoho snílka a dobrodruha, vzešlo bezmezné nadšení a odvaha pro celé pokolení. Všechno, co je v Evropě nespokojeno se svým stavem a postavením, každý, kdo se cítí nějak odstrčen a ošizen osudem, dívá se toužebně na houpající se koráby v přístavech s jedinou touhou v srdci – vydat se do nově objeveného světa, kde se v řekách místo ryb loví do sítí zlato.

Dlouho se toulal notář ze Sevilly po přístavišti a díval se závistivě na napnuté plachtoví korábů vyplouvajících na širé moře. Ale Rodrigo de Bastidas byl muž vytrvalý, a co si jednou umanul, to prosadil.

Uplynuly ovšem, měsíce a roky, než se jeho sen splnil. Sehnal dva starší koráby a pustil se se vší energií do posledních příprav k vyplutí.

Když tak jednou přihlížel nakládání sudů a zásob na dalekou cestu, přistoupil k němu osmahlý mladý muž vysoké štíhlé postavy a požádal ho, aby ho vzal s sebou.

„Byl jste již někdy na moři?“ zeptal se ho Bastidas a změřil si ho od hlavy k patě.

„Ne,“ přiznal se mladík a hbitě dodal: „Ale rozhodnete-li se pro mne, ctihodný pane, nebudete litovat.“ Sevillský notář byl ohromen sebevědomím neznámého mladíka.

„Kdo jste vlastně, mladý muži?“ zeptal se pobaveně.

„Jsem Vasco Núňez de Balboa,“ řekl pyšně mladík, který dosud znal jen vinice v Andalusii a čekal stejně jako Bastidas na svou velikou příležitost odjet do Nové Indie, jak tehdy Španělé nazývali právě objevený světadíl.

A když pak jednoho říjnového dne roku 1500 vypluly dva staré koráby notáře ze Sevilly z cádizského přístavu, na jednom z nich se plavil věhlasný lodivod Juan de la Cosa a na druhém vesnický chasník, mluvka a chvastoun Vasco Núňez de Balboa.

Po dlouhým týdnech vyčerpávající plavby dorazily koráby k jihoamerickým břehům u dnešní Venezuely. Lodivod Juan de la Cosa změnil pak směr plavby na západ. Muži Bastidasovy výpravy byli první Evropané, kteří vstoupili na panamskou půdu. S velikou kořistí zlata, stříbra a perel se vraceli k Hispaniole, dnešnímu Haiti. Sevillský notář měl však smůlu. V přístavu Jaraguá se koráby staly kořistí rozbouřeného Karibského moře. Bastidasovi se podařilo zachránit jen malou část pokladu. Dobrodružné plavby měl zjevně až ho krk. Spokojil se i se ztenčeným bohatstvím a vrátil se na korábu jiného dobyvatele do vlasti.

Vasco Núňez de Balboa se nevrátil. Dal navždy sbohem andaluským vinicím a fíkovníkovým hájům. Dávno se již rozloučil s vesnickým prostředím, které mělo pro jeho nápady a plány, pro jeho pošetilé sny jen úšklebky a posměch. Zůstal na Haiti.

Devět dlouhých let strávil na tomto kouzelném ostrově. A nezahálel. Naučil se tady desateru řemesel užitečných pro dobyvatele, naučil se řeči domorodců, seznámil se podrobně s jejich zvyky a způsobem života. Živil se všelijak. Za těch devět let nezbohatl, naopak nadělal hromadu dluhů. Když mu začala hořet půda pod nohama, protože věřitelé byli tady zvlášť krutí a nemilosrdní, rozhodl se vzít nohy na ramena. Skryt v prázdném sudu, dostal se tajně na palubu korábu, který plul pod vedením Encisa, zástupce guvernéra Ojedy, do Nové Andalusie, dnešní Kolumbie. Když ho Enciso v sudu objevil, chtěl černého pasažéra podle tehdejších námořnických zákonů hodit přes palubu. Ale Balboa spustil stavidla své výmluvnosti, která mu nejednou pomohla ve svízelné situaci, a přesvědčil Encisa, že nenajde v celé Nové Indii schopnějšího člověka, než je on, a tudíž že by byl sám proti sobě, kdyby ho nevzal s sebou.

Enciso po přisání na kontinentě měl možnost brzy se přesvědčit, že ten muž ze sudu, el hombre del casio, jak mu pak říkali, není ani tak veliký chvastoun.

Balboa se s menší skupinou Španělů vypravil do vnitrozemí, zaútočil na indiánskou vesnici Darién a založil na jejím místě první španělskou osadu na novém kontinentě, které dal stejné honosné jako dlouhé jméno – Santa Marie de la Antigua del Darién.

Svými zkušenostmi, jednáním se svými druhy a úspěšným vyjednáváním s náčelníky indiánských kmenů si brzy získal takovou úctu a vážnost mezi Španěly, že ho prakticky považovali za svého vůdce.

Z vášnivého chvastouna se stal moudrý a chytrý velitel. V Nové Indii se mu žádný nevyrovnal. A nikdo neměl tolik přátel mezi náčelníky Indos jako on, napsal o něm jeho současník, španělský historik Oviedo. Když se na výpravě stalo, že se některý z jeho lidí vysílením zhroutil nebo onemocněl, nenechal ho Balboa bez pomoci. Vzal kuši, sestřelil ptáka a přinesl ho nemocnému. Dovedl ho utěšit a povzbudit jako svého vlastního syna nebo bratra.

Balboa byl jeden z mála španělských dobyvatelů, kteří dovedli ocenit vedle zlata i cenu obilí. Přiměl své lidi, aby se zabývali nejen hledání zlatých pokladů, ale i obděláváním půdy. Vždyť obilí mělo tady větší cenu než zlato. Kdo chtěl žít aspoň nějaký čas tady, a ne vzápětí utéci s nakradeným zlatem, musel takto uvažovat.

Když si Španělé zvolili Balbou za svého velitele, vyplul uražený a dotčený zástupce guvernéra Enciso do staré vlasti, aby si u královského dvora ve Španělsku stěžoval na svévolné počínání černého pasažéra, toho muže ze sudu.

Mezitím zemřel na Haiti guvernér Nové Andalusie Ojedo a druhý guvernér, který spravoval oblast zahrnující dnešní Panamu, Kostariku a Nicaraguu – nazvanou Španěly Castilla del Oro ztroskotal na moři a zahynul. A tak se stal Vasco Núňez de Balboa fakticky jediným zástupcem španělské koruny na americké pevnině – v Tierra firme – jak jí říkali Španělé.

Jedním z nejvlivnějších a nejmocnějších náčelníků domorodých kmenů na Panamské šíji byl náčelník Careta. Balboa mu nabídl přátelství a spojenectví proti náčelníkovi Poncaovi, se kterým žil Careta ve stálém sváru. Careta nabídku rád přijal a přátelství obou mužů bylo zpečetěno tím, že si Balboa vzal za ženu sličnou šestnáctiletou dceru náčelníka Carety.

Od svého přítele a spojence Carety se Balboa dozvěděl, že na západ od Dariénu vládne silný a obávaný náčelník Comogre, který má více než deset tisíc poddaných a může kdykoliv postavit do boje tři tisíce mužů. Balboa vypravil ke slavnému náčelníkovi posla se vzkazem, že u něho chce vykonat přátelskou návštěvu. Posel se vrátil se zprávou, že náčelník Comogre se těší na vzácné bílé hosty. Balboa se vzápětí vydal na cestu, která se mu stala osudnou.

Náčelník Comogre přijal hosty ve svém sídle, které nádherou Španěly přímo ohromilo. Jejich oči bloudily po pozlacených stěnách rozlehlé síně, po bohatě zdobeném stropu. Jejich těžké zaprášené boty rozezvučely nádherně vykládanou dřevěnou podlahu.

Na uvítanou jako malou pozornost náčelník Comogre položil bílým hostům k nohám hromadu zlatých předmětů: vážily kolem čtyř tisíc uncí. Španělé při pohledu na tu horu lesklé nádhery ztratili řeč. V mžiku byla tatam důstojnost a obřadnost přátelské návštěvy. Vrhli se na zlato jako smečka hladových psů na maso. Každý se snažil urvat největší a nejhezčí kus. Balboa stál v rozpacích, bezmocný nad počínáním svých druhů.

Nejstarší náčelníkův syn Ponciaco s neskrývaným pohrdáním pozoroval prapodivné počínaní vznešených bílých cizinců. Přistoupil ke Španělům a řekl jim:

„Když tolik toužíte po tom žlutém kovu, vězte, že na jih od nás je země, kde lidé jedí a pijí jen ze zlatých nádob.“

Španělé se najednou přestali dohadovat o rozdělení darů a zbystřili sluch. Ponciaco pokračoval důstojným hlasem, hodným syna velikého náčelníka:

„Na šest dní odtud leží jiné moře, stejně veliké jako to zde před námi…“

Evropané se tak poprvé dozvěděli o bájné zemi, která oplývá zlatem, o zemi zvané Peru, a o novém, velikém moři.

Balboovi se z té zprávy zatočila hlava. Po návratu do Dariénu nemyslel na nic jiného než na Ponciakova slova: Země Peru a nové veliké moře. Jsem přece jenom dítě Štěstěny, říkal si. Stojím před velikým objevem, který mě proslaví možná víc než Kryštofa Kolumba.

Zdálo se, že vyšla jeho hvězda. Po návratu z návštěvy u náčelníka Comogra našel v Dariénu posla od guvernéra Hispanioly Diega Colona, syna slavného Kolumba. Posel Valdivia přivezl pro něj zásoby a dekret, kterým byl Balboa jmenován místodržícím města Dariénu a zástupcem guvernéra Diega Colony v Tierra firme. Balboa věděl, co se sluší a patří na věrného služebníka španělského krále, a odevzdal Valdiviovi pro krále několik beden zlatých a stříbrných předmětů, perly a jiné skvosty a tuto zprávu:

Odhalil jsem veliké tajemství. Je zde obrovské bohatství, doly na zlato a jiné kovy, jimiž se dá získat svět. A aby se mohl vypravit do země Peru, píše: Prosím o tisíc mužů z Híspanioly, kteří jsou již zvyklí zdejším podmínkám. Neposílejte mi prosím žádného právníka, protože každý právnicky vzdělaný člověk se tady změní v ďábla…

To byla narážka na Encisa, který byl advokát, a dalo by se tedy předpokládat, že byl spíše mužem slova než meče, šibenice a hranice. Opak se ukázal pravdou – Enciso odmítal velmi rozhodně Balboovy způsoby jednání s lndos. Balboa doufal, že bedny napěchované zlatem a jinými skvosty a zpráva o velikém objevu budou dostatečně silné zbraně proti pomluvám dona Encisa a jiných jemu nepřejících conquistadorů u španělského dvora.

Jenomže Valdivia naneštěstí do Španělska nedoplul. Jeho koráb ztroskotal v bouři u Yucatanu a velký Balboův dar španělskému králi leží dodnes na dně mořském.

Balboa netrpělivě očekával přísun mužů pro výpravu do Peru. Věděl, že čas spěchá. Španělský královský dvůr chce činy. A když po dlouhých týdnech a měsících netrpělivého a marného čekání nepřišla žádná zpráva ani čerstvé posily, rozhodl se Balboa dále nečekat.

Byla doba tropických dešťů, kdy se z nebe valí proudy vody, stepi se mění v bažiny a bažiny v jezera. Z nevinných potůčků se stanou během několika hodin dravé řeky a z řek nedozírné vodní plochy. A pak najednou vysvitne na několik hodin slunce, z bažin, z kaluží a z hustých pralesů stoupá pára, která dusí a oslepuje.

Prvního září 1513 se pustil Balboa s družinou dvou set Španělů a tisícem Indiánů hledat bájnou zemi zlata a druhý oceán. Dvacet pět dnů se probíjeli divokou přírodou, rozvodněnými řekami, hustou džunglí plnou nejrůznějších nástrah. Plazili se po strmých svazích, stoupali nad smrtonosnými propastmi. Prudké lijáky se střídaly s vyčerpávajícím žárem tropického slunce. Brodili se zrádnými močály, nad kterými se vznášela mračna komárů, jejichž bodnutí znamenalo často konec vášnivé honby za vidinou velikého bohatství a moci. K smrti unavená, vyčerpaná, vyhladovělá a zbědovaná dorazila Balboova družina k úpatí hory Darién.

Bylo úterý ráno, pětadvacátého září 1513, přesně jedenadvacet let poté, co Kolumbus spatřil po strastiplné plavbě poprvé zemi. Balboa sám vystoupil na vrcholek hory Darién a zvolal nadšeně: „Vidím moře!“

Jako první Evropan uviděl nedozírnou hladinu vody, kterou nazval El mar del Sur – Jižní moře, protože leželo na jih od El mar del Norte, Karibského moře. Na vrcholu hory dal postavit velký kříž a do nejmohutnějšího stromu na palec hluboko vyryl jméno svého krále.

Za několik dalších dnů dorazila družina k moři. Balboa pojmenoval záliv San Miguel, protože byl právě den svatého Michala, a pak honosně, s vytaseným mečem v jedné ruce a španělským praporem v druhé, se postavil až po pás do moře a prohlásil slavnostně všechno, kam až oko dohlédlo, za vlastnictví španělské koruny.

Do země Peru se však s touto družinou zubožených a vyčerpaných lidí vypravit nemohl. Po čtyřapůlměsíčním putování vrátil se Balboa se svou družinou do Dariénu s obrovským nákladem zlata, stříbra, perel a látek, které získal od různých náčelníků dobrovolně nebo násilím.

Balboa nemeškal znovu vypravit drahocennou zásilku španělskému králi a poslat významnou zprávu o objevení nového moře.

Tentokrát zásilka šťastně dorazila ke královskému dvoru, ale naneštěstí o dvacet čtyři hodiny později, než vyplul nově jmenovaný guvernér pro Tierra firme Pedro Arias de Avila, všeobecně zvaný Pedrarias, jinak též furor domini.

Jestliže si Balboa stěžoval na Encisa pro jeho nevybíravé způsoby a nazval ho ďáblem, ve srovnání s Pedrariasem byl advokát Enciso učiněný lidumil.

Jeden z nejpovolanějších, dou Bartolomé de las Casas, obdivuhodná postava oné doby, muž, který podal nejpodrobnější svědectví o hrůzách páchaných španělskými conquistadory na domorodém obyvatelstvu, muž, který se z neřádného conquistadora stal mimořádným apoštolem, píše o Pedrariasovi:

Pedrarias vtrhl na Tierra firme jako vlk do stáda ovcí, jako hněv a bič boží. Páchal a prováděl takové řeže, porubání, loupeže, násilí a Španěly, zničil o vylidnil tolik měst a vesnic, že věk našich otců nic takového nikdy neviděl a neslyšel, ani žádný dějepisec našeho věku v dílech svých nedosvědčil. A již vzpomínaný dějepisec Oviedo, který připlul spolu s novým guvernérem Pedrariasem do Nové Andalusie, tvrdí: Za Pedrariasovy vlády bylo mučení, zabíjení, ukřižování a věšení na denním pořádku. Pro zlato docházelo k strašnému vraždění. Pedrarias má na svědomí dva milióny Indos.

Balboa byl zoufalý. Psal svému králi Ferdinandovi dopis plný smutku a zoufalství: Pedrariasovi lidi zničili úplně mé dílo svými hrůznými činy proti našim spojencům.

Ale královský dvůr byl daleko.

Balboa se však nevzdával. Houževnatě připravoval výpravu do Peru. Od rána do večera pracoval s hrstkou nejvěrnějších na stavbě korábu pro velikou cestu.

Jednoho dne za ním přišel k rozestavěnému korábu jeden z jeho druhů. Oznámil mu, že se má ihned dostavit ke guvernérovi. Když Balboa vkročil do guvernérovy budovy, skočili na něj dva conquistadoři a dali ho do želez.

Pedrarias urychleně svolal soud, který odsoudil Vasca Núňeze de Balbou spolu s jeho čtyřmi nejvěrnějšími druhy pro vlastizradu k trestu smrti.

Ráno dne šestnáctého dubna 1517 byl na dariénském náměstí objevitel Pacifiku sťat. A to proto, aby se do Peru dostal jako první někdo jiný.

NEJLEPŠÍ KOUPĚ V DĚJINÁCH

Za zlatou Kalifornii zaplatily Spojené státy Mexiku neuvěřitelně směšnou sumu, dvacet šest miliónů osm set tisíc dolarů. Existuje v dějinách vůbec lepší koupě?

Jednoho květnového dne roku 1867 probíhá mimořádně rušná debata v rozlehlé zasedací síni amerického Kongresu.

Předseda vyzývá pány senátory, aby se uklidnili, a uděluje slovo panu Sumnerovi, senátoru ze státu Massachusetts a předsedovi zahraničního výboru.

„Pánové, je to přece úžasně levné! Vždyť jeden akr nepřijde ani na dva centy!“

„Za tu ledničku je to stejně hodně peněz,“ ozývá se hlas z řad senátorů. A jiný hlas se vzápětí k němu přidá: „Ať si car nechá tu ledničku a my si necháme sedm miliónů dolarů!“

Předseda zuřivě tluče kladivem do stolu. Znovu vyzývá pány senátory, aby se utišili. Slovo má stále senátor Sumner. A senátor Sumner byl výtečný řečník. Začal zaníceně obhajovat kupní smlouvu, kterou uzavřel zástupce Spojených států pan Seward před dvěma měsíci s ruskou carskou vládou a kterou měl Kongres teď schválit, aby nabyla platnosti. Na základě této kupní smlouvy měly získat Spojené státy milión tři sta sedmdesát šest tisíc dvě stě osmdesát čtverečních kilometrů půdy a s ní třicet tisíc Indiánů a Eskymáků. To vše za sedm miliónů a dvě stě tisíc dolarů. Pan Sumner vyprávěl o bohatých lesích, o kožešinové zvěři i o rybolovu.

„Kdo by z přítomných pánů senátorů neznal aljašského lososa, jehož krásné růžovoučké maso se tak lahodně rozplyne na jazyku?“ Sumner dovedl dát šťávu svému projevu. Pánům senátorům se přímo sbíhaly sliny a dívali se instinktivně na kapesní hodinky, které ukazovaly poledne.

„Náš přítel Sumner nám ještě namluví, že tam najdeme i diamanty, a dokonce zlato jako v Kalifornii,“ ozval se znovu nějaký vtipálek z řad senátorů. Vzápětí zazněl všeobecný smích.

Ale už nic nemohlo zabránit ukončení debaty, neboť nastal čas oběda a páni senátoři dostali díky Sumnerovu mistrovskému líčení, jak chutná aljašský losos, neodolatelný hlad.

A tak se přistoupilo k hlasování.

Onoho dne, dvacátého šestého května roku 1867, se stala Aljaška, kterou roku 1648 objevil ruský kozák Děžněv, majetkem Spojených států amerických.

Při koupi Kalifornie nestačily ani uschnout podpisy na smlouvě mezi Mexikem a Unií, když se roznesla po zemi vzrušující zpráva o nálezu zlata a lidé pádili vzhůru proti proudu řeky Sacramento k American Riveru. Aljaška musela čekat na své zlaté časy tři desetiletí. Ale stálo to za to. Aljaška byla dlouho terra incognita. Žily tam jen menší skupiny Eskymáků, Indiánů a míšenců. Ojediněle zabloudil do divokého kraje lesů a hor, kudy protékala šestnáct set dlouhá řeka Yukon, bílý lovec vzácných polárních lišek. Kolem roku 1878 se vydal do tohoto lidmi a bohem opuštěného kraje první muž z civilizovaného světa, který nešel lovit bílé lišky ani hnědé medvědy. Přišel hledat zlato. Od té doby se skoro každý rok malé skupinky zlatokopů, kteří měli odvahu pustit se do nemilosrdného zápasu s drsnými podmínkami polární krajiny. Na břehu bystřiny Forty Mile, přítoku mohutného Yukonu, vyrostla malá osada prvních zlatokopů.

Psal se rok 1896.

George Carmack se chystal strávit ve Forty Mile již jedenáctou zimu, kdy teplota klesá až na minus šedesát stupňů. Se svými indiánskými druhy se vypravil na poslední potulku, než nastanou tuhé mrazy, k říčce Bonanze, přítoku řeky Klondiku. A tu narazil na nejbohatší naleziště zlata tehdejšího světa. Hned se vypravil do Forty Mile, aby si tam dal úředně zapsat svůj claim a svým přátelům sdělil svůj objev. V několika dnech byli všichni obyvatelé osady Forty Mile na cestě k Bonanze. To vše se událo v srpnu, těsně před začátkem dlouhé aljašské zimy, která znemožňuje, aby sem pronikli lidé z civilizovaného světa. Zlatokopové Forty Mile věděli, že na to veliké bohatství jsou sami, nemusí se obávat laviny dychtivých lidí po zlatě, nemusí se s nikým dělit o objevené poklady.

Tam bylo možno nabrat zlata, kolik hrdlo ráčilo, jen když člověk si dal tu práci a shýbl se, vyprávěli později šťastní zlatokopové z Forty Mile.

Za jediný den nakopali někteří zlata v hodnotě více než tisíc dolarů.

A pak jednoho červnového dne roku 1897 vplul do sanfranciského přístavu malý parník Excelsior s nákladem, za který by se nemusela stydět ani španělská galéra z dob slavných conquistadorů. Na palubě bylo několik desítek mužů, kteří měli s sebou prazvláštní zavazadla. Vyspravované kožené pytle a vaky, plechovky od konzerv, zavařovací láhve, všechno plné zlatého prachu a malých hrudek.

Vypuklo neuvěřitelné šílenství. V Americe, v Evropě, v Asii. Všechny lodní lístky na severských lodích byly na měsíce předem vyprodány. Dopravní kanceláře ve všech velikých městech Států obléhalo tisíce nedočkavých lidí. Kdo měl zdravé nohy a ruce, uvažoval o tom, jak se co nejrychleji dostat k řece Yukonu a Klondiku. Celý svět mluvil o zlatonosných řekách, o jejichž existenci ještě nedávno vědělo jen několik odvážných lovců kožešin. Zlatokopecká města Kalifornie byla opuštěna. Každý zpeněžil, co mohl, a přidal se k davu propadlému zlatému opojení. V Seattlu se polovina policie vzdala služby, tramvaje přestaly jezdit, protože řidiči i průvodčí utekli.

V té ledové pustině, kam dříve lidská noha nevkročila, nastalo bezhlavé hemžení. Přes noc tu vyrostly osady, města, kořalny, herny, hostince, proslulé saloony. Na saních, tažených psy nebo soby, putují lidé na bílý sever v doprovodu indiánských stopařů. Čeká je oslepující sníh, zledovatělé vrcholky hor, zrádné rokle, divoké řeky, vyhladovělí medvědi a vlci. Zmírají hladem a hynou ve sněhových bouřích, ale nekonečné černé zástupy lidí, kteří na zádech nebo na saních vlečou náčiní diggerů a v srdcích chovají naději, že se vrátí domů, do tepla, do civilizovaného světa jako boháči, táhnou stále dál a dál k Yukonu, ke Klondiku a ještě dál až k Nome na pobřeží Beringova moře.

V té době, kdy světem proletěla vzrušující zpráva o velikém nalezišti zlata na Aljašce, třídil, pral, škrobil a žehlil prádlo studentů, profesorů a jejich manželek na belmontské universitě mladý muž, který by spíše patřil do přednáškové síně než do prádelny, protože svým nadáním daleko předčil nejednoho studenta. Pracoval osmdesát hodin týdně, dlouho do noci žehlil košile, škrobené límce a manžety při slabém elektrickém světle, aby se zbavil hory prádla. Veliký odřený kufr plný knih, který si přivezl z Oaklandu, zůstal skoro nedotčen. Přitom knihy byly jeho zamilovaný svět. A jeho veliký sen: stát se spisovatelem.

Jednoho dne si v oaklandském deníku přečetl zprávu, že na horním Yukonu našli zlato. A podobně jako tisíce jiných vzplanul i on. Opustil prádelnu a rozhodl se zkusit štěstí.

Vydal se nejprve do San Francisku, aby si tam za vypůjčené peníze pořídil nutnou výzbroj: kožich, kožešinovou čepici, holínky, flanelové košile, přikrývky, stan, kamna, řemeny potřebné pro psí spřežení a desítky dalších nezbytností.

Dne dvacátého března 1.897 vyplul na lodi Umatilla na sever. Byl nejmladším mužem na palubě. Nápadně hezký, modrooký, atletické postavy. Přes svůj mladý věk vynikal v přepestré směsici mužů různého povolání a původu rozhledem, sečtělostí, moudrostí, ale i neobyčejně tvrdou pěstí, hbitostí a obratností, když místo vzrušené debaty došlo k rvačce. Mladého Jacka znal na palubě každý.

Jack se zvlášť spřátelil se třemi muži: s Fredem Thompsonem, s horníkem Jimem Godrnanem a tesařem Sloperem. Ti čtyři se dohodli již na lodi, že potáhnou spolu.

Po několikatýdenní plavbě zakotvila Umatilla nedaleko Skagwaye, kde už na nově přijíždějící zlatokopy čekaly čluny, aby je dopravily na pobřeží. V přístavišti stály tisíce zlatokopů u svých rančů, obsahujících nezbytnou výstroj a zásoby pro arktickou zimu. Vypadalo to tady jako na obrovském tržišti. Zlatokopové smlouvali vzrušeně a hlasitě se stopaři Indiány. A ti si byli vědomi své důležitosti v divoké aljašské přírodě. S nehybnou maskou ve tváři, s mrazivým klidem zvyšovali z hodiny na hodinu sazbu za dopravu libry nákladu přes tolik namáhavou Čilkutskou soutěsku.

Čtyři přátelé z lodi Umatilla se rozhodli, že nebudou najímat žádného Indiána. Ne že by to nepotřebovali, ale prostě na to neměli. Byl teprve duben, tak usoudili, že do příchodu mrazů mají dost času, aby dorazili se svými ranci k řece Klondike. To znamenalo přejít krkolomnou Čilkutskou soutěsku, dopravit náklad k Lindermanovu jezeru, což je pětadvacet mil, dostat se na druhý břeh jezera, překonat divoké proudy a plout skoro sto mil proti proudu ledového Yukonu do Dawsonu, poblíž kterého teče vytoužená zlatonosná řeka Klondike.

Muži koupili loďku, naložili část zásob a táhli proti proudu řeky a kanálu sedm mil k okraji Čilkutské soutěsky. Tady loďku vyložili, zakopali náklad do země a jeli zase zpátky po proudu pro další dávku.

Nespočetněkrát museli vykonat tuto namáhavou cestu, než dopravili osm tisíc liber zásob k soutěsce. Trvalo jim to týdny. Byli unavení, udření, ruce měli do krvava rozedřené od provazů. A to je teprve čekal úsek, který naháněl hrůzu i nejodvážnějším; svah soutěsky, srázný jako střecha.

Potloukal jsem se za posledních patnáct let Sibiří, Borneem a Mongolskem, mohu však bez nadsázky prohlásit, že zlézání Čilkutského průsmyku považuji za nejkrutější fyzickou zkušenost svého života, napsal cestovatel Harry de Windt v americkém časopise Strand Magazín.

Soutěskou se vinul nepřetržitý proud mužů obtěžkaných velikými ranci. Pomalu stoupali po strmé skále. A po obou stranách tohoto černého řetězu odvážných lidí leželi starší i mladší muži, kteří nevydrželi a vzdali se dalších útrap. Zdrceni prohrou s přírodou zoufale hleděli na ty šťastlivce, kteří ještě neklesli pod tíhou břemene. Nezbývalo jim než se vzdát krásného snu o rychlém zbohatnutí a vrátit se první lodí domů, chudší o nemalé výdaje za cestu.

Čtyřem kamarádům z lodi Umatilla trvala cesta s jedním nákladem na zádech celý den. Než přestěhovali svým osm tisíc liber zásob přes Čilkutskou soutěsku, uplynuly plné tři měsíce. Na druhé straně soutěsky zakopali znovu své zásoby a každého rána ušli osm mil podél řeky k místu, kde tesař Sloper postavil improvizovanou pilu. Podle Jackova návrhu pak vyrobili dvě pramice s rovným dnem.

Přes Lindermannovo jezero se dostali v rekordním čase a zdálo se, že do vytouženého Dawsonu u řeky Klondike dorazí přece jen ještě před příchodem mrazů.

Když dospěli k smutně proslulým proudům White Horse Rapids, známým jako Hrob zlatokopů, spatřili po obou stranách divokých peřejí tisíce mužů a stovky lodí. Muži se bezradně dívali na nepřekonatelnou překážku. Na tomto nebezpečném úseku dosud téměř každá loď s posádkou a zásobami utonula. Thompson, Sloper a Goodman zaváhali. Jack se šel na peřeje podívat. Za chvíli se vrátil a rozhodl, že se popluje. Sám se usadil na záď, aby kormidloval, Thompsonovi a Goodmanovi přikázal, aby se postavili doprostřed, pramice, a Stoperovi uložil, aby si klekl na příď s veslem.

Tisíce očí sledovalo odvážné počínání čtyř mužů. Na břehu se uzavíraly sázky. Projdou, nebo neprojdou? Za obrovského obdivu tisíců zlatokopů přímo zázračně projeli smrtonosnými proudy a vrátili se s rozzářenou tváří pro druhou loď.

Kolem modrookého Jacka se nahrnul dav zlatokopů. Nabízeli mu pětadvacet dolarů za jednu plavbu přes peřeje. Byla to nabídka lákavá, a tak několik dní převážel Jack zlatokopům náklady a vydělal pro svou partu tři tisíce dolarů.

Ale když čtyři kamarádi konečně dorazili k ústí řeky Steward, zjistili, že přece jen přišli pozdě. Cesta dál do Dawsonu, „San Francisku Severu“, byla již zatarasena sněhem a ledem. A tak jim nezbylo než se smířit s tím, že přezimují dvaasedmdesát mil od svého cíle.

Na břehu Yukonu našli opuštěný srub, kde se zařídili na dlouhé přezimování. Nad chatou se táhly vysoké kopce, kolem borové lesy a všude ležel vysoký sníh. Pod srubem vedla stezka, kudy táhly proudy zlatokopů.

U ústí řeky Steward uvízlo té zimy na šedesát mužů. Lidé nejrůznějšího povolání: zámečník, hodinář, lékař, inženýr, soudce, universitní profesor. Během několika dnů zde vyrostla osada. Srub čtyř přátel se brzy stal oblíbeným místem, kam se chodilo za dlouhých zimních večerů na kus řeči.

Jack s Thompsonem se jednoho dne rozhodli zkusit své štěstí asi míli od osady, kde silný proud řeky odolával mrazu. Vrazili své ryče do písčitého dna potoka, a když ryče vytáhli, třpytily se lesklým práškem. Byli u vytržení. Okamžitě označili svůj zábor a pak letěli na saních se psím spřežením zpátky do osady, sotva popadajíce dech, aby oznámili naleziště zlata. Zpráva se v osadě bleskurychle rozšířila. Muži popadli saně a pádili k potoku.

Jack s Thompsonem odhadovali svoje naleziště na čtvrt miliónu dolarů. Konečně se na mne usmálo štěstí, myslil si Jack. Budu volný, nebudu už muset dřít v prádelně, nebudu muset krvavě vydělávat peníze na holé živobytí. Budu moci psát povídky, romány.

Když zkušení zlatokopové dorazili k potoku a prozkoumali třpytivý prášek, popadl je nejprve vztek, ale pak se začali smát. Jackovo a Thompsonovo zlato byla obyčejná slída.

Váhavě a nesměle, ale přece jen přišlo konečně jaro. Čtyři muži vyrobili vory a plavili se do Dawsonu. Počátkem roku 1897 tvořilo Dawson několik ubohých chýší a domků, kde bydlelo kolem čtyř set zlatokopů. Na podzim následujícího roku měl již přes dvacet tisíc obyvatel, desítky zábavních podniků, hostinců a „hotelů“, půl tuctu bank, tři deníky. Sídlila tady kanadská jízdní policie a zástupce guvernéra. O pořádek se však starali obyvatelé sami podle vlastních zákonů.

Je až neuvěřitelné, jak lehkomyslně tady zacházeli s vytěženým zlatem, píše německý novinář Cárlo Alisat ve své reportáži o Aljašce roku 1897. Ve výčepech jsem běžně viděl celé hromady malých kožených váčku, uložených pod pultem, jako když si člověk odkládá klobouk. Stačilo by tam jen sáhnout a strčit jeden z nich do kapsy. Nikoho však nenapadne je ukrást. Dobrodruhové raději přepadali transporty vezoucí zlato. Riziko bylo menší. Za vyloupení transportu hrozilo po dopadení nanejvýš několik let vězení. Toho, kdo byl přistižen při krádeži sebemenšího váčku se zlatem, čekala krutá smrt lynčováním. Revolvery se tady nenosí příliš pevně na opasku nebo příliš hluboko v kapse. V krčmách bývají na denním pořádku rvačky, které vesměs, končí ohlušující palbou. Jednou jsem viděl na vlastní oči, jak se za bílého dne zastavili dva proti sobě jdoucí muži a zahájili chladnokrevně palbu jeden na druhého. Lidé se rychle roztekli a z bezpečné vzdálenosti přihlíželi souboji. Diváci uzavírali mezi sebou sázky, kdo vyhraje. Vítěz pak smek galantně klobouk před svou obětí a s ledovým klidem odkráčel. Nikdy jsem neslyšel, že by byl za svůj čin pohnán k odpovědnosti.

Tady, v tomto mraveništi lidí nejrůznějších povolání a povah, podivuhodném tržišti lidských vášní, nespoutané veselosti i osudových tragédií, se cítil Jack ve svém živlu. Jeho druhové o něm tvrdí, že celé dny nedělal nic, než vysedával dlouho do noci v kořalnách nebo v hernách, pozoroval zarostlé muže a naslouchal jejich vyprávění.

Domů do Oaklandu se vrátil bez jediného centu, nepřivezl si jedinou unci zlata, ale zato poznal Pruetta, Stevense, Malemuta Kida, psa Bucka i Bílého tesáka i krásnou Joy Molineauovou, která vlastnila nejlepšího saňového psa od Cilkutské soutěsky až po Beringovo moře, skvělého Vlčího tesáka, a vyvedla ten strašně povedený kousek nafoukanému zlatokopovi Jacku Harringtonovi…

Ale to všechno určitě znáte. Kdo by neznal vyprávění jednoho z největších a nejčtenějších spisovatelů, slavného Jacka Londona. Dal světu víc svými jedinečnými povídkami z Aljašky, než kdyby si byl přivezl od Klondiku horu zlata.

Nicméně ten den, kdy George Carmach zažehl svůj táborový oheň, vypálil mech a objevil na břehu říčky Bonanzy zlatonosný štěrk, je dnem, od kterého se datují nové dějiny Aljašky.

„LIDI, NA ALDANU NAŠLI ZLATO!“

Nekonečné lesy, mohutné řeky, nesmírné oblasti močálů, nedozírná tajga.

Po staletí byla Sibiř světem beznaděje, utrpení, světem mrtvých duší, kam táhly dlouhé kolony trestanců i politických vězňů, na rukou a nohou těžké okovy. Země zapomenutá, největší žalář na světě.

A přece i tady, v této vzdálené zemi, rýžovali již v roce 1744 zlato: nejprve na řekách Altajského pohoří, později přímo v sibiřské tajze. Byli to kolonisté, osamělí lovci a dobrodruzi, které lákaly nesmírné dálavy a tajuplné kraje, kam dosud lidská noha nevkročila. Pak si ale ruský car vytvořil z objevených nalezišť soukromý rodinný podnik, z něhož pravidelně doplňoval svou pokladnu, neustále vyprazdňovanou hýřivým, marnotratným životem panovnické rodiny. V smutně proslulých něrčinských rýžovištích na východ od Bajkalského jezera na horním toku Jeniseje, Leny a Amuru pracovaly kolony vypovězenců za hrozných podmínek, přikováni jeden k druhému tyčemi a řetězy podobně jako kdysi galejníci. Jejich smutným lidským údělem bylo vykutat z hluboko promrzlé sibiřské země zrníčka cenného kovu pro cara. Zlatonosné sibiřské řeky vydávaly své poklady jen po krátkou dobu sporého sibiřského léta.

Během půlstoletí vyrvali sibiřské tajze tito novodobí galejníci skoro jeden milión kilogramů zlata.

Muži, kteří měli odvahu pustit se na vlastní pěst do těchto drsných, nevlídných a opuštěných krajů hledat zlato, takzvaní svobodní zlatokopové, také neměli na růžích ustláno. Nikde na světě se snad nedolovalo a nerýžovalo zlato za tak obtížných podmínek jako v sibiřské tajze. A navíc i ten svobodný zlatokop musel v carském Rusku svůj nález odevzdat úřadům za předepsanou cenu. Kdo se chtěl této povinnosti vyhnout a prodat zlato výhodněji, zkoušel se dostat se svým těžce vydobytým zlatým pokladem přes Sibiř do Číny. Mnohé zlatokopy vábila štědrá odměna čínských zlatníků a kupců, ale jen málo jich spatřilo čínské hranice. Většinu pohltila nedozírná tajga.

Sibiř přímo oplývá zlatem, všude od Uralu až po pobřeží Tichého oceánu je zlato. Ale svůj zlatý poklad nedává zadarmo. Sibiřská naleziště vyžadují hodně investic a podnikavosti, aby se těžba vyplatila. Carský dvůr neměl ani investice, ani podnikatelského ducha. Zato v Londýně a Paříži bylo dost podnikavců, kteří velmi pečlivě zaznamenávali každou novou zvěst o výskytu zlata ve světě. A tito bankéři a podnikatelé měli velký zálusk na sibiřské zlato. Začala honička, kdo dřív získá od carského dvora povolení k těžbě.

Do Petrohradu přijížděli stale častěji výmluvní Francouzi i zdatní Angličané. Skupina anglických podnikatelů získala začátkem dvacátého století výhodnou koncesi, a tak se zrodila smutně proslulá akciová společnost Lena Gold Fields Company.

Angličané si vytvořili ze zlatých polí na řece Leně zlatý důl v pravém i přeneseném slova smyslu. Přestože podle koncese měla anglická firma najímat na práci svobodné dělníky, zařídila se po svém jako ve svých afrických a asijských koloniích. Zavedla ve svém rajónu doslova otrokářský řád. Pracovalo se od slunka do slunka za ubohé mzdy, rodiny kopáčů bydlely v dřevěných barácích narychlo sbitých z prken, správcové společnosti, kteří měli v rukou prodej potravin, se neslýchaně obohacovali. Muže, ženy i děti vyháněli do zlatých polí za strašného sibiřského mrazu, jen aby ani jediný den nepřišel nazmar, jen aby cenné papíry společnosti na londýnské a petrohradské burze zaznamenaly co nejvíc bodů. Hlad, zima, nemoci nemilosrdně doléhaly na vysílené zlatokopy.

Jednoho dubnového dne roku 1912, kdy zoufalství udřených a vyhladovělých lidí dostoupilo vrcholu, vypukla stávka. Byla to první stávka zlatokopů vůbec.

V Londýně se o ní dověděli z telegrafické agenturní zprávy, která se objevila ve všech denících. Marně se hlavní akcionáři snažili utajit vzrušující události na Leně. Na burze v Londýně i Petrohradě vznikl zmatek. Cenné papíry Lena Gold Fields začaly rychle klesat. Hrozila katastrofa, bankrot. Malí akcionáři se lekli a zbavovali se svých akcií za babku.

Stávka trvala pětatřicet dnů. Dělníci odmítali dále pracovat za tak strašných, nelidských podmínek. Angličtí majitelé dolů horečně vyjednávali v Petrohradě. Z Kirenska byl poslán na důl Naděje, kde stávka vypukla, pluk carských vojáků. Jednotky nahnaly stávkující spolu s ženami a dětmi do tajgy. Začal zoufalý zápas o holý život. Muži se postavili s holýma rukama na odpor, chtěli zachránit své ženy a děti před bílou smrtí. Z hlavní pušek vyšlehly plameny. Pět set zlatokopů zůstalo ležet v tratolišti krve.

A v londýnské City obdrželi novou telegrafickou zprávu: Na Leně vše v pořádku.

Akcie Lena Gold Fields Company byly zachráněny, jejich cena zase rychle stoupala.

„Bylo to pohádkové bohatství na té Leně, „vzpomínali ještě po letech s nemalou nostalgií páni z Lena Gold Fields Company.

A přitom bohatství na Leně nebylo zhola nic proti tomu, co se našlo na Aldanu.

Ten vzrušený výkřik ruského lovce medvědů – lidi, na Aldanu je zlato! – slyšela nejen cela Sibiř, nejen celé Rusko. Telegrafy se rozezvučely ve všech koutech světa:

Na Aldanu našli zlato. Na Aldanu našli fantastické množství zlata. Na Aldanu má být největší naleziště na světě…

A tu se lidský babylón začal stěhovat do neutěšené tajgy. Rusové, Číňané, Korejci, Tataři. Popi opustili své ovečky, úředníci svůj kancelářský stůl, carští oficíři své pluky. Táhli sem povaleči, falešní hráči, ženy pochybné pověsti, uprchlí trestanci… Zástupy lidí, kteří nikdy neměli krumpáč v ruce, opouštěly své domovy. Tisíce kilometrů od lidské civilizace, dva tisíce kilometrů od nejbližší železniční stanice vládl jediný zákon, zákon tajgy. Jedni vytyčovali kolíky a prodávali takto zabraná místa, druzí rýžovali za často nesnesitelných podmínek a vraceli se domů většinou s malým koženým pytlíkem zlatého prachu, třetí to, co vydobyli, hned na místě v kořalnách propili, čtvrtí umírali na kurděje nebo podlehli zimě, hladu, zrádné tajze.

V roce 1925 dosáhl lidský příval na Aldanu vrcholu. Ale to už v Rusku nevládl car a začal se rodit nový pořádek, který pomalu pronikal i sem, do oblasti nekonečných sibiřských pralesů. Smutné časy panování cara a Lena Gold Fields Company připomínají dnes na Leně jen několik jednoposchoďových domů v anglickém slohu, bývalé sídlo pánů z Londýna.

I v tehdejším Sovětském svazu byli na Sibiři četní samostatní zlatokopové, ale veškerou výzbroj, dokonalou a moderní, dostávali od státu a vytěžené zlato odevzdávali za pevně stanovenou cenu. Hlavním producentem sovětského zlata byl státní podnik Sojuz Zoloto; který těžil sibiřské zlato nejmodernější důlní technikou. A stejně jako v minulosti, i dnes se rýžuje a doluje zlato tisíce kilometrů od lidského obydlí. Tábory rýžovatelů jsou dostupné jen za drsné zimy, kdy jsou bažiny pokryté hustou vrstvou ledu, jinak se spojení s obyvateli těchto odlehlých táborů udržuje vrtulníky a malými dopravními letouny. Krátkého letního období se co nejintenzívněji využívá k prozkoumání údolí říček, řek a veletoků. Desetitisícová armáda geologů hledá a nachází stále nové bohaté zlaté žíly.

Díky zlatonosné Sibiři a moderní důlní technice je Rusko na druhém místě v těžbě tohoto drahocenného kovu. A kdo je první?

GOLDEN CITY NEBOLI ZLATÉ MĚSTO

První tu přistál Portugalec, jmenoval se Bartolomeo Diaz, slavný mořeplavec. Bylo to roku 1488, tedy o čtyři roky dříve, než Kolumbus objevil Ameriku.

V roce 1648 tu strávili tři trosečníci korábu Holandské východoindické společnosti nedobrovolně celý půlrok prázdnin.

O čtyři roky později tu založil lodní lékař Johann van Riebeck z pověření Holandské východoindické společnosti zásobovací stanici pro lodi, které měly před sebou ještě dalekou cestu na Dálný východ.

Za dvacet let se počet holandských osadníků zvýšil na pět set sedmdesát mužů a žen, většinou holandských rolníků, kterým se říkalo Búrové, protože holandsky „boer“ znamená „rolník“.

V roce 1814 na základě takzvané londýnské smlouvy připadlo toto celé území – mimořádně důležité z hlediska námořní dopravy z Evropy do Indického a Tichého oceánu a pro svůj tvar a polohu pojmenované Kapsko – největší námořní velmoci všech dob, Velké Británii.

Búrové, i když neradi, stěhovali se na sever, protože nechtěli žít pod anglickou korunou. V roce 1835 založili dvě búrské republiky, Oranžskou a Transvaalskou.

Zdálo se, že bude v těchto jižních končinách Afriky zase načas klid. Ale pak jednoho dne přišel nějaký pan Karl Mauch z Wirtemberska a na břehu řeky Olifan v Transvaalsku našel v písku zrnko zlata.

Jiný odborník, jehož jméno upadlo v zapomnění, protože se tak strašně mýlil, prohlásil sebejistě, že zdejší zlato nebude stačit ani na jeden pořádný snubní prsten. Ten dobrý muž svým odborným posudkem nemálo prospěl búrským rolníkům, protože klid trval dalších dvacet let a oni mohli dále v míru farmařit na úrodné africké půdě.

Ale v roce 1886 již nepomohlo žádné škarohlídství, žádné ujišťování, že tady zlato není. Tehdy přišlo padesát mužů na vysočinu zvanou Witwatersrand, postavili stany a začali kutat. Za rok vzrostl počet kopáčů na tři tisíce. Dnes se na tomto místě rozkládá miliónové město s mramorovými paláci, s železobetonovými mrakodrapy, s přepychovými soukromými vilami, jaké nenajdete ani na francouzské Riviéře, ani na proslulém kalifornském pobřeží.

To město se nazývá Johannesburg a stojí celé v pravém i přeneseném slova smyslu na zlatě.

Witwatersrand neboli stručně Rand je nejbohatším nalezištěm zlata na světě. Do roku 1967 tady vytáhli na povrch země drahocenný kov ve váze šestnácti miliónů kilogramů. Toto množství převyšuje celé bohatství zlata nashromážděné během celých tisíciletí; od dob královny Arša z Uru přes největšího boháče starověku krále Kroisa a všech středověkých panovníků a šlechticů.

Ale ještě dříve, než se Johannesburg stal tím, čím je dnes, přišel sem roku 1899 jistý Angličan, člověk velmi zbožný, kterému říkali diamantový král, a proto se o něm podrobněji zmíníme až v našem vyprávění o diamantech.

Tento muž, sir Cecil Rhodes, se zasloužil o to, že dnes patří tyto fantastické poklady přírody Jihoafrické republice, lépe řečeno anglickým a americkým monopolům. Ročně se tu dobývá půl miliónu kilogramů zlata. Zdejší zlaté doly nemají zatím ve světě konkurenci.

Tady v Africe, na tisíce kilometrů od staré Evropy, na tisíce kilometrů od amerického přetechnizovaného světa jen několik málo metrů od africké bídy, stojí nejpřepychovější paláce: samý mramor, sklo, železobeton, nejmodernější architektura, dálnice, nejpřepychovější vozy, biografy s klimatizačním zařízením, nejelegantnější noční podniky, kavárny, hotely, koupaliště, vily, zahrady. Ale také největší černošská rezervace, nejkrutější rasové zákony, nejhroznější lynčování, největší negramotnost mezi černošským obyvatelstvem, dvě stě deset mrtvých dětí na tisíc narozených.

Průměrný věk černochů v této zemi zlata a diamantů je dvacet pět let, ano: dvacet pět let!

Tady romantiku bývalých zlatokopů dávno vystřídala nejdokonalejší hornická technika.

Šachty jdou dnes do hloubky tří tisíc metrů. Statisíce černochů pracují v této hloubce za nesnesitelného vedra, které nestačí zmírnit ani sebedokonalejší klimatizační zařízení. Pracují ve strašném hluku pneumatických kladiv, vrtaček, výbuchů třaskavin a hukotu rychlovlaků, které jezdí ve štolách a chodbách patnáct tisíc kilometrů dlouhých.

Tuto fyzicky vyčerpávající práci vykonávají výlučně černoši.

Běloši jsou v dolech zaměstnáni jen jako dozorci. Armády ubohých černochů v potu tváře dolují tři tisíce metrů pod zemí pod krásným Johannesburgem, aby paní Dillmanová, milionářka ze Spojených států, si mohla dát ve své rezidenci na Palm Beach udělat zlaté vodovodní zařízení, aby pan Grunow, jiný milionář, si mohl pořídit kování na dveřích svého sídla ze čtyřiadvacetikarátového zlata.

„Jaký to americký nevkus!“ prohlásila pohrdavě anglická lady Dockerová.

K vánocům si vyžádala od svého manžela jako dárek automobil se zlatou karosérií.

Proč také ne, když indický mahárádža z Barody může mít před svým palácem tři děla z ryzího zlata?

Proč ne, když si císař Antonius, podle tvrzení historika Plinia, dal zhotovit ze zlata i nočník!

FORT KNOX – MOHYLA MODERNÍ DOBY

V romantických rozlehlých lesích státu Kentucky, daleko od dálnice a rušných měst, třicet pět mil jižně od Louisvillu, stojí prapodivný kolos neurčitého architektonického slohu, snad trochu připomínající chrámy Mayů nebo Aztéků. Ten chrám z granitu, ocele a betonu je obklopen tajuplným tichem.

Od začátku našeho století se zde na rozloze sto deseti akrů rozkládala zvláštní rezervace americké armády. Vojenská pevnost byla vybudována v posledním roce první světové války a sloužila jako dělostřelecká důstojnická škola. Oficiální název rezervace zněl Camp Knox. V roce 1932 sem byl přemístěn první jezdecký motorizovaný pluk z Texasu a pevnost dostala nový název Fort Knox.

Když americká vláda v roce 1936 hledala pro svoje stále vzrůstající zásoby zlata nedobytný trezor, posudek odborníků vyzněl jednoznačně pro Fort Knox.

V roce 1940, rok po vypuknutí druhé světové války, se stala tato vojenská základna hlavním stanem amerických ozbrojených sil.

Třemi cestami proudí zlato z washingtonské mincovny do největšího trezoru světa. Jedna vede po železniční trase z Washingtonu přes Louisville a Elizabethtown a končí na mrtvé koleji složitě řešené odbočky u vykládacích a nakládacích ramp izolovaných od veškerého železničního provozu. Druhá cesta vede po silnici do Dixi Highway a třetí vzduchem na Godmanovo letiště. Fort Knox je od konečné stanice všech tří cest izolován. Stojí o samotě uprostřed lučin. Míří k němu jediná cesta, padesátiyardová příjezdní silnice, která prochází silně pancéřovanými vraty na Bullion Boulevard neboli třídu Zlatých mincí. Jakmile se pancéřované nákladní automobily ocitnou za pancéřovými vraty, pokračují v jízdě po okružní silnici, která vede kolem chrámu zlata k zadnímu vchodu, kde se zlato vykládá. Tato okružní silnice je postavená z ocelových plátů. Desky jsou namontovány na závěsech a v případě poplachu může být celý ocelový povrch silnice hydraulicky zdvižen tak, že vytvoří vnitřní ocelovou ochrannou zeď.

Když se pancéřové vozy s cenným nákladem zlatých prutů vypraví na cestu do Fort Knoxu, jsou podél trasy rozestaveny kulomety, připraveny ruční granáty a slzotvorné bomby. Vozy doprovází oddíl po zuby ozbrojených mužů. Řidič pancéřového vozu nikdy předem neví, jakou trasou pojede. Při odjezdu dostane zapečetěnou obálku a v ní je přesně určená trasa. Ulice, jimiž jede, jsou uzavřeny normálnímu provozu a přísně střeženy. Na důležitých křižovatkách stojí stráže s automaty.

Pevnost chrání třetí americká obrněná divize. Veliké skladovací haly jsou vytesány do skály, jednotlivé komory jsou zesíleny ocelovou konstrukcí proti zemětřesení. Dveře mohou být v případě nebezpečí během několika minut elektricky svařeny. Ocelová vrata do hlavních komor může otevřít jen šest lidí najednou, z nichž každý zná svůj tajný kód pro soustavu zámků. Důmyslná síť televizních kamer hlídá každý kout a fotobuňky zaznamenávají každý pohyb.

Vlastní skladovací prostory měří tisíc metrů čtverečních, jejich železobetonové zdi jsou vysoké až dvanáct metrů a tlusté kolem dvaceti metů.

Tady, v tomto moderním chrámu, leží největší zlatý poklad světa, podle odhadu znalců asi deset tisíc tun zlata. To je množství, které se průběžně rovná současné roční těžbě zlata na světě. Ten nejdražší, a přece takřka neužitečný podivný kov…

Stroje, elektrárny, lokomotivy pohání uhlí. Nafta roztáčí kola aut, gigantických motorů, zaoceánských lodí, továren, tvoří základ rozsáhlého chemického průmyslu. Železo – to je ocel, mosty, jeřáby, letadla, rakety. A co zlato? Tím se nedají ani roztočit kola, ani nakrmit hladoví.

Pravda – nějaké procento toho drahocenného kovu se spotřebuje v jemném průmyslu, ve zdravotnictví, něco na šperky, snubní prsteny, něco upotřebí paní Dillmanová na vodovod, něco paní Dockerová na svoje auto, ale z těch deseti miliónů kilogramů roční těžby je to stále nepatrné, úplně zanedbatelné množství.

A tak se z toho jednoho miliónu kilogramů dělají z valné většiny malé rakvičky, ne duté, jak bývají ty pravé, ale naopak plné. Říká se jim zlaté pruty. A tyto pruty putují do zvláštních paláců. Jako v pohádce.

Proč stihl tento ušlechtilý, vskutku královský kov tak prapodivný osud?

Pro odpověď na tuto otázku se musíme vypravit na krátkou exkurzi do oblasti ekonomie.

Na začátku naší civilizace, kdy si lidé výrobky bezprostředně vyměňovali, měl vlastně každý výrobek charakter ekvivalentu neboli protihodnoty. S rozvojem výroby zboží a směny byli lidé nuceni zvolit si jeden z výrobků, který by převzal úlohu všeobecného ekvivalentu, stal se prostředníkem směny, plnil funkci peněz. Peníze vznikly živelně v důsledku rozvoje zbožní výroby v dávném starověku, tři až čtyři tisíce let před naším letopočtem. Na začátku vývoje zbožní výroby a směny hraje úlohu všeobecného ekvivalentu v různých oblastech lidské civilizace rozmanité zboží, jako dobytek, obilí, kožešiny, cenné škeble, sůl. V některých oblastech Austrálie, vzdálených lidské civilizaci, platí dodnes za všeobecný ekvivalent při směně například tabák.

Když však obchodování přerostlo místní rámce a rozšířilo se na různé kraje, země, nebo dokonce světadíly, projevila se různorodost ekvivalentů jako velmi závažná překážka rozvoje směny. A tak se muselo lidstvo dohodnout na jediném zboží, které by se stalo v celosvětovém měřítku uznávaným prostředkem ke směně. A tímto jedinečným zbožím se ukázaly drahé kovy, zlato a stříbro, později pak výlučně zlato.

Postupem doby drahý kov nabyl podoby ražených mincí. Další vývoj zbožní výroby a směny ukázal, že je nejen možné, ale také daleko praktičtější, když je zlato zastoupeno pouze svým znakem, mincemi z méně hodnotných kovů, nebo dokonce směnkami, papírovými bankovkami a státovkami.

Zaplatí-li například banka někomu místo zlata prohlášením, že příslušný zlatý obnos vydá komukoliv, kdo toto prohlášení předloží, máme co činit s bankovkou, papírovými penězi. Každý ji bude přijímat jako zlaté zboží, ačkoli hodnota samotné bankovky má pouze cenu potištěného papíru. Každý je ochoten za bankovku vydat své zboží, protože ví, že bude moci touže poukázkou zase platit, až bude sám zboží kupovat.

Systému peněžního oběhu, při němž jako míra hodnoty a plnohodnotného oběživa působí zlato a platí volná výměna bankovek za zlato, se říká zlatý standard.

Tento systém, jenž všeobecně platil v devatenáctém století, znamenal zpravidla volnou ražbu zlatých mincí, přičemž peněžní jednotka měla určitý a neměnný zlatý obsah, dále volnou směnitelnost papírových peněz za zlato v bankovních domech a volnost vyvážet a dovážet zlato podle libosti ze země do země. Aby tento systém mohl fungovat, musel být vytvořen u státní pokladny a banky, vydávající bankovky, fond zlata v prutech a mincích, zlatá zásoba.

Již na počátku našeho století začaly hlavní kapitalistické země opouštět takzvaný zlatý standard a přecházely postupně k papírové měně nesměnitelné za zlato. Za první světové války se pak papírová měna stala ve všech zemích všeobecným platidlem. Po válce se na krátký čas některé bohaté kapitalistické země vrátily k zlatému standardu, ale katastrofální světová hospodářská krize ve třicátých letech s konečnou platností odzvonila tomuto peněžnímu systému a nesměnitelnost papírových peněz za zlato se stala všeobecnou formou peněžních systémů ve všech zemích světa.

Vzhledem k tomu, že papírové peníze samy o sobě hodnotu nemají a za zlato nejsou směnitelné, bude je prodávající přijímat jen potud, pokud bude mít záruku, že až sám bude v úloze kupujícího, tyto papírové peníze od něho prodávající také přijme. Aby tomu tak bylo, musí tuto směnitelnost nařizovat stát zákonem. Samozřejmě působí ovšem jen tam, kam sahá právní moc dotyčného státu.

A tak fond zlata v prutech a mincích neplní už úlohu rezervního fondu pro výměnu bankovek. Tím významnější se však stává jeho funkce ve světovém obchodu a mezinárodních platbách. Je jedním z důležitých prostředků k zajištění měnové stability jak kapitalistických, tak socialistických zemí a plní funkci rezervního fondu světových peněz v mezinárodním obchodu.

Jak víme, každá země má však svou vlastní měnu, peněžní jednotku, což je váhové množství zlata, které bylo stanoveno jako měřítko cen a tvoří základ peněžní soustavy země.

Vzájemný poměr měn různých zemí neboli měnová parita se určuje oficiálně na základě váhového obsahu zlata, které podle zákona představuje peněžní jednotka země. U československé koruny je to 0,123426 g zlata, u rublu 0,987 a amerického dolaru 0,88867 g. A tak měnová parita amerického dolaru vůči československé koruně činí sedm korun dvacet haléřů.

Ale proč právě zlatu se dostalo té veliké cti stát se světovou měnou, měřítkem všech hodnot?

Zlato má mnoho podivuhodných a jedinečných vlastností. Je jedním ze vzácných kovů, jehož povrch se nemění. Zachovává svůj lesk a nerozpouští se v běžných chemických reagenciích. Má značnou specifickou váhu, taví se poměrně lehce, a proto je lehce zpracovatelné. Čisté zlato je velmi měkké a výborně kujné, můžeme ho poškrábat pouhým. nehtem. Chemici dnes dovedou určit přítomnost zlata s takovou přesností, že stačí, je-li v nějaké látce jediný atom zlata v miliardě jiných atomů, a chemik jej objeví. Zemská kůra obsahuje poměrně veliké množství zlata. A jak jsme se přesvědčili, nachází se na nejrůznějších koncích světa. Není snad jiné látky v přírodě, která by byla tak rozptýlena. Zlato bylo zjištěno v žhavých parách sluneční atmosféry, v meteoritech, v mořské vodě. Pokusy ukázaly, že i kořeny stromů hromadí zlato. Československý vědec akademik Bohumil Němec našel zlato dokonce v zrnech kukuřice.

Přestože lidstvo těží zlato již několik tisíciletí, jsou naše vědomosti o osudu rozptýleného zlata doposud velmi skromné. Nedovedeme dodnes z jednotlivých článků jeho zvláštního, dobrodružného putování sestavit úplný souvislý řetěz. Víme, že je v žule, vniká do žhavých křemenných žil a tam krystalizuje spolu se sirnými sloučeninami. Při rozpadu křemenných žil a žul se dostává do zvětralin a pro svou stálost a velikou specifickou váhu se soustřeďuje ve spodních vrstvách písku. Mechanicky se drobí na submikroskopické částečky a v ohromném množství jsou pak částečky unášeny proudem řek. Kam se však poděje zlato, které přenesly vody řek z horských masívů a řetězů do jezer a moří? Jaká záhadná pouť je tam čeká? Na to nám vědci ještě dluží odpověď.

Pouť, kterou člověk určuje zlatu, je daleko jednodušší, ale stejně fantastická. V krvi a potu je dobývá, s nasazením života je shání, k jeho získání vydává své nejlepší duševní i tělesné schopnosti – a pak je zase jednoduše na jiném místě zakope, zahrabe nebo zavře za desatero pancéřových dveří.

Ten svět, který udělal z tohoto nádherného kovu modlu, svět nešťastného kapitána Johanna Augusta Suttera, bláznivé zlaté opojení na Klondiku, strastiplná odysea Čeňka Paclta za zlatem z Turnova až do Ballaratu, ten svět patří minulosti a jeho příhody mají pro nás už skoro příchuť bájí, jako třeba ta starořecká o statečném Iásonovi. Přesto však, pokud svět bude zařízen tak, že budou existovat chrámy zlata, jakým je Fort Knox, zůstane v nás všech pocit, že s tím naším světem není něco úplně v pořádku. A v hloubi duše chováme naději, že se jednou otevřou pancéřové dveře všech těch pevností, aby nádherný žlutý kov mohl sloužit tak jako na začátku svých tisíciletých dějin – k okrase našeho každodenního životního prostředí.

NA ZAČÁTKU BYL MÍČ

Významné dějinné události, veliká lidská dramata i epochální objevy mají často celkem nevinný začátek. Na začátku dramatické a neuvěřitelně krvavé historie bílé tekutiny tropických pralesů, suroviny, bez které si dnes nedovedeme představit moderní civilizaci, dopravu, elektrotechniku, zdravotnictví, oděvní a obuvnický průmysl ani pestrý svět dětských hraček, kvůli níž byl civilizovaný svět ochoten vyhladit celé národy a kmeny, suroviny, na které lpí více lidské krve než na všech bojištích první světové války a kterou zná svět pod jménem kaučuk – tedy na začátku toho všeho byl míč. Celkem obyčejný, tmavý, kulatý míček. Podobně jako byl na začátku oné tisícileté dobrodružné a strastiplné zlaté stezky nevinný šperk, náramek, čelenka nebo náušnice krásné dívky či paní, která žila před šesti, možná před sedmi tisíci lety.

Jednoho zářijového dne roku 1734 se vydal francouzský učenec, nadaný matematik a astronom Charles Marie de la Condamine na studijní cestu do Madridu. Francouzská akademie věd ho pověřila, aby vedl výpravu francouzských učenců do Peru, kde měli provést závažná zeměpisná měření, prozkoumat správnost domněnky o tvaru zeměkoule na základě nestejných výkyvů kyvadla na různých stupních zemské šířky. Condamine se na významné poslání pečlivě připravoval. Chtěl se seznámit s veškerými dostupnými písemnostmi o této oblasti, než se vydá na dalekou cestu za oceán.

Dlouhé týdny trávil v zatuchlých sálech královského archívu nad deníky, pamětmi, zprávami a dopisy španělských mořeplavců, dobyvatelů a misionářů. Bylo mu teprve třiatřicet let. Ale už měl za sebou více než desetiletou úspěšnou hvězdářskou a zeměměřičskou praxi.

Když mu bylo dvacet, vzdal se vojenské kariéry a vzápětí byl přijat jako adjunkt do Akademie věd pro obor chemie. Záhy mu však učarovala astronomie a romantická touha po vzdálených zemích. A teď se mu naskytla veliká životní příležitost plně se věnovat své veliké lásce – astronomii a zeměměřičství i uskutečnit svůj romantický sen o cestování.

V madridském královském archívu našel mnoho poutavého čtení. Jeden rukopis na značně již, zažloutlém svitku pergamenu ho však mimořádně zaujal a vzrušil. Indios mají míče z docela jiné látky, než jsou naše. Vyskakují do mnohem větší výšky, než z které byly mrštěny na zem, a dopadají stále znovu a znovu, přičemž výše pozvolna ubývá – stálo psáno úhledným písmem v tomto podivuhodném rukopise. Dočetl se tam o neuvěřitelných věcech, které připomínaly spíše výjevy ze strašidelných pohádek než záznamy z cizích krajů: o okřídlených zvířatech, která se v noci snášejí na spáče a sají jejich krev, o pestrých květech, které svou vůní omamují lidi, o jedovatých hadech, obrovských mravencích a komárech, o zvláštních ženách, jejichž řemeslem je válečnictví a nesnášejí mezi sebou muže a které jako opice skáčou ze stromů přímo do svých loděk a s divokou odvahou a zuřivostí bojují s nepřítelem. A tyto ženy žijí na březích veliké řeky, která teče nejprve několik mil širokým řečištěm, potom se rozestoupí do několika proudů, rozlévá se do nedozírných močálů, ale pak se zase spojuje v jeden tok a v plné síle se řítí dál. Dočetl se o přívalu vody, který se v pravidelných přestávkách řítí od moře s nesmírným hukotem proti proudu a vyvrací stromy, strhává břehy, boří obydlí a unáší lidi a zvířata. Druhého dne za svítání se pak vrací s odlivem do moře.

Pisatelem této fantastické zprávy byl španělský páter Carvajal, kronikář dobrodružné výpravy Gonzala Pizarra a Francisku de Orellana do neznámé země Eldoráda v první polovině šestnáctého století.

Condamine byl muž moudrý a vzdělaný. Uvědomoval si, že páter Carvajal oplýval zřejmě bujnou fantazií a že mnoho z jeho uchvacujícího vyprávění je nutně poznamenáno touto vlastností. Týká se to samozřejmě i vyprávění o jakýchsi indiánských Amazonkách. Nicméně ta veliká řeka dostala podle těchto vybájených bojovnic přece jen své jméno.

Condamine se pustil s vášní badatele do hledání dalších písemných pramenů o této řece. V latinsky psané knize od Pietra Martira d’Anghiera z roku 1516 s názvem De Orbe Novo narazil znovu na popis výrobků ze zvláštní hmoty, která vytéká z naříznutých divokých stromů. Dělají se z ní prý nepromokavé oděvy, obuv do vody, pochodně.

Nikde, v žádném deníku, v žádných kronikách španělských mořeplavců, dobyvatelů a misionářů však nenašel ani jedinou zmínku o Veliké řece, na jejímž břehu žily prý indiánské Amazonky.

Je to možné? Nikdo během těch dvou set let od slavné Orellanovy plavby neměl odvahu změřit své síly s tímto vodním dravcem divoké jihoamerické přírody? Bylo tomu tak. Tím víc ho vyprávění pátera Carvajala uchvacovalo a jeho líčení ho provázela nejen během celé přípravy expedice, ale myslel na ně i potom, když už připlul se svými dvěma spolupracovníky, Perrem Bouguerem a Jeanem Godinem, do Peru a byl plně zaměstnán svou vědeckou prací.

Francouzskou vědeckou výpravu čekala namáhavá, vyčerpávající práce. Vědci a jejich pomocníci, běloši i Indiáni, těžce snášeli útrapy namáhavých pochodů a proradného podnebí na náhorní planině Quita: úmorného vedra ve dne a mrazivého chladu v noci. Sedm bělochů a tři Indiáni zemřeli na vysoké horečky, další čtyři Indiáni po těžkém nastuzení.

Dvakrát ročně posílal Condamine zprávy Akademii do Paříže. Po sedmi letech vrcholně obětavé práce skončili tři muži svůj úkol s vynikajícím výsledkem. Potvrdili domněnku anglického fyzika Newtona, že naše planeta je na točnách trochu zploštělá.

Godina a Perre Bouguer se již nesmírně těšili na zasloužený návrat domů. Ani se nemohli dočkat, až jejich loď zvedne kotvy a napne plachtoví. Rozhodli se pro nejrychlejší cestu. Pluli po Svaté Margaretě do atlantského přístavu Cartageny a odtud do vlasti.

A vůdce výpravy Condamine? Rozhodl se zůstat v Peru. Na něho čekal ještě jeden úkol, který si sám uložil. Prozkoumat, kolik je pravdy a kolik fantazie na podivuhodném vyprávění pátera Carvajala o Veliké řece.

PLAVBA PO AMAZONCE

Jednoho květnového dne roku 1743 opustil Charles de Condamine se dvěma Indiány město Quito.

Postupovali z Tarqui přes Loju do Jeanu. Jejich cesta vedla stále výš do hor, přes horské velikány, kolem nebezpečných strží, příkrými a kluzkými skalnatými průsmyky, přibližně cestou, kterou před dvěma stoletími šli Pizarro s Orellanem. Šestačtyřicátého dne vyčerpávajícího pochodu dorazili do údolí pralesní řeky. V indiánské vesnici vyměnili tabák za kanoe pro deset lidí. Domorodci s netajeným úděsem přijali zprávu bílé tváře, že se chce plavit po Veliké řece. Condamine musel vynaložit hodně svého umu, než přemluvil šest Indiánů z vesnice, aby pluli s ním. Několik dnů po tom, co kánoe s devítičlennou posádkou opustila indiánskou vesnici, vypluli na řeku Maraňon. Bylo to pod pátým stupněm zeměpisné šířky. Tady je čekaly divoké peřeje, hluboké vodopády, zrádné víry, nebezpečné útesy. Každou chvíli se zdálo, že jen zázrak je může zachránit před nevyhnutelnou zkázou. A pak jednoho nádherného rána, sto šestého dne vrcholně dobrodružné plavby divukrásnou tropickou přírodou, k smrti vyčerpaní, unavení a vyhladovělí dosáhli místa, kde se řeka Rio Napo vlévá do Veliké řeky, do Amazonky. Condamine byl uchvácen pohledem na mohutný, přímo gigantický tok, který v něm vzbuzoval obdiv i hrůzu.

V myšlenkách se vracel k zažloutlým pergamenům pátera Carvajala.

Po jedenácti dnech rychlé plavby v žlutých vodách mohutné řeky se dostává člun s jedním bělochem a osmi Indiány do nepřehledného, bludiště rozvětveného toku, který vytváří desítky ramen a tisíce ostrůvků. Condamine se jen s největší námahou orientuje v tomto neuvěřitelném bludišti. Jeho záchranou jsou kompas a lodní sextant.

A potom Condamine cítí, že je skoro u konce svých sil. Ve vysokých horečkách leží bezvládně v kánoi. Po tváři mu stéká pot. Blouzní. Výprava zakotví u indiánské vesnice kmene Tupi.

Condamine se seznamuje s hořkou chutí kůry chininovníku a s jeho zázračnými účinky proti vysoké horečce. Přesto však trvá několik týdnů, než nabere dost sil, aby mohl pokračovat v namáhavé cestě.

Vyplouvají zase do mohutného spojeného toku Amazonky a nezadržitelně se už blíží k cíli.

Francouz Charles Marie de la Condamine byl druhým Evropanem, který projel celým tokem Amazonky až k jejímu širokému, rozvětvenému ústí do Atlantiku a zakotvil s indiánskou loďkou v přístavu Pará neboli Belém. Během celé té obdivuhodné cesty si dělal podrobné poznámky, a protože na rozdíl od pátera a kronikáře Carvajala byl vědec, jsou jeho zápisky přesné a hodnověrné.

V lesních provinciích Esmeraldy, píše ve zprávě, kterou předložil Akademii věd, roste strom, který domorodci jmenují hevé. Řízneme-li do jeho kůry, vytéká z řezu bílá, mléku se podobající tekutina, která pomalu na vzduchu tuhne a černá. Domorodci si z ní dělají pochodně. V provincii Quito natírají touto pryskyřicí plátěné látky a používají je pak jako u nás voskovaného plátna. Tomu stromu se daří také na březích veletoku Amazonky a Mainaové říkají pryskyřici z něho získané cahuchu. Vyrábějí z ní obuv, která nepropouští vodu. Touto pryskyřicí obalují také hliněné nádobí tvaru lahví, a když pryskyřice ztuhne, vybírají hlínu hrdlem a získávají tak nerozbitné láhve, v nichž lze uchovat jakoukoli tekutinu. Omaguové, kmen bydlící na březích Amazonky, používají kaučukového mléka mnohem zajímavěji. Vyrábějí z něho hruškovité láhve a připevňují na jejich hrdlo dřevěné roury. Stisknutím láhve vystřikuje dřevěnou rourou tekutina v láhvi obsažená. Jsou to skutečné stříkačky.. Po deseti letech pobytu v Jižní Americe se Condamine vrací do Francie. Nadšeně ho vítá celá učená Paříž. Bohaté sbírky, které s sebou přivezl, stávají se lákadlem pro tisíce laických zvědavců i zvídavých odborníků.

Jsou tu nejrůznější předměty – jedovaté šípy, mlýnky, drtiče kukuřice, kamenné sekery a nože, kyje a kopí, lovecké ozdoby, mušle, spony, dýmky, píšťaly, bubínek, papouščí péra, hadí kůže, zobáky a drápy tropických ptáků a lidská hlava scvrklá na velikost jablka, v malé plechovce proslulý jed kurare, pružné láhve a pochodně a několik pružných míčů.

A každý návštěvník se podle vlastní záliby zajímá o ten nebo o onen předmět. Největší zájem, přímo senzaci, vyvolaly pružné láhve, stříkačky, míče. Ale jen zpočátku. Když se ukázalo, že obdivuhodné vlastnosti pryskyřice zázračného stromu tropických pralesů, kterému dal Condamine latinský název Hevea brasiliensis, tvárnitelnost, pružnost a vodotěsnost, se časem ztrácejí a že se dá tato hmota zpracovat jedině na místě ihned potom, co vytéká ze stromu, a než ztuhne, a že se ztuhlá nedá znovu vrátit do tekutého stavu, zájem odborníků brzy opadl. Mluvilo se dokonce o splasklé bublině kolem té senzace s kaučukem.

Ale přece se našli už tehdy učenci, kterým ta hnědá pružná hmota, kterou Condamine přivezl z břehů Amazonky, nedala spát. Jedním z nejvytrvalejších byl vzdělaný a dobrý Condaminův přítel doktor Gerard Dallier.

Doktor Dallier měl v blízkosti Paříže na venkově dům a v něm na svou dobu skvěle zařízenou chemickou laboratoř. Sousedé ho vídali málokdy, protože když se pustil do nějaké chemické hádanky, neopouštěl laboratoř po celé týdny a jen tu a tam se objevil v otevřeném kočáru, když jel nakoupit potřebné chemikálie do pařížské lékárny. Doktor Dallier přímo propadl kouzlu té zázračné hmoty. Dal si znovu a znovu vyprávět, jak vlastně domorodci zpracovávají pryskyřici Hevea brasiliensis. Dlouho držel ten hnědý kousek pružné hmoty v ruce, hleděl na něj zadumaně svýma krátkozrakýma očima a rozhodl se podstoupit s touto houževnatou a zdánlivě nepoddajnou hmotou nemilosrdný boj.

Gerard Dallier je také houževnatý a nepoddajný. Není z těch, kteří se lehce vzdávají. A to jsou pro vědce vynikající vlastnosti.

Čtyři roky dělá nejrůznější pokusy. Sedí často dlouho do noci nad kelímky, křivulemi, destilačními přístroji, nad kahany a píckami. A jednoho květnového večera si sedá ke stolu, aby dal dohromady konečnou zprávu pro Akademii věd o svém čtyřletém pozorování.

Jeho vědecká studie o kaučuku vyvolala ve světě veliký ohlas. Dallierovo jméno se stává známým široko daleko ve vědeckých kruzích. Evropské university a akademie ho zvou na přednášky. Podává dosud nejúplnější výčet chemických a fyzikálních vlastností kaučuku. Inspiruje desítky učenců, aby se pustili do další práce. Ale výsledek úctyhodné práce vědců je pro podnikatelský svět krajně nezajímavý. Ptají se pohrdavě: co s tím? Dá se na tom vydělat? Může z toho být dobrý obchod? A vědci rozpačitě krčí rameny, protože stále zůstává nevyřešen rozhodující problém, jak dovážený surový kaučuk rozpustit a znovu ztvárnit. A přece se již v šedesátých letech osmnáctého století stává ta nevzhledná hmota prodejným zbožím. Objevuje se ve formě malých kostek nejprve v londýnských a pařížských krámech, později i v jiných evropských městech. Zásluhu na tom podivuhodném a skromném začátku slavné éry kaučuku má podle tvrzení jedněch londýnský mechanik Naire nebo pan Priestley. Jednoho škaredého podzimního dne, kdy je v Londýně mlha hustá tak, že do ní můžete píchnout prstem, zpozoroval k svému překvapení (jestliže jste si zvolili Naira, pak v jeho dílně na předměstí Londýna, když jste si vybrali Priestleyho, pak tedy nad rukopisem v jeho londýnské pracovně), že tužkou napsané řádky záhadně zmizely. Při podrobnějším zkoumání, jak se to mohlo stát, zjistili, že si během psaní roztržitě pohrávali s kouskem kaučuku a jezdili jím po papíře. Začali vzrušeně třít kouskem kaučuku tužkou popsané stránky a objev byl na světě.

A nejen objev, ale i pojmenování, které zůstalo kaučuku v anglosaských zemích dodnes – rubber neboli stěrka.

A tak v době, kdy se v Anglii roztáčejí kola první průmyslové revoluce, kdy z anglického knoflíkáře se stává ocelový král, kdy slavný vynálezce parního stroje James Watt s panem Bultonem založili v Soho u Birminghamu první továrnu na stroje na světě, objevuje se na trhu první zboží z kaučuku, malé kousky z pryže s přesným návodem, jak je používat.

Nějaký rok, dokonce několik desetiletí byl kolem kaučuku klid. Chemici sice mezitím přišli na to, že se kaučuk dá rozpustit v éteru a v terpentýnu a hustá kaše znovu modelovat, ale postup zůstal natolik primitivní, že neměl zvláštní ohlas. Až začátkem devatenáctého století se přímo roztrhl pytel s podnikavci a vynálezci. Desítky nejrůznějších patentů se přihlašovaly u londýnských úřadů. První patent v oboru zpracování kaučuku byl udělen roku 1791 panu Samuelu Pealovi za technický postup, kterým prý lze všechny textilní látky udělat nepromokavými. Pan Peal začal tyto látky také prodávat a ti, kteří si jeho impregnované textilie koupili, vynálezce hezky proklínali. Vrtkavé anglické podnebí si velmi nepříjemně pohrávalo s pláštěm od pana Peala. Buď ztvrdl jako plech, anebo se scvrkl jako škvarek v horkém omastku.

Bývalý sedlář Rudolf Ackerman, původem z Německa, který si koncem století otevřel obchod s uměleckými předměty v Londýně, také přihlásil svůj patent na postup impregnace látek. Prohlašoval, že plášť z jeho látky je ten pravý nepromokavý kabát do každého počasí.

Vypráví se, že Ackermanův kabát si koupil jistý Thomas Morton, bohatý majitel pivovaru, široko daleko známý jednak svou nafoukaností a hrubým zacházením se zaměstnanci, jednak tím, že si potrpěl na nejnovější výstřelky v odívání. A tak si tedy koupil i poslední výkřik londýnské módy, nepromokavý plášť od pana Ackermana. Pan Morton byl na svůj plášť obzvláště pyšný, když viděl, jak v marastu londýnského podzimu kolemjdoucí ubožáčci promokli až na kůži a on si bezpečně a sebejistě kráčel ve svém nepromokavém plášti. Po procházce zašel jako obvykle do své oblíbené hospody. Pověsil si plášť na věšák blízko kamen a sedl si k svému oblíbenému stolu. Dal si pivo, přečetl denní tisk a pobesedoval s místní honorací. Pak vytáhl z kapsičky brokátové vesty zlaté hodinky, a když zjistil, že doba již pokročila, rozloučil se s pány a šel k věšáku. Ale jaké bylo jeho překvapení, když místo hezkého moderního pláště našel neforemný chuchvalec nějaké prapodivné hmoty, který se ještě ke všemu přilepil na věšák, takže jej musel s hostinským za všeobecného smíchu hostů seškrabovat nožem.

První větší dílna na zpracování kaučuku na evropském kontinentě byla založena ve Vídni v roce 1811 Josefem Reithoferem. Výrobky se připravovaly z roztoků a byly to hlavně impregnované pláště, obuv, hadice. Byly stejně nedokonalé jako výrobky anglických podnikatelů. Kupující byli poučeni o tom, že se nesmějí pláště vystavovat slunci ani jinému teplu, jinak že kaučuk steče a plášť se slepí. V roce 1822 anglický chemik Charles Mac Intosh použil jako rozpouštědla místo terpentýnu nafty a vyrobil nový druh kaučukového roztoku, kterým bezděčně potřísnil svůj kabát. Zjistil, že látka se stala na potřísněných místech nepromokavou. Poučen neúspěchem pana Peala i Ackermana, celý rok zkoušel různé způsoby využití této vymoženosti. Snažil se odstranit všemožné nedostatky dřívějších výrobků. Nakonec přišel na nápad slepit kaučukovým roztokem dvě vrstvy tkaniny. Svůj důmyslný nápad si dal patentovat a po důkladném ověření začal látky vyrábět ve velkém ve své nové chemické továrně v Crossbacketu nedaleko Glasgowa. A měl obrovský úspěch. Plášťům do deště, zhotoveným podle patentu Charlese Mac Intoshe, se začalo říkat pro jejich velikou oblibu mekintošky. A tento název pro nepromokavé pláště několikanásobně přežil svého vynálezce.

O nějaký rok později se objevily v londýnských obchodech výrobky pana Thomase Hancocka, vynálezce prvního natíracího stroje. Byl tvůrcem prvních přezůvek neboli galoší. Že to nebyl úplně dokonalý výrobek, o tom svědčí kresby v anglických humoristických časopisech – elegantní pan zůstal jednou nohou přilepen k londýnské dlažbě, protože nosil nejnovější Hancockův výrobek.

CHARLES NELSON GOODYEAR

V té rušné době objevitelských a podnikatelských vášní učil se na druhé straně Atlantiku zámečnictví v železářském obchodě bratří Roberů ve Filadelfii mladý muž, značně pobledlý a hubený a na svůj věk neobyčejně vážný. O rok později pracoval jako příručí u drogisty v New Yorku. Jeho chlapeckým snem bylo stát se advokátem nebo knězem. Ale na dlouholeté studium nezbývaly doma peníze.

Když se vyučil zámečníkem a drogistou, vrátil se domů do New Havenu, oženil se a stal se spolumajitelem otcovy zámečnické dílny. Spravoval zámky, piloval klíče, opravoval hodiny.

Tu se mu jednoho dne dostala do rukou brožurka, která pojednávala o vzrůstající poptávce po výrobcích z kaučuku a o závratné budoucnosti této látky, jež stále ještě čeká na svého velikého vynálezce, který by z ní udělal základní surovinu pro moderní průmysl.

Charlese ta myšlenka přímo uchvátila Proč by se nemohl tím vynálezcem stát on? Obsadil otcovu kůlnu a se svými skromnými drogistickými znalostmi se zavrtal do práce. Kupoval nejrůznější knihy a brožurky pojednávající o té zázračné hmotě tropických pralesů; seznamoval se s dosavadními úspěchy i neúspěchy učenců; dlouho do noci studoval různé prameny, dělal si poznámky; a nakonec se pustil do pokusů sám.

Smísil kaučuk s vápnem, čímž se značně zvýšila odolnost kaučuku vůči teplu. Tímto poměrně rychlým úspěchem jeho sebedůvěra natolik vzrostla, že se rozhodl pro první podnikatelský čin. Koupil na dluh hnětačku, vynález Američana Chafteeho, a začal vyrábět gumové boty.

Ještě však neprodal ani sto párů, a už začali zákazníci i obchodníci boty vracet. Ukázalo se, že boty vyrobené Charlesem Goodyearem po několikadenním nošení tak změknou a jsou tak lepkavé, že se nedají vůbec nosit, a navíc ještě ničí kalhoty. Zákazníci žádali zpátky nejen peníze, ale i náhradu za zničený oděv. A tak sotva začal Goodyear podnikat, octl se na mizivě. Hnětačka nebyla zaplacena, na dvoře měl haldy surového kaučuku a pytle vápna koupené na dluh, dva jeho pomocníci, černoši, zůstali bez mzdy, obchodníci a zákazníci vyhrožovali žalobou, nenahradí-li škodu.

V zoufalství nad hrozícím skandálem vrhl se do nových pokusů. Musí přijít na správný postup. Musí vyrobit odolný kaučuk. Jedině to ho může zachránit. Tentokrát to zkoušel s chlórem. A dopadlo to katastrofálně.

Výbuch, který vylekal sousedy a rozmetal jeho laboratoř, byl novým důkazem, že je na nesprávné cestě. Sám vyvázl jen zázrakem. Ve svém životopise píše:

Čtyři léta jsem se marně pokoušel zbavit kaučuk jeho vad, které způsobily všem, kdož jej zkoumali, mnoho nepříjemností.

Týden po výbuchu v laboratoři si pro něj přišel šerif. Byl uvržen do vlhké tmavé cely šedé vězeňské budovy pro neplacení dluhů.

Z New Yorku přijíždí jeho švagr, aby ho vysvobodil. Po propuštění nechce Charles zůstat déle ve svém rodišti a odjíždí s ženou do New Yorku. Velkorysý švagr je ochoten půjčit mu nějaké peníze. Charles se nastěhuje do nuzného jednopokojového bytu ve východní čtvrti a na kuchyňské plotně pokračuje v pokusech. Zkouší nejrůznější kombinace; mísí kaučuk s manganovou rudou, s křídou, ponořuje jej do draslového loupu, polévá petrolejem… A zase je bez peněz, protože celou půjčku od švagra utratil na nákladné pokusy.

Jde za majitelem drogistického obchodu, kde se před léty vyučil, za panem Simsonem. Přesvědčí ho, že je na prahu velikého objevu, který vynese milióny. Ale teď potřebuje peníze, aby mohl pokračovat v pokusech. Simson mu půjčí, a dokonce mu zařídí laboratoř v zadní části svého drogistického skladiště. Nyní zkouší Goodyear míchat kaučuk s draselnatou směsí. Vrací se však znovu k vápnu, kterého se vzdal po tom nešťastném skandálu s botami. A pan Simson, když večer stáhne rolety svého krámu, jde dozadu do dvora, do laboratoře.

Dva muži dlouho do noci stojí vzrušeně a dychtivě nad kelímky a hořáky, mísí různé přípravky. Goodyearův nejnovější nápad je směs vápna s magnéziem. Výsledky jsou velmi příznivé.

Goodyear posílá vzorek svého nejnovějšího výrobku na průmyslovou výstavu do Bostonu. A tu dojde k velikému překvapení. Jeho vzorek dostává první cenu. A pak další cenu v Chicagu a v Novém Orleansu.

Zdá se, že konečně vyšla jeho hvězda, že se budou hrnout nabídky továrníků a bankéřů na půjčku a že bude moci spustit výrobu ve velkém.

Omyl. Goodyearův výrobek sice dostává ceny, ale podnikatelé jsou po tolika zklamáních příliš nedůvěřiví. Tvrdí, že jeho výrobek je pro tovární velkovýrobu stále nedokonalý.

A tak tu stojí Goodyear zase jednou bez groše. I pan Simson ztrácí naději. Vzdává se spolupráce se svým bývalým příručím a žádá od něho dokonce, aby do půl roku vrátil půjčku. Goodyear je v zoufalé situaci, ale nehodlá se vzdát. V těch těžkých letech projevuje neuvěřitelnou houževnatost a pevnou vůli.

Po mnohahodinovém přesvědčování získá od jednoho továrníka přece jen nakonec určitou částku peněz, aby mohl pokračovat v pokusech na zdokonalení kaučuku. A zase sedí celé dny a noci nad plotnou v kuchyni nuzného činžáku, ve kterém to čpí od přízemí až po půdu zapáchajícími výpary podivných kaší a tekutin. Ani hlad, ani zima, ani červené zanícené oči, ani otrava z výparů ho nemohou odradit. Jeho žena snáší s ním všechnu tu bídu mlčky, bez reptání. Podomácku šije, aby měli aspoň na suchý chléb, na trochu uhlí. Ale je tady neodbytný hokynář, pan domácí, porodní babička, všichni žádají peníze. Goodyearovi stojí před katastrofou.

A tu jednoho dne, rozzářen jako šťastné dítě, přiletí Charles Goodyear k továrníkovi, kterému už také pomalu docházela trpělivost. Přinese mu kousek svého nejnovějšího výrobku, zabalený v novinovém papíru. Tvrdí, že tento výrobek, ke kterému došel použitím kyseliny dusičné, je skvěle odolný proti tepelným vlivům.

Továrník dá svými odborníky výrobek přezkoušet. Zkoušky dopadnou velmi dobře. Je ochoten Goodyearovi vyrovnat jeho dluhy a dává mu další zálohu tři sta dolarů. O několik dnů později odjíždí Charles Goodyear dostavníkem do Washingtonu, kde si dá svůj vynález patentovat. Dostává dobrozdání přírodovědecké fakulty slavné Harvardovy university, seznámí se se senátorem Danielem Websterem a díky tomuto muži se ocitne jednoho květnového dopoledne roku 1836 v přijímacím salónu Bílého domu. Je uveden k presidentovi Spojených států Andrewu Jacksonovi. Muž, kterému táhne na sedmdesátku, se zájmem poslouchá bledého, vyzáblého, nuzně oblečeného nadšence a brzy podlehne jeho objevitelské vášni. Věští mu skvělou budoucnost a píše mu doporučující dopis na největší bankovní dům ve vzkvétajícím průmyslovém městě New Brightonu.

Dopis presidenta má patřičnou váhu a Goodyear dostává od bankovního domu vysokou půjčku.

Teď se vrhá s plnou vervou do práce. Splácí všechny dluhy, vyrovná se s továrníkem, aby byl nezávislý, staví moderní laboratoře a výrobny, kupuje nejlepší stroje, potřebné suroviny, najme dělníky a začíná vyrábět nejrůznější spotřební zboží z kaučuku. Konečně bude žít v hojnosti. Bude bohatý, úspěšný podnikatel. A pak přichází neuvěřitelný krach. Ve Spojených státech vypukne hospodářská krize. Bankovní dům, který je Goodyearovou finanční základnou, se zhroutí. Bankéř se zastřelí. Obchodníci, kterým Goodyear dodává své první výrobky, nejsou za ně schopni platit. Obchody váznou, rolety krámů se stahují, lidé se ocitají na mizivě. Goodyear nemá na výplatu mezd, propouští dělníky a zastavuje výrobu. Je nucen prodat za babku nakoupené suroviny, aby mohl uhradit nejnutnější výdaje. V této zoufalé situaci mu přichází znovu na pomoc jeho strážný anděl, senátor Webster. Poštovní správa z New Yorku objednává u něho na doporučení senátora Daniela Webstera osm tisíc nepromokavých poštovních pytlů. Je to jedinečná příležitost. Ujmou-li se jeho pytle, má zajištěnou objednávku od všech poštovních správ v Unii. Švagr mu půjčuje peníze, aby mohl rozjet výrobu a aby se konečně stal z malého podnikatele továrníkem.

Z bostonského přístavu vyplouvá nákladní plachetnice s pytli od továrníka Goodyeara s určením pro poštovní správu v New Yorku. Za necelý týden dostává Goodyear spěšnou zprávu, že pytle jsou nepoužitelné, a za několik dnů je zásilka zpět. Pytle jsou pokroucené, mazlavé, odporně páchnou.

Zpráva o tomto neúspěchu se rychle rozšířila. Pro podnikatele to znamená katastrofu. Po tomto fiasku od, Goodyeara už nikdo nic nekoupí.

Je na dně. Fyzicky i duševně. Nechce zůstat ani v Bostonu, ani v New Yorku. Znovu se stěhuje. Po třinácti letech malých úspěchů a velkých proher se vrací do rodného New Havenu. Vrací se se ženou a dítětem, bez jediného dolaru. Nastěhuje se do chudé přístavní čtvrti. A co je nejsmutnější, poprvé ztrácí vůli a sílu, dále bojovat. Je z něho zlomený, unavený, vyčerpaný, nemocný člověk. Jednoho dne se u něho objeví jeho švagr, kterému jdou obchody pro změnu zase výborně. Vidí zdrceného manžela své sestry a opětovně nabízí svou pomoc. Je ochoten dát peníze, jen ať se vzchopí a ještě jednou se do toho pustí. Věří mu. A tak po tříměsíční přestávce se Goodyear znovu dává do pokusů. A znovu, pokolikáté už se ho zmocňuje prapodivná objevitelská vášeň. Nejí, nespí, nedbá na své oblečení, chodí zarostlý, v ošumělém kabátu, lidé na ulici se mu vyhýbají. Považují ho za blázna. Všechny peníze, co dostal od švagra, jsou brzy pryč.

Je neobyčejně studený prosinec roku 1839. Ale Goodyear je znovu šťastný. Ví, že tentokrát je skutečně na dosah velikého objevu. Teploměr v hrnci ukazuje dvě stě stupňů, a ještě stoupá o dalších deset a ještě o deset a kaučuk se nerozpouští! Vybírá ho z kelímku, mlátí do něho, řeže ho, tluče, ale hmota zůstává stále stejná, suchá, ohebná, pružná a tvrdá. Přes noc dává svůj výrobek za okno. Venku je čtyřiadvacet stupňů pod nulou. Ráno bere vzorek do rukou. Je stále týž: suchý, ohebný, pružný, tvrdý. Báječné! Jenomže v té změti pokusů nedovede přesně určit postup, kterého při výrobě tohoto skvělého kaučuku použil. Začíná znovu a tentokrát si dělá přesné poznámky. Je teprve na začátku svých záznamů, když se opakuje historie čtrnáct let stará. Přijdou si pro něj šerifovi muži a odvedou ho do vězení pro dlužníky. Čtrnáct ztracených měsíců. Tolik času strávil Goodyear v zatuchlé cele věznice v New Havenu, odkud ho zachránil (už podruhé) švagr z New Yorku. Z vězení vychází starý, nemocný člověk. Jen s vypětím všech sil a často s odporem pokračuje v pokusech v laboratoři, kterou mu švagr zařídil.

Vyrábí nové vzorky, sírované, které pod názvem metalizovaný kaučuk posílá jeho švagr překotně na Světovou průmyslovou výstavu do Londýna. A Goodyearův metalizovaný kaučuk dostává Velkou cenu. Píše se rok 1842. Goodyearův výrobek je vysoce hodnocen v mezinárodním měřítku. Je to veliké vítězství. Ale objevitele neopouští smůla. Dopouští se spolu se švagrem velké neprozřetelnosti, když výrobek posílá do Londýna. Unaven, nemocen, nemá dosti sil, aby podrobně a písemně zachytil úspěšný postup při výrobě metalizovaného kaučuku. Výrobek je tedy na světě, ale nemá dokumentaci.

Necelých šest měsíců po londýnské výstavě přihlašuje anglický podnikatel a chemik Thomas Hancock, tentýž, který v roce 1830 začal vyrábět ony proklínané galoše, u londýnského patentního úřadu výrobek sírového kaučuku, který byl zjevnou kopií Goodyearova výrobku. Nezaobaleně řečeno: pan Hancock si veliký, přímo revoluční vynález Charlese Goodyeara prostě přisvojil. A přítel tohoto chytrého Angličana, pan Brockedon, dal tomuto postupu, kterého použil Hancock podle Goodyeara, název „vulkanizace“. Název, který se pak všeobecně ujal pro výrobu gumy ze surového kaučuku.

Hancock při pokusech v sirné lázni zjistil, že kaučuk pomalým zahříváním zčernal a po vychladnutí značně ztvrdl. Objevil tak tvrdou pryž – ebonit. Hancock začal vydělávat veliké peníze. A Goodyear?

Žil jsem jen z almužny a prodeje věcí, které mi zbyly památkou na lepší časy. Má knihovna už dávno zmizela, a když se mi konečně poštěstilo vynalézt vulkanizaci kaučuku, octl jsem se v poměrech tak neutěšených, že jsem byl nucen prodat i školní knihy svých dětí, za které jsem stržil pět dolarů…, píše ve svém životopise jeden z mužů, kterému nejen Amerika, ale celý svět vděčí za obrovský rozmach gumárenského průmyslu.

Začne několikaletý boj u soudů, znalecké posudky se hromadí, soudní řízení se protahuje, roste bohatá korespondence advokátů mezi Londýnem a Washingtonem. To vše pohltí tisíce dolarů, které je ochoten znovu obětovat Goodyearův švagr, a když konečně je vynesen rozsudek, kterým je Goodyearovi přiznáno prvenství vynálezu vulkanizace, jsou všichni finančně úplně vyčerpáni.

Daniel Webster, vynikající advokát, který má veliký podíl na Goodyearově vítězství ve složitém soudním řízení, vyhotovuje listinu, jíž se zakládá kapitálová společnost Goodyear Company. Během několika let se stává tato společnost nejznámějším výrobcem gumového zboží na celém světě. Goodyear Company je světovým pojmem.

Ale zatímco jeho společníci vydělávají veliké obnosy, Charles Goodyear celý svůj podíl vkládá do nových laboratoří a dělá další pokusy.

Když se doví, že v roce 1855 se bude konat v Paříži světová výstava, vrhá se do práce, všechny své peníze obětuje na přípravu velikého výstavního stánku. Chystá pestrou kolekci výrobků z kaučuku: od těsnících kroužků, podnosů, hadic, přikrývek, plášťů do deště, lan a rukavic až po gumové kotouče.

Goodyear je Američan a ví, že výrobek bez reklamy je udělán jen napolovic. Proto dá tisknout pojednání o svých výrobcích ve velikém nákladu a v bohatém provedení. Tam se můžeme dočíst o výhodách vulkanizace toto:

Kaučuk získá na pevnosti a stabilitě, jeho pružnost nezamrzá ani se nemění na slunci nebo vlivem tepla, snese větší zatížení, takže se hodí pro obutí vozů. Je poddajnější, ohebný za různých teplot a lépe odolává i horké vodě. Je sice tvrdší, ale je stálý a neměkne. Je rozpustný a odolný vůči takovým agresívním látkám, které dřevo, kůži a kovy, jako je železo a měď, rozkládají. Má delší životnost, nepropouští plyny ani kapaliny.

Kaučukové směsi mají dobrou lepivost, takže jednotlivé části spojované při výrobě obuvi se vulkanizací dobře spojují. Tiskařské válce jsou vhodné pro tisky všech druhů, pro razítka ornamentů a velkých písmen.

Kaučuk nevodí elektřinu. Když si jistý profesor hrál s elektrickým strojem, byl překvapen, že nedostává elektrickou ránu, i když stojí na drátě. Pak přišel na to, že má obuv z kaučuku…

Na výstavu do Paříže se vypraví Goodyear se svou ženou, která mu vždy věrně stála po boku i v dobách nejhorších. Jeho výrobky jsou středem pozornosti návštěvníků. Stává se senzací Paříže. Je zván do akademie věd na přednášky, je obklopen pařížskou smetánkou, podnikateli, obchodníky, bankéři. Všichni mu nabízejí své služby. A v té změti nejrůznějších lidí důvěřivý a nezkušený Goodyear naletí velkorysému podvodníkovi a přijde o všechno. Z Paříže odjíždí jako žebrák. Vrací se potřetí a naposled znechucen a zdrcen životem do New Havenu.

Je smrtelně nemocen. Dlouholetá práce ve špatně větraných laboratořích zanechala zhoubné následky. Oslepne.

Jednoho červencového dne roku 1860 umírá a své ženě zanechává dluhy ve výši dvou set tisíc dolarů.

Majitelé továren, které nesou jeho jméno, vydělávají milióny.

Skladiště kaučuku v indické Barinze 1905

OSMDESÁT OSM KARÁTŮ ZA ŽIVOT GRIBOJEDOVA

Od Finského zálivu vál mrazivý vítr. Bílý koberec zledovatělého sněhu pokrýval rozsáhlý petěrgorský park. Fontány umlkaly a pozlacené sochy hrdinů řecké mytologie stály opuštěny. V zámku bylo mrtvé ticho. Panovník se přestěhoval se svým dvorem do carského městského sídla, do Zimního paláce. Byl listopad roku 1828.

Z fajánsových kamen sálalo příjemné teplo. Plameny svíček rozptylovaly truchlivé podzimní šero v pracovně. Mikuláš I. se radil se svým ministrem Nesselrodem, koho má poslat do perského hlavního města Teheránu jako vyslance.

Persie byla odedávna významnou bránou na Dálný východ a důležitou obchodní křižovatkou. Mimořádná strategická poloha udělala z této země stálé jablko sváru mezi nejsilnějšími mocnostmi Evropy. Teherán byl proto pro každého diplomata mimořádně horkou půdou i za klidných poměrů. Tentokrát však ruskému vyslanci připadl vrcholně nevděčný úkol: dohlédnout na plnění mírové smlouvy, která byla po drtivé porážce perského vojska sjednána mezi vítězným generálem Paskevičem a perským princem Abbásem Mírzou. Podle smlouvy měla Persie zaplatit carskému Rusku válečnou náhradu ve výši dvaceti miliónů rublů ve zlatě, zříci se navždy zakavkazských oblastí, povolit do Ruska návrat všech válečných zajatců, což byli především Arménci, Gruzínci a Azerbájdžánci. Dále se poražená strana zavázala poskytnout ruským kupcům nejrůznější výhody a respektovat zvláštní postavení poddaných ruského cara v Persii. Za to vše na oplátku slíbil carský dvůr uznat prince Abbáse Mírzu za právoplatného následníka perského trůnu.

Byl to potupný mír a car Mikuláš i chytrý hrabě Nesselrode to dobře věděli. V Teheránu panovala proti Rusku mimořádně nepřátelská nálada. Dvořanská klika se snažila svalit vinu za situaci, která vznikla po vojenské porážce, na mladého prince Abbáse Mírzu. Vyčítala mu, že se pustil do dobrodružné války proti mocnému severnímu sousedovi a po porážce se pak ještě Rusům zaprodal.

Anglický vyslanec Macdonald se patřičně činil, aby využil této situace a upevnil u perského dvora britský vliv. A perský dvůr začal otálet s plněními závazků vůči Rusku.

Koho tedy poslat do Teheránu za těchto mimořádných okolností? „Pošleme tam Gribojedova!“ prohlásil car Mikuláš I. Autor slavné knihy Hoře z rozumu, který již léta pracoval v carských diplomatických službách, měl u ruského panovníka vroubek. Nezakrytě dal najevo své sympatie k děkabristům, šlechtickým revolucionářům, bojujícím za konstituční ústavu. Panovník neodpouštěl lehce hříchy svým poddaným. Se škodolibou radostí teď vyslanci Gribojedovi uložil skoro nesplnitelný úkol – neodkladně vymoci od perského dvora placení válečných reparací. V prašných ulicích Teheránu, rozpálených jižním sluncem, sledovaly rychle projíždějící kočár nového ruského vyslance nepřátelské pohledy zfanatizovaného obyvatelstva.

Na Gribojedova čekaly krušné dny. Ve svých úředních zprávách psal ministru Nesselrodovi do Petrohradu, že perská státní pokladna je prázdná, a co mohl, to panovnický dvůr už dávno z obyvatelstva vyždímal. „Princ Abbás nám dal do zástavy všechny své klenoty,“ zdůraznil ve své zprávě a žádal o trpělivost a větší shovívavost.

Začátkem ledna, několik týdnů po tom, co Gribojedov přijel do Teheránu, dostavil se do budovy ruského vyslanectví jeden z šáhových eunuchů, původem Armén, a dvě arménské Otrokyně z harému jednoho z perských chánů. Eunuch Mírná Jakub vykonával navíc delší dobu funkci strážce nejen šáhových žen, ale i jeho šperkovnice. Příchozí žádali vyslance Gribojedova, aby je vzal pod svou ochranu a umožnil jim odjet do Ruska. Gribojedov to přislíbil.

Přestože cizinci přišli do budovy v přestrojení a o svém činu zachovali přísné mlčení, druhý den o tom již vědělo celé město. Duchovenstvo a šlechta se předháněly v rozhořčení nad „neslýchaně drzým činem ruského vyslance“.

Jednoho dne po ranních bohoslužbách se shromáždily před hlavní teheránskou mešitou tisíce věřících. Hlavní mudžahíd pronesl k shromážděným plamennou řeč o urážlivém chování ruského vyslance a vyzval věřící, aby proti ruským křesťanům zahájili svatou válku. Rozvášněný dav táhl k budově vyslanectví, vyvrátil železná vrata a vtrhl do rezidence. Gribojedov se svými podřízenými a malým oddílem kozáků se snažil zastavit lavinu lidských těl. Zoufale se bránili, nebyli však schopni masu zfanatizovaných lidí zastavit. Všichni do jednoho byli pobiti. Bylo to třicátého ledna roku 1829.

Když car Mikuláš I. obdržel o tragické události zprávu, kterou poslal do Petrohradu spěšným poslem generál Paskevič, prohlásil cynicky: „Událost je nutno připsat ukvapeným záchvatům horlivosti zesnulého Gribojedova, který neuvedl své chování v soulad s drsnými mravy a představami teheránské lůzy.“

Car neměl zájem o vyvolání nového válečného konfliktu s Persií, neboť Rusko bylo opět ve válečném stavu, tentokrát pro změnu s Tureckem. Byl proto ochoten přijmout zvláštního perského vyslance šáhova dvora, prince Chosraa Mírzu, který přišel vyjádřit politovaní nad „nemilou příhodou“ a předal Jeho Veličenstvu ruskému caru jako odškodnění nejvzácnější šperk z klenotnice perského šáha, diamant zvaný Šáh.

A tak se tento drahokam stal skutečně „kamenem smíření“, jak diamantu říkávali renesanční básníci. Ti ovšem neměli na mysli smírné řešení mezistátních rozepří.

Nazvali jej pietra deltu reconciliacione proto, že nejednou byl cenou za odpuštění manželské nevěry.

Rusko ztratilo velikého spisovatele, zato klenotnice ruského cara byla obohacena o vzácný drahokam. Ve šperkovnici panovnického rodu se tak setkaly po dlouhé a podivuhodné pouti dva z největších diamantů tehdejšího světa, slavný Orlov a Šáh, dva drahokamy ze stejné pravlasti, z daleké Indie, nejstaršího naleziště diamantů v dějinách.

KRÁL MEZI DRAHOKAMY

Člověka po celá dlouhá tisíciletí okouzlovala pohádková hra světel, fantastická říše barev, třpyt podobný hvězdám, který se odráží ve vybroušených plochách nejvzácnějšího kamene na světě. Podivuhodný mrtvý svět tohoto drahokamu má tak bohatou historii a váží se k němu tak dramatické osudy, že před ním blednou i mnohé příběhy nejslavnějších dobrodruhů.

Diamant, nesoucí ruské jméno Orlov, byl nalezen začátkem sedmnáctého století v Indii. Před broušením vážil kolem čtyř set karátů, a protože karát se rovná dvěma desetinám gramu, byla jeho váha osmdesát gramů. Po vybroušení má sto devadesát čtyři a půl karátu. Je vzácně čistý a průzračný a má nepatrně zelenomodrý nádech.

Celé jedno století svítil v oku indického boha. Indové ho pojmenovali Derianúr, Moře světla. V druhém oku posvátné sochy zářil diamant, který je všeobecně považován za nejstarší ze slavných drahokamů, Kohinúr, Hora světla. Tento vzácný kámen dostal v roce 1304 sultán Aladín od rádži z Malawi.

Na začátku osmnáctého století se dostal na perský trůn mladý muž s velkými ambicemi, nebojácný a zkušený válečník, který si umanul obnovit starou slávu veliké perské říše. Jeho poddaní mu říkali lichotivě „Podmanitel celého světa“. Vojevůdce a král Nádiršáh porazil na hlavu Turky, zmocnil se Afghánistánu, zničil do základů Kandahár a v roce 1739 vtrhl v čele dobře vycvičeného a vyzbrojeného vojska do Indie. Nedaleko Dillí u Karnúlu došlo k rozhodující bitvě mezi Peršany a vojskem Velikého Mughala. Nádiršáhova armáda, zocelená v nesčetných bitvách a vedená vynikajícím vojevůdcem, rozdrtila hordy Mughalovy. Veliký Mughal, vládce Indie, byl nucen otevřít brány města Dillí a přihlížet dokonalému vyplenění města. Do rukou „Podmanitele celého světa“ se dostalo pohádkově bohatství, nastřádané po staletí mughalskými panovníky. S kořistí, která se odhadovala na sedm miliónů rupií, vydal se na jaře roku 1739 na zpáteční cestu. Při přechodu přes řeku Čináb byl každý jeho voják podroben přísné prohlídce. Musel vše, co během indického tažení ukořistil, odevzdat do panovníkovy klenotnice. Nejkrutější tresty, jako vypíchnutí oka či utnutí ruky, stíhaly každého, kdo se pokusil zachránit z drahocenných klenotů něco pro sebe. Začátkem roku 1741 se vrátil Nádiršáh do Persie a pečlivě uložil ukořistěné poklady do dvorní klenotnice. Ležely tam dva mimořádně vzácné kameny, Delanúr, kterému sám Nádiršáh dal jméno Veliký Mughal, a slavný Šáh, který vážil osmdesát osm a půl karátu. Veliký Mughal zdobil šest let zlatý trůn slavného perského dobyvatele.

Ale pak jednoho červnového rána byl Nádiršáh v trůnním sále jedním ze svých osobních strážců zavražděn. Ve zmatku, který nastal, zmizel Veliký Mughal z trůnu. Více než dvě desetiletí nikdo netušil, kde je. Až v roce 1773 se náhle objevil na slavném diamantovém trhu v Amsterodamu, kde ho koupil proslulý ruský klenotník Lazarev a přivedl do Petrohradu. Od něj jej získal hrabě Orlov, miláček Kateřiny 2.. Zaplatil klenotníkovi čtyři sta tisíc rublů a daroval klenot k narozeninám své carevně, která z vděčnosti k dárci nazvala diamant jeho jménem. Kateřina milovala drahokamy a za jejího panování se diamanty staly na carském dvoře velkou módou. Hraběti Orlovovi darovala brokátové šaty, poseté drobnými diamantovými krystalky. Její ministr kníže Potěmkin, proslulý falešnými vesnicemi, vlastnil čepici tak zatěžkanou drahokamy, že ji musel za ním nosit sluha a jen těsně před audiencí u carevny si ji mohl nasadit na hlavu. O historii diamantu, který dostal Mikuláš I. jako odškodné za smrt Gribojedova, jsou stručné záznamy vyryty přímo na drahokamu: Burham Nizám Sáh 2. Rok 1001 (Podle našeho letopočtu 1591) Syn Džehangíršáha, Džehan Šán. Rok 1051 Kodžar Fath – Alí Šáh Sultán. Rok 1242

V polovině šestnáctého století našel tento diamant se žlutým nádechem nevolník v údolí řeky Gollkondy a odnesl ho svému pánovi, knížeti z Ahmadnagáru. Kníže dal do drahokamu o průřezu tří centimetrů vyrýt první záznam. ještě tentýž rok byl Ahmadnagár dobyt vládcem severní Indie, Velikým Mughalem, a tak se diamant octl v jeho rukou. Na trůn mughalů se později dostal šáh Džehan a tento panovník si přál mít své jméno na druhé straně kamene. Mezi vládcem Džehanem a jeho synem Aurabgsebem, došlo pak k urputnému boji o trůn. Džehan podlehl a jeho syn se spolu s trůnem zmocnil také vzácného diamantu. Ale k tomu, aby dal do diamantu vyrýt i své jméno, již nedošlo. Dobyvatel Nádiršáh si ho odvezl z Dillí do Persie. Poslední záznam učinil klenotník perského sultána Alího šáha v roce 1832. Je zajímavé, že při tak dokonalém plenění, jaké předvedl Nádiršáh, zůstal jeden z diamantů, stošestikarátový Kohinúr, v indickém chrámu. Ale dalším dobyvatelům neušel. Anglický pluk ho odvezl do Londýna. Nyní zdobí jedna polovina vzácného drahokamu anglickou královskou korunu, druhá polovina je uložena v Britském muzeu a na mosazném štítku stojí anglická transkripce jeho jména Koh-i-noor.

Do Evropy se dostaly první veliké diamanty teprve kolem dvanáctého století, ale jakmile se objevily na panovnických dvorech, zaujaly výsadní postavení v královských klenotnicích. Diamant se stal králem mezi drahokamy a stejně jako zlato symbolem bohatství a moci. Za diamanty se platila až třistanásobná cena stejné váhy zlata. Trvalo však překvapivě dlouho, než se v Evropě naučili diamanty brousit, přestože v Indii to uměli již dávno, i když velmi primitivním způsobem, jak vyplývá z pojednání římského spisovatele Plinia.

Muž, kterému se podařilo vyrobit brusku na broušení diamantů, byl Holanďan Lodevijk van Bercken z Brugg. Díky tomuto vynálezu a svému kumštu sedí dnes pan Bercken v nadživotní velikosti ulitý z bronzu v Antverpách na naměstí de Mair. A neobdivují ho ani tolik turisté, jako ho především velebí majitelé slavných brusíren z antverpské ulice Pelikanstraat, z amsterodamské Tulpstraat, z pařížské rue de Lafayette i londýnské Hatton Garden.

Brusiči diamantů byli skutečnými mistry svého řemesla. Pod jejich rukama vyzrály diamanty do oslňující krásy. Podle tvaru a velikosti kamene, případně podle přání zákazníka brousili diamanty do různých tvarů. Jednomu způsobu výbrusu dal jméno prý sám francouzský kardinál Mazarin a tento název – briliant – se později začal používat pro každý broušený diamant určený pro šperk.

Historikové tvrdí, že majitelem prvního briliantu v Evropě byl Karel Smělý, vévoda burgundský. Diamant vážil padesát tři a půl karátu a dostal po původním majiteli jméno Sancy. V bitevní vřavě u Nancy v roce 1477, kde se utkal se Švýcary, Karel svůj drahocenný briliant ztratil. Na bojišti ho našel švýcarský voják, a neznaje cenu nalezeného šperku, prodal ho za jediný mizerný florin, který vzápětí propil v putyce. Čtyři staletí putoval pak Sancy z ruky do ruky. Vystřídal desítky majitelů. Od zlodějů a podvodníků až po diplomaty a členy královských dvorů. Na listině vlastníků najdeme anglického krále Jakuba I., Marii Henriettu, anglického krále Jakuba II. i francouzského krále Ludvíka XIV. Stal se předmětem nejdůmyslnějších intrik a finančních spekulací. Za Velké francouzské revoluce byl ukraden z královské klenotnice. V roce 1830 se náhle objevil v Petrohradě, kde ho kníže Děmidov koupil za pět set tisíc franků. A ještě jeden diamant z Indie má obdivuhodnou historii. Tento drahokam o váze čtyř set karátů objevil v osmnáctém století indický nevolník v jedné z hlubokých jam, kde se těžily diamanty. Třebaže věděl, že zatajit nález znamená trest smrti, rozhodl se svou mimořádnou kořist neodevzdat vrchnosti. Nařízl si nožem břicho a do otevřené rány ukryl svůj poklad. Přes nesnesitelné bolesti se mu podařilo vzácný drahokam propašovat. Ale teprve teď začaly starosti. Komu se dá tak veliký diamant bez podezření prodat? Po mnoha bezesných nocích se rozhodl najít kupce v přístavní čtvrti mezi cizími námořníky. Vyhlédl si jednoho z ostřílených mořských vlků a nabídl mu svůj majetek. Námořník pochopil, oč jde, a ochotně souhlasil s obchodem. Vylákal druhý den Inda do přístavu, převzal od něho diamant a pak ho zákeřně zavraždil a hodil do moře. Vrah o několik týdnů později prodal diamant britskému guvernérovi Thomasu Pittovi za tisíc liber šterlinků. Ale peníze mu štěstí nepřinesly. Ohromný obnos během několika dnů prohrál v hazardních hrách a jednoho dne našli námořníka oběšeného na trámoví anglické plachetnice. Guvernér Pitt prodal diamant vévodovi z Orléansu a tak se dostal k francouzskému královskému dvoru, kde mu dali jméno Regent.

Královský dvůr dal diamant vybrousit nejlepšímu mistru svého oboru v Holandsku. Při broušení ztratil kámen dvě třetiny své váhy, ale královský dvůr na tom nebyl nijak škodný, protože i úlomky proslulého diamantu prodal za vysokou cenu.

Jednoho dne vypukla ve Versaillích hrozná panika. Regent zmizel. Šéf pařížské policie nasadil k pátrání své nejlepší lidi, ale vše bylo marné. Briliant byl pryč. Bandě zkušených zlodějů se velkorysý podnik povedl. Po několika měsících se objevil v Berlíně v rukou známého klenotníka. Ten ho pak za vysokou odměnu vrátil francouzskému císaři Napoleonovi I., který si dal diamant vsadit do rukojeti svého kordu. Cenu tohoto briliantu o váze sto třiceti šesti a tří čtvrti karátu odhadovali odborníci koncem devatenáctého století na šest miliónů franků.

KOUZELNÁ MOC

Pro dvě jedinečné vlastnosti se stal diamant nejdražším a vůbec nejvzácnějším nerostem na naší planetě.

Je to především mimořádná tvrdost, kterou vysoko převyšuje všechny ostatní nerosty i nejrůznější slitiny a materiály používané v průmyslu. Diamant zaujímá v Mohsově stupnici tvrdosti nejvyšší, to je desáté místo, přičemž mezi devátým stupněm, na němž je korund, a desátým je ještě několikanásobný rozdíl v tvrdosti. Dva ruští geologové, M. M. Chruščov a F. S. Berkovič, zjišťovali relativní tvrdost různých hmot. Křemenu, který je ve stupnici tvrdosti na osmém místě, dali tisíc sto dvacet bodů, korundu dva tisíce šedesát a diamantu deset tisíc šedesát bodů. Pro tuto fyzikální vlastnost se stal diamant nezbytnou surovinou v nejrůznějších výrobních odvětvích moderního průmyslu. Diamantové korunky se uplatňují při hlubinných vrtech, diamantové průvleky jsou nezbytné v hutnictví pro tažení jemných drátů, ve strojírenství se používá diamantových obráběcích nožů a brousicích kotoučů, ve sklářství při řezání, opukávání a rytí skla.

A druhá mimořádná vlastnost? Odborně vyjádřeno je to vysoký index lomu a disperze světla. Pro tuto fyzikální vlastnost zaujímá diamant první místo mezi šperkařskými drahokamy.

O zlatě víme, že bylo známo již na samém začátku lidské civilizace. Odkdy zná člověk diamant?

Archeologové jej nenašli v královských hrobkách v Uru ani v Údolí králů na břehu Nilu. Přesto historikové tvrdí, že v Indii ho znali již před pěti tisíci lety. V Britském muzeu mají starořeckou sošku, které svítí v očích dva neobroušené diamanty. Soška pochází z pátého století před naším letopočtem. Důkazem toho, že již tehdy znali jedinečnou vlastnost tohoto drahokamu, je arabský název diamantu al-mas, což znamená nejtvrdší, a starořecký adamas, což znamená nepřemožitelný, neporazitelný, nerozbitný. Žádný drahokam, žádný ušlechtilý kov neinspiroval tak často básníky a spisovatele jako diamant. Někdo spočítal, že ve světové literatuře je kolem tisíce legend, povídek a románů a více než čtyři tisíce vědeckých pojednání, které se zabývají diamantem.

Jedna z nejstarších pověstí pochází ze čtvrtého století před naším letopočtem a vypráví o slavném arabském hrdinovi, Sindibádu námořníku. Zde je: Na dně hluboké strže, obklopené vysokými skalnatými horami, ležely diamanty. Jejich oslňující lesk a třpyt přilákal nejednoho dobrodruha. Ale kdo by měl odvahu spustit se na dno strže, když tisíce jedovatých hadů čekaly ve skalách na muže chtivé pokladů?

Vždy se však najdou odvážlivci, které nic neodradí a kteří se dají zlákat vidinou pohádkového bohatství. Sestoupili do smrtonosné propasti, jenže žádný z nich se nikdy nevrátil. Leč moudrý Sindibád námořník se přece jen diamantů zmocnil.

Z okolních hor naházel do strže syrové maso a diamanty se na ně přilepily. Vůně přilákala ze skal hejno orlů. Slétli dolů a kusy masa i s diamanty odnesli do svých hnízd vysoko ve skalách. A z hnízd pak Sindibád se svou družinou diamanty už lehko vybral.

Sindibád námořník prý takto chytře získané diamanty prodal Alexandru Makedonskému. Na základě této pověsti se tvrdilo, že všechny diamanty, které se objevily ve starověku v Evropě, pocházejí z klenotnice Alexandra Makedonského.

Tato stará arabská legenda je zřejmě výplodem bohaté lidské obrazotvornosti. Ale stejně jako v každé pověsti, i v téhle je dozajista racionální jádro. Je dokladem, jak obtížné bylo dobývání diamantů v dávných dobách; dobývaly se v hlubokých roklích a již tehdy byla známa jejich zajímavá vlastnost, že pevně přilnou k tučnému masu. Nejstarší historické pojednání o diamantech pochází ze začátku našeho letopočtu. Napsal je známý římský spisovatel Gaius Plinius Secundus ve svém sedmatřicetisvazkovém encyklopedickém díle Historii naturalis. Největší cenu mezi lidskými věcmi, a to nejen mezi drahokamy, má diamant, který dlouho byl znám jenom králům, a to ještě ne všem. Diamant se rodí ve zlatě nebo tam, kde je zlato. Jeho tvrdost je nezničitelná. Odolává natolik úderům na kovadlině, že se spíš železo rozletí na obou stranách a sama kovadlina se poškodí, on však ne.

Plinius se zřejmě nepřesvědčil pokusem o správnosti svého tvrzení, protože jinak by musel zjistit, že diamant je velmi křehký a lehce se rozbíjí. Stejně asi nevyzkoušel rady, které dává na léčení různých neduhů a nemocí: Diamant ničí účinnost jedu, rozptýlí blouznění, osvobozuje od neopodstatněného strachu.

Ale vedle těchto výmyslů najdeme i velmi cenný doklad o tom, že se diamantu používalo již ve starověku jako pracovního nástroje: Kamenorytci se snaží získat z diamantů tenké destičky, které pak vsazují do železa. Tím pak lehce obrábějí i nejtvrdší předměty. Plinius platil dlouhá léta za tak neotřesitelnou autoritu, ze jeho názory přejímali jiní autoři bez jakéhokoliv ověření. Nezazlívejme římskému učenci, že měl mnoho naivních představ a často dal ve „vědeckém“ pojednání průchod své bujné fantazii. Vždyť ještě o tisíc pět set let později psal neznámý autor o diamantech tyto zajímavosti:

Diamanty rostou spolu, veliké i malé. Rostou bez jakéhokoli zásahu člověka. Jsou ženského i mužského rodu, živí se nebeskou rosou a přivádějí na svět své děti.

A o jedno století později, v roce 1672, vychází ruská kniha, která obsahuje myšlenky různých učenců a rady zkušených lékařů:

Jestliže voják nosí diamant na levé straně svého mundúru, je uchráněn všech nebezpečenství a protivenství i od špatných duchů. Tento kámen ho také zbaví strašných snů a můr. Doporučuje se všem, kteří jsou v noci přitahováni měsícem a chodí po střechách, aby u sebe nosili diamant. Ale to byly spíš už jen dozvuky temného středověku, epochy tmářství a pověr, bludů a výmyslů. V polovině sedmnáctého století se již učenci začali velmi vážně zabývat původem diamantu a prováděli první experimentální chemické práce s tímto podivuhodným drahokamem.

KRÁLOVSTVÍ ERNESTA OPPENHEIMERA

V onom roce, kdy Cecil Rhodes dal dohromady svůj první milión liber, narodil se v malém hessenském městečku Friedburgu místnímu trafikantovi pátý syn, kterému dali jméno Ernest. V šestnácti letech odjel do světa. V Londýně nastoupil místo poslíčka u firmy Anton Dunkelbuhler and Company, která obchodovala s diamanty. Během šesti let se natolik osvědčil, že ho firma poslala jako svého zástupce do Kimberley. Bylo to právě onoho roku, kdy zemřel diamantový král Cecil Rhodes. A Ernest Oppenheimer se činil.

Deset let po svém příjezdu byt zvolen starostou Kimberley. Anglický král mu uděluje šlechtický titul. Za dalších deset let je už členem jihoafrického parlamentu a americký Morgan mu půjčuje milión liber. Ernest Oppenheimer zakládá společnost AngloAmerican Corporation a krátce nato sesterský podnik Consolidated Diamond Mines of South Africa a vykupuje podobně jako před lety jeho veliký vzor Cecil Rhodes všechny menší těžaře. Potom si pomocí významných podílů na jihoafrické těžbě diamantů zakoupil cestu do společnosti De Beers. Byla to hodně složitá cesta, plná rafinovaných a důmyslných diplomatických tahů. Ale vyšlo to. Ernest Oppenheimer, syn trafikanta z Hessenska, se stal roku 1929 presidentem De Beers Company a tím svrchovaným vládcem nad diamanty v celém světě. Vynikající anglický novinář Frank Harris už nežil, a tak nemohl věnovat tomuto novému diamantovému králi jednu ze svých skvělých reportáží. Jeho místo však zastal, a ne hůř, americký novinář John Gunther.

Oppenheimer – to skutečně nejsou jen diamanty. Z finančního hlediska je zlato mnohem důležitější. Ale sir Ernest má diamanty raději, napsal John Gunther. Je opravdový znalec diamantů. Miluje je, a jejich třpyt ho oslňuje a vábí. Zlato je pro něho obchod, diamanty jsou jeho vášeň.

Sir Ernest Oppenheimer samozřejmě nemá jen zálibu v briliantových prstenech, náušnicích nebo náhrdelnících. Má také pochopení pro technické diamanty, které jsou významnou strategickou surovinou. Vždyť tři čtvrtiny celé těžby dodává do Spojených států amerických.

Sir Ernest měl dva syny. Starší Frank neměl valného podnikatelského ducha, věnoval se víc životním radovánkám. Při jednom z četných výletů na přepychové jachtě po moři se utopil. Jeho mladší syn Harry je celý po otci, a proto si ho také starý Oppenheimer vybral za následníka trůnu. Dnes kraluje v De Beers Company Harry Oppenheimer.

Kimberley, diamantové město, kterému vděčí Oppenheimerové za to, že jejich jméno se vyskytuje jako samostatné heslo v Encyclopaedia Britannica, má dnes osmdesát tisíc obyvatel; z toho je třetina bělochů. Ve srovnání s bláznivým Johannesburgem tu panuje maloměstská idyla. Každý každého zná a vidí mu do talíře, tvrdí místní znalci poměrů. V Kimberley nejsou na denním pořádku žádné senzace, skandály, milostné aféry, odhalení velkorysých podvodů a finančních machinací, žádné znásilňování ani lynčování jako ve městě zlata.

Kimberley se může pochlubit Vysokou školou technickou, divadlem, uměleckou galérií, přepychovými hotely a restauracemi, golfovými a tenisovými hřišti vybraných klubů, anglikánskou a římskokatolickou katedrálou a nejstarší kaplí v jižní Africe i moderní budovou nejvyššího soudu. Na jedné z hlavních tříd Du Toitspan roadu stojí socha sira Cecila Rhodese a honosná budova Kimberley House, kde se obchoduje s diamanty ve velkém.

Ale to vše nedělá z tohoto provinčního města diamantové město. Kimberley je především komín čedičového kamene, který směřuje kolmo do středu země. Dříve tu byl mohutný vulkán, v němž – jak tvrdí geologové – před milióny let bublalo tekuté magma. Po vychladnutí se z něj vytvořila šedomodrá hornina, diamantonosný kimberlit.

Vulkán se svým kuželovitým kráterem je dávno pryč. Zůstal po něm tisíc metrů hluboký komín, na jehož spodní části jsou hluboké trhliny, kterými magma pronikalo z hlubin. Původní trhliny jsou několik kilometrů dlouhé a ani se nedá zjistit, kde vlastně končí. V čedičových stěnách komínu jsou důlní štoly.

Dlouhé chodby jsou dokonale vyzděné, rovné a důmyslně osvětlené, aby se na dvě stě metrů mohl sledovat pohyb každého, kdo tudy prochází. Strojovna připomíná velikou laboratoř. Lesklá červená podlaha se otřásá pod rachotem motorů. Štoly vedou horizontálně z okraje dřívějšího sopečného kráteru k hornině kimberlit. Mají železobetonové zdi o síle jednoho metru. Nahoře ve stropě jsou v pravidelných odstupech větrací otvory, kterými se žene pomocí mohutných ventilátorů do štol vlhký vzduch. Hornina oxiduje, začne praskat a drobit se a padá vlastní váhou ve velikých kusech na dno štoly. Mohutné škrabáky posunují nahromaděný blue ground po betonových chodbách. Obrovské hroudy padají do těžní klece, odtud se hornina dostane k vyklápěcímu zařízení, kde ocelové kleště sevřou každý vozík, vyklopí ho a zase ho postaví na koleje. Šedomodré hroudy se řítí do drtiče, kde se hornina rozemílá na menší kusy. Odtud se dostane na transportér.

Kilometry dlouhé dopravní pásy, po kterých se řítí obrovskou rychlostí rozemletá hornina, jsou chráněny po celé trase hustou železnou mříží. V silech, kde se hornina shromažďuje, je elektronický hlídač, magické oko, které podává pravidelně do ústředí zprávu o přísunu materiálu do klenotnice všech klenotnic. Následuje práce odstředivek, míchaček, dalších drtičů, vibrátorů, prosívaček. Lidé se tady nedostanou do pokušení, všechno obstarávají stroje, nikde nevidíte jediného človíčka. Těžké dveře s komplikovaným zámkem se otevírají na heslo. Člověk má pocit, že slyšel: Sezame, otevři se! Následuje uzoučká chodbička se skleněnými stěnami. Dveře za vámi se nehlučně zavírají. Mříže. Všude samé mříže a drátěné sítě. A za nimi proslulé greasy tables, tukové stoly. Šikmé, nažloutlým tukem potřené desky, po kterých teče soustavně proud čiré vody. A v korytě se občas objeví menší nebo větší lesklý kamínek, který přilne k tuku, zatímco ostatní horniny přepadávají přes tukový stůl. Zde stojí muž ve svetru bez kapes. Špachtlí seškrábe opatrně zrnitou masu z greasy tables. Důstojnými pohyby otevře zámek na sudu s měděnými obručemi, zvedne víko a o okraj sudu otře špachtli. Průměrně tak sebere za den na tři tisíce karátů diamantů. Za skleněnou stěnou ho pozoruje bedlivé oko strážce. Tady se nikomu nedůvěřuje.

Kde se to jen dalo, nahradili člověka strojem. Ani ne tak pro zvýšení produktivity, ale stroj nepodlehne nebezpečnému pokušení.

Ovšem stroj nemůže vykonávat všechnu práci. Tu nejdůležitější, která se koná v poslední fázi celého těžebního procesu, musí udělat lidské ruce: oddělit diamanty od hlušiny a třídit je podle velikosti a jakosti.

Za vysokou zdí z pálených cihel žijí tisíce dělníků. Tady mají své hromadné noclehárny. Vchod je chráněn silnými železnými tyčemi a je v úrovni země. Východ vede dvacet metrů pod zemí přímo do šachty. Jakmile poslední muž projde východem, zapadnou za ním železná vrata. Po směně se znovu vrata otevřou. Během směny se nikdo do ubytoven nedostane a po směně se nikdo z ubytoven nedostane ven, takže dělníci se mohou pohybovat jen ve špatně větraných, propocenými těly čpících ubytoven do podzemního bludiště betonových šachet a zase zpět do společných nocleháren. Smluvně se musí zavázat, že zde vydrží nejméně devět měsíců. Devět měsíců musí vydržet bez vycházky, bez styku s rodinou, bez přátel, bez bujné africké přírody. Jednou za čtrnáct dní se v ubytovnách promítá nějaký western. Jednou za měsíc je dovoleno napít se alkoholu v kantýně.

Když pracovní smlouva končí a dělník chce opustit doly, čeká ho důkladná prohlídka. Každého prosvítí rentgenem, jestli těsně před odchodem z dolu nespolkl nějaký ten diamant, aby ho mohl propašovat.

Za zvláštní ohradou štěká a vrčí smečka zuřivých psů, kteří čekají na to, aby je soukromí policajti De Beers Company vzali na čtyřiadvacetihodinovou obchůzku. Celý rozsáhlý objekt, kde je čistírna diamantů, připomíná veliké vězení. Všude jsou kontrolní stanoviště, strážní věže, ostnatý drát, pás země nikoho. Království Harryho Oppenheimera, diamantového krále druhé poloviny dvacátého století, nástupce Cecila Johna Rhodese, Barneyho Barnata a Ernesta Oppenheimera, to není jen slavný důl Kimberley a dalších patnáct sopečných jícnů o rozměrech až tří set padesátí metrů v průměru, jako je důl St. Augustine, Premier, Bultfontein, Jagersfontein, Kampferdam. Patří mu i diamantové terasy v jihozápadní Africe mezi ústím řeky Oranje a Walvis Bay. Leží pod nánosem pouštního písku a je nutno prozkoumat až dvacet tun písku a štěrku, než se najde jediný krystal o váze jednoho karátu, ovšem jsou to skvělé šperkařské diamanty. Oppenheimer je také majitelem dolů v Kongu, které dodávají sice méně hodnotné diamanty, takzvaný Kongo bort, ale zato kryjí až šedesát procent světové diamantové těžby. A k jeho království se řadí i diamantová pole a doly v Angole, Tanganice, Ghaně.

Harry Oppenheimer miluje diamanty. Jako jeho otec. Ještě před necelými dvaceti lety měl uspokojivý pocit, že je pánem nad všemi diamanty světa.

TUNGUZSKÁ EXPEDICE

Nastal Krátký severský podzim. Modříny začaly žloutnout, padající jehličí pokrylo zem žlutozeleným kobercem, na větvích štíhlých sibiřských bříz se třepotaly poslední hnědozelené listy, červené bobule jeřabin svítily jako světlušky v záři unaveného slunce.

Od prvních jarních dnů roku 1947 pracovala expedice geologů z Irkutska pod vedením Michaila Odincova v povodí Dolní Tunguzky. Říkalo se jim zpočátku tunguzská expedice. Hledali diamanty. Je to bláhový nápad,“ tvrdili mnozí. Dokonce i nejeden člen výpravy hleděl na celý ten podnik skepticky. Vždyť dlouho panoval názor, že diamantonosná hornina kimberlit se vyskytuje jedině v jižních krajích prosycených horkým tropickým sluncem. A všechny dosavadní zkušenosti to zatím potvrzovaly.

Půl roku se lopotily od slunka do slunka skupinky geologů z tunguzské expedice. Večer se lidé vraceli do svých stanů na smrt unavení, často neměli pomyšlení ani na jídlo. Když brzy ráno vstávali, aby plně využili každý zbývající den pro geologický průzkum, měli stanové plachty potaženy silnou vrstvou jinovatky. A výsledek? Nenašli ani jediný náznak, že by se tu mohly diamanty vyskytovat. Kdyby aspoň někdo našel sebemenší krystal, líp by se jim šlo přezimovat do Irkutska a s jinými pocity by se sem zase vraceli, jakmile jarní slunce začne rozpouštět ledy na řekách. ,,Ještě pořád věříte tomu potrhlému Odincovi, že na Sibiřské plošině naleznete diamanty?“ ptali se jízlivě pochybovační geologové.

Odincova však neúspěch neodradil; byl přesvědčen, že tady diamanty jsou. Možná že to bude trvat měsíce, léta, ale jednoho dne spatří světlo světa i sibiřská diamantová klenotnice.

Oč se vlastně opíralo jeho nezviklatelné přesvědčení?

Už v osmnáctém století, kdy bylo objeveno bohaté diamantové pole v Brazílii, které mělo potvrdit panující názor, že diamanty se rodí jedině v tropické oblasti, prohlásil ruský učenec Lomonosov o Sibiři:

Když v těchto severních oblastech v dávných dobách mohli žít mamuti a dařilo se zde rostlinám, které mají dnes svůj domov v jižních krajinách, pak nemůže být pochybností o tom, že se i diamanty, rubíny, safíry a jiné drahokamy mohly vytvořit zde.

To byla samozřejmě pouhá domněnka.

Ale jakoby na její potvrzení našel jednoho srpnového dne roku 1829 ve zlatých dolech uralských nedaleko stanice Toplaja Gora čtrnáctiletý Pavel Popov první ruský diamant. Pak se ještě našly ojedinělé malé diamantové krystalky na různých místech, obyčejně tam, kde se rýžovalo zlato. Ale to bylo vše. Žádný z těchto diamantů však nebyl nalezen na Sibiřské tabuli. A přece sovětští geologové vytrvale hledali právě zde šedomodrou horninu obsahující diamanty.

To vše zavinil leningradský petrograf Sobolev. Ve třicátých letech přijel do Irkutska a po mnoho let tam prováděl za mimořádně těžkých okolností geologický průzkum. Putoval pěšky, na koni, se sobím spřežením, až se na člunu dostal na Dolní Tunguzku. Po návratu do Leningradu vypracoval geologickou mapu Sibiřské tabule a srovnával ji s geologickou mapou jiných částí světa. A tu dospěl k překvapujícímu závěru: Sibiřská plošina se svou geologickou stavbou i obdobím vzniku nápadně podobá jižní Africe. A na základě tohoto zjištění vyslovil odvážnou domněnku: stejně jako v Africe, i tady musí být veliké naleziště diamantů.

Sibiřskou plošinu ohraničuje na západě řeka Jenisej, na východě Lena. Proto se této oblasti říká Lenojenisejské plató. Jeho severní část tvoří kamenitá a bažinatá tundra, kdežto směrem na jih se rozkládá skoro nepřístupná tajga, která pozvolna přechází v lesní step. Na tak rozsáhlém území hledat diamanty je jako hledat jehlu v obrovské kupě sena.

Michail Odincov se utábořil se svými lidmi uprostřed hustých bažinatých lesů na mírné vyvýšenině na břehu Tunguzky, přítoku mohutného Jeniseje. Před stany se kupily bedny, sudy a nezbytná zavazadla. Expedice se chystala na odjezd, než zamrznou řeky a napadne první sníh. Již čtvrtý den čekali netrpělivě na návrat svého kolegy Červinského, který s pilotem Innokentijem Kunicynem odletěl na dvojplošníku AN-2 na poslední geologický průzkumný let nad tajgou. Když se před čtyřmi dny vznesl zelený letoun z malého přírodního letiště, byl nádherný slunný den. Jasně modré nebe se klenulo nad pestrobarevnou podzimní tajgou.

Geolog Červinskij byl plně zabrán do pozorování členitého terénu a zanášel na mapu, kterou měl rozloženou na koleně, reliéf krajiny. Tu náhle zazněla rána a mihl se záblesk nějakého předmětu.

Cervinskij vzhlédl od své mapy a zeptal se zneklidněn: „Co se stalo?“

„Nic zvláštního, jen nám ulítla vrtule,“ odpověděl chladnokrevně Innokentij Kunicyn, bývalý major námořního letectva.

Jako zkušený pilot však věděl, v jaké jsou situaci. Letoun rychle klesal. Nad špičkami stromů se mu podařilo dostat stroj do klouzavého letu. Tím získal čas, aby si vyhledal vhodné místo k nouzovému přistání. Nebylo to snadné, všude se tyčily k nebi špičky borovic. Pak se náhle objevila malá mýtinka porostlá hustým mechem. A za chvíli AN-2 bez vrtule přistál šťastně v nízkém porostu.

Když vystupovali z letadla, oba se ulehčeně usmáli. Aniž si co řekli, věděli, že se podruhé narodili.

Sotva však stáli na pevné zemi, uvědomili si, že je čeká svízelná a nebezpečná cesta divokou tajgou ke stanové základně. Když ušli několik kilometrů hustým bažinatým porostem, zašlo slunce a obklopila je neproniknutelná tma. S velkými obtížemi rozdělali oheň a netrpělivě čekali na rozbřesk, aby se mohli znovu vydat na cestu. Unavení a vyhladovělí dorazili k řece. V naději, že na druhé straně toku najdou konečně nějakou stezku, přebrodili ledový proud. Ale ani na opačném břehu nenarazili na žádnou stopu, která by prozrazovala blízkost lidského obydlí. Jediným orientačním bodem zůstala řeka. A tak se rozhodli držet se jejího koryta. Brodili se močály, vystupovali na skalnaté vyvýšeniny, probíjeli se hustým mlázím. Po pěti dnech k smrti vyčerpaní, zarostlí, vyhladovělí se doplazili do stanového tábora. Tunguzská expedice se tehdy vracela bez diamantů.

PO-2 SE NEVRACÍ

Jaro roku 1948 začalo dřív než jindy. Na středním toku řeky Viljuje, přítoku Tunguzky, nedaleko osady Nurby se začala stavět hlavní základna veliké geologické expedice, jejíž jednotlivé skupiny měly na obrovském území kolem polárního kruhu proniknout do nejzapadlejších „medvědích“ koutů. Od evenského slova amaka, což znamená medvěd, dostala Odincovova expedice nové pojmenování – amacká. V Ňurbě se konaly poslední přípravy na zahájení geologické sezóny. Na přírodním letišti stál starý vysloužilec, letoun PO-2, který získal Odincov od irkutské letištní správy. Nikdo s ním již nechtěl létat. Ale letec Kunicyn si zevrubně prohlédl vyřazené letadlo a pak řekl významně: „Půjde to.“

Innokentij Kunicyn se svým jmenovcem Pjotrem Kunicynem, který byl jakýmsi intendantem expedice, se chystali letět na jih do ovenských osad, kde měl Pjotr Kunicyn sehnat sobí spřežení a jiné nutné vybavení pro stanici. Bylo ideální počasí. Slunce, bezvětří, jasno. Innokentij byl zase ve svém živlu. Znal tajgu jako málokdo. Pronikl do jejích nejzapadlejších koutů, bravurně přistával na písečných kosách řek na bažinatých mýtinách, na tlustém mechu. Stále věřil, že bude jako první pilot u toho, až geologové objeví v tajze diamantové ložisko. I v noci se mu zdálo o tom pohádkovém pokladu, který příroda před lidmi tak macešsky ukrývá. Výškoměr ukazoval tisíc pět set metrů, když tu pojednou prudký proud vzduchu zalomcoval letounem. V několika okamžicích se dostali do strašné vichřice. Innokentij Kunicyn se snažil dostat letadlo výš, aby prorazil husté mraky. Ale čím více stoupal, tím se dostával do prudší sněhové vánice. Dvojplošník se zmítal jako kocábka na rozbouřeném moři. Každou chvíli se zdálo, že náraz větru starou mašinu rozdrtí. Na chvíli ztratil Innokentij orientaci. S vypětím všech sil a s použitím celé své pilotní dovednosti se mu konečně podařilo dostat stroj dolů. V moři lesů se náhle objevil klikatý bílý pruh zamrzlé řeky. Innokentij se bleskurychle rozhodl přistát. Za chvíli stál stroj na ledě jako přilepený.

Vánice náhle ustala, jako by kdosi mávl čarovným proutkem. Vítr rozfoukal mračna a jarní slunce začalo příjemně hřát.

„Tak, a teď jsme vyřízeni,“ prohlásil stroze Innokentij Kunicyn. ‚Kastle je rozbitá. S tou starou bednou se už odtud nedostanem. Musíme se pustit do tábora pěšky.“

Když se jeho jmenovec zeptal, kde asi jsou, Innokentij odpověděl:

„Když vykročíme svižně, jsme do soumraku v Ňurbě.“ Byli již více než pět hodin na cestě, ale nikde ani zdání po krajině, kde ležel jejich stanový tábor.

Smrákalo se. Innokentij Kunicyn měl neblahé tušení, že řeka, na které přistál, nebyla Viljuj. To by však znamenalo, že jdou úplně opačným směrem, že zacházejí stále hlouběji do smrtonosné tajgy, odkud není návratu.

Innokentij tedy mění směr. Postupují pomalu, často se brodí po pás ve sněhu. Mlčky se probíjejí metr za metrem. Noc se střídá se dnem, úmorný pochod trvá už několik dnů. Zásoby se jim tenčí. Nemají ani tušení, kolik kilometrů už ušli, ztrácejí pojem prostoru i času. Nezbývá jim nic jiného než pokračovat vpřed. Byli už často na pokraji sil, ale sotva se před nimi objevil řidší porost, pouštěli se ze zoufalství do běhu. Jednoho dne před soumrakem dorazili k jakési řece. Innokentij Kunicyn měl propadlé tváře, byl smrtelně bledý. Sedl si pod strom a těžce oddychoval. Byl tak zesláblý, že neudržel v rukou ani nůž. Dostal prudkou zimnici. Oči mu planuly. ,,Jdi dál, Pjotře. Nech mě tady. Se mnou je konec,“ pronesl slabým hlasem. „Zbláznil ses? Odpočineš si a jdeme dál,“ odpověděl rezolutně Pjotr. Ze soušek a chvojí postavil jehlanovité přístřeší a uložil kamaráda na svou vatovanou vestu. Celý měsíc bděl Pjotr nad svým kamarádem. Podařilo se mu zabít losa, a tak se živili masem a bobulemi, ze kterých vařili čaj.

Innokentij prozradil svému příteli, že již léta trpí srdeční vadou. Proto ho také propustili z námořního letectva. Nemoc po válce zatajil, aby se mohl zúčastnit jako letec tunguzské expedice.

„Stále jsem věřil, že budu při tom, až se konečně odkryje sibiřský diamantový poklad. A vidíš, jak to dopadlo,“ řekl smutně zesláblým hlasem. Slunce již začínalo příjemně hřát. Sníh rychle tál a ledy na řece se hnuly. Pjotr Kunicyn se dal do práce. Zhotovil vor. Když se vrátil do chýše, aby svého nemocného druha naložil na primitivní plavidlo, našel ho mrtvého.

Jeho jedinou záchranou teď byla rozvodněná řeka. Vor se řítil nebezpečnou rychlostí po prudkém toku. Pjotr musel být neustále ve střehu. S největší námahou se vyhýbal silným větvím a velkým stromům, strženým jarními povodněmi. Síly ho začaly opouštět. Sotva už držel v ruce kmen, kterým se snažil usměrnit plavbu vratkého plavidla. Cítil, jak pomalu ztrácí vědomí. Kormidlo mu vypadlo z ruky. Ležel nehybně na voru a v podvědomí se křečovitě držel klád, aby ho ledové vlny nesmetly do proudu.

Jednoho dne vytáhli Jakuti v blízkosti osady Viljutšan z řeky vor s mužem v bezvědomí.

Tři geologové a dva Jakuti se vypravili se sobím spřežením proti proudu, aby přivezli mrtvolu diamantového letce Innokentije Kunicyna. Pohřbili ho na břehu řeky Viljuje. Členové amacké expedice postavili prvnímu pilotu, který obstarával spojení mezi Dolní Tunguzkou a jednotlivými skupinami geologů diamantové výpravy, velkou pamětní desku.

ŠŤASTNÝ DEN LARISY POPUGAJEVOVÉ

Zima roku 1949 se chýlila ke konci. Na Dolní Tunguzce se zase objevili neúnavní muži amacké expedice. Na řece Viljuji rozložil svůj stan malý oddíl severosibiřské geologické služby v Irkutsku, který vedl mladý geolog Grigorij Fainštejn. Dvojplošník Anton a sobí potahy sem dopravily již koncem zimy nejnutnější zásoby. Geologové se nemohli dočkat, až odplují poslední ledy.

Druhého května vyrazil Fainštejn se svým oddílem po proudu divoké řeky, kterou Jakuti podle jejího toku pojmenovali Viljuj, Klikatá.

Na cestě je čekal velmi nebezpečný úsek, tři a půl kilometru dlouhý. Řeka tu klesá o celých sedm metrů, do cesty se plavcům staví mohutné balvany, hluboké kaskády, hrozí zrádné víry, tísní strmé stěny kaňonu. Velmi případně se tento úsek nazývá Ulachan Chan neboli Velké neštěstí.

Každý z deseti srdnatých mužů přece jen na okamžik zaváhal. Ještě je možno couvnout, ještě je čas. Ale to by znamenalo obcházet tento úsek pěšky s těžkým nákladem na zádech, nesčetněkrát sestupovat do roklí a stále znovu se drát po strmých kluzkých skalách vzhůru. Cesta by byla možná stejně nebezpečná, a přitom by ztratili spoustu drahocenného času.

Fainštejn vyzval muže, aby se každý sám rozhodl, zvolí-li cestu po souši, nebo se pustí přes Ulachan Chan. On sám se rozhodl naložit náklad na plavidlo a zkusit štěstí. Ostatní se k němu přidali.

Připevnili loďky po třech vedle sebe, aby co možná nejvíce zvýšili jejich stabilitu, a pak se pustili do urputného boje s nespoutanou řekou. Rychlostí dvaceti metrů za vteřinu je unášela voda vpřed.

Deset mužů a šest loděk s nezbytnými zásobami a vybavením pro geologický průzkum se stalo hříčkou dravého toku řeky Viljuje. Každou chvíli se zdálo, že je užuž rozdrtí vodní příval, že se nezadržitelně rozbijí o zlověstně vyčnívající balvany, že se vše nenávratně utopí v kaskádách.

Najednou se před nimi objevil katarakt, kde řeka klesá ve své celé šíři o půldruhého metru. Jako gejzír se valila zpěněná voda z propasti a tvořila hustou, neproniknutelnou clonu.

První tři čluny vyletěly do vzduchu jako šípy a stejně tak další trojka. Do strašidelného rachotu a hukotu zaznělo praskání a skřípání prken. Všechno to netrvalo déle než snad vteřinu dvě. Ale všem se zdálo, že to trvá věčnost.

Když měli Ulachan Chan šťastně za sebou, ohlédl se Fainštein jako velitel po bitvě za svou výpravou, aby zjistil ztráty. Všichni vyvázli z divoké jízdy se zdravou kůží, i když jedna z loděk měla rozbitý bok a druhé ulítla celá záď.

Dvanáct dnů se plavili po řece Viljuji, než se dostali na místo své letní geologické stanice. Z osady vzdálené asi šedesát pět kilometrů mezitím dorazilo šest Kajurů s dvaatřiceti soby a dvanácti koňmi.

Hned druhý den vyrazily dvě tříčlenné skupiny geologů do terénu.

Skupina, kterou vedl Fainšteinův nejbližší spolupracovník Popov, se dala směrem na východ podél toku řeky. Utábořili se nedaleko malé jakutské osady a pak od rána do západu slunce seděli na bobku nebo se plazili po čtyřech na břehu řeky a prosévali sítem nekonečné kubíky písku. Večer je příšerně bolela záda a nohy, pálily ruce, ale sotva se ukázalo slunce na obzoru, už zase byli u řeky; geologická sezóna je tu velmi krátká, čas je drahocenný.

Když se jednou ráno Popov vyhrabal ze stanu a chtěl se jít umýt k řece, spatřil starého Jakuta, jak si před chalupou vyměřuje sklo do okenního rámu a pak je řeže na míru nějakým kamínkem.

Šel k němu a vzrušeně se ho zeptal, odkud ten kamínek má. „Ten mám už od roku 1944,“ odpověděl Jakut.,,To zrovna přijel můj syn na dovolenku z fronty. Jak byl doma, hnedka si šel zastřílet na divoké kachny. A v žaludku jedné, co tehdy přinesl, našla moje žena tenhle kamínek. Výborně se s ním řeže sklo. Je to památka na syna. Padl v Německu v pětačtyřicátém.“ A když mu Jakut vysvětlil, kam chodil jeho syn na kachny, vrátil se Popov do stanu, zburcoval své lidi a ještě téhož dne se všichni vypravili do bažinatých lesů. Vzali si koně, ale ti jim byli pramálo platní. Zapadli do hlubokého bahna a bezmocně sebou zmítali. Stále častěji museli muži ze sedla a vyprošťovat koně z bažin. Sotva se dostali z bažinatého lesa, čekala na ně nová nástraha: tlustý mechový koberec, pod kterým se skrývaly zrádné díry a ostré kameny. Jen s největší námahou se prodírali divokým pralesem. Ale nejvíce muk jim způsobila mračna dotěrných komárů, obrovských ovádů a drobných tiplic, které lezly pod košile, do nosu, do očí, do uší. Koně byli dokrvava poštípaní, marně se otřásali a oháněli ocasem.

Popov si byl vědom, že ta divoká kachna, kterou přinesl domů mladý Jakut, nemusela sezobnout diamant právě tam, kde byla sestřelena. Ale nebývá leckterý geologický úspěch hříčkou náhody? Slyšel přece vyprávět, jak v jižní Africe našla hospodyně v žaludku kuřete třiačtyřicet diamantových krystalků, které vážily pět a půl karátu! Dva týdny takhle brouzdali krajem. Popov se svými lidmni nenašli nic. Ale zato Fainšteinova skupina měla onoho roku štěstí. Sedmého srpna našla první jakutský diamant. V táboře zavládla nepopsatelná radost. Celá výprava se nahrnula do hlavního stanu. Každý chtěl spatřit první úspěch dlouholeté práce, nepatrný zářící kamínek o průměru tří milimetrů. V tom všeobecném radostném zmatku někdo strčil do Fainšteina, který držel kamínek na dlani. Diamant mu vypadl z ruky. Všichni se vrhli na zem, ale diamant nikde. Jako by se propadl. Obrátili celý stan vzhůru nohama. Marně. Už chtěli stan zapálit, aby lehl popelem, když jeden z geologů s jásotem vytáhl ten poklad ze své holínky.

Zpráva o nálezu se dostala bleskurychle k vedoucímu expedice Odincevovi. Na hlavní základně vypukla horečka. Tentokrát ovšem ne horečka lidí propadlých vášni po rychlém zbohatnutí, masové šílenství diggerů, ale objevitelská vášeň mladých geologů.

Z jakutské osady Ňurby, kde byl hlavní stan expedice, vyjížděly stále nové skupiny, táhly podél řeky Viljuje a jejích přítoků. Vraceli se tentokrát skoro vždy sice se skromným, ale přece jen nějakým diamantovým krystalem.

Jenomže geologové nehledali rozptýlené diamanty. Ten našel už na začátku devatenáctého století na Urale čtrnáctiletý Pavel Popov. Geologové hledali diamantovou horninu kimberlit. A tu nenašel nikdo. Vždyť v Indii, kde našli první diamanty před více než tisíci lety, objevily kimberlitovou horninu teprve v roce 1949.

Plynula léta, psal se rok devatenáct set padesát, padesát jedna, padesát dva…

V létě třiapadesátého roku přijely do osady Ňurby dvě ženy z Leningradu, Natálka Sarsadskichová, tehdy již uznavaná geoložka, a její žákyně, absolventka leningradské university Larisa Popugajevová, aby se přidaly k amacké expedici.

Každá si vybrala jeden úsek na břehu řeky Marše, přítoku Viljuje, kde Fainštein našel první jakutský diamant. Plné dva měsíce se obě ženy plazily po kolenou nebo seděly v podřepu a prosívaly štěrk. Do Ňurby se vrátily bez jediného diamantu.

Larisa byla hrozně zklamaná. Zkušená Natalja ji utěšovala: „Geolog musí mít trpělivost a vytrvalost.“

Před koncem sezóny se obě ženy rozhodly pustit se každá zvlášť na poslední průzkum. Larisa šla po proudu říčky Daaldynu, Natalja se vrátila znovu na Maršu. Larisu doprovázel zkušený dělník Bělikov, který již léta jezdil s geology jako pomocná síla. Byl také z Leningradu.

Kilometry se plavili v člunu po malé říčce, až jednoho dne narazili na mělčinu. Larisa, celá dychtivá, aby se nevrátila s prázdnýma rukama, se pustila do pečlivého prosévání štěrku v zátočině. Její vybičovanou pozornost upoutaly nějaké rudé kamínky. „Vypadají jako rubíny,“ prohlásil Bělikov.

Larisa věděla, že to nemohou být rubíny, ale co to tedy vlastně je? Granáty? Strčila několik kousků do sáčku.

Po dvou týdnech se Larisa vrátila na základnu do Ňurby. Hned vyklopila svůj záhadný úlovek Natalji na stůl. Nato Natalja vytáhla s úsměvem z batohu tytéž kamínky. Zima se nezadržitelně blížila a oběma geoložkám nezbývalo než odjet do Leningradu. Romantickou krajinu Sibiřské tabule vystřídala šeď laboratoří. Svůj úlovek ukázaly hned po příjezdu starším kolegům.

„Jsou to pyropy! To je úplně jasné,“ prohlásil rezolutně odborník na diamanty. Pak šel do vitríny a položil na stůl vedle jakutských pyropů několik navlas stejných rudých kamínků.

„To máte z Jakutska?“ zeptala se překvapená Larisa. „Ne, ty jsou z jižní Afriky. Pyropy jsou stálým průvodcem diamantů.“

Larisa i Natalja se na sebe podívaly. To znamená, že kde jsou pyropy, měl by být i kimberlit. Aspoň teoreticky. Málo lidí očekávalo jaro roku 1954 tak netrpělivě jako Larisa Popugajevová.

Počátkem května jela do Jakutska sama. Natalja čekala dítě. Dva dny po jejím příjezdu do Ňurby odstartoval z přírodního letiště hlavní základy amacké expedice zelený dvouplošník AN-2. Na palubě byly tři osoby: pilot, Larisa a Bělikov. Po tříhodinovém letu přistáli blízko břehu říčky, kde loni Larisa našla své rudé kamínky. Následovaly týdny práce s motykou a rýčem na březích říčky Daaldynu. Pruh pyropů vedl Larisu a Bělikova kilometr za kilometrem hlubokou tajgou přímo k polárnímu kruhu. Bažiny, hustý prales, zrádný mech a zase bažiny, mračna ovádů, komárů a tiplic. Týdny, měsíce se probíjeli divokou krajinou.

A pak jednoho srpnového dne roku 1954 stanuli oba v pohnutí před kráterem o průměru pěti set sedmdesáti metrů, na jehož dně ležela modrošedá hornina. „Kimberlit!“ zvolala Larisa nadšeně. ,,Pravý a nefalšovaný kimberlit! Stojíme na nesmírném bohatství, Bělikove. Tady všude pod našima nohama jsou diamanty, naše diamanty!“

První primární sovětské naleziště diamantů bylo konečně objeveno. Svět se o této mimořádně závažné události dověděl oficiálně až v únoru roku 1956, kdy se v Moskvě konal v Kremlu historický XX. sjezd Komunistické strany Sovětského svazu. Odtud se rozletěla překvapující zpráva:

V Sovětském svazu byla objevena veliká naleziště diamantů!

O dva roky později bylo již odkryto na sto dvacet kimberlitových trychtýřů, z nichž největší – který nese jméno Mír –je bohatší než slavný jihoafrický Premier Mine, který dal světu největší diamant všech dob – královský Cullinan. Na dole Udačnaja byl nalezen v roce 1958 dosud největší sibiřský diamant. Vážil padesát čtyři a čtrnáct desetin karátů.

A také Jakutská autonomní republika má své Kimberley, město Mirnyj, ovšem nikterak podobný jihoafrickému diamantovém městu. A to nejenom pro ty nekonečné sibiřské lesy kolem, divokou krajinu a věčně zmrzlou půdu.

Mirnyj leží dvě stě padesát kilometrů na jihozápad od osady Nurby, na místě, kde členové amacké expedice objevili roku 1955 veliký kimberlitový trychtýř a nazvali jej Mír.

V polovině února roku 1957 sem přišlo prvních čtyřiadvacet osadníků – třiadvacet mužů a jedna žena. Vítal je sedmapadesátistupňový mráz. Všichni se seskupili do jednoho stanu, do spacích pytlů zalezli oblečeni. První noc byla k nepřečkání. Mráz pronikl až do kostí, svaly začaly, tuhnout. Zdálo se, že to nelze vydržet. Když ráno vstávali, měli ojíněné hlavy.

Začali stavět stanové městečko.

Postupně přicházeli další lidé. Letadly a pěšky přes zmrzlou bažinatou tajgu. Z letadel jim shazovali potraviny. Chleba ztuhl, brambory zmrzly, pytle mouky zkameněly. Pro vodu se muselo jezdit dobrý kilometr k říčce Jereljachu. Po zmrzlém sněhu bylo však možno dopravovat nákladními vozy zásoby z Muchtuje, přístavu na Leně. Pak přišlo náhle jaro a s ním rychlá obleva. Mirnyj se změnil v bažinu. Auta uvízla cestou. Traktoristovi, který vezl cisternu s pitnou vodou ze vzdálenosti jednoho kilometru, trvala cesta tam a zpět celý den. Zásoby rychle mizely. Hrozil hlad. Takové byly začátky sibiřského Kimberley.

Za rok tady již žilo více než tisíc obyvatel. Budovaly se dřevěné domky.

O dva roky později mělo městečko devět tisíc obyvatel. Stany byly zlikvidovány. Objevily se třípatrové kamenné domy. Mirnyj se stal městem. V tajze vyrostla dve stě padesát kilometrů dlouhá silnice, životní tepna, která spojuje Mirnyj s Muchtujou. Na Viljuji stojí nová elektrárna, která zásobuje Mirnyj proudem. Město má dnes letiště, kde mohou přistávat nejen dvouplošníky AN-2, ale i veliké iljušiny.

Mirnyj má kina, divadlo, kulturní dům a hotely.

V Mirném si dělníci vydělávají víc než kdekoli jinde v Sovětském svazu.

V Mirném si dělníci kupují volhy, stavějí si chaty, ve volném čase jezdí na ryby nebo loví zvěř v divukrásné sibiřské tajze.

V Mirném nenajdete proslulé „hotely“ černých horníků, kteří tráví za mřížemi povinných devět měsíců bez vycházky, bez styku s rodinou a vnějším světem. Ale i jinak jsou zde těžební podmínky odlišné od jižní Afriky. Jihoafrické podnebí umožňuje těžbu po celý rok, tady mají věčně zamrzlou půdu, a když přijdou silné mrazy, musí se těžba zastavit.

I zde je těžba diamantů vysoce mechanizována. Zvláštní způsob oddělování diamantů od hlušiny vypracoval sovětský vědec A. M. Grinberg na principu ozáření diamantového materiálu paprsky X. Dopravní pás sype obohacenou směs na podávací stůl, který sune zrnka horniny nad svislou trubicí, kam zrnka propadávají. Okénkem ve svislé trubici jsou pak zrnka ozařována rentgenovou lampou. Šikmo k okénku je umístěn fotoelektrický násobič. Ozářením padajícího krystalu se vyvolá luminiscence a diamant zasvítí. Toto záření způsobuje elektrický proud ve fotoelektrickém násobiči. Proud se zesílí a ovládá elektromagnetickou přepážku, která působí jako výhybka. Materiál, který obsahuje diamant, se dostává touto výhybkou do rozvětvené roury a tak se odděluje od hlušiny. Tento postup se několikrát opakuje, až se získá koncentrát bohatý na diamanty. Těžba diamantů v tehdejší SSSR plně kryla potřeby sovětského průmyslu a šperkařské diamanty ze Sibiře měly skvělý zvuk na všech briliantových světových trzích.

OBJEV, KTERÝ PŘEKONAL JULESE VERNA

Inženýr Cyprian Méré se pustil do velkolepého pokusu. Všechno vsadil na svůj objev, od něhož si sliboval zvrat ve svém dosavadním životě. Byl to pro něho veliký den, když pokus končil.

Inženýr Cyprian Méré byl přesvědčen, že uhlík už vykrystalizoval. Rozhodl se tedy, že odstraní vrstvu hlíny, která obklopovala pec. Bušilo mu srdce, byl vrcholně vzrušen. Všechny své naděje na štěstí, slávu a bohatství upínal k tomuto černému válci, který se pomalu objevoval pod nánosem hlíny. Běda! Válec vybuchl. Pět centimetrů silná ocelová roura praskla jako obyčejná zkumavka. To je konec, pomyslil si mladý inženýr. Pak se v něm však probudila zvídavost, vlastní všem chemikům. Škrtl sirkou a podíval se dovnitř. Na dně uviděl hliněnou tmavočervenou hmotu velikou jako pomeranč: zřejmě úlomek vypálené hlíny, který se při výbuchu utrhl ze stěny. Již ho chtěl odhodit, když si náhle všiml, že úlomek je dutý a že se uvnitř cosi pohybuje.

Cyprian Méré kouli rozbil a užasl: objevil se obrovský umělý diamant! Jenomže to vše se nikdy ve skutečnosti neudálo. Inženýr Cyprian Méré je pouze románový hrdina slavného francouzského autora vědeckofantastické literatury Julese Verna. Ale ani Verne, spisovatel s neobyčejnou obrazotvorností, si nepřipustil myšlenku, že by se diamant dal vyrobit uměle. To, co jeho hrdina Cyprian Méré považoval za umělý diamant, byl – jak se v románu můžeme dočíst, pravý drahokam, který do pece vložil jeho věrný pomocník, mladý Kafr.

Když se francouzskému chemikovi Henrimu Moissanovi v roce 1893 podařilo změnit diamant v grafit a tím definitivně dokázat chemickou totožnost obou prvků, říkali si vědci, proč by nemohl být uskutečněn laboratorně i opačný postup: změnit grafit v diamant. A Moissan se o to ještě téhož roku skutečně pokusil.

Ohřál železo na dva tisíce a pak postupně až do tří tisíc stupňů Celsia. Uhlíkem nasycené roztavené železo prudce ochladil v ledové vodě. A pak, opojen úspěchem, oznámil vědeckému světu, že se mu podařilo vyrobit umělý diamant. Byla to v pravém slova smyslu světová senzace. Moissanovi se dostalo uznání od nejrůznějších vědeckých institucí, byl oslavován jako veliký vynálezce a v každé francouzské učebnici chemie se žáci mohli dočíst o skvělém Francouzovi.

Téhož roku, úplně nezávisle na Moissanovi, podařilo se profesorovi lékařské fakulty na petrohradské universitě K. D. Chruščovovi získat krystalizací světlé i tmavší krystalky z roztaveného stříbra. Také byl přesvědčen, že vyrobil krystalku diamantu.

Brzy se však ozvaly kritické hlasy vědeckých kruhů, které tvrdily, že ani Moissan, ani Chruščov nevyrobili diamant, ale korund. Francouzská společnost chemiků, jejímž předsedou byl Henri Moissan, odmítla rezolutně všechny kritiky a dodnes není jasné, co se vlastně francouzskému chemikovi podařilo vyrobit.

Tím zajímavější je případ anglického chemika J. B. Hannaye. Pokusy prováděl několik let před Moissanem. Velmi komplikovanou cestou se pokusil o výrobu umělého diamantu. Použil jakýchsi bombiček asi padesát centimetrů dlouhých, svinutých z drátu a ukovaných. Bombičky naplnil směsí parafínového oleje a jiných příměsí, zejména lithia. Pak je pevně spojil a v peci po dlouhou dobu ohříval na teplotu rudého žáru. Většina bombiček se roztrhla. Ale v některých; které vydržely, zjistil, že v černé hmotě uvnitř jsou tvrdé částečky, drobné diamanty. Hannay zkoušel pokus opakovat, ale už se mu nikdy nezdařil. Umělé diamanty z jeho prvního úspěšného pokusu se zachovaly v Britském muzeu. V roce 1943 byly tyto diamanty podrobeny průzkumu paprsky X a k velikému překvapení skeptiků se potvrdilo, že Hannayovy krystalky jsou skutečně diamanty. Zlé jazyky a věční skeptikové tvrdí, že do Britského muzea byly propašovány diamanty přírodní. Všeobecně je ovšem známo, že Hannay byl vrcholně poctivý vědec a velmi skromný člověk a nikdy by se k nějakému podvodu nesnížil. Kdo ví, jak to s Hannayovými diamanty vlastně je!

Začátkem dvacátého století se pokračovalo v pokusech s většími menším úspěchem. Ojedinělé zdařilé výsledky vedly k zjištění, že k výrobě diamantů je třeba použít kovového katalyzátoru. Většinou se používal nikl, ale i kobalt, mangan, platina a jiné kovy. Všechny úspěšné pokusy však měly dvě společné vlastnosti: neúnosné náklady a kvalitu nesrovnatelnou s přírodními diamanty. Ukázalo se, že se umělé diamanty vůbec nevyplácejí, když africké doly jsou na tento drahokam tak bohaté. Přesto se však v pokusech pokračovalo dál.

Význam technických diamantů pro tak vyspělou zemi, jako jsou Spojené státy, nelze vůbec docenit. Kdyby se Spojené státy musely zříci dovozu a omezit svou spotřebu diamantů, klesl by velmi brzy průmyslový potenciál země na polovinu.

Tato slova pronesl americký diamantový odborník Leon Davis a je nutno říci, že nepřeháněl. Pro moderní průmysl je diamant nepostradatelný. A Spojené státy – největší průmyslová velmoc na světě nemají na svém území jediné naleziště. Není tedy divu, že Američané víc než kdokoli jiný se upnuli na myšlenku výroby umělých diamantů.

V roce 1953 vyrobili ve švédských laboratořích diamanty velikosti zrnek jemného písku při hydraulickém tlaku sedmdesáti tisíc kilogramů na centimetr čtvereční a při teplotách tří tisíc tří set stupňů Kelvina.

O dva roky později přinesly americké noviny zprávu, že v laboratořích koncernu General Electric byly vyrobeny umělé diamanty. Jako katalyzátoru bylo užito železa. Získané krystaly jsou velmi malé a tmavé, hodí se výlučně pro průmyslové účely. Výrobní náklady se rovnají přibližně dvounásobku nákladu na těžbu přírodních diamantů. Nedá se tudíž předpokládat, že by se v nejbližší době mohl ve větším měřítku nahradit v průmyslu přírodní diamant syntetickým. Těmito střízlivými slovy komentovali v novinách vyhlídky umělých diamantů.

Ale výroba syntetického diamantu se z roku na rok zdokonalovala. Vysokotlaká technika dosáhla v posledních letech překvapivých úspěchů. Synteticky vyrobené diamanty dosáhly sice jen nepatrných rozměrů, a proto se nehodily pro šperkařství, ale jejich tvrdost byla vynikající. Pro brousící kotouče jsou zvlášť výhodné, protože mají mnohem ostřejší a nepravidelnější tvar než přírodní.

Ale je vlastností všech vědců, že se nespokojí s dosaženým úspěchem. Skutečně nelze vyrobit v laboratořích diamant velikosti slavného Koh-ínooru nebo Velikého Mogulu? Zdálo se, že skutečně nelze. A pak jednoho dne v roce 1970 byla uveřejněna zpráva o objevu, který nese velmi prozaický název: ‚Nitkové krystaly diamantu.“

V laboratořích Ústavu fyzikální chemie Akademie věd SSSR se podařilo kolektivu vědců pod vedením profesora B. V. Děrjagina vypěstovat na zárodečném krystalu diamantu jakýsi diamantový vous, nitku. „Idea objevu je jednoduchá,“ vysvětluje profesor Děrjagin na tiskové konferenci. Máme-li zárodečný krystal diamantu, můžeme ho donutit, aby rostl i v podmínkách metastability, například při atmosférickém, nebo dokonce nižším tlaku, nebude-li přísun atomů uhlíku příliš velký.“

Rozmezí tlaku a teploty, při nichž se termodynamicky nestabilní látky samostatně nepřeměňují na energeticky mnohem výhodnější formy, se nazývají metastabilní. Diamant se může utvářet pouze při takových teplotách a tlacích, při nichž je termodynamicky stabilnější než tuha a v metastabilní oblasti se může udržet nebo dorůstat.

Profesor Děrjagin se svými spolupracovníky použili parabolického zrcadla, které vrhalo na krystal uzounký proužek světla – tepla, vyzařovaného xenonovou lampou. Krystal se ohříval na přesně stanovenou teplotu, současně se dodávaly ke krystalu volné atomy uhlíku. Za hodinu se objevil na ploše diamantu první zárodek nitky, který během další hodiny vzrostl. A to o celého čtvrt milimetru. Byl to fantastický úspěch, když si uvědomíme, že dosud vědci dokázali, aby zárodek vzrostl za hodinu jen o několik desetimilióntin milimetru. Zdá se, že začíná nová etapa v dějinách umělého diamantu. Před necelými sto lety, když cena diamantů začala vlivem prudkého růstu těžby v nově objevených kimberlitových trychtýřích v jižní Africe klesat, prohlásil diamantový král Barney Barnato:

Každý den se rodí tisíce dětí ženského pohlaví, a dokud se rodí ženy, budou se kupovat diamanty.

A přibližně v téže době dal průchod svému rozhořčení nad diamantovou horečkou otec Winstona Churchilla, lord Randolph Churchill: Vše pro marnost žen a pro zkaženost mužů!

Přitom už v desátém století používali v Iráku diamanty i pro jiné účely než jako šperk, a to k vrtání. Snad od té doby trvá souboj mezi diamantem jako pracovním nástrojem a drahokamem.

A přece až do začátku našeho století toužili hledači diamantů především najít obdivovaný šperk. Teprve naše století rozhodlo definitivně tento souboj ve prospěch technického diamantu.

Dnes snad jen každý desetitisící z vytěžených diamantů putuje do diamantových brusíren, aby ve formě briliantu krášlil štíhlé prsty, šíje nebo půvabné uši „marnivých žen“.

Více než devadesát procent celkové těžby diamantových krystalků má jiný, daleku závažnější úděl. Podílí se významnou měrou na velikém díle vědeckotechnické revoluce, která by měla každému obyvateli naší planety, i tomu černému horníku z Kimberley, dopřát, když už ne třpytivý lesk hojnosti a blahobytu, alespoň důstojný život v civilizovaném světě.