Záhrobná kniha

Gaiman Neil

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Živí aj mŕtvi majú svoj svet. Tieto svety by sa nemali prelínať. V jednu noc sa však hranica medzi nimi poruší. Z domu, kde vrah zanechá tri mŕtve telá, štvornožky vyjde malé dieťa a v polnočnej tme sa vyberie hľadať útočisko na starodávnom cintoríne...

NEIL GAIMAN

Záhrobná

kniha

Neil Gaiman

THE GRAVEYARD BOOK

Copyright © 2008 by Neil Gaiman

Jacket design and Illustrations © 2009 by Dave McKean

Translation © 2009 by Milan Kopecký

Slovak edition © 2009 by Ikar

ISBN 978-80-551-2010-2

Kosti mu zlám

O silný trám

Veď je len prelud

A na svete sám

Detská rečňovanka

KAPITOLA 1

Ako sa na cintoríne

zjavil prelud

Z tmy sa vynorila ruka držiaca nôž. Črienku mal z lesklej čiernej kosti a čepeľ ostrejšiu a tenšiu ako britva. Prešla by vám kožou, že by ste to ani nezbadali. Aspoň nie hneď.

Rúčka i ostrie boli vlhké, lebo už vykonali takmer všetko, čo v dome vykonať mali.

Odchýlenými dverami, ktorými sa vkradol nôž i jeho majiteľ, kĺzala dovnútra kúdoliaca sa nočná hmla.

Chlap menom Jack zastal na medziposchodí. Ľavou rukou si z čierneho kabáta vytiahol bielu vreckovku, utrel ňou nožík aj rukavicu na pravej ruke a vložil ju späť. Lov sa chýlil ku koncu. Žena ostala ležať v posteli, muž na zemi v spálni, staršie dieťa vo svojej pestro vymaľovanej izbe

obkolesené hračkami a nedokončenými stavebnicami. Zvyšovalo teda iba mladšie, ešte len batoliatko, a po ňom už nik. Úloha bude splnená.

Natiahol si prsty. Jack bol, ako rád vravieval, dôsledný, preto sa nikdy neusmial pred dokončením práce.

Mal tmavé vlasy, oči aj rukavice, ušité z tej najjemnejšej kozinky.

Dojčiatko bývalo na samom vrchu. Jack tichučko vystupoval po schodoch pokrytých kobercom. Potlačil dvere

do podkrovia a vošiel dnu. Obuté mal topánky z tak vyleštenej čiernej kože, že vyzerala ako zrkadlo. Dokonca sa v nej odrážal malý polkruh mesiaca.

Jeho skutočný náprotivok presvital cez strešné okno. Aj tá trocha svetla, čo vydával, sa strácala v hmle. Jack veľa svetla nepotreboval. Svit mesiaca mu celkom stačil.

V prítmí sa dala rozpoznať maličká silueta v postieľke, hlávka, končatiny a telíčko.

Vysoká latková ohrádka postieľky chránila dieťa pred vypadnutím. Jack sa cez ňu nahol, dvihol ruku s nožom, zamieril na hrudník a…

… a potom ruku zase spustil. Silueta v kolíske patrila medvedíkovi. Dieťatka nikde.

Stihol si už privyknúť na šero, preto sa mu elektrického svetla nežiadalo. Vôbec ho nepotreboval, vedel sa dobre orientovať aj inak.

Snažil sa zavetriť stopu. Nevnímal pachy, čo zaviali do izby s ním, nedbal na nedôležité vône, lapal iba po čuchovej stope toho, po čo prišiel. Cítil mliečnu detskú vôňu, ktorá mu pripomínala čokoládové sušienky, aj kyslastý pach premočenej nočnej plienky. Zavoňal aj detský šampón a niečo malé a gumené, možno hračku. Prišlo mu na um, že je to skôr čosi na cmúľanie, vec, ktorú si batoľa vzalo so sebou.

Tej noci určite spalo v postieľke, v izbe však nebolo. Jack išiel po čuchu dolu schodmi, stredom vysokého, úzkeho domu. Prezrel kúpeľňu, kuchyňu, veľký šatník a napokon predsieň, kde našiel iba bicykle, prázdne nákupné tašky, odlepenú plienku a zablúdené zvyšky hmly z otvorených dverí.

Jack vydal pridusený ston, zmes rozhorčenia a spokojnosti. Nôž zasunul do puzdra vo vnútornom vrecku svojho dlhého kabáta a vyšiel na ulicu. Cestu osvetľoval mesiac aj pouličné lampy, ale hmla všetko zastierala tým, že tlmila svetlo, tíšila zvuky a rozsievala do noci tiene a strach. Pozrel dolu ulicou, kde svietili pozatvárané obchodíky, potom na opačnú stranu, na vysoké domy tiahnuce sa hore brehom až k tmavému, starému cintorínu.

Jack zavetril. Nato sa pokojne a bez náhlenia vydal hore vŕškom.

Odkedy sa chlapec naučil chodiť, rodičom vytrvalo svojimi kúskami spôsoboval raz radosť, inokedy starosť, lebo v lezení, štveraní a skrývaní sa mu ťažko mohol niekto vyrovnať. Tej noci sa zobudil na to, ako pod jeho postieľkou niečo spadlo na zem. Po chvíli bdenia sa začal nudiť a dal sa vymýšľať, ako sa dostať von. Ohrádka bola vysoká, podobne ako tá, čo mal na prízemí, ale aj tak si veril, že ju zdolá. Potreboval len na niečo si vystúpiť…

Do rohu postieľky si pritiahol veľkého, zlatohnedého maca, maličkými rúčkami mocne oblapil vrchnú tyč ohrádky, jednou nohou šliapol medveďovi na brucho, druhou na hlavu, opatrne sa vzpriamil a potom napoly preliezol, napoly prepadol cez ohrádku.

Jeho pád s tlmeným žuchnutím zastavila kopa plyšových, mäkučkých hračiek, ktoré buď zdedil po sestričke, alebo dostal pred pol rokom na svoje prvé narodeniny. Hrklo v ňom, keď dopadol, ale nerozplakal sa, lebo ak spustíte plač, dajú vás späť do postieľky.

Vycupital z izby.

Schody vedúce nahor boli zradnou a nebezpečnou potvorou, pre chlapca ešte vždy nezdolateľnou. Naopak, schody idúce dole, ako stihol zistiť, boli oveľa ľahšou prekážkou. Zliezol ich posediačky, keď na každý capol na mäkko vypchatý zadoček.

Žuval duduľu, ako vraveli cumľu, na ktorý, podľa jeho mamy, bol už starý. Počas náročnej cesty dolu schodmi sa mu uvoľnila plienka, a keď sa skydol z posledného schoda a prišiel do predsiene, celkom sa z neho zošuchla. Tak ju tam nechal. Ostala mu len detská nočná košieľka. Schody, ktoré viedli do jeho izby a k rodine, vyzerali odspodu strmé a nebezpečné, zato vchodové dvere boli otvorené a priam lákali na výlet.

Opatrne vykročil cez prah. Hmla ho objala ako starý priateľ. Neváhal a sprvoti neisto, no s každým krokom rýchlejšie a odhodlanejšie vyrazil smerom nahor.

K vrcholcu kopca hmla postupne redla. Na oblohe svietil polmesiac, nie síce tak ako slnko, ale dosť na to, aby bolo vidno cintorín.

Čo sa v ňom dalo vidieť?

Spustnutú kaplnku, železné dvere s visacou zámkou, brečtanom ovinutú vežičku, stromček vyrastajúci z odkvapu pod strechou.

Okrem toho náhrobné kamene, dosky, hrobky a krypty Kde-tu zalomozil hraboš, zajac či lasica, keď z trávy frngli cez chodník do bezpečia.

To všetko by ste videli v svetle mesiaca, keby ste tam vtedy boli.

No možno by ste nevideli bledú, guľatú osôbku, ktorá sa prechádzala po chodníku blízko vstupnej brány. A keby ste ju aj zazreli, po bližšom skúmaní by ste sa možno presvedčili, že to vlastne osôbka nie je, ale len hra svetla, hmly a tieňov. To by ste sa však mýlili. Bledá, guľatá postava tam naozaj bola a kráčala po chodníku medzi rozpadnutými náhrobkami k hlavnej bráne.

Brána bola zamknutá. V zime ju zamykali každý deň už o štvrtej popoludní, cez leto o ôsmej večer. Cintorín bol ohradený železným plotom so špicatými hrotmi a vysokým tehlovým múrom. Železné mreže v bráne boli blízko pri sebe, dospelý muž by sa tade neprestrčil, dokonca aj pre desaťročné dieťa boli priúzke…

„Owens!“ zvolala bledá žena, alebo to možno len vietor zašušťal vo vysokej tráve. „Owens! Poďte sa chytro pozrieť!“

Kvokla si a uprene sa zahľadela na zem, zatiaľ čo sa za ňou v mesačnom svetle mihol tieň a následne vyformoval do podoby prešediveného štyridsiatnika. Pozrel najprv na svoju manželku, potom na predmet jej záujmu a poškrabal sa na hlave.

„Pani moja?“ povedal jazykom čias, keď sa viac dbalo na dobré spôsoby. „Mýli ma azda zrak?“

Vtedy stvorenie, ktoré práve skúmal, zočilo jeho manželku, otvorilo ústa, pričom mu gumená náhrada bradavky vypadla na zem. Natiahlo malú, bucľatú rúčku s takým úsilím, ako keby jediné, na čom záleží, bolo zovrieť prst pani Owensovej.

„Nech sa prepadnem,“ vyhlásil pán Owens, „keď to nie je dieťa.“

„Čo iné by to bolo?“ odvetila jeho žena. „Radšej sa opýtajme, čo teraz s nimi?“

„Opýtať by sa vari patrilo,“ poznamenal Owens. „Ale určite nie nás, lebo toto tu je nepochybne živý tvor, a s takým my a náš svet nemáme do činenia.“

„Pozrite, ako sa smeje!“ zaplesala pani Owensová. „Aký je chutnučký, ako bábika,“ dodala a priesvitnou rukou pohladila riedke svetlé vlasy na malej hlávke. Chlapča spokojne zvýsklo.

Cintorínom vial mrazivý vánok a roznášal chumáče hmly poniže vrcholca (lebo hroby zaberali celú vrchnú časť kopca a chodníčky medzi nimi sa všelijako kľukatili). Zrazu sa ozval hrmot. Niekto lomcoval hlavnou bránou tak, že bolo počuť, ako hrmocú obe krídla zamknuté veľkou reťazou.

„A je to tu,“ povedal pán Owens, „prišli chlapcovi rodičia, aby si ho vzali naspäť do kruhu najbližších. Len pekne toho človiečika pustite,“ doložil ešte, keď videl, ako sa ho pani Owensová snaží hladkať a objímať svojimi nehmotnými rukami.

Hneď mu odvrkla: „Ten človek nevyzerá, že by bol jeho otec.“ Muž v čiernom kabáte prestal mykať veľkou bránou a obzeral si menšie bočné dvierka. Aj tie boli dobre zamknuté. V minulom roku sa totiž objavilo niekoľko prípadov vandalizmu, a tak mestský úrad podnikol isté kroky.

„Owensová, no tak. Nechajte ho tak. Blíži sa sem, ajaj,“ vyšlo z pána Owensa, keď zbadal ducha, a viac nič, lebo mu padla sánka a nezmohol sa ani na slovo.

Azda by ste si pomysleli, a veru by ste uvažovali správne, že by sa pán Owens nemal báť duchov, keďže on aj jeho manželka patrili do ríše mŕtvych už pekných pár storočí. Veď preto aj väčšinu času a spoločenského života trávili medzi seberovnými. Lenže v niečom sa obyvatelia cintorína od nového hosťa líšili. Vyzeral inak. Siluetu mal nejasnú, mihotavú, farbou pripomínal šeď rozladenej obrazovky, vyžarovala z neho panika a rýdzi des, ktorý prechádzal aj na manželov Owensovcov. Ukázalo sa, že sú dokonca traja. Dve väčšie a menšia postava, no len jedna mala ostrejšie rysy a bola čosi viac ako sivý fľak v priestore. Práve ona zvolala: Moje dieťa! Chce ublížiť môjmu dieťatku!

Hrkotanie. Muž vliekol ťažkú kovovú popolnicu naprieč ulicou k vysokému tehlovému múru, čo obkolesoval cintorín.

„Bráňte mi syna!“ skríkol duch, a vtedy pani Owensová počula, že je to žena. Akiste chlapcova matka.

„Čo vám spravili –“ opýtala sa, aj keď nerátala s tým, že ju začuje. Nie je dlho mŕtva, nešťastnica, pomyslela si. Je oveľa jednoduchšie zomrieť prirodzene, zobudiť sa v hrobe až po istom čase, kým sa zmierite so smrťou a pozoznamujete so susedmi. Prestrašená a zmätená stvora šírila paniku ako tichý krik, aspoň tak ju vnímali Owensovci a postupne aj budiaci sa zástup bledých postáv, ktoré sa začali zjavovať vo všetkých kútoch cintorína.

„Kto ste?“ spýtal sa návštevníčky Gaius Pompeius. Hoci z jeho náhrobného kameňa ostal už len vyblednutý kus skaly, pred dvetisíc rokmi sa mu nad hrobom skvela krásna mramorová krypta. To znamenalo, že patrí medzi najstarších obyvateľov cintorína. Želal si, aby ho neprevážali do Ríma, ale pochovali tam, kde zomrie. Preto bral svoje povinnosti s najväčšou vážnosťou. „Ste tu pochovaná?“

„Pravdaže, nie! Hneď vidno, ako krátko je mŕtva.“ Pani Owensová objala siluetu ženy okolo pliec a prihovárala sa jej tichým hlasom, pokojne a so súcitom.

Od múru sa ozvalo kovové buchnutie. Popolnica spadla na zem. Muž, tmavý tieň v zahmlenom svetle nočných lámp, sa vyštveral na múr. Chvíľu sa nehýbal, potom sa prikrčil, chytil sa okraja múru, spustil nohy a zoskočil na zem.

„Ale no tak, moja milá,“ chlácholila siluetu pani Owensová, jedinú, ktorá z tých troch ostala. „Žije. My nie. Viete si predstaviť…“

Dieťatko na nich udivene pozrelo. Načiahlo sa po jednej i po druhej, oba razy neúspešne. Silueta ženy sa rýchlo strácala.

„Dobre,“ pritakala pani Owensová na čosi, čo ostatní nepočuli. „Ak to bude v našich silách.“ Otočila sa na muža po svojom boku. „A čo vy, Owens? Budete otcom tomuto mladému mužovi?“

„Čo či budem?“ opýtal sa Owens so zdvihnutým obočím.

„Príroda nám dieťa nedopriala,“ vysvetľovala žena. „A teraz môžeme vziať do opatery toto. Čo vy na to?“ Muž v čiernom kabáte sa potkol o brečtanové výhonky a rozdrúzgané náhrobky. Postavil sa a našľapoval opatrnejšie, no i tak vyrušil sovu, ktorá ticho odletela do tmy. Vtom zbadal dieťa. Oči sa mu zablysli leskom víťazov.

Owens hneď vedel, koľko bije, keď jeho žena rozprávala takýmto tónom. Nenadarmo boli svoji, či zaživa alebo po smrti, už vyše dvestopäťdesiat rokov. „To myslíte vážnel“ vyzvedal. „Celkom vážnel“

„Ako ešte nič,“ vyhlásila pani Owensová.

„Nuž, nedbám. Ak mu budete matkou, ja sa podujmem byť mu otcom.“

„Počuli steč“ obrátila sa pani Owensová na blikotavú siluetu, či skôr už len rozpité línie, ktoré pripomínali lúče letného slnka, zhrčené do ženských kontúr. Ešte naposledy jej niečo šepli a potom sa nadobro rozplynuli.

„Nevráti sa,“ povedala pani Owensová. „Nabudúce sa prebudí na vlastnom cintoríne, alebo tam, kde skončí.“

Zohla sa k dieťaťu a natiahla za ním ruky. „No poď,“ prihovorila sa mu nežne. „Poď k mamičke.“

Jack kráčajúci k nim po chodníku s nožom v ruke stále hľadel ich smerom, no všetko, čo videl, bolo iba dieťa zahalené franforcami mesačne bledej hmly, a potom zmizlo aj ono. Ostala len vlhká hmla, mesiac a ševeliaca tráva.

Žmurkol a zalapal po pachu. Niečo sa stalo, ale nevedel čo. Hrubo zavrčal neľudským, šelmovským zvukom. Bol nasrdený a skľúčený.

„Kukuk!“ skúšal Jack, či sa dieťa niekam neskrylo. Hlas mu znel temne a surovo. Zarezonoval v ňom aj akýsi zvláštny tón, akoby od prekvapenia, že počuje sám seba rozprávať.

Cintorín mlčal.

„Kde ste?“ zavolal. Čakal detský plač, slovko alebo aspoň pohyb. Rozhodne nečakal, že začuje jemný, hodvábny hlas a slová: „Želáte si?“

Jack bol vysoký, majiteľ hlasu ešte vyšší. Jack mal tmavé oblečenie, muž ešte tmavšie. Ak si Jacka niekto všimol, a na takých si on dával veľký pozor, razom sa dotyčný zháčil, zneistel, alebo ho, nevedno prečo, zamrazilo. Jack vzhliadol na muža a tentoraz to bol on, kto znervóznel.

„Niekoho hľadám,“ vyhovoril sa a potajomky šuchol nôž do vrecka, aby ho skryl, no pritom ho mal stále poruke.

„V noci, na zamknutom cintoríne?“ utrúsil sucho muž. „Jedno také decko,“ nedal sa Jack. „Išiel som okolo a naraz počujem detský plač, tak som sa pozrel sem a zbadal ho. To by predsa spravil každý.“

„Skláňam sa pred vašou občianskou uvedomelosťou,“ riekol muž. „Nie je mi však jasné, ako ste sa odtiaľto chceli dostať s dieťaťom na rukách. Cez múr by ste s ním sotva preliezli.“

„Spustil by som krik a niekto by už vari prišiel,“ odvetil Jack.

Zaštrngotal ťažký zväzok kľúčov. „Ten niekto by som bol určite ja,“ pokračoval muž. „A ja by som vás aj pustil von.“ Vybral z kruhu jeden kľúč. „Poďte za mnou.“ Jack šiel za mužom. Z vrecka vytiahol nôž. „Vy to tu máte na starosti?“

„Ja? Áno, dalo by sa to tak povedať,“ odpovedal. Mierili k hlavnej bráne, čo pre Jacka znamenalo, že sa vzďaľovali od dieťaťa. Lenže kľúče mal správca. Jedno švihnutie nožom pod rúškom tmy a bolo by, potom by mohol hľadať chlapca hoci aj celú noc.

Dvihol nôž.

„Ak aj to bol detský plač,“ začal správca bez ohliadnutia, „určite nešiel z cintorína. Asi ste sa zmýlili. Sem sa deti hrávať nechodia. Najskôr ste začuli vtáčí spev, mačku alebo líšku. Pred tridsiatimi rokmi, keď sa tu naposledy pochovávalo, nás vyhlásili za pamiatkovú rezerváciu. Takže sa, prosím, ešte raz dobre zamyslite a povedzte mi, či ste naozaj počuli detský plač.“

Jack sa zamyslel.

Muž odomkol menšiu bránku. „Určite to bola líška,“ skonštatoval. „Divili by ste sa, aké zvuky vedľa vylúdiť. Poľahky môžu znieť aj ako detský plač. Nie veru, váš príchod na cintorín rozhodne nebol správny krok. Možno na vás to dieťa niekde čaká, ale tu určite nie.“ Chvíľu počkal, kým sa to Jackovi rozleží a potom rázne otvoril železnú bránku. „Bolo mi potešením zoznámiť sa s vami,“ lúčil sa. „A som presvedčený, že za bránou nájdete všetko, po čom túžite.“

Jack vtedy už stál na druhej strane, zatiaľ čo muž ostal vnútri, otočil kľúčom v zámke a zavesil ho zase na krúžok.

„Kam idete?“ opýtal sa Jack.

„Dá sa vyjsť aj opačným koncom,“ odvetil muž. „Zaparkoval som na druhej strane, ale preto sa vy netrápte. Aj náš rozhovor môžete pokojne pustiť z hlavy.“

„Môžem,“ prisvedčil Jack. „To je pravda.“ Pamätal sa, že išiel hore kopcom, že si poplietol líšku s dieťaťom, že mu ochotný správca ukázal, kade sa dostane von z cintorína. Zasunul nôž do puzdra. „Tak teda,“ vyšlo z neho. „Dobrú noc.“

„Dobrú noc aj vám,“ rozlúčil sa muž, omylom považovaný za správcu.

Jack sa pustil dolu kopcom, kde chcel pokračovať v hľadaní.

Muž, skrytý v tieni, pozoroval Jacka, až kým sa mu nestratil z dohľadu. Potom vykročil do tmy, nahor k čistinke na samom vrchu kopca, kde sa týčil mohutný obelisk, pod ktorým ležala pamätná tabula venovaná Josiahovi Worthingtonovi, miestnemu pivovarníkovi, politikovi a neskôr aj baronetovi, ktorý pred vyše tristo rokmi kúpil cintorín aj s priľahlým pozemkom a venoval ho mestu. Za to si vyhradil najlepšie miesto večného odpočinku, ktoré malo podobu prírodného amfiteátra s výhľadom na celé mesto a jeho okolie. Postaral sa o to, aby cintorín navždy ostal cintorínom, za čo mu boli jeho obyvatelia vďační, i keď možno nie až tak, ako by si baronet Josiah Worthington predstavoval.

Celkovo sa počet mŕtvych duší uložených na cintoríne blížil k desiatim tisícom, no väčšina buď hlboko spala, alebo sa zásadne držala mimo každonočných záležitostí, a preto sa ich na mesačným svetlom zaliatom amfiteátri nehrčilo viac ako tri stovky.

Muž sa k nim pripojil nečujne ako hmla a celé zhromaždenie mlčky sledoval z tienistého kúta.

Slovo mal Josiah. „Vážená pani, vaša uvzatosť je… aj sama musíte vidieť, aké je to celé smiešne.“

„Nie veru,“ odsekla pani Owensová, „nič také nevidím.“

Sedela na zemi v tureckom sede so spiacim dieťaťom na kolenách. Bledými rukami mu stískala hlavu.

„Vaša ctihodnosť, ak mi prepáčite trúfalé vmiesenie do rozhovoru,“ zastarel sa pán Owens, „pani Owensová sa len snaží povedať, že má na vec odlišný názor. Vníma to skôr ako povinnosť.“

Pán Owens sa s Worthingtonom poznal už zaživa, dokonca mal tú česť vyrobiť niekoľko kusov nábytku pre baronetovo sídlo blízko Ingleshamu, a ešte vždy k nemu prechovával veľkú úctu.

„Ako povinnosti“ mykol baronet hlavou, ako by chcel striasť z čela pavučinu. „Vaše povinnosti, vážená, sa viažu k tomuto cintorínu a k pospolitosti tých, čo ho obývajú, nech už sú to nehmotní duchovia, prízraky alebo iné bytosti príbuznej povahy, a preto jediná povinnosť, ktorú máte, je vrátiť dieťa tam, kam patrí, čo rozhodne nie je tu.“

„Jeho mama mi ho zverila,“ poznamenala pani Owensová, ako keby viac dodávať nebolo treba.

„Milá moja…“

„Ja nie som vaša milá,“ ohradí sa pani Owensová a vstane. „Napokon, neviem prečo sa tu dohadujem a strácam čas s takou prašivou háveďou nasprostastých trpákov, keď sa mi každú chvíľu prebudí maličké a začne pýtať jesť. A čo mu asi tak dám, ha?“

„Práve to,“ poznamenal odmerane Pompeius, „nás privádza k meritu veci. Čo bude jesť? Ako ho chcete zaopatriť?“

Z očí jej šľahali blesky. „Viem sa oňho postarať, tak ako jeho mama. Veď mi ho prenechala. Hľa, držím ho, či nie? Normálne sa ho dotýkam.“

„Maj trochu rozumu, Betsy,“ zapojila sa do rozhovoru Vražedná mamička, drobná, staručká bytôstka s velikánskym čepcom, ktorý nosila celý život, a s ním sa dala aj pochovať. „Kde bude bývať?“

„Tuná,“ nedala sa pani Owensová. „Môžeme mu dať záhrobnú priepustku.“

Vražedná mamička našpúlila pery do „O“. „Lenže,“ namietla a vzápätí dodala, „lenže to ja nedovolím.“

„Prečo nie? Nebolo by to predsa po prvý raz, čo sme ju venovali niekomu cudziemu.“

„To máte síce pravdu,“ ozval sa Pompeius, „ale ten niekto bol po smrti.“

Vtedy muž stojaci v tieni pocítil, že by sa mal, hoci nevedel prečo, zapojiť do rozhovoru, a tak vstúpil medzi nich ráznym krokom, akoby sa s ním odlúpil kus tmy.

„Áno,“ priznal, „som síce po smrti, ale súhlasím s pani Owensovou.“

Josiah Worthington sa začudoval. „To myslíte vážne, Silas?“

„Myslím. Z takých alebo onakých, i keď ja verím, že hlavne dobrých pohnútok sa Owensovci rozhodli vziať do opatery malé dieťa. Lenže sami na jeho výchovu stačiť nebudú. Bude to úloha,“ riekol Silas, „pre celý cintorín.“

„A čo jedlo a ďalšie veci?“

„Ja môžem z cintorína odísť. O jedlo sa postarám,“ ubezpečil ich Silas.

„Je od vás veľmi milé, že to vravíte,“ zastarela sa Vražedná mamička. „Vy však odchádzate a prichádzate, kedy sa vám zachce, a často o vás nevieme aj týždeň. Čo potom bude s chlapcom? Veď bez jedla by zomrel.“

„Múdro vravíte,“ odpovedal Silas. „Nečudo, že sa medzi blížnymi tešíte toľkej úcte.“ Mŕtvym sa síce nevedel dostať pod kožu tak ako živým, ale vládol aj inými schopnosťami, napríklad lichôtkárstvom a charizmou, voči ktorým ani príslušníci záhrobia neboli imúnni. Napokon povedal. „Vyriešime to takto. Manželia Owensovci prevezmú rodičovské povinnosti a ja budem jeho pestún. Budem sa zdržiavať na cintoríne, koľko len to bude možné. Počas mojej neprítomnosti zaistím, aby mal dieťa kto živiť a starať sa oň. Bývať môže v kaplnke,“ dodal ešte.

„Lenže,“ chytil sa slova Josiah Worthington. „Lenže je to ľudské dieťa. Živé dieťa. Chcem povedať, chcem povedať… Chcem povedať, že toto tu je cintorín a nie jasle, vážení.“

„Presne tak,“ prikývol Silas. „Veľmi správny postreh, sir Worthington. Sám by som to lepšie nepovedal. Presne z tohto dôvodu musíme zabezpečiť, aby výchova dieťaťa čo najmenej zasahovala do, ak mi prepáčite formuláciu, života cintorína.“ Keď dopovedal, podišiel k pani Owensovej a zahľadel sa na spiace klbko v jej náručí. Zvedavo dvihol jedno obočie. „Aj ho nejako pomenovali, pani Owensová?“

„Vari hej, ale ako, to som sa od jeho mamy nedozvedela.“

„Nič to,“ riekol Silas. „Jeho pôvodné meno by mu teraz aj tak veľmi neposlúžilo. Nie všetci mu totiž prajú len to dobré. Azda by sme mu teda mohli nejaké vybrať my, čo poviete?“

Gaius Pompeius hneď pristúpil bližšie a pozrel na chlapca. „Vzdialene mi pripomína jedného z mojich prokonzulov menom Marcus. Čo tak ho nazvať Marcus?“

Pridal sa aj Worthington, „Väčšmi sa podobá na môjho hlavného záhradníka Stebbinsa. Ale po ňom by som ho radšej nenazval. Stebbins bol jednostaj naložený v liehu.“

„Celý môj synovec Harry,“ ozvala sa Vražedná mamička, a s ňou veľa ďalších s návrhmi mien dávno mŕtvych ľudí a spomienkami, na koho všetko sa dieťa podobalo, keď vtom ich zahriakla pani Owensová.

„Podobá sa predovšetkým na seba, a nie na tie vaše preludy,“ vyhlásila neochvejne. „Hoci sa tu z neho prelud možno stane.“

„Nech sa teda volá Prelud,“ navrhol Silas. „Prelud Owens.“

V tej chvíli sa dieťa prebudilo a otvorilo oči, akoby ho zavolali po mene. Obzeralo sa okolo seba a vpíjalo pohľady mŕtvych, mesiac, hmlu. Pri Silasovi sa zastavilo. Uprene a bez mihnutia oka naňho hľadelo.

„Kto to kedy videl, aby sa dieťa volalo Prelud,“ pohoršovala sa Vražedná mamička.

„Teraz máte možnosť. A nové meno mu len prospeje,“ ubezpečil ju Silas. „Bude to bezpečnejšie pre všetkých.“

„Ešte aby nás do nebezpečenstva dostal,“ ohradil sa Worthington. Chlapec sa naňho pozrel a potom, či už od hladu, únavy alebo smútku za rodinou, priateľmi a celým svetom, namosúril malú tváričku a začal plakať.

„Odneste ho,“ prikázal Pompeius pani Owensovej. „Ešte to s vami rozoberieme.“

Počkala na nich pred kaplnkou. Už vyše štyridsať rokov bola celá stavba, ktorá vyzerala ako malý kostolík s vežičkou, vyhlásená za historickú pamiatku. Mestskému zastupiteľstvu sa však náklady na rekonštrukciu akejsi kaplnky uprostred zanedbaného a opusteného cintorína zdali privysoké, preto ju zavreli na zámku a ticho čakali, kým sa zrúti sama od seba. Celkom už ju obrástol brečtan, ale to nič nemenilo na tom, že stála na veľmi pevných základoch a mala pred sebou ešte mnoho rokov.

Dieťatko pani Owensovej zaspalo v náručí. Jemne ho kolembala a spievala mu uspávanku, ktorú v detstve počúvala na dobrú noc od svojej mamy, v dávnych časoch, keď zvlnené mužské parochne ešte len prichádzali do módy. Takto mu spievala:

Spinkaj dieťa, sladučko,

dosýta sa vyspí,

svet ťa vezme pod rúčkou,

ak nebude prísny.

Božtek milej,

tanec vo dvoch,

hľadaj meno,

poklad spod nôh…

Dostala sa až sem a zistila, že nevie, ako uspávanka pokračuje. Vybavovala si niečo o „slaninke pod zúbok“, no to mohla byť aj celkom iná pesnička, nuž radšej začala inú, o fazuli a zabudnutej tetke Zuzuli. Potom medovým hlasom preskočila na novšiu pesničku o mládencovi, čo si cmúľal palec, až kým nebol starec. Nato začala inú, tentoraz dlhú baladu o dievke, ktorá, nevedno prečo, otrávila svojho pytača varenými úhormi, keď sa spoza rohu kaplnky vynoril Silas s kartónovou škatuľou.

„Len pozrite, pani Owensová,“ nadchýnal sa. „Toľko užitočných vecí pre malé človieča. Môže bývať v krypte, pravda.“

Visacia zámka mu cvakla v dlani a druhou rukou potiahol železné dvere. Pani Owensová vkročila dovnútra, kde sa nedôverčivo zahľadela na police a staré drevené lavice odsunuté k stene. V jednom rohu stáli navŕšené splesnené škatule so záznamami o voľakedajších farníkoch, zatiaľ čo z druhého rohu na ňu zívali otvorené dvere do miestnosti s viktoriánskym záchodom, umývadlom a kohútikom iba na studenú vodu.

Aj maličký otvoril oči a civel naokolo.

„Jedlo by sme mohli skladovať tu,“ rozmýšľal nahlas. „Je tu chladno, takže potraviny dlhšie vydržia.“ Zalovil v škatuli a vytiahol banán.

„Čo to bývalo, kým ste to sem priniesli?“ spýtala sa pani Owensová s neskrývaným podozrením pri pohľade na žltohnedý predmet.

„To je banán. Tropické ovocie. Myslím, že táto šupka, či čo to je,“ hútal Silas, „sa neje.“

Prelud sa zavrtel pani Owensovej v náručí, aby ho dala na zem. Len čo to spravila, hneď vyštartoval k Silasovi, chytil ho za nohavicu a čakal.

Silas mu podal banán.

Pani Owensová ešte vždy neveriacky pozerala, ako sa doň chlapec pustil. „Teda o niečom takom som ešte naozaj nepočula. Ako chutia?“

„Nemám ani poňatia,“ dušoval sa Silas. Jedol iba jeden druh jedla, no banány to neboli. „Mohli by ste tu chlapcovi niekde ustlať.“

„O tom ani reči, veď pri narcisovom záhone máme s Owensom malý, ale útulný hrobček. Batoliatko nám v ňom isto nebude prekážať. Okrem toho,“ dodala, nech to nevyzerá ako prejav nevďačnosti voči Silasovi, „nechcem, aby vám dieťa bolo na ťarchu.“

„Ale čoby na ťarchu.“

Banán už celý zmizol v malom jedákovi. Teda úplne celý nie, čo-to skončilo aj na ňom. Zafúľaný a ružolíci sa vyškieral na svet.

„Nanán,“ zapišťal veselo.

„Aký je bystrý,“ potešila sa pani Owensová. „A ako sa vie zababrať! Dávaj trochu pozor, beťárisko…“ dohovárala mu, keď mu z košieľky a vlasov vyberala kúsky banána. Potom však zvážnela, „Ako sa, podľa vás, rozhodnúť“

„Neviem.“

„Ja sa ho nevzdám. Ani nemôžem po tom, čo som sľúbila jeho mame.“

„Veru, už som bol všeličím,“ zrozpačitel Silas, „ale matkou ešte nie. A teraz s tým začínať nehodlám. Jednako sa viem stadiaľto vzdialiť…“

Pani Owensová si len vzdychla. „Ja nie. Moje kosti sú uložené tu. Owensove takisto. Nikam nechodím.“

„Na tom nie je nič zlé,“ poznamenal Silas, „keď niekam patríte. Niekam, kde sa cítite doma.“ V jeho tóne nebolo počuť ani náznak smútku či ponosy. Rozprával hlasom suchým ako púšť, ako by vravel o niečom celkom samozrejmom. Pani Owensová sa s ním neškriepila. „Myslíte si, že budeme čakať dlho!“

„Nie veľmi,“ odvetil Silas, no zmýlil sa.

Hore v amfiteátri sa totiž rozprúdila hlasná debata, v ktorej mal každý čo povedať. V prospech manželov Owensovcov hovorilo to, že sa dieťaťa ujali práve oni a nie dáky hejpočkaj Jožko Lenhŕŕaničztohoson, lebo patrili medzi vážených členov ich malej spoločnosti. Ešte väčšmi zavážil Silasov záujem, ktorý u druhých budil značný rešpekt svojou schopnosťou jestvovať na pomedzí tohto sveta a toho, skadiaľ odišli. Ale aj tak…

Cintoríny sa zvyčajne neriadia zásadami demokratického rozhodovania, na druhej strane, čo už je demokratickejšie ako smrť, ktorá každému mŕtvemu prisúdi len jeden hlas. A veruže sa tej noci išli všetci pretrhnúť, aby vyjadrili svoj názor na to, či má dieťa ostať, alebo nie. Neskorá jeseň sa vyznačuje ránami, čo si s brieždením dávajú na čas. Napriek tomu, že ešte panovala čierna tma, bolo už počuť, ako pod kopcom ľudia z tohto sveta štartujú prvé autá a vyrážajú tmavým, zahmleným ránom do práce, zatiaľ čo tí z onoho sveta sa ešte vždy sporili o dieťa a jeho budúcnosť. Tristo hlasov, tristo rôznych názorov. Práve sa chystal vysloviť básnik Nehemiah Trot zo severozápadnej, pomerne zanedbanej časti cintorína, no hoci mal na jazyku originálnu myšlienku, stalo sa čosi, čo vzalo hlas nielen jemu, ale i celému zhromaždeniu, čosi, čo v histórii cintorína nemalo obdoby.

Na okraji vŕška sa zjavil pomalým krokom idúci biely kôň, akého koniari nazývajú „sivko“. Ešte prv, ako sa ukázal, ho prezradil dupot kopýt a lomoz pri predieraní sa cez kríkmi, stromčekmi a brečtanom obrastenú stranu kopca. Vzrastom pripomínal štajeráka, v kohútiku mal dobré dva metre. Poľahky by odviezol rytiera v plnej zbroji do bitky, lež na neosedlanom chrbte mu sedela iba žena, odetá od hlavy po päty v sivom. Sukňu aj šaty akoby jej utkali z pavučín.

Tvárila sa pokojne a vyrovnane.

Obyvatelia cintorína vedeli, kto to je, lebo v posledných chvíľach nášho života sa s Dámou na sivkovi stretneme všetci a nikdy na ňu nezabudneme.

Kôň zastal pri obelisku. Na východe sa obloha začala rozpúšťať do belavých, perleťových odtieňov, ktoré zvestovali nadchádzajúci deň, čo mŕtve duše znervóznelo a ťahalo späť do pohodlia ich hrobov. Nepohol sa však nik. Všetci, napoly vydesení, napoly vzrušení, pozorovali Dámu na sivkovi. Mŕtvi neveria na povery, aspoň nie všetci, ale napriek tomu na ňu hľadeli asi rovnako, ako hľadeli rímski veštci na posvätný kruh vrán, keď sa snažili odhaliť múdrosť či náznaky budúcnosti.

Preriekla do ticha.

Jej hlas znel ako cengot stovky strieborných zvončekov a vyriekol len: „Zľutovanie je cnosťou mŕtvych.“ Nato sa usmiala.

Kôň zamestnaný šklbaním a prežúvaním trávy odrazu znehybnel. Dáma ho potľapkala po šiji, čo bol povel na otočenie. Stačilo len pár mohutných, dupotavých krokov a razom zbehol z kopca, aby v ďalšej chvíli už trielil po oblohe. Ešte začuli klusavé hromobitie, akoby sa niekde v diaľke chystala búrka, a potom im celkom zmizol z očí.

Teda nejako takto sa to celé zbehlo podľa rozprávania mŕtvych, ktorí vtedy stáli na kopci.

Diskusia sa skončila, ostávalo len hlasovanie. Dieťaťu menom Prelud Owens sa oficiálne udelí záhrobná priepustka.

Pán Owens v sprievode Vražednej mamičky a baroneta Worthingtona zamieril do kaplnky oznámiť radostnú správu manželke.

Zázračná udalosť ju ani veľmi neprekvapila. „To ma teší,“ povedala. „Niektorí z hentých ťuťmákov nemajú ani za mak rozumu. Ešteže ona hej. Veď kto už iný.“

Keď sa prvé slnečné lúče rozliali sivým, zahrmeným ránom, dieťatko už tuho spalo v útulnej hrobke manželov Owensovcov. Mohli si ju dovoliť preto, lebo pán Owens stál v čase svojej smrti na čele vyhláseného cechu miestnych stolárov a tí nezabudli vzdať česť jeho pamiatke.

Prv ako slnko prevzalo vládu nad svetom, vydal sa Silas na výlet. Došiel až k vysokému domu v strede kopca, poprezeral si tri bezduché telá a preskúmal aj bodné rany, ktoré v nich ostali po noži. Po tom, čo zistil všetko potrebné, vyšiel späť do ranného šera s hlavou plnou úvah o neblahých dôsledkoch minulých udalostí a vrátil sa do kaplnky, kde prespal, alebo prebdel nasledujúce dni.

V mestečku, nad ktorým sa týčil kopec s cintorínom, išlo Jacka roztrhnúť od zlosti. Dlhý čas sa tešil na uplynulú noc, stála ho mesiace, ba roky starostlivých príprav. A tak sa to celé pekne začalo, traja odpravení, ani muknúť nestačili. Potom…

Potom sa to všetko nepochopiteľne zrútilo. Dočerta, prečo len išiel dieťa hľadať navrch, keď bolo nad slnko jasné, že zamierilo dolu! Kým sa dostal pod kopec, stopa vychladla. Isto ho niekto našiel a vzal k sebe domov. Inak sa to vysvetliť nedalo.

Znenazdajky, ako rana z brokovnice, tresol hrom a vzápätí sa spustil dážď.

Jack bol dôsledný, preto si hneď začal plánovať ďalší krok. Navštívi istých obyvateľov mestečka, ktorí budú jeho ušami a očami.

Bolo zbytočné hneď informovať Snem o tom, ako sa mu povodilo.

Vlastne sa nič zlé nestalo, vravel si pritisnutý pod strieškou obchodu, kde sa skrýval pred slzami ranného dažďa. Zatiaľ. A ešte dlho sa nestane. Mal dosť času na to, aby sa postaral o poslednú časť celého plánu. Na to, aby pretrhol poslednú niť.

Jackovi sa do dažďa nechcelo, premohol sa, až keď zazneli policajné sirény a okolo neho prefrnglo najprv policajné auto, potom sanitka a nakoniec civilné auto so zapnutým majákom a sirénou. Naveľa dvihol golier na kabáte, zatiahol krk a vyrazil medzi ranné kvapky. Nôž mal bezpečne skrytý vo vrecku, v puzdre, kde bol chránený pred nepriazňou počasia.

KAPITOLA 2

Nová priateľka

Lud bol tiché dieťa s vážnym pohľadom v sivých očiach a strapatou myšacou šticou. Väčšinou poslúchal na slovo. Poctivo sa učil rozprávať, a keď mu to už išlo, neprestajne domŕzal na všetkých cmiťerčanov s všakovakými otázkami. „Prečo nesmiem ísť vonka?“ pýtal sa stále, alebo „Ako sa robí to, čo spravil ten ujo?“ alebo „Kto býva hentam?“

Snažili sa mu odpovedať, ako najlepšie vedeli, no spravidla mu vraveli len neurčité, zmätené a protirečivé veci, preto napokon zamieril po odpovede do starého kostolíka za Silasom.

Stál pri jeho posteli ešte pred západom slnka, kým sa Silas prebudil.

Pestún mu vedel najlepšie vysvetliť, čo ho zaujímalo. Rozprával jasne, zrozumiteľne a tak, aby to Lud ľahko pochopil.

„Nesmieš ísť von, a keď už sme pri tom, dnes sa hovorí von, nie vonka, lebo iba na cintoríne sme schopní ťa ochrániť. Bývaš tu ty aj všetci, čo ťa ľúbia. Za plotom na teba číha nebezpečenstvo. Aspoň zatiaľ.“

„Ty chodíš aj za plot. Každý večer.“

„Som oveľa starší ako ty, mladý muž. Mne nič nehrozí, bez ohľadu na to, kde som.“

„Ani mne.“

„Kiežby to tak bolo. No na cintoríne to tak je.“ Alebo keď sa opýtal Ako sa to robte dozvedel sa: „Niečo sa dá naučiť, niečo nacvičiť, niečo chce čas. Všetko si však vyžaduje prípravu. Čochvíľa si osvojíš tajomstvá miznutia, kĺzania a vkradosnenia. Niektoré kúzla sú síce pre živých nedostupné, no ja pevne verím, že aj tie raz ovládneš, len treba vyčkať.“

„Nezabúdaj, že ti cintorín udelil záhrobnú priepustku,“ pripomínal mu Silas, „takže sa o teba stará. Keď si tu, máš schopnosť vidieť v tme, smieš chodiť tam, kde majú živí vstup zakázaný, pre ľudí si len ťažko viditeľný. Aj mne cmiterčania udelili záhrobnú priepustku, ale ja také výhody nemám, smiem tu len bývať.“

„Chcem byť ako ty,“ zatiahol Lud a odul spodnú peru.

„Nie,“ odsekol Silas. „Nechceš.“

A keď sa opýtal: Tam je kto pochovaný? odpovedal Silas: „Zväčša sa to dá zistiť z náhrobného kameňa, Lud. Vieš čítať? Poznáš abecedu?“

„Na besedu?“

Silas iba mlčky pokrútil hlavou. Owensovci ani zaživa nepatrili k naj sčítanejším a šlabikár by ste na cintoríne hľadali darmo.

Druhého večera sa Silas zastavil pri hrobke manželov Owensovcov s tromi veľkými knihami. Priniesol dva pestrofarebné šlabikáre (A ako auto, B ako bubon) a rozprávkovú knihu Janko Hraško. Okrem toho zohnal pre Luda aj papier a voskové farbičky. Keď si chlapec všetko prezrel, Silas ho vzal k najnovším a najčistejším hrobom a pamätným doskám. Tam mu veľkou rukou chytil prštek a prechádzal ním po jednotlivých písmenách abecedy, pričom začali pri špicatej strieške písmena A.

Silas poveril Luda úlohou nájsť na cintoríne všetkých 26 písmen abecedy, čo sa mu aj podarilo s víťazoslávnym zakončením pri objavení dosky Ezechiela Ulmsleyho, zasadenej do steny kaplnky. Robil svojmu opatrovníkovi radosť.

Lud každé ráno vyrážal medzi hroby s papierom a farbičkami, a opisoval mená, čísla, nápisy, koľko sa mu ich len zmestilo, aby mu ich Silas, prv ako večer odíde za hranice cintorína, mohol predčitovať alebo preložiť z latinčiny, ktorá bola nad sily manželov Owensovcov.

Prišiel slnečný deň. V kúte cintorína, tam kde rástli divé kvety, so zvedavosťou sprevádzanou typickým hlbokým bzukotom nakúkali čmeliaky do zvončekov a šípkových ruží, zatiaľ čo kúsok ďalej ležal pod jarným slnkom Lud. Zaujatý bol bronzovo sfarbeným chrobákom, ktorý sa túlal po náhrobnom kameni G. Reedera s ženou Doris a synom Sebastianom (Fidelis ad Mortem). Opísal si ich mená a jediné, čo ho zaujímalo, bol chrobák, keď tu začul: „Hej, čo tam porábaš?“

Dvihol hlavu. Poobzeral sa a zbadal, že ho ktosi pozoruje spoza šípkového kra.

„Nyšt,“ odvrkol Lud a na dôvažok vyplazil jazyk. Tvár za kríkom sa zvraštila do podoby malého čerta s vyplazeným jazykom a vypúlenými očami, no potom sa zmenila do pôvodného dievčenského výrazu. „Dobrá,“ uznanlivo povedal Lud.

„Viem aj lepšie,“ odvetila. „Pozri.“ Špičku nosa si potlačila navrch, ústa roztiahla do obrovského rozkysnutého úsmevu, prižmúrila oči a nadula líca. „Vieš, čo to bolo?“

„Nie.“

„Predsa prasiatko, čo si pipi?“

„Aha,“ zamyslel sa. „P ako prasiatko, vravíš?“

„Jasné. Počkaj.“

Obišla krík a zamierila k Ludovi, ktorý sa chytro staval na nohy. Bola o čosi vyššia aj staršia, a mala oblečené šaty v žiarivých farbách, žltej, ružovej a oranžovej. Lud, zabalený do sivého pohrebného rúcha, sa cítil nesvoj.

„Koľko máš rokov?“ vyzvedalo dievča. „A čo tu robíš? Ty tu bývaš? Ako sa voláš?“

„To neviem,“ odpovedal.

„Ty nevieš, ako sa voláš?“ počudovala sa. „Ale prosím ťa. Každý vie, ako sa volá. Čo cigániš?“

„Viem ako sa volám,“ ohradil sa Lud. „A viem aj, čo tu robím. Neviem ten zvyšok.“

„Nevieš, koľko máš rokov?“

Lud prikývol.

„Nič to,“ riekla. „Kedy si mal naposledy narodeniny^“

„Nikedy,“ odvetil. „Ešte som nemal.“

„Každý má narodeniny. Ešte ti nikdy nedali tortu so sviečkami a darčeky a tak?“

Lud len pokrútil hlavou. Dievčaťu mu ho prišlo ľúto. „Chúďa. Ja mám päť rokov. Ty budeš mať toľko isto.“ Horlivo prikyvoval. Nechcel sa s novou priateľkou vadiť. Bolo mu pri nej dobre.

Prezradila mu, že sa volá Scarlett Amber Perkinsová, a že bývajú v byte a nemajú záhradu. Jej mama si na lavičke pod kopcom prezerala časopis, predtým však stihla nakázať Scarlett, aby sa vrátila do pol hodiny, dobre si prevetrala kosti, nerobila hlúposti a nerozprávala sa s cudzími. „Veď ja som cudzí,“ podotkol Lud.

„Ale čoby,“ vysvetľovala rázne. „Ty si chalan,“ a vzápätí dodala, „a kamarát, tak aký cudzí.“

Lud sa smial iba zriedka, ale vtedy sa mu kútiky roztiahli do rozžiareného úsmevu. „Sme kamoši,“ zopakoval. „No ako sa voláš?“

„Lud. To je skratka, celým som Prelud.“

Vyprskla do smiechu. „Teda to je meno, ti poviem,“ zhodnotila. „Čo si robil, než som prišla?“

„Učil sa abecedu. Z náhrobkov. Mám za úlohu opisovať si mená na papier.“

„Smiem sa pridať?“

Na chvíľu Ludom zalomcovala sebeckosť, veď hroby patrili len jemu, ale hneď si uvedomil, že je to hlúposť, a že bude oveľa väčšia psina zabávať sa vo dvojici. Preto povedal: „Hej.“

Opisovali spolu mená z náhrobných kameňov, Scarlett pomáhala Ludovi s výslovnosťou niektorých mien, on jej to odplácal prekladom latinských nápisov, aspoň tých, čo už ovládal. A veruže sa im zdalo priskoro, keď spod kopca začuli volanie: „Scarlett!“

Vrazila Ludovi papier s farbičkami do náruče. „Musím letieť,“ ospravedlnila sa.

„Tak nabudúce,“ osmelil sa Lud. „Prídeš, však?“

„Kde bývaš?“ zaujímala sa.

„Tu,“ odpovedal. Potom sa postavil a odprevádzal ju pohľadom až dolu pod kopec.

Po ceste domov Scarlett vykladala mame o tom, ako sa hrala s chlapcom, čo sa volá Prelud a býva na cintoríne. Keď sa s tým mama v noci zverila jej otcovi, ten ju upokojil, že deti v dcérinom veku si často vymýšľajú priateľov, že na tom nie je nič zlé, a že je skvelé mať blízko domu prírodnú rezerváciu.

Od ich prvého stretnutia už Scarlett ani raz nevidela Luda prvého. Zato vždy, keď počasie dovolilo, vytiahla niektorého z rodičov na cintorín. Nechala ho sedieť a čítať si na lavičke, zatiaľ čo ona, vyparádená v trblietavo zelených, oranžových či ružových šatoch, vyrazila preskúmavať skryté zákutia cintorína. Vedela, že skôr či neskôr, aj keď zvyčajne skôr, natrafí na oči sledujúce ju z malej, vážnej tváre spod myšacieho hniezda a zábava s Ľudom sa mohla začať. Hrali sa na skrývačku, alebo vyliezali, kde sa dalo, alebo len ticho sedeli za kaplnkou a pozorovali šantiace zajačiky.

Lud zoznámil Scarlett so svojimi priateľmi. Čo na tom, že ona ich nevidela. Rodičia ju neochvejne presviedčali, že Lud je vymyslený, na čom nebolo nič zlé. Jej mama dokonca istý čas prestierala na večeru aj pre Luda, preto sa jej zdalo normálne, že aj Lud má vymyslených priateľov. Tlmočil jej, čo hovoria.

„Bartelmy vraví, že tvoj obličaj sa na spľasklý masliak podal.“

„Áno? Tak potom aj jeho. A čo tak čudne rozpráva? Nechcel povedať rozpučený rajčiak?“

„Asi nie, lebo v jeho časoch ešte rajčiny nepoznali,“ mienil Lud. „Vtedy sa tak normálne rozprávalo.“

Scarlett to radosť nepokazilo. Mala veľa nápadov, ale menej kamarátov. Jej mama učila na univerzite z druhého konca zemegule, takže prostredníctvom internetu známkovala práce a rozdávala rady študentom, ktorých nikdy osobne nepoznala. Otec tiež pracoval v školstve a prednášal fyziku častíc, ale ako sa Scarlett posťažovala Ludovi, problém s fyzikou častíc je ten, že ju viacej ľudí vyučuje, ako študuje. To znamená, že sa celá rodinka musí neustále sťahovať podľa toho, kde jej otcovi ponúknu miesto, a ako dosiaľ márne dúfal, aj definitívu. „Čo je fyzika častíc,“ zaujímal sa Lud.

Scarlett pokrčila plecami. „To máš tak,“ začala vysvetľovať. „Máš atómy, to sú také malé neviditeľné guľôčky, z ktorých je všetko vytvorené. A potom sú ešte menšie guľôčky, no a to je fyzika častíc.“

Lud pokývol hlavou a pomyslel si, že Scarlettin otec sa asi zaoberá vymyslenými vecami.

Deň čo deň sa Lud a Scarlett potulovali medzi hrobmi, prechádzali po menách prstami a opisovali ich na papier. Lud svojej priateľke rozprával o ľuďoch, čo bývali v hroboch, mauzóleách a hrobkách, a Scarlett mu zase vykladala príbehy, ktoré poznala z kníh alebo z rozprávania. Niekedy mu aj opisovala svet za plotom, čo je auto, autobus, televízor alebo lietadlo (tie už Lud na oblohe videl a usúdil, že sú to škriekajúce strieborné vtáky a pustil ich z hlavy). Niekedy spomenul aj príbehy z čias, keď žili jeho priatelia z cintorína, ako napríklad Sebastian Reeder, ktorý bol v Londýne a videl tam kráľovnú, vypasenú ženskú v huňatom čepci, čo na všetkých len zazerala a nevedela slovka po anglicky. Reeder sa nepamätal na jej meno, ale podľa jeho mienky dlho nevládla.

„To sa kedy stalo?“ spytovala sa Scarlett.

„Podľa toho, čo má napísané na hrobe, zomrel roku 1583, takže niekedy predtým.“

„Kto tu je najstarší? Úplne zo všetkých,“ pokračovala v otázkach.

Lud zvraštil čelo. „Asi Gaius Pompeius. Ten tu žil sto rokov po tom, ako prišli prví Rimania. Aspoň tak vravel. Bol zbláznený do ciest.“

„On tu je najstarší?“

„Mal by byť.“

„Nedal by sa v niektorom z tých kamenných domčekov spraviť bunker?“

„Ty sa dnu nedostaneš. Všetky sú zamknuté.“

„A ty hej?“

„Jasné.“

„Tak prečo ja nie?“

„Nemáš priepustku,“ vysvetľoval. „Záhrobnú priepustku ako ja. Vďaka nej sa dostanem všade.“

„Chcela by som ísť do jedného z tých domčekov a vnútri si ho zariadiť.“

„To sa nedá.“

„Si na mňa zlý.“

„Nie som.“

„A si a si.“

„Nie som.“

Scarlett si vopchala ruky do vreciek na kabáte a bez pozdravu odpochodovala dolu kopcom v presvedčení, že Lud jej len robí napriek, a zároveň na pochybách, či mu nekrivdí, čo ju ešte väčšmi hnevalo.

Večer, keď sedela s rodičmi pri stole, sa opýtala, či v Anglicku žil niekto aj pred Rimanmi.

„Odkiaľ vieš, že tu boli Rimania?“ počudoval sa jej otec. „To vie každý,“ odbila ho netrpezlivo. „Žil tu niekto?“

„Kelti,“ vmiesila sa do rozhovoru mama. „Tí tu boli prví. Určite tu boli pred Rimanmi, lebo práve tých Rimania porazili, keď prišli.“

Podobná debata sa v tej chvíli odohrávala aj na lavičke pri starej kaplnke.

„Najstarší?“ pýtal sa Silas. „Pravdupovediac, Lud, neviem. Najstarší, koho na cintoríne poznám, je Gaius Pompeius. Ale pred Rimanmi tu žili aj iní. Veľa iných. Ako sa darí opisovanie písmeniek?“

„Ide mi to. Kedy začneme so spojenými písmenami?“ Silas mlčal. „Som si istý,“ preriekol po chvíli, „že medzi dušami, čo tu spočívajú, by sa dal nájsť jeden či dvaja učitelia. Preverím to.“

Luda premklo vzrušenie. Už sa videl, ako číta každé jedno slovo a otvárajú sa pred ním tajomstvá všetkých príbehov.

Keď Silas odišiel z cintorína za svojimi povinnosťami, Lud sa vydal k vŕbe vedľa starej kaplnky navštíviť Pompeia. Riman sa vynoril z hrobu s veľkým zívnutím.

„Ó, áno. Pravdaže. To živé,“ utrúsil. „Ako sa nám vodí?“

„Skvele, vážený pane,“ odvetil Lud.

„Znamenite. To rád počujem.“ V mesačnom svetle Rimanovi žiarili nielen biele vlasy, ale i tóga, v ktorej ho pochovali, hoci vtedy mal pod ňou oblečený aj hrubý vlniak a gamaše. Býval totiž na konci sveta v najchladnejšom kúte zeme, azda s výnimkou Hibernie na severe, kde už sa obyvateľstvo viac ako na ľudí podobalo na zvery v hnedých kožušinách a so zúrivými očami. Práve to odradilo aj Rimanov od ich dobyvačných plánov, a preto nechali tamojší ľud napospas večnej zime, panujúcej na ostrove.

„Vy ste najstarší?“ vyzvedal Lud.

„Myslíš na cintoríne? Pravdaže, ako inak.“

„Takže vás tu pochovali prvého?“

Okamih váhania. „Takmer prvého,“ opravil ho Pompeius. „Pred Keltmi tu žili aj iné kmene. A jedného z nich tu pochovali.“

„Fíha.“ Lud sa na chvíľu zamyslel. „Kde má hrob?“ Pompeius ukázal prstom na vrch kopca.

„Je pochovaný tamto.“

Pokrútil hlavou.

„Kde presne?“

Riman spustil ruku a postrapatil Ludovi vlasy. „Vnútri,“ povedal. „Vnútri v kopci. Keď som zomrel, priniesli ma sem moji priatelia v sprievode rôznych hodnostárov a hercov s maskami znázorňujúcimi moju ženu, ktorá podľahla horúčke v meste Camulodonum, a môjho otca, ktorý prišiel o život v bitke pri Galii. Asi tristo rokov po mojej smrti sa istý pastier vybral hľadať pastvu pre svoje ovečky a ako tak chodil, objavil v zemi otvor, zakrytý veľkým balvanom. V nádeji, že nájde skrytý poklad, balvan odvalil a vošiel dovnútra, a keď po niekoľkých minútach vyšiel, vlasy mal biele ako ja…“

„Čo videl?“

Pompeius sa odmlčal a po chvíli pokračoval, „Balvan vrátili na miesto a po čase sa na príhodu zabudlo. Lenže asi pred dvesto rokmi, keď stavali kryptu Frobisherovcov, ho objavili zase. Mladíka, ktorý bol pri tom, zaslepila vidina bohatstva, a tak bez toho, aby niekomu niečo povedal, zakryl vchod za rakvou Efraima Pettyfera a jednej noci sa celkom sám, aspoň si to myslel, vydal do útrob zeme.“

„Aj jemu obeleli vlasy, kým sa vrátil?“

„On sa nevrátil.“

„Fíha. Kto tam teda býva?“

Pompeius zakrútil hlavou. „To neviem, Owens mladší. Ale cítil som jeho prítomnosť, ešte keď tu nik nebol. Už vtedy som cítil, že tam dole niečo striehne.“

„Na čo striehne?“

„Ja cítim len to,“ uzavrel Pompeius, „že striehne.“

Scarlett si prisadla na zelenú lavičku pri vstupnej bráne na cintorín, kde si jej mama čítala učiteľskú prílohu novín. Otvorila si veľkú obrázkovú knihu a vyhrievala sa v lúčoch jarného slnka. Zo všetkých síl sa snažila nevšímať si chlapca, ktorý na ňu kýval najprv spoza brečtanom obrastenej sochy, a neskôr, keď sa otočila tak, aby nemala sochu na očiach, vykukol, celkom ako čertík z plechovky, spoza náhrobného kameňa. Odušu na ňu mával. Vôbec si ho nevšímala.

Napokon položila knihu na lavičku.

„Mama? Asi sa idem prejsť.“

„Ale drž sa chodníka, zlatko.“

Držala sa, až kým nezašla za roh, kde zbadala Luda na kopci, ako si ide od mávania ruku odtrhnúť.

„Všetko som si zistila,“ začala.

„Veď aj ja,“ odsekol Lud.

„Aj pred Rimanmi tu žili ľudia,“ vravela. „Dávno pred nimi tu bývali. Teda po smrti ich pochovávali do týchto kopcov s ich vecami a drahocennosťami. Volalo sa to mohyly.“

„Mhm. Tak teda,“ poznamenal. „Už chápem. Chcela by si sa na takú mohylu pozrieť?“

„Čože?“ spýtala sa Scarlett neveriacky. „Chceš mi povedať, že o nejakej vieš? Okrem toho, ty sa vieš dostať tam, kde ja nie.“ Vždy žasla, keď Lud ako tieň prechádzal stenami.

Namiesto odpovede jej ukázal veľký železný, hrdzavý kľúč. „Našiel som ho v kaplnke. Pasuje takmer do všetkých zámok. Zariadili to tak, aby sa všade dostali jedným kľúčom. Šetrí to čas.“

Škriabala sa za ním do kopca.

„A nevymýšľaš si?“

Zavrtel hlavou a kútikmi mu šibol veselý úsmev. „Poďme,“ posúril ju.

Jar, rozochvená bzučaním hmyzu a vtáčím spevom, vytiahla jeden zo svojich najkrajších dní. Narcisy sa hlávkami opierali do ľahkého vánku a kde-tu sa k zemi nahol tulipán. Celé úbočie bolo obsypané jemným nezábudkovým práškom a fliačikmi malých bucľatých prvosienok, cez ktoré obe deti stúpali k mauzóleu Frobisherovcov.

Vyzeralo staro a celkom obyčajne. Nič, len malý zabudnutý kamenný domček s železnou bránkou. Lud ju otvoril kľúčom a vošli dnu.

„Hľadaj dieru,“ povedal Lud. „Alebo dvierka. Niekde za tými rakvami.“

Našli ju za jednou z rakiev na spodnom regáli, malý otvor, kade sa poľahky dalo preplaziť. „Tuhľa,“ zvolal Lud. „Je to na konci tunela.“

Scarlett sa znenazdajky hra začala oveľa menej páčiť. „Dolu nie je vidno. Je tam tma,“ namietla.

„Mne tma neprekáža,“ chvastal sa. „Kým som na cintoríne, svetlo nepotrebujem.“

„Ja hej,“ odvetila Scarlett. „Inak nevidím.“

Lud rozmýšľal, či by jej dodal odvahy slovami „neboj sa, nijaké strašidlá tam nie sú“, ale keď si spomenul na príbehy o tom, ako sa ľudia vracajú s bielymi vlasmi, prípadne, že sa nevracajú vôbec, pochopil, že to nemusí byť pravda. A tak radšej navrhol: „Pôjdem ta sám. Ty ma tu môžeš počkať.“

Scarlett sa zamračila. „To ma tu chceš nechať samú?“ opýtala sa.

„Pôjdem dolu,“ upokojoval ju Lud, „pozriem sa, čo tam je, potom sa vrátim a všetko ti porozprávam.“ Otočil sa jej chrbtom, kvokol si a po štyroch vliezol dovnútra. Zistil, že vnútri je dosť miesta, aby sa mohol vystrieť, a že dole vedie kamenné schodisko. „Pôjdem dolu po schodoch,“ zakričal.

„Je ich veľa?“

„Vyzerá to tak.“

„Keby si ma držal za ruku a vravel mi, kde mám stúpiť, mohla by som ísť s tebou. Ak dáš na mňa pozor.“

„Pravdaže,“ uistil ju Lud, a kým to dopovedal, už videl, ako sa cez otvor pchá dievčenská hlava a ruky „Dá sa aj postaviť,“ poradil jej. Chytil ju za ruku. „Schody začínajú tu. Vykroč jednou nohou a nájdeš ich. Máš? Ja pôjdem teda prvý.“

„Ty ozaj niečo vidíš?“ neverila.

„Vidím, aj keď nie celkom jasne,“ povedal. „Ale zorientovať sa viem.“

Vedno začali zostupovať do útrob kopca, pričom Lud komentoval všetko, čo vidí. „Schody idú dolu,“ hovoril. „Sú kamenné. Celá chodba je z kameňa. Na stene je čosi namaľované.“

„Čo je tam namaľované?“

„Tuším veľké C – ako cibuľa. Také chlpaté, s rožkami. A nejaký symbol, akoby uzol alebo čo. Nie je to len namaľované, ale aj vyryté do kameňa, skús,“ chytil jej prst a prešiel ním po symbole.

„Hej, cítim,“ povedala.

„Pozor, tu sú väčšie schody. Vchádzame do nejakej miestnosti, ale schody idú ďalej. Počkaj. Dobre, teraz som medzi tebou a múrom. Ľavou rukou sa pridŕžaj steny.“

Schádzali čoraz hlbšie. „Ešte schod a sme na zemi,“ navigoval Lud. „Nepotkni sa, sú tu hrbole.“

Miestnosť nebola veľká. Na zemi ležala kamenná doska a z jedného kúta vyčnieval výstupok s nejakými predmetmi. Naokolo sa povaľovali kosti, iste staršieho dáta, no mŕtvola skrútená pod schodmi, ktorú si Lud tiež všimol, mala na sebe ešte zvyšky hnedého kabáta. Ďalší, čo chcel rýchlo zbohatnúť, zišlo mu na um. Asi sa v tme pokĺzol a spadol zo schodov. Odrazu sa v miestnosti ozvalo šušťanie, ako keď sa had plazí suchým lístím. Scarlett silnejšie zovrela Ludovi ruku.

„Čo to bolo? Vidíš niečo?“

„Nie.“

Scarlett zhíkla, napoly od strachu, napoly od úžasu, a Lud aj bez pýtania vedel, že zazrela to, čo on.

Na druhom konci miestnosti sa blysol lúč svetla, do ktorého, priamo zo skaly, vstúpil muž. Vzápätí Lud začul, že zo Scarlett vyšiel priškrtený výkrik.

Muž pôsobil síce zachovalo, no aj napriek tomu vyzeral, že už je pod zemou hodný čas. Kožu mu pokrývali fialové kresby (myslel si Lud) alebo tetovania (prišlo na um Scarlett) kadejakých symbolov a vzorov. Na krku mal na šnúrke zavesené dlhé a ostré zuby.

„Tu vládnem ja!“ zahrmela postava jazykom natoľko starodávnym a nezreteľným, že sa ani nedalo rozpoznať, či sú to slová, alebo len pazvuky „Chránim toto miesto pred tými, čo prichádzajú škodiť.“

Civel na deti obrovskými očami. Vari sa zdali veľké preto, pomyslel si Lud, že mal okolo nich nakreslené veľké fialové kruhy, vďaka čomu vyzeral ako sova.

„Kto ste?“ spýtal sa Lud, pričom Scarlett tuho stisol ruku.

Zjav, ktorému by najlepšie pristalo meno Indigo, akoby otázku nepočul, len na nich hľadel jastrabím zrakom.

„Odíďte stadiaľto,“ prikázal nezrozumiteľným, hrdelným pazvukom, ktorému Lud rozumel iba podvedome.

„Spraví nám niečo?“ bála sa Scarlett.

„Nič sa neboj,“ povedal Lud, načo sa obrátil k Indigoví a spustil, ako ho naučili. „Mám záhrobnú priepustku, smiem chodiť, kam si zmyslím.“

Odpovede sa opäť nedočkal, čo Luda zneistilo, lebo mal vyskúšané, že pri vyslovení tejto vety popustia aj tí najmrzutejší cmiterčania. „Vidíš ho, Scarlett?“ spýtal sa.

„Jasné, že ho vidím. Je to veľká strašidelná potetovaná obluda, čo si na nás brúsi zuby. Odožeň ho nejako!“

Lud pozrel na ostatky návštevníka v hnedom kabáte.

Na kamennej zemi pri ňom ležal rozbitý lampáš. „Utekal,“ rozmýšľal nahlas. „Od strachu sa snažil utiecť. Potom sa potkol alebo pokĺzol na schodoch a spadol.“

„O kom rozprávaš?“

„O tom chlapovi, čo tu leží.“

Okrem strachu a zmätku sa Scarlett do hlasu vkradol aj hnev. „Kde tu vidíš ležiaceho chlapa? Ja vidím len toho potetovaného.“

Vtedy Indigo akoby sa chcel pripomenúť, zaklonil hlavu a vydal zo seba jačavú zmes vytia a trilkov. Scarlett sa tak zľakla, že Ludovi zaryla nechty až do mäsa.

S Ľudom to však ani nehlo.

„Prepáč za tie reči o tom, že sú vymyslení,“ habkala Scarlett. „Už verím. Sú ozajstní.“

Indigo dvihol čosi nad hlavu. Akúsi ostrú kamennú čepeľ. „Každý, kto naruší pokoj tohto miesta, zomrie,“ zahundral. Lud pomyslel na muža, ktorému obeleli vlasy po tom, čo tu videl. Že sa sem už nikdy nevrátil a odmietal o tom rozprávať.

„Nie,“ povedal Lud. „Mala si pravdu. Tento nie je.“

„Čo nie je?“

„Ozajstný.“

„Čo to táraš,“ vravela. „Veď ho vidím.“

„No veď,“ nedal sa Lud. „Ty predsa mŕtvych nevidíš.“ Poobzeral sa naokolo. „Stačilo,“ pokynul Lud. „Vieme, že to nie je naozaj.“

„Pochutím si na vašich pečeniach,“ hrmel Indigo.

„Ale nepochutíte,“ odvážila sa Scarlett s hlbokým výdychom. „Lud má pravdu.“ A dodala ešte: „Asi to bude nejaký strašiak do maku.“

„To je čo, strašiak do maku?“ čudoval sa Lud.

„Taký panák, čo má v poli strašiť vtáky.“

„A prečo by to robil?“ Lud mal vtáky rád. Videli sa mu celkom zábavné a páčilo sa mu aj, že pomáhali s udržiavaním poriadku na cintoríne.

„Nie som si istá. Spýtam sa mamy. Len som raz jedného videla z vlaku, no a zaujímalo ma, čo to je. Vtáky si myslia, že je živý, ale nie je. Je to len pár takých palíc dokopy, aby vyzerali ako človek, ale človek to nie je. Taký strašiak do maku, no.“

Lud sa rozhliadol. „Nech ste, kto ste, nejde vám to. Nebojíme sa vás. Vieme, že to nie je naozaj. Takže s tým môžete prestať.“

Vtom akoby uťal. Indigo zamieril ku kamennej doske, ľahol si na ňu a zrazu ho nebolo.

Scarlett sa znovu ocitla v úplnej tme. Zbystril sa jej však sluch, takže zase počula slizké šušťanie, čoraz hlasnejšie, akoby čosi obmotávalo miestnosť.

Tu sa ozvalo: „SME ZMOR.“

Ludovi sa na šiji zježili všetky chĺpky. Hlas, čo mu zaznel v hlave, bol veľmi starý a zachrípnutý. Pripomínal škrabot suchých konárov na okná kaplnky, a možno ich bolo viac, ibaže zneli jednoliato.

„Počula si?“ opýtal sa Scarlett.

„Nepočula som nič, len akýsi plazivý zvuk. A veľmi sa mi teda nepáči. V bruchu ma tak čudne šteklí, akoby sa malo stať niečo hrozné.“

„Nič hrozné sa nestane,“ ubezpečil ju Lud. Hlasno zvolal do miestnosti: „Kto ste?“

SME ZMOR. SME STRÁŽCA A OCHRANCA. „Ochranca čoho?“

OCHRANCA MIESTA, KDE SPOČINIE NÁŠ PÁN.

NAJPOSVÄTNEJŠIEHO MIESTA ZO VŠETKÝCH. TO CHRÁNI ZMOR.

„Nemôžete sa nás dotknúť,“ strojil sa Lud. „Viete len strašiť.“

Šuštiaci hlas zaznel urazene.

ZMOR SA DOTÝKA STRACHOM.

Ludovi padol zrak na výčnelok. „To sú cennosti vášho pána? Stará brošňa, pohár a kamenný nôž? To nie je bohviečo.“

ZMOR STRÁŽI CENNOSTI. BROŠŇU, KALICH, NÔŽ. STRÁŽI ICH AŽ DO PRÍCHODU SVOJHO PÁNA. ČAKÁ NA JEHO NÁVRAT. PÁN SA VŽDY VRÁTI.

„Koľko vás je?“

Zmor však neodpovedal. Lud sa cítil, ako keby mal v hlave pavučiny, preto ňou zatriasol, aby sa ich zbavil. Potom stisol Scarlett ruku. „Mali by sme ísť,“ zavelil.

Odviedol ju popri mŕtvole v hnedom kabáte, a pravdupovediac, hútal Lud, keby sa ten muž nenaľakal a nespadol, asi by z pokladu veľkú radosť nemal. Čo bolo vzácne pre desaťtisíc rokmi, dnes už nemalo takú hodnotu. Lud viedol Scarlett opatrne po schodoch nahor, medzi štyri ošarpané čierne steny mauzólea Frobisherovcov.

Cez škáry medzi tehlami a otvory v železnej bráne presvitali slnečné lúče neskorej jari a prekvapili žmúriacu Scarlett jasom, pred ktorým si musela zakryť oči rukou. Vtáky si pospevovali v kríkoch, vo vzduchu bzučali čmeliaky, celý svet bol až udivujúco normálny.

Lud otvoril bránku, a keď obaja vyšli, dobre ju zamkol.

Scarlett mala krásne farebné šaty pokryté vrstvou špiny a pavučín, a na opálených lícach i rukách sa jej usadil sivý prach.

Bolo počuť, ako niekto, a nebolo ich málo, vykrikuje pod kopcom. Nahlas vykrikuje. Ako o život.

Kričali „Scarlett? Scarlett Perkinsová?“ a Scarlett zakričala „hééj, tu som“, a prv ako sa stihli s Ludom porozprávať o Indigoví a o všetkom, čo videli, už pri nich stála žena v krikľavo zelenej veste s nápisom POLÍCIA na chrbte a pýtala sa, či sa Scarlett nič nestalo, kde bola, či sa ju niekto pokúsil uniesť, na čo oznámila do vysielačky, že dievča sa našlo a že mu nič nie je.

Lud sa prešuchol okolo nich, keď schádzali dolu kopcom. Na kaplnke boli otvorené dvere, dnu ďalšia policajtka a obaja rodičia Scarlett. Mama v slzavom údolí, ustaraný otec prilepený na mobilnom telefóne. Luda opretého v kúte si nik nevšimol.

Všetci sa zbehli okolo Scarlett a vyzvedali, čo sa stalo. S najčistejším svedomím im rozpovedala, ako ju chlapec menom Prelud vzal dovnútra kopca, kde sa zo tmy vynorila ohromná postava s fialovým tetovaním, ale bol to vlastne len strašiak. Ponúkli jej čokoládovú tyčinku, poutierali tvár a opýtali sa, či ten potetovaný chlap prišiel na motorke. Rodičia, keď už im odľahlo a prestali sa báť, sa odrazu rozčertili na Scarlett aj na seba. Začali jeden na druhého zvaľovať vinu za to, že nechali malé dieťa hrať sa samo na cintoríne, hoci je to prírodná rezervácia, a že svet už nie je taký, aký býval, lebo keď z dieťaťa na chvíľu spustíte oči, nemáte predstavu, čo všetko sa mu môže prihodiť. Najmä pokiaľ je to také dieťa ako Scarlett.

Jej mama začala vzlykať, z čoho sa rozplakala aj Scarlett, zatiaľ čo jej otec sa hádal s policajtkou, ktorej vysvetľoval, že ju platia z jeho daní, a ona tvrdila, že jeho zase platia z jej daní. Lud, ktorého nik nevidel, dokonca ani Scarlett, to celé pozoroval a počúval z tienistého kúta, až kým sa nezačal nudiť.

Na cintorín padlo šero, vrátil sa Silas a pri amfiteátri našiel Luda, ako sa pozerá na mesto. Postavil sa k nemu a mlčal, tak ako mal vo zvyku.

„Ona za to nemohla,“ šepol Lud. „To ja. A teraz má kvôli mne zle.“

„Kam si ju vzal?“ opýtal sa Silas.

„Do stredu kopca, k najstaršiemu hrobu. Ale nikoho tam niet. Len akýsi had, čo sa volá Zmor a straší ľudí.“

„Predstav si.“

Dole kopcom zišli spolu a sledovali, ako policajti opäť zamykajú kaplnku a spolu so Scarlett a jej rodičmi odchádzajú do noci.

„Slečna Borrowsová ťa naučí čítať spojené písmená,“ zmenil tému Silas. „Zlatú bránu si už zvládol?“

„Áno,“ prisvedčil Lud. „Už dávno. Prinesieš mi ďalšie?“

„Dúfam.“

„Myslíš, že ju ešte niekedy uvidím?“

„Tú dievčinu? Asi sotva.“

Ale mýlil sa. O tri týždne, v jedno sychravé odpoludnie sa Scarlett zastavila pri cintoríne aj v sprievode rodičov.

Nástojili, aby sa im nestratila z očí, ale čoskoro za ňou zaostali. Scarlett iba z času na čas začula, ako jej mama zvolala, aké je to morbídne, hrať sa na takom mieste, a ako je dobre, že sa tam ich dieťa už nebude musieť hrávať.

Keď sa rodičia dali do reči, ozval sa Lud. „Ahoj.“

„Čau,“ pošepla tichučko Scarlett.

„Bál som sa, že už neprídeš.“

„Povedala som im, že s nimi nepôjdem, kým mi nedovolia sem prísť ešte posledný raz.“

„Kam máte ísť?“

„Do Škótska. Je tam nejaká univerzita, kde má otec vyučovať fyziku častíc.“

Kráčali spolu po chodníku, dievča v oranžovej zimnej bunde a chlapec v sivom pohrebnom rúchu.

„Škótsko je ďaleko, pravda?“

„Hej.“

„Hm.“

„Dúfala som, že tu budeš. Aby som sa s tebou mohla rozlúčiť.“

„Ja som tu stále.“

„Ale mŕtvy nie si, však nie, Prelud?“

„Jasné, že nie.“

„Nebudeš tu predsa celý život. Či hej? Raz vyrastieš a budeš musieť odísť do sveta.“

Pokrútil hlavou. „Tam mi hrozí nebezpečenstvo.“

„Povedal kto?“

„Silas. Moji rodičia. Všetci.“

Mlčala.

Zavolal na ňu otec. „Scarlett, zlatko, poď späť. Už ideme. Cintorín si videla, môžeme ísť. Šup, šup.“

Scarlett sa obrátila k Ludovi. „Si veľmi odvážny. Najodvážnejší zo všetkých, čo poznám, a ešte si aj môj kamarát. Čo na tom, ak si vymyslený.“ Odcupitala po chodníku, odkiaľ prišla, späť k svojim rodičom a svojmu svetu.

KAPITOLA 3

Božia svorka

Na každom cintoríne patrí jeden hrob mátohám. Ak sa pousilujete, nájdete ho naozaj na každom. Bude celý hrboľatý, zájdený od dažďa, zarastený trávou a prebujnenou zelinou, s puknutým či rozlomeným náhrobkom, a keď k nemu podídete bližšie, zmocní sa vás prázdnota. Možno bude aj studenší ako iné hroby a meno nebožtíka na ňom rozpoznáte len veľmi ťažko. Figúrke na hrobe bude istotne chýbať hlava, alebo bude taká obrastená machom a hubami, že sa bude sama ponášať na veľkú hubu. Až uvidíte hrob, čo vyzerá ako obeť nesmelých vandalov, tak to je ona, mátožia brána. Až uvidíte hrob, z ktorého vás premkne pocit, že chcete byť niekde inde, tak to je mátožia brána.

Aj na Ludovom cintoríne jedna bola.

Aj u vás je.

Silas sa zberal na odchod.

Keď sa to Lud dozvedel, pochytil ho smútok. No ten už ho prešiel. Už sa ho zmocňoval hnev.

„Ale prečo?“ domŕzal.

„Už som ti povedal. Musím niečo zistiť. Aby som to zistil, musím cestovať. Ak chcem cestovať, nemôžem ostať tu. Celé sme to už prebrali.“

„Čo je také dôležité, že kvôli tomu musíš odísť?“ Lud aj napriek usilovnej snahe nevedel prísť na to, prečo by ho mal Silas opustiť. „Nie je to fér.“

Pestún ani brvou nepohol. „Nie je to ani fér, ani nefér, Prelud. Je to tak, ako to je.“

Luda jeho vysvetlenie nepresvedčilo. „Máš sa o mňa starať, sám si to povedal.“

„Ako tvoj pestún za teba nesiem zodpovednosť, to je pravda. Našťastie ju na tomto cintoríne má za mňa kto prevziať.“

„A kam vlastne ideš?“

„Preč. Inam. Musím sa dozvedieť čosi, čo sa tu nedozviem.“

Lud zahundral a pri odchode kopal do neexistujúcich kameňov. Na severozápadnom konci, kam sa pri údržbe nemohol dostať ani správca cintorína, ani Spolok priateľov cintorína, a ktorý bol preto náležíte spustnutý a zarastený, sa Lud zaplietol do kríkov. Vyrušil sotva desaťročné deti z viktoriánskych čias v brečtanovej džungli pri hre na skrývačku. Snažil sa tváriť, že sa nič nedeje, lebo Silas nikam nejde, ale keď sa malí šarvanci dohrali a Lud sa mohol vrátiť do kaplnky, dve skutočnosti ho presvedčili o opaku.

Najprv taška. Len čo na ňu Ludovi padol zrak, vedel, že patrí Silasovi. Vyzerala krásne, mala dobre vyše stopäťdesiat rokov, bola ušitá z čiernej kože s čiernym kovaním a čiernou rúčkou, podobnú vari nosil viktoriánsky lekár či obhliadač mŕtvol, vnútri so všetkými potrebami, čo mohli prísť vhod. Také niečo mohlo patriť jedine Silasovi. Chcel do nej nazrieť, ale nepustila ho veľká mosadzná zámka. Dvihnúť ju Lud nevládal.

Toľko prvá vec.

Druhá sedela na lavičke pred kaplnkou.

„Lud,“ povedal Silas, „predstavujem ti slečnu Lupescovú.“ Pekná teda nebola. Tvár mala zvraštenú a vyžarovala z nej nespokojnosť. Aj keď nevyzerala staro, vlasy jej svietili šedinami a predné zuby rástli trošku svojhlavo. Oblečená bola v širokom pánskom kabáte s viazankou. „Dobrý deň prajem,“ pozdravil ju Lud.

Slečna Lupescová neodzdravila, len odfrkla. Potom fľochla okom na Silasa a riekla: „Čiže, to je ono?“ Dvihla sa z lavičky a začala obchádzať Luda, nozdry rozšírené, ani čo by vetrila korisť. Dokončila obchôdzku a spustila: „Budeš sa mi hlásiť každé ráno po zobudení a večer, keď pôjdeš spať. V tamtom dome som prenajala izbu,“ ukázala na strechu, ktorú bolo sotva vidno z miesta, kde stáli. „Ja sa však budem zdržiavať výhradne na cintoríne. Zastávam tu funkciu historičky a skúmam minulosť starých hrobov. Rozumieš, trúd? Ha?“

„Lud,“ mechril sa Lud. „Volám sa Lud, nie trúd.“

„Celým menom Prelud,“ doložila Lupescová. „Úžasné. Okrem toho, Lud je zdrobnenina. Prezývka. Tie neschvaľujem. Budem ťa oslovovať chlapče a ty mňa pani učiteľka.“ Lud sa psími očami pozrel na Silasa, toho však neobmäkčil. Vzal si tašku a povedal: „Budeš v dobrých rukách, Lud. Som si istý, že nájdete spoločnú reč.“

„To teda nenájdeme!“ ohradil sa Lud. „S takou ježibabou.“

„Lud,“ napomenul ho Silas, „teraz si pani učiteľku veľmi urazil a ja dúfam, že sa hneď ospravedlníš.“

Lud síce nedúfal, ale videl, ako pred ním stojí Silas s koženou taškou v ruke, pozerá naňho a každú chvíľu sa chystá odísť nevedno na ako dlho, tak naveľa utrúsil: „Ospravedlňujem sa, pani učiteľka.“

Sprvoti mlčala, iba čo si zase odfrkla. Až po chvíli riekla: „Svoje dlhoročné poznatky a skúsenosti mám teraz odovzdať malému chlapcovi. Dúfam, že moja snaha nevyjde navnivoč.“

Objímať Silasa pripadlo Ludovi čudné, tak len natiahol pravicu, na čo sa Silas zohol, veľkou bielou dlaňou pohltil jeho malú, zafúľanú ručičku a jemne mu ju stisol. Poľahky, ako pierko, dvihol koženú tašku zo zeme a po chodníku sa vytratil z cintorína.

Lud sa zveril svojim rodičom.

„Silas odišiel,“ vravel.

„Veď sa vráti,“ utešoval ho pán Owens. „Netráp sa tým, Lud. Je ako vtáky, čo vždy zase priletia.“

Pridala sa aj pani Owensová, „Keď si sa narodil, Silas nám sľúbil, že ak bude musieť niekam odísť, nájde za seba náhradu, niekoho, kto ťa bude živiť a dozerať na teba. A na jeho slovo sa môžeš spoľahnúť.“

Je pravda, že Silas každý deň zháňal jedlo a nechával ho pre Luda odložené v krypte, ale z chlapcovho pohľadu to bola tá posledná vec, na ktorej záležalo. Silas mu bol radcom, neochvejným, múdrym a neomylným; vedel oveľa viac ako cmiterčania, lebo vďaka nočným vychádzkam poznal svet tak, ako vyzerá teraz, nie aký bol pred stovkami rokov; nemal vrtochy, vždy sa naňho dalo spoľahnúť a trávil s Ľudom každý večer, preto si chlapec vedel iba veľmi ťažko predstaviť ich malý kostolík bez jeho prítomnosti, a najmä jeho ochrany.

Slečna Lupescová sa okrem úlohy zásobovateľky, pričom ani tú nezanedbávala, zhostila aj zvyšných povinností.

„To je čo,“ opýtal sa Lud zdesene.

„Hodnotná strava,“ odpovedala mu Lupescová. Sedeli v krypte. Postavila na stôl dve plastové dózy a otvorila ich. Ukázala na jednu: „Krúpová polievka z repy a jačmeňa.“ Na druhú: „Šalát. Zjedz oboje. Sama som varila.“ Spýtavo na ňu hľadel, či žartuje. Silas mu obyčajne nosil jedlo zabalené vo fólii z obchodov, kde mali otvorené aj v noci, a kde sa nik zbytočne nevyzvedal. Stravu v plastovej nádobe s vrchnákom ešte nejedol. „Odporne to smrdí,“ bránil sa.

„Čím dlhšie sa budeš okúňať,“ hovorila, „tým bude polievka horšia, lebo vychladne. Tak jedz.“

Hlad mal. Chytil plastovú lyžicu, nabral z ružovo-fialovej tekutiny a prehltol. Polievka bola slizká a ničím nepripomínala jedlo, ale napokon ju do seba napratal.

„Aj šalát,“ prikázala a zložila vrchnák z druhej nádoby. Znútra vykúkali kusy surovej cibule, červenej repy a rajčiny štedro zaliate octom. Lud si vložil do úst kus repy a dal sa do žuvania. Cítil, ako sa mu ústa plnia slinami a vedel, že keď sa pokúsi preglgnúť, vyvráti repu na stôl. „To nezjem,“ protestoval.

„Je to veľmi zdravé.“

„Ale ja sa z toho povraciam.“

Hľadeli jeden na druhého, chlapča s myšacím hniezdom na hlave a zvraštená bledá žena bez jediného nezbedného strieborného vlasu. Lupescová zľavila, „Ešte raz.“

„Nie.“

„Buď si dáš ešte raz, alebo sa nepostavíš, kým to nebude zjedené celé.“

Lud nabral koliesko naoctovanej rajčiny, preomáľal ho v ústach a s ťažkosťami prehltol. Lupescová zavrela dózy a vložila ich do igelitovej tašky. „Nasleduje vyučovanie,“ zavelila.

Leto bolo v plnej sile. Stmievalo sa až pred polnocou.

V lete nijaké vyučovanie nebývalo. Keď Lud nespal, mohol sa do sýtosti vyšantiť a navyvádzať v príjemnom, nikdy nekončiacom šere.

„Vyučovanie?“ spýtal sa.

„Tvoj pestún sa nazdal, že by ti mohlo prospieť, keby som ťa niečomu priučila.“

„Ja mám svojich učiteľov. Letícia Borrowsová ma učí písať a čítať, pán Pennyworth mi prednáša zo svojho Breviára všeobecnej vzdelanosti pre mladých mužov s dodatkom pre osoby post mortem. Učím sa aj zemepis a všetko ostatné. Ďalšie vyučovanie nepotrebujem.“

„Takže mladý pán už vie všetko? Má šesť rokov a už zjedol všetku múdrosť sveta.“

„To nevravím.“

Slečna Lupescová si prekrížila ruky. „Tak mi porozprávaj o mátohách.“

Lud začal pátrať v pamäti, čo sa za tie roky dozvedel od Silasa o mátohách. „Treba si ich držať od tela,“ vyhŕkol.

„A to je celé? Há? Prečo si ich treba držať od tela? Odkiaľ sa berú? Kam chodia? Prečo nemôžeš postávať pri mátožej bráne? No povedz, chlapče.“

Lud mykol plecami a pokrútil hlavou.

„Vymenuj mi, aké poznáme druhy ľudí,“ pokračovala Lupescová. „Už aj.“

Zamyslel sa. „Živí,“ začal. „Potom, hmmm, mŕtvi.“ Vtedy sa zháčil. „A… mačky?“ skúsil neisto.

„Také makové, chlapče,“ zhodnotila Lupescová. „To je chyba. A ešte väčšia, že si so svojimi nulovými vedomosťami spokojný. Opakuj po mne, ľudí delíme na živých a mŕtvych, dennobdelcov a nočnobdelcov, mátohy a hmlárov, ostrolovcov a Božiu svorku. Okrem nich poznáme ešte samotárov, pravdaže.“

„Vy patríte kam?“ zaujímalo Luda.

„Ja,“ precedila stroho, „patrím sem.“

„A Silas?“

Zaváhala. „On patrí medzi samotárov,“ vyriekla napokon.

So sebazaprením pretrpel celé vyučovanie. Silas vedel látku vysvetliť zaujímavo. Lud si zväčša ani neuvedomil, že sa niečo učí. Naproti tomu slečna Lupescová vyučovala z papierov a vravela mu učivo, čo Lud nevedel pochopiť. Sedel v krypte zožieraný túžbou vybehnúť do letného šerosvitu, pod prízračný mesiac.

Po skončení vyučovania odpochodoval nakriatnutý ako ešte nikdy. Hľadal, s kým by sa mohol zahrať, ale nenašiel ani duše, len veľkého sivého psa, ktorý sa však Luda stránil a osamote prepletal medzi náhrobkami a tieňmi.

Lenže malo byť aj horšie.

Slečna Lupescová ho naďalej zásobovala výtvormi svojej kuchyne: knedličky utopené v masti, hustá ružovkastá polievka s lyžicou kyslej smotany, studené a prevarené zemiaky, studené zeleninové párky prekypujúce cesnakom, natvrdo uvarené vajcia v sivom náleve, čo vzbudzoval kadečo, len nie chuť do jedla. Nasúkal do seba vždy najmenšie množstvo, aké mu prešlo. Aj vyučovanie pokračovalo. Za celé dva dni ho nenaučila nič, okrem toho, ako sa v rôznych jazykoch volá o pomoc, a keď sa pomýlil alebo zabudol, tresla ho perom cez hánky. Na tretí deň otázky len sypala: „Po francúzsky?“

„Au secours.“

„V morzeovke?“

„S-O-S. Tri bodky, tri čiarky, tri bodky.“

„Po gnavsky?“

„To je hlúposť. Vždy zabudnem, čo je gnava.“

„Majú krídla bez peria, lietajú rýchlo a nízko nad zemou. Na tento svet nechodia, poletujú na červenej oblohe po ceste do Mátožinca.“

„Na čo mi to kedy bude?“

Zvraštila tvár viac ako obyčajne a sucho zopakovala: „Po gnavsky.“

Lud sa pokúsi napodobniť hrdelný zvuk, čo ho naučila, ostré, akoby orlie zavrešťanie. Odfrkla si. „Povedzme,“ zhodnotila.

Chlapča sa už nevedelo dočkať Silasovho návratu. Raz sa spýtal: „Občas vídam na cintoríne veľkého sivého psa. Prišiel vtedy, keď vy. Je váš?“

Narovnala si viazanku. „Nie.“

„Už sme skončili?“

„Na dnes. Doma si prečítaš učivo, čo som ti dnes dala, a zajtra večer ho budeš ovládať naspamäť.“

Papiere boli popísané vyblednutým fialovým atramentom a páchli starinou. Vzal si jeden na kopec a pokúsil sa sústrediť na to, čo číta, ale myseľ mu behala inde. Keď videl, že to nemá zmysel, papier zložil a vsunul pod kameň. Nik sa s ním tej noci nechcel hrať.

Nik sa v svite obrovského letného mesiaca nechcel rozprávať, naháňať, ani preliezať.

Šiel sa posťažovať rodičom do hrobky, ale pani Owensová nechcela na slečnu Lupescovú počuť jediného krivého slova, keďže, ako si myslel Lud, bola nahnevaná, že Silas nevybral ju. Starý Owens len mykol plecami a začal rozprávať Ludovi o svojich učňovských rokoch u truhlárskeho majstra a o tom, ako by sa bol rád učil všetky tie veci, čo sa môže učiť on, čo ho ešte viac rozmrzelo.

„A vôbec, nemal by si sa učiť?“ napomenula ho pani Owensová, na čo Lud iba zaťal päsť a zahryzol si do jazyka.

Vrátil sa medzi hroby s pocitom, že ho nik nemá rád a nik si ho neváži.

Kráčal po cintoríne s myšlienkami na svoj nespravodlivý údel a odkopával kamene. Zazrel sivého psa, tak zavolal aspoň naňho, aby mal s kým tráviť čas. No pes sa držal bokom a nepodišiel bližšie, za čo si od Luda vyslúžil hrudu hliny, ktorú doň hodil. Lenže namiesto neho trafil náhrobný kameň a hlina sa rozprášila naokolo. Psisko naňho vyčítavo zagánilo a zmizlo v tieňoch.

Schádzal z vŕška juhozápadnou stranou, lebo sa chcel vyhnúť starej kaplnke, aby mu nepripomenula Silasa. Zastavil sa pri hrobe, ktorý vyzeral presne tak, ako sa Lud cítil. Hrob ležal pod dubom sčernetým od zásahu blesku, takže vyzeral nie ako strom, ale skôr ako pazúr vystrčený z kopca. Doska bola zájdená, popraskaná a čnel sa nad ňou náhrobok s bezhlavým anjelom, akoby odetým do rozrastenej a odpornej huby.

Lud sa posadil na trávu, ľutoval sa a nenávidel celý svet. Ešte aj Silasa za to, že odišiel a nechal ho tam. Potom zavrel oči a skrútený do klbka trávy sa nechal unášať bezsenným spánkom.

Po ulici hore vŕškom kráčali vojvoda z Westminsteru, ctihodný Archibald Fitzhugh a biskup z Bathu a Wellsu. Pohybovali sa nečujne z tieňa do tieňa, všetci traja vyziabnutí a zvráskavení, samá šľacha a chrupavka. Na sebe mali otrhané franforce šiat, tu sa zakrádali, tu čupeli, tu plazili alebo preskakovali popolnice, a jednostaj sa držali pri tônistej strane plota.

Vzrastom boli nízki, ako dospelí ľudia, čo sa zbehli od slnečných lúčov. Rozprávali sa tlmeným hlasom a hovorili veci ako: „Ak vedomosť ich vznešenosti o našej polohe úspešne súperí s vedomosťou o našom cieli, bol by som im nadosmrti zaviazaný, keby sa o ňu podelili aj s nami.

V opačnom prípade nech láskavo držia svoj otvor na hostie.“ Alebo: „Vravím len to, ó, najsvätejší, že sa v blízkosti isto-iste nachádza cintorín, ak ma nos neklame.“ A napokon: „Čo je dosť možné, keďže môj necíti ani vánok, a to má oveľa vycibrenejší čuch ako ich, vaša nebeskosť.“

Takto sa prekárali neľahkou cestou medzi predmestskými záhradkami. Vyhli sa jednej. „Pššt,“ sykol ctihodný Archibald, „psy!“ a poďho vnohy po múriku ako potkany veľké sťa deti. Vyšli na hlavnú ulicu a zamierili smerom nahor. Napokon prišli až k cintorínu, kde veveričou rýchlosťou preliezli múr a zavetrili.

„Strážny pes,“ oznámil vojvoda z Westminsteru. „Kde? Čo ja viem. Tu niekde. Okrem toho nepáchne ako normálny pes,“ povedal biskup z Bathu a Wellsu.

„Niekto tu nevedel zaňuchať ani cintorín,“ nadhodil ctihodný Archibald Fitzhugh. „Všakáno? Je to len pes.“ Všetci traja zoskočili z múru a poštvornožky vyrazili k mátožej bráne pri spálenom strome.

Pri bráne, osvetlení mesiacom, zastali.

„Čo sa nám to tu uhniezdilo?“ opýtal sa biskup.

„Pánajána,“ začudoval sa vojvoda.

Lud otvoril oči.

Videl, ako si ho obzerajú tri prestarnuté a vysušené tváre, ktoré ani čo by patrili múmiám, až na to, že sa pohybovali a vyzerali zaujato, vo vyškerených ústach rad ostrých, zažltnutých zubov, svietiace koráliky očí, namiesto prstov štrkotajúce pazúry.

„Kto ste?“ vyzvedal Lud.

„My,“ ozvala sa jedna z kreatúr, a Lud zbadal, že sú len o kúštik vyšší od neho, „sme tí najdôležitejší ľudia na zemi. Predstavujem vám vojvodu z Westminsteru.“ Najvyšší z nich sa uklonil a predniesol, „úctivá poklona,“ „… a biskupa z Bathu a Walesu…“ Zjav s dvoma radmi ostrých zubov a neskutočne dlhým špicatým jazykom medzi nimi celkom nespĺňal Ludovu predstavu o biskupovi. Kožu na lysej hlave mal pokrytú škvrnami a cez jedno oko mal pásku, takže pripomínal skôr piráta. „… a ja mám thú česť bhyť cthihodný Archibald Fitzhugh. K službhám.“

Naraz sa uklonili. Slova sa ujal biskup. „Teraz, ak dovolíš, by sme sa radi čosi dozvedeli o tebe. A nebalamuť nám hlavu nejakými táraninami, nezabudni, že sa rozprávaš s biskupom.“

„Nech sa páči,“ posmelili ho druhí dvaja.

Nuž, tak nech sa páči, pomyslel si Lud. Rozpovedal im, ako ho nik nemá rád, ako sa s ním nik nechce hrávať, že si ho nik neváži a nikomu na ňom nezáleží, a ako sa naňho ešte aj pestún vykašlal.

„Tristo hrmených,“ zvolal vojvoda a poškrabal sa na nose (kuse vysušenej kože s dvoma otvormi). „Mal by si ísť niekam, kde ti preukážu úctu.“

„Takého miesta tu niet,“ odsekol Lud. „A von z cintorína ísť nesmiem.“

„Tebe treba spolok známych a priateľov,“ zamľaskal biskup dlhým jazykom. „Miesto plné zábavy, kúziel a rozkoše, kde by sa ti dostalo priazne, nie zanedbania.“ Lud sa ponosoval ďalej. „Potom tá pani, čo sa o mňa stará, varí hrozné gebuziny. Polievku s vajcami natvrdo a podobne.“

„Jedlo!“ pridal sa ctihodný Archibald. „Tam, kam ideme my, sa podávajú najlepšie jedlá z celého sveta. Len keď na ne pomyslím, hneď mi žalúdok zapradie a slinky sa zbehnú ako čertíci.“

„Vezmete ma so sebou?“ opýtal sa Lud.

„Vziať ťa so sebou?“ odpovedal otázkou vojvoda. Znel ohromne prekvapene.

„Ale veď, vaša ctihodnosť,“ zamiešal sa opäť biskup, „ukážte milosldné sldce. Pozlite sa na to úbohé stvolenie. Už hodný čas nemalo kus doblého jedla v žalúdku.“

„Ja vravím, berme ho,“ zahlásil ctihodný Archibald. „U nás je pohostenie od výmyslu sveta.“ Na dôkaz sa potľapkal po bruchu.

„Teda ako? Ideš s nami na výlet?“ opýtal sa vojvoda. „Alebo hodláš premárniť zvyšok života v týchto končinách?“ a kostnatými prstami prešiel po cintoríne a temnote.

Ludovi sa vybavila slečna Lupescová, odporné jedlo, učivo a našpúlené pery.

„Idem,“ odvetil.

Noví priatelia ho síce veľmi neprevyšovali, ale sily mali viac ako obyčajné deti, preto sa Lud ani nenazdal a už ho biskup držal nad hlavou, kým vojvoda zovrel trs ošklbanej trávy, zakričal niečo ako „Skagh! Thegh! Khavagah!“ a potiahol. Kamenná doska sa odsunula ako dvere do pivnice a za ňou nič, len tma.

„Dole sa,“ postrčil biskup Luda do tmavej diery a išiel za ním, v závese s ctihodným Archibaldom a vojvodom, ktorý prudkým skokom pristál vnútri a zvolal: „Wegh Khärados!“, na čo sa kamenná mátožia brána s hrmotom zatvorila.

Dolu temnotou sa rútil Lud, príliš zmätený na to, aby sa stihol báť. Bol zaneprázdnený otázkou, aká hlboká môže byť diera, keď ho pár mocných rúk chytil pod pazuchy a hompáľajúceho odniesol do čierňavy.

Už niekoľko rokov Lud nevedel, ako vyzerá ozajstná tma. Na cintoríne videl tak ako mŕtvi a nijaký hrob či krypta preňho neboli celkom tmavé. Teraz ho však s občasným trhnutím a kmásaním čosi unášalo voslep čiernočiernym priestorom, čo ho desilo, no zároveň vzrušovalo, zatiaľ čo mu vietor hvízdal okolo uší.

Zrazu prišlo svetlo a všetko sa zmenilo.

Obloha bola sfarbená dočervena, ale nie tak, ako keď zapadá slnko. Táto farba mala zlý, ostročervený nádych zapálenej rany. Maličké ostarnuté slnko blikalo ako bodka niekde v diaľke. Ovzdušie chladilo a trojica zliezala akúsi stenu. Vytŕčali z nej náhrobky a sošky, ani čo by niekto vzal cintorín a postavil ho nabok, a na nich, ako tri vycvičené šimpanzy v čiernych oblekoch so zapínaním na chrbte, Archibald, vojvoda a biskup skákali z kameňa na kameň, pričom si medzi sebou pohadzovali Luda, neomylne, bez pozerania, akoby mimochodom.

Lud okálil nahor, či nedohliadne až k otvoru, kadiaľ sa sem dostali, ale videl len hroby.

Dumal, či každý z tých hrobov slúži ako vchod pre stvorenia podobné tým, čo ho sem privliekli…

„Kam ideme,“ spýtal sa, ale jeho otázku zobral vietor.

Išli čoraz rýchlejšie. Nad nimi sa odklopil jeden pomník a do krvavej oblohy z neho frngli dve príšery, výzorom príbuzné Ľudovým sprievodcom. Z jedného visel dotrhaný hodvábny plášť, kedysi azda bielej farby, druhý mal na sebe fľakatý sivý oblek, o pár čísel väčší a s rukávmi dotrhanými ako franforce tieňa. Zazreli Luda s jeho tromi novými priateľmi a poľahky sa zo šiestich metrov spustili k nim.

Vojvoda na znak varovania hrdelne zaškriekal, aby trojica v pätách s dvoma prenasledovateľmi zrýchlila. Zdalo sa, že tam pod červenou oblohou s vyhoreným slnkom, čo si ich premeriavalo ako mŕtve oko, nikomu nedochádzal dych ani sily, ale naostatok sa predsa len zastavili pri veľkej soche, s tvárou pokrytou hubovitým cudzopasníkom. Tam Luda predstavili tridsiatemu tretiemu prezidentovi Spojených štátov amerických a čínskemu cisárovi.

„Pán Lud,“ uviedol ho biskup. „Vezmeme ho do svojich radov.“

„Rád by sa dobre najedol,“ pridal sa ctihodný Archibald.

„Ak sa staneš jedným z nás, mladý muž, čaká ťa hojnosť jedál a nápojov,“ poznamenal cisár.

„Veru,“ prisvedčil americký prezident.

„Stanem sa jedným z vás? Akože sa premením na takého ako ste vy?“ vypytoval sa Lud.

„Bystrý ako sokol, prešibaný ako líška, okabátiť tohto mládenca je úloha pre ozajstného majstra,“ povedal biskup. „Presne tak. Jedným z nás. Mocným, rýchlym a neporaziteľným ako my.“

„Zuby silné, že rozdrvia každú lebku a jazyk dosť ostrý a dlhý na to, aby vyšparchal špik z najhrubších kostí a strhol kožu z tváre každého vypasenca,“ zamiešal sa do rozhovoru cisár.

„Schopný kĺzať sa z tieňa do tieňa, nikým nevidený, nepočutý. Voľný ako vietor, rýchly ako myšlienka, studený ako ľad, tuhý ako kameň, nebezpečný ako my, ako my,“ vyratúval vojvoda.

Lud si ich prezeral. „A keby som nechcel byť taký ako vy?“ zaujímalo ho.

„Nechcel? Pravdaže chceš. Čo môže byť lepšie? Vari v celom vesmíre niet duše, čo by nechcela byť ako my.“

„Naše mesto je pýchou…“

„Mátožinec,“ doplnil prezident.

„Najlepšie jedlo, najlepší život…“

„Máš vôbec predstavu,“ prerušil ich biskup, „aký pôžitok je piť čierny mŕtvolný výtok, čo sa hromadí v olovených rakvách? Alebo aký je to pocit, byť dôležitejší ako králi a kráľovné, ako prezidenti, premiéri a všelijakí hrdinovia, byť v dôležitosti taký vzdialený od ľudí, ako sú oni od ružičkového kelu?“

„Čo ste vy vlastne zač?“ spýtal sa Lud.

„Mátohy,“ odpovedal biskup. „Akoby tu niekto nedával pozor, všakže? Sme predsa mátohy?“

„Pozor!“

Celá horda týchto malých zjavov sa v hĺbke pod nimi hemžila, sácala a kmásala, v snahe dostať sa na chodník, a kým sa Lud spamätal, už ho pár kostnatých rúk unášal vzduchom, ako všetci piati vyrazili prískokmi a výmykmi v ústrety svojim blížnym.

Stena cintorína sa dole končila a prechádzala do rokmi vyšliapanej cesty, čo viedla cez pustú rovinu, akúsi púšť posiatu skalami a kosťami, až k mestu na červenej skale, ktoré sa črtalo v diaľke.

Keď sa Lud zahľadel na mesto, premkla ho hrôza. Miešal sa v ňom odpor so strachom, hnus a bes a útlak.

Mátohy nič nestavajú. Sú cudzopasníci, zdochlinári a pijavice. Mátožinec nepostavili, ale kedysi dávno našli a obsadili. Nevie sa (a vari to nik živý ani nikdy nevedel), kto mesto vybudoval, kto skalu pokryl sieťou veží a tunelov, zrejmé je len to, že okrem mátoh by v nej nik nechcel bývať, ale ani by sa k nej nechcel priblížiť.

Už z chodníka vedúceho do Mátožinca, z miesta vzdialeného desiatky kilometrov Lud videl, že všetko stojí nakrivo. Múry sa klátili jeden cez druhý, celá stavba vyzerala ako zhmotnenie tých najhorších snov, aké kedy zažil, cerila sa do sveta ako ústa plné vyhnitých zubov. Postavili ju azda len preto, aby stade všetci utiekli, kamenári tu vytesali do skaly všetok strach, bôr a hrôzu, aké je len možné si predstaviť. Mátohy sa v meste cítili ako doma a bolo pre ne miestom nekonečných slastí.

Uháňali. Cestou vyšliapanou naprieč púšťou trielili rýchlejšie ako supy, pričom si nad hlavami silnými rukami prehadzovali Luda, ktorému sa krútila hlava, bolo mu zle od žalúdka, cítil sa prestrašene a aj dosť hlúpo.

Nad nimi, na oblohe červenej od kyslého ovzdušia, krúžili stvorenia s veľkými čiernymi krídlami.

„Buďte v strehu,“ upozorňoval biskup. „Skryte ho, nech nám ho gnavy, tá čvarga zlodejská, neuchmatnú.“

„Ha. Bodaj ich porantalo,“ zastrájal sa cisár.

Gnavy na červenej oblohe nad Mátožincom… Lud sa zhlboka nadýchol a zaškriekal tak, ako ho naučila slečna Lupescová. Z plného hrdla, sťa orol.

Jedna z okrídlených stvor sa zniesla nižšie a Lud zvrieskol po druhý raz, keď vtom ho umlčala silná ruka, čo mu rázne prikryla ústa. „Privolať ich dole nie je zlý nápad,“ pochválil ho Archibald, „ale ver mi, jesť sa nedajú, kým aspoň zopár týždňov nehnijú na zemi, takto by s nimi bola len oštara, ale netreba sa preto hnevať, všakže?“

Gnava sa suchým púštnym ovzduším vzniesla späť medzi svojich, čím v Ludovi zahasila aj poslednú iskierku nádeje.

Mátohy pokračovali rýchlym tempom k mestu na skale a Lud s nimi, usadený na nevábnom tróne zapáchajúcich pliec vojvodu z Westminsteru.

Vyhasnuté slnko zapadlo a na nebo sa šplhali dva mesiace, jeden veľký biely s krátermi, pri východe akoby si nárokoval polovicu oblohy, ale neskôr sa zmenšil, a druhý menší, zelenomodrý, farbou pripomínajúci plesnivý syr. Ich prítomnosť vyvolala v tlupe mátoh veľké nadšenie, preto zastali a utáborili sa pri ceste.

Tvor, čo sa k nim pridal neskoršie, Ludovi sa zdalo, že mu ho predstavovali ako „chýrneho spisovateľa Victora Huga“, priniesol vrece s drevom. Na niektorých kusoch boli ešte kovové pánty a držadlá. Kovovým zapaľovačom čoskoro vykúzlil oheň, ku ktorému sa zhŕkli mátohy a odpočívali. Hľadeli na zelenomodrý mesiac, pričom sa občas hrýzli, šklbali alebo hrešili v súperení o lepšie miesto.

„Pôjdeme spať zavčasu, aby sme so západom slnka mohli vyraziť do Mátožinca,“ rozkázal vojvoda. „Je to ešte asi deväť-desať hodín naším tempom. Kým znovu vyjde mesiac, mali by sme byť na mieste. Tam si vyhodíme z kopýtka, súhlasíš? Oslávime, že si sa stal jedným z nás.“

„Nič to nie je,“ ubezpečoval ho ctihodný Archibald, „ani nepocítiš, že sa s tebou niečo stalo. A potom, ten krásny pocit, čo zažiješ.“

Jeden cez druhého sa pustili do rozprávania historiek a zážitkov o tom, aké úžasné je stať sa mátohou, o všetkom, čo sa dá pohrýzť a rozdrviť ich mocnými zubami. Akí sú odolní voči zraneniam a chorobám. Vykladali o tom, kam všade chodia, čo boli predovšetkým katakomby a morové jamy („Morová jama, to vám je hostina,“ zasnil sa čínsky cisár a všetci horlivo prikyvovali.). Pochválili sa aj, ako prišli k svojim menám, a ako Lud, až sa zmení na mátohu, bude mať tiež také.

„Lenže ja sa k vám nechcem pridať,“ ohradil sa Lud. „Či chceš alebo nie,“ zašvitoril biskup, „jednako sa pridáš. Aj keď po zlom to nie je až také príjemné, budeš sa musieť nechať stráviť, čo pri tvojom veku nie je najpríjemnejšie.“

„Ale o takých veciach nevravme,“ zahriakol ich cisár. „Mátohy sa majú najlepšie. Nám nechýba nič.“

Všetky mátohy okolo táboráku z rakiev začali ujúkať, výskať a vyspevovať, pričom sa neustále vychvaľovali, aké sú múdre alebo silné, a aké je skvelé, ničoho sa nebáť.

Znenazdajky sa z diaľky ozval akýsi zvuk podobný vytiu, na čo sa mátohy roztriasli ako osiky a pritiahli bližšie k ohňu.

„Čo to bolo?“ spýtal sa Lud.

Mátohy krútili hlavami. „Len nejaké púštne zviera,“ utrúsila ktorási. „Potichu, aby nás nepočulo.“

Napospol utíchli, ale iba kým na príhodu nezabudli, a potom spustili odznova piesne o zvrhlých a skazených nápadoch, z ktorých najobľúbenejšia bola len výpočtom hnijúcich orgánov a poradia, v akom sa majú jesť.

„Chcem ísť domov,“ zafňukal Lud, keď mátohy zhltli poslednú slohu piesne. „Tu sa mi nepáči.“

„Ale veď prestaň,“ tíšil ho vojvoda. „Čo už si zabudol na môj sľub, že hneď, ako sa dáš k nám, zabudneš na také veci ako domov?“

„Na nič z obdobia pred tým, ako som sa stal mátohou, sa nepamätám,“ vyhlásil preslávený spisovateľ Vietor Hugo.

„Ani ja,“ hrdo riekol cisár.

„Nie veru,“ pridal sa aj americký prezident.

„Budeš patriť do vybranej spoločnosti najmúdrejších, najsilnejších a najodvážnejších stvorení, čo doteraz žili,“ vystatoval sa biskup.

O ich múdrosti a odvahe si Lud myslel svoje. Silní však boli, nadľudský rýchli takisto, a on mal tú smolu, že stál rovno v ich strede. Na útek ani pomyslenie. Dostihli by ho za pár sekúnd.

Nocou sa opäť rozlialo zavytie a kruh okolo vatry sa zase o čosi zmenšil. Lud počul, ako šomrú a hromžia.

V chmúrnej nálade zavrel oči a myslel na to, že sa nechce stať mátohou, že chce byť doma. Rozmýšľal, či sa mu v takom zúfalom rozpoložení podarí zaspať, a kým na niečo prišiel, už spal.

Po troch hodinách sa však prebudil na hlučný, nepríjemný šramot v blízkosti. „No, kde sú? Háá?“ Rozlepil oči a videl, ako biskup kričí na čínskeho cisára. Podľa všetkého v noci bez stopy zmizlo niekoľko ich kolegov a nik nemal potuchy, kde sú. Nálade skupiny to neprospelo. Chytro sa pobalili a Luda si prehodil cez plece prezident Spojených štátov.

Zo skál, kde sa na noc utáborili, sa zoškriabali na cestu, pod oblohu farby otrávenej krvi a vyrazili k Mátožincu. Už im nebolo do spevu ako minulej noci. Ludovi, prekopŕcanému zo strany na stranu, sa skôr videlo, akoby pred niečím utekali.

Okolo poludnia, keď im mŕtve slnečné oko žmurkalo rovno nad hlavami, mátohy zastali a zhrčili sa dovedna. Vysoko v oblakoch, v smere teplého prúdenia vzduchu, nad nimi plachtili desiatky gnáv.

Mátohy sa rozdelili na dva tábory, jedny boli presvedčené, že zmiznutiu ich priateľov netreba prikladať nijaký význam, druhé sa báli, že ho majú na svedomí gnavy, a že idú aj po nich. Nezhodli sa na ničom okrem toho, že ak sa gnavy priblížia, budú do nich hádzať kamene, a na tie účely si naplnili vrecká na oblekoch a kabátoch okruhliakmi, čo našli pri ceste.

Ďalšie zavytie, kdesi z púšte, z ľavej strany. Mátohy si vymenili pohľady. Znelo hlasnejšie ako v noci, bližšie, hrubo ako od vlka.

„Počuli ste?“ opýtal sa londýnsky starosta.

„Nije,“ odvetil americký prezident.

„Čo?“ spýtal sa ctihodný Archibald.

Nasledovalo ďalšie.

„Musíme sa dostať domov,“ zhodnotil situáciu vojvoda s veľkým kameňom v ruke.

Strašidelné mesto Mátožinec sa rozkladalo na vysokej skalnatej plošine pred nimi a všetci vyrazili tým smerom.

„Gnavy útočia!“ skríkol biskup. „Ukameňujme tie harpye!“

Lud s drsným cestným pieskom v zuboch videl všetko hore nohami, keďže ešte vždy nadskakoval hore-dolu prehodený cez plece amerického prezidenta. Počul však vresk podobný orliemu, a preto nedbal a odpovedal po gnavsky. Tentoraz ho nik nezahriakol, pochyboval však, že ho bolo počuť cez škrekot gnáv a kliatby mátoh, zamestnaných ich bombardovaním.

Lud zase počul zavytie, tentoraz sprava.

„Tých zavšivených potvor sú hádam stovky,“ strácal na duchu vojvoda.

Americký prezident odovzdal Luda slávnemu Victorovi Hugovi, ktorý ho pichol do vreca a prehodil si ho cez plece. Veľmi sa Ludovi uľavilo, že bolo vrece cítiť len po spráchnivenom dreve.

„Ustupujú,“ zvolala jedna z mátoh. „Pozrite, ako sa pracú!“

„Bez obáv,“ zaznel v Ludovej blízkosti hlas, čo asi patril biskupovi. „V Mátožinci budeme takýchto nepríjemností ušetrení. Mátožinec je nedobytný.“

Lud zavretý vo vreci nemal prehľad o tom, koľko mátoh gnavy zabili alebo zranili. Z biskupovho nevyberaného slovníka však usúdil, že ich zase niekoľko zdúchlo.

„Hýbme sa,“ posúril ich podľa hlasu vojvoda a mátohy sa dali do behu. Rukojemníkovi v mechu sa zhoršila situácia, začalo ho hádzať sem a tam, udieral sa tu o chrbát chýrneho spisovateľa Victora Huga, tu o zem. Aby toho nebolo málo, tlačilo ho aj niekoľko zabudnutých kusov dreva s klincami a skrutkami, čo ostali z rozpadnutých rakiev. Jedna skrutka sa mu zavŕtavala rovno do dlane.

Aj napriek hartuseniu, hojdaniu, hádzaniu a hopsaniu, čo sprevádzali každý jeden krok jeho únoscov, sa Ludovi podarilo chytiť skrutku pravou rukou. Prstom skúsil, či je špička dosť ostrá. Bola. Niekde hlboko v ňom sa prebudila nádej. Vzal skrutku, pichol ju do vrecoviny za chrbtom, vytiahol a pichol znovu o kúsok nižšie.

Znova začul divé zavytie a pomyslel si, že ak je niečo schopné vydesiť mátohy, musí to byť samo ešte oveľa desivej šie, ako si vedel predstaviť. Na chvíľu prestal robiť diery do mechu, veď čo ak z neho vypadne rovno do papule nejakej strašnej príšery? No čo, prišlo mu vzápätí na um, takto aspoň bude sám sebou, keď zomrie a uchová si všetky spomienky na rodičov, na Silasa, ba aj na slečnu Lupescovú.

To mu dodalo odvahy.

Pustil sa opäť do práce, šklbal vrece mosadznou skrutkou, kým sa v ňom neobjavil ďalší otvor.

„Bystro, páni,“ posmeľoval biskup ostatných. „Už len niekoľko schodov a sme doma, v Mátožinci.“

„Hor sa, vaša velebnosť!“ zvolal ktosi ďalší, najskôr ctihodný Archibald.

Odrazu sa pohyb únoscov zmenil, namiesto súvislého napredovania začali stúpať v pravidelných sledoch: navrch a dopredu, navrch a dopredu.

Lud rozšíril prstom dieru, aby si spravil priezor. Pozrel von. Hore strašidelná červeň oblohy, dolu…

… dolu sa rozprestierala púšť, tentoraz však desiatky metrov pod ním. Zo zeme sa dvíhalo schodisko, ale nie obyčajné, lež schodisko pre obrov, napravo lemované čiernou kamennou stenou. Mátožinec bol podľa všetkého dakde nad nimi, kam Lud nevidel. Naľavo nebolo nič, len hlboký zráz. Usúdil, že najrozumnejšie bude vypadnúť na schody a dúfať, že si toho mátohy pri svojom pachtení za bezpečím domova nevšimnú. Na krvavom nebi sa dali rozpoznať krúžiace gnavy.

Tešilo ho, že za ním nie sú ďalšie mátohy, keďže chýrny spisovateľ Vietor Hugo uzatváral celý zástup, a tak nik nevidel, ako sa diera v mechu každým krokom zväčšuje. Ani ako sa Lud prediera na slobodu.

Ale niekto predsa len…

Hodilo ho nabok, preč od diery. Stihol však ešte zazrieť, že sa k nim po schodoch blíži niečo veľké a sivé. Začul rozzúrené vrčanie.

V situáciách, keď si musí človek vybrať medzi dvoma rovnako zlými možnosťami, vravieval pán Owens, že to je „ako rozhodovať sa medzi peklom a modrým oceánom“. Že by tomu Lud nejako veľmi rozumel, sa nedalo povedať, lebo za celý svoj život na cintoríne nevidel ani peklo, ani modrý oceán.

„Ja sa musím rozhodnúť medzi príšerou a mátohami,“ upravil si porekadlo po svojom.

Zatiaľ čo takto rozmýšľal, zahryzli sa do otvorov, ktoré vyvŕtal, ostré psie zuby a roztrhli vrece tak, že Lud vypadol na kamenné schody rovno k labám ohromného zvieraťa. To vzhľadom pripomínalo psa, ale oveľa väčšieho, s plamennými očami, bielymi tesákmi a slinami tečúcimi z rozvrčanej tlamy. Odfukovalo a hľadelo na Luda.

Mátohy zastali. „Môj ty strach!“ skríkol vojvoda. „Tá satanova obluda nám ukradla žmurkavca.“

„Nechajme jej ho,“ navrhol čínsky cisár. „Utekajme!“

„Tak, tak!“ súril prezident Spojených štátov.

Rozbehli sa hore schodmi. Lud si bol istý, že schody tesali pre obrov, lebo každý bol väčší ako on. Mátohy utekali, čo im nohy stačili, len občas sa zastavili, aby zahromžili na psa a možno aj na Luda.

Zviera sa ani nepohlo.

„Chystá sa ma zjesť,“ prešlo Ludovi hlavou. „Páli ti to, priateľu.“ Spomenul si na cintorín, svoj domov, a za ten svet si nevedel zmyslieť, prečo odtiaľ vlastne odišiel. Príšera-nepríšera, musí sa tam vrátiť. Čakajú naňho.

Prešiel okolo zvieraťa, zoskočil na najbližší schod, preletel jeden a pol metra a dopadol najprv na členok, ktorý si bolestivo vykrútil, a potom sa na kamennú plochu zdrúzgal celý.

Počul, ako sa psisko rozbieha a skáče za ním. Chcel sa postaviť na nohy, ale členok, od bolesti kľavý a nepoužiteľný, ho neposlúchol. Prv ako sa stihol zachytiť, opäť letel dolu. Tentoraz však nie na kamenný schod, ale do prázdna, do priepasti vedľa schodiska, z hrozivej výšky, akú si Lud vedel sotva predstaviť…

Keď padal, celkom zreteľne začul, ako naňho niekto kričí z miesta, kde stál pes. Ozval sa hlas slečny Lupescovej. „Lud!“

Pád mu pripomínal všetky tie sny o padaní, bezmocnosť človeka mykajúceho končatinami na neodvratnej ceste k zemi. Cítil, akoby sa mu mozog zmenšil tak, že sa doň vošla len jedna myšlienka, pričom sa striedali dve: „To psisko bola Lupescová“ a „čochvíľa sa rozpleštím na kamennej zemi“.

V tej chvíli sa okolo neho obmotalo čosi, čo padalo rovnakou rýchlosťou ako on, potom zatrepotali veľké neoperené krídla a svet sa spomalil. Aj zem pod nohami sa blížila pomalšie.

Krídla zatrepotali mocnejšie. Pád sa zastavil, Lud začal stúpať a jediné, čo mu teraz zamestnávalo myseľ, bolo: „Ja lietam.“ A veruže letel. Zaklonil hlavu. Pozrel rovno do opálenej tváre, na temene celkom plešivej, s prenikavými očami, čo vyzerali ako dva vyleštené sklené korále.

Zaškriekal jediný zvuk, aký po gnavsky vedel, na čo sa gnava usmiala a odpovedala mu hlbokým vrknutím. Vyzerala prívetivo.

Spomalili a s hupnutím dosadli na zem. Lud sa opätovne skúsil postaviť, ale členok na zranenie nezabudol a umožnil mu len ťarbavo krívať. Vietor prudko dul, víril piesok a ostro bodal Luda do kože.

Gnava si so zloženými krídlami čupla vedľa neho. Počas života na cintoríne si zvykol na prítomnosť okrídlených tvorov, ale toto tu sa na anjelikov z hrobov ani trochu nepodobalo.

Z púšte zakrytej veľkým tieňom Mátožinca k nim veľkými skokmi uháňalo veľké sivé zviera, podobné psovi.

Namiesto brechania mu z papule vyšiel hlas slečny Lupescovej.

„Už po tretí raz ti gnavy zachránili život, Lud. Najprv, keď začuli tvoje volanie o pomoc a prišli mi povedať, kde si. Druhý raz minulú noc, keď si spal pri ohni. Krúžili nad vami a počuli, ako sa mátohy dohadujú, že im nosíš smolu, a preto bude najlepšie ťa dobiť na smrť kameňmi a skryť niekam, kde ťa neskôr nájdu zhnitého a pochutia si na tebe. Gnavy sa o nich v tichosti postarali. A teraz zase.“

„Pani učiteľka?“

Psisko k nemu sklonilo hlavu, a hoci si na jeden strašný, mrazivý okamih pomyslel, že sa doňho chystá zahryznúť, zviera mu iba matersky olizlo tvár. „Poranil si si členok?“

„Hej. Bolí ma, keď sa naň postavím.“

„Vysadni mi na chrbát,“ pokynula mu slečna Lupescová v prestrojení za veľkú sivú obludu.

Skrekla čosi po gnavsky, stvorenie vzlietlo, opatrne uchopilo Luda do pazúrov a posadilo slečne Lupescovej za krk.

„Chyť sa srsti,“ povedala. „Poriadne. Kým vyrazíme, sprav…“ a vydala piskľavý škrek.

„Čo to znamená.“

„Ďakujem. Alebo zbohom. Oboje.“

Pokúsil sa zo všetkých síl napodobniť slečnu Lupescovú a gnava sa pobavene zachechtla. Vydala podobný zvuk, rozprestrela vyziabnuté krídla a s mohutným zamávaním odlietla do púšte, kde sa nechala odniesť suchým vetrom ako šarkan.

„Dobre,“ povedala slečna Lupescová, „teraz sa ma drž.“ Rozbehla sa.

„Ideme k stene s hrobmi?“

„K mátožím bránam? Nie. Tie slúžia len pre mátohy. Ja som z Božej svorky. Chodím vlastnými cestičkami, do pekla a späť.“ Potom, ako sa Ludovi zazdalo, ešte zrýchlila.

Na oblohu vyšiel obrovský mesiac, jeho menší splesnený braček a ešte jeden, tmavočervený ako rubín, a v ich trojfarebnom svite bežal vytrvalým tempom sivý vlk naprieč púšťou, ktorú lemovali zvyšky kostier. Zastali pri rozpadnutej hlinenej budove pripomínajúcej včelí úľ, kde zo skaly vyvieral prameň, ktorý stekal do malého jazierka a potom mizol v púšti. Vlk sklonil hlavu, aby sa mohol nachlípať vody. Lud ho napodobnil, s tým rozdielom, že si vodu naberal do rúk.

„Tadiaľto vedie hranica,“ ozvala sa slečna Lupescová vo vlčom rúchu a Lud pozrel hore. Mesiacov nebolo. Opäť sa mohol tešiť z pohľadu na Mliečnu cestu, neobyčajne žiarivý pás natiahnutý cez nočnú oblohu, posiatu hviezdami.

„Aká krása,“ rozcítil sa Lud.

„Keď prídeme domov,“ riekla slečna Lupescová, „naučíme sa mená hviezd a súhvezdí.“

„To bude skvelé,“ tešil sa Lud.

Opäť vysadol na jej vysoký, sivý chrbát a zaboril si hlavu i päste do hustej srsti. Ako sa mu zdalo, už o pár sekúnd ho niesla, no tak nemotorne, ako len môže postaršia žena niesť šesťročné dieťa, po cintoríne rovno k hrobke manželov Owensovcov.

„Má niečo s členkom,“ upozornila ich slečna Lupescová.

„Dieťa nešťastné,“ horekovala pani Owensová, keď ho brala na silné, i keď nehmotné ruky. „Toľko strachu si nám nahnal. Ale už si pri nás, a na inom mi nezáleží.“

Konečne sa mu uľavilo, pod zemou, tam kde ho majú radi, na svojom vankúši a so známou, bezpečnou tmou naokolo.

Ľavý členok Ludovi opuchol a zmodrel. Doktor Trefusis (1870 – 1936, Sláva jeho pamiatke) ho prehliadol a usúdil, že je len podvrtnutý. Lupescová sa vydala na výlet do lekárne, kde ukoristila sťahovací obväz. Baronet Josiah Worthington, ktorého pochovali aj s ebenovou vychádzkovou palicou, trval na tom, že si ju Lud musí požičať, hoci ten s ňou zažil hlavne veľa zábavy, keď s ňou chodil a tváril sa, že má stopäťdesiat rokov.

Dokrivkal až k miestu, kde si pod kameň skryl papier s učivom.

Božia svorka

Stálo na ňom ako prvé v poradí fialovým atramentom.

Tvory, ktoré ľudia pomenovali vlkolakmi alebo lykantropmi, sa medzi sebou nazývajú Božia svorka, keďže svoj údel berú ako dar od Stvoriteľa, za čo sa odplácajú tým, že vytrvalo prenasledujú každého, kto pácha zlo, hoc‘ by mali za ním ísť až k bránam samotného pekla.

Lud kývol hlavou.

A nielen tých, čo páchajú zlo, pomyslel si.

Pozorne si prečítal aj zvyšné body na papieri, a keď sa ich ako-tak naučil, zamieril do kaplnky, kde už naňho čakala slečna Lupescová s mäsovým koláčikom, obrovským vrecom hranolčekov z rýchleho občerstvenia pod kopcom a stohom fialovo popísaných listov.

Vedno si pochutili na hranolčekoch a slečna Lupescová sa dokonca pár razy usmiala.

Ku koncu mesiaca sa vrátil Silas. V ľavej ruke niesol koženú tašku, pravú mal spustenú meravo pri tele. Lud však na nič nedbal, bol šťastný, že sa Silas vrátil, ba čo viac, že mu priniesol aj darček, model známeho mostu Golden Gate zo San Francisca.

Už takmer odbíjalo polnoc, no ešte vždy sa celkom nezotmelo. Všetci traja sedeli na kopci nad blikotavou scenériou mesta.

„Verím, že ste si tu bezo mňa poradili,“ povedal Silas. „Veľa som sa naučil,“ pochválil sa Lud s mostom v ruke. Ukázal na oblohu. „Tamto je Veľká medvedica so svojím mláďatkom Malou medvedicou. Medzi ne sa vklinil Drak, po latinsky Draco.“

„Teší ma, čo počujem,“ vyjadril sa Silas.

„A čo ty?“ obrátil sa naňho Lud. „Naučil si sa niečo na svojom výlete?“

„Pravdaže,“ prisvedčil Silas, no podrobnosti si nechal pre seba.

„Aj ja,“ naškrobene hlesla Lupescová. „Aj ja som sa čosi naučila.“

„Aj to ma teší,“ doložil Silas. V korune duba zahúkala sova. „Viete, dostali sa ku mne zvesti, že pred časom ste sa vy dvaja pustili hlbšie, ako smiem ísť ja. Za normálnych okolností by som sa na vašom mieste mal na pozore, ale mátohy majú krátku pamäť.“

Lud ho upokojil, „Bez obáv, pani učiteľka na mňa dala pozor. Nič mi nehrozilo.“

Slečna Lupescová šibla ostrým pohľadom na Luda, potom zase na Silasa.

„Treba sa ešte veľa učiť,“ zhodnotila. „Budúci rok sa možno vrátim cez leto, ako teraz, a naučím chlapca niečo nové.“

Silas pozrel na slečnu Lupescovú a nebadane dvihol jedno obočie. Nato sa obrátil na Luda.

„S radosťou,“ usmial sa chlapec.

KAPITOLA 4

Náhrobok pre bosorku

Každý vedel, že na okraji cintorína bola pochovaná bosorka. Ako len Ludovi pamäť siahala, vždy ho pani Owensová vystríhala, aby sa k tým miestam nepriblížil ani na sto krokov.

„A prečo,“ zaujímalo ho.

„Pre živých je tam nezdravé ovzdušie,“ vysvetľovala. „Celkom presiaknuté vlhkosťou, hotový močiar. Ešte si tam uženieš smrť.“

Jej manžel za ňou zaostával v otvorenosti i výrečnosti, povedal len: „Nechoď tam.“

Pozemok vyhradený pre cintorín sa na západnej strane končil až na úpätí vŕšku, kde rástla stará jabloň. Tadiaľ sa tiahol železný, dohneda zhrdzavený plot zakončený o čosi menej hrdzavými hrotmi, za ktorým už nebolo nič, len pustina zarastená burinou, kriačím a pŕhľavou s nánosmi jesenných smetí. Lud, v jadre poslušné dieťa, sa nepustil hneď predierať pomedzi tyče plota, len k nemu podišiel a skúmal, čo je za ním. Vedel, že mu nepovedali celú pravdu, a to ho škrelo najviac.

Vrátil sa hore kopcom do malej kaplnky pri vchode na cintorín, kde počkal, kým sa zotmie. Neskôr, keď sivé šero začalo naberať fialový nádych, sa z vežičky ozval akýsi trepot, ako keby niekto vytriasal zamatové závesy, na čo sa zo svojho hniezdočka v zvonici spustil dolu hlavou Silas.

„Čo je tam, na konci cintorína?“ išiel Lud rovno k veci. „Za hrobmi Harrisona Westwooda, pekára farnosti, a jeho žien Mariony a Joany?“

„Na čo to potrebuješ vedieť?“ opýtal sa Silas, ktorý bol zamestnaný oprašovaním svojho čierneho obleku slonovinovými prstami.

Lud mykol plecami: „Len tak.“

„Nevysvätená pôda,“ poučil ho. „Vieš, čo to znamená?“

„Nie celkom,“ odvetil Lud.

Silas bez toho, aby šliapol na čo len jediný list, prešiel po chodníku k Ludovi a sadol si na lavičku vedľa neho. „Niektorí ľudia,“ začal hodvábnym tónom, „veria, že všetka zem je posvätná. Že vždy bola aj bude. Iní, ako napríklad tvoji spoluobčania, majú odlišný názor, a preto vysväcujú kostoly a zem, kde hodlajú pochovávať mŕtvych. Vedľa tejto zeme však nechávajú aj kus nevysvätenej pôdy, hrnčiarsku zem, kde dávajú zločincov, samovrahov a neveriacich.“

„Takže sa tam pochovávali samí zlí ľudia?“

Silas zdvihol dokonalý oblúk jedného obočia. „Mmm. Kdeže. Počkaj, skúsim si pospomínať, už som tam nebol roky. Pravdupovediac, nepamätám sa, že by tam ležal niekto vyslovene zlý. Vieš, kedysi ludí vešali aj za krádež jedného šilingu. Takisto budú vždy na svete ľudia, ktorí istého dňa prídu k záveru, že ich život už nemá čím potešiť, a rozhodnú sa vlastnou rukou odísť z jedného sveta do druhého.“

„Akože sa sami zabijú^“ ujasňoval si Lud. Išlo mu na ôsmy rok, v hlave už sa mu čo-to spájalo, oči doširoka otvorené a zvedavé.

„Presne tak.“

„A funguje to? Sú po smrti šťastnejší?“

„Občas, ale väčšinou nie. Podobne, ako keď si niektorí zmyslia, že ich to na jednom mieste nebaví a presťahujú sa inam, kde sú potom rovnako nešťastní. Zabúdajú, že bez ohľadu na to, kam sa pohnú, ja budem vždy s nimi. Neviem, či tomu rozumieš.“

„Sčasti,“ odpovedal Lud.

Silas mu rozstrapatil vlasy.

„A čo bosorky?“ nedal sa Lud.

„Pravda. Aj tie,“ pritakal Silas. „Samovrahovia, zločinci a strigy. Všetci, čo zomreli neočistení od hriechov.“ Postavil sa, tieň opretý do šera. „Toľko otázok,“ riekol, „a ja som ešte ani neraňajkoval, zatiaľ čo ty zase prídeš neskoro na vyučovanie.“ Zošereným cintorínom sa ozvalo duté puknutie, šuchol zamat a Silasa nebolo.

Keď Lud pod dohľadom vychádzajúceho mesiaca prišiel k mauzóleu pána Pennywortha, už ho netrpezlivo očakával Thomes Pennyworth (tu odpočífa f očakávaní fkorého zmŕtvychvftania) v jednej zo svojich horších nálad.

„Meškáte,“ precedil.

„Ospravedlňujem sa, pán Pennyworth.“

Učiteľ opovržlivo zacmukal. Predchádzajúci týždeň preberali charaktery a prvky, v čom mal Lud veľký zmätok. Bál sa, že bude písomka, ale Pennyworth ho prekvapil.

„Asi by sme sa mali ešte chvíľu venovať praktickej časti. Času nie je nazvyš.“

„Nie?“

„Nie, vskutku nie, pán Owens. Ako ste na tom s miznutím?“

Tejto otázky sa Lud obával.

„Ujde to,“ odtušil. „Teda. No veď viete.“

„Nie, pán Owens. Veruže neviem. Láskavo mi to predveďte.“

Srdce mu skočilo až do krku. Zhlboka sa nadýchol a zo všetkých síl zažmúril oči v snahe zmiznúť.

Učiteľ ho znudene pozoroval.

„Peha. Takto teda nie. Ani náhodou. Kĺzanie a miznutie, chlapče, pohyby mŕtvych. Kĺzanie skrze tiene. Zmiznutie z dohľadu. Znovu.“

Lud zažmúril oči ešte silnejšie.

„Ste nenápadný ako ten nos, čo máte medzi očami,“ zhodnotil Pennyworth. „A ten, aby ste vedeli, svieti na kilometre. Tak ako celá vaša tvár, mladý muž. Tak ako vy. Skúste na chvíľu prestať myslieť, pre všetko, čo je sväté. Už aj. Buďte ako prázdna ulica, ako otvorená brána. Staňte sa ničím. Pohľady prechádzajú cez vás. Unikáte mysliam. Tam, kde stojíte, nie je nič.“

Skúsil znovu. Zatvoril oči a predstavil si, ako sa rozpúšťa do fľakatej kamennej steny mauzólea, ako sa mení na tieň vlepený do tmy, nič viac. Vtom si kýchol.

„Hrozné,“ odfúkol si Pennyworth. „Namojveru, hrozné. Asi by som sa mal pozhovárať s vaším pestúnom.“ Pokrútil hlavou. „Tak poďme, charaktery. Vymenujte.“

„Mmm. Sangvinik, cholerik, flegmatik. A ešte jeden. Mmm, melancholik, tak sa mi vidí.“

A tak to išlo ďalej, až kým neprišiel čas na gramatiku a sloh s Letíciou Borrowsovou, starou dievkou farnosti (Tá, čo jakživ neublížila nijakému mužovi. Môžete o sebe povedať to isté, vážená?). Hodiny so slečnou Borrowsovou sa Ludovi rátali, lebo mala útulnú malú kryptu a dala sa poľahky odviesť od témy

„Vraví sa, že v nevysvetl… nevysvätenej pôde je pochovaná bosorka,“ nadhodil.

„To je pravda, môj milý. Ale to nie je nič pre teba.“

„Prečo by nebolo?“

Slečna Borrowsová vyčarila na tvári nenútený úsmev mŕtvych. „Sú iné ako my.“

„Ale je to súčasť cintorína, či nie? Veď priepustka platí aj tam, však?“

„Platí,“ priznala, „ale to neznamená, že by si tam mal chodiť.“

Ako sme povedali, hoci Lud nepatril k nespratníkom, zvedavosť býva niekedy silnejšia ako poslušnosť, a tak keď skončilo vyučovanie, zamieril, kam nemal. Minul hrob pekára Westwooda, jeho rodinný pamätník v podobe anjela s odlomenými rukami, ale nezamieril dole brehom k hrnčiarskej zemi.

Namiesto toho sa vybral hore, k miestu, kde rástla veľká jabloň ako pripomienka výletníkov, čo si tam kedysi spravili piknik.

Za ten čas, čo Lud strávil na svete, už sa mu ušlo niekoľko príučiek. Raz si práve z tohto stromu naoberal jabĺk, nezrelých, kyslých a s bielymi jadierkami, prejedol sa ich, čo v nasledujúcich dňoch, keď sa skrúcal v bolestiach a počúval rady pani Owensovej o zdravom stravovaní, trpko oľutoval. Odvtedy si vždy počkal, kým dozrejú a nikdy nezjedol viac ako tri za noc. Posledné jablko, čo sa toho roku urodilo, zjedol už predchádzajúci týždeň, ale rád chodil na strom len tak, osamote si popremýšľať.

Vyškriabal sa po kmeni na svoje obľúbené miesto, kde sa spájali dva veľké konáre. Zahľadel sa na hrnčiarsku zem, pás mesiacom vysvietenej zeme porastený kríkmi, burinou a nepokosenou trávou. Rozmýšľal, či je to prestarnutá bosorka s železnými zubmi, čo býva v domčeku na stračej nôžke, alebo vyziabnutá striga s orlím nosom a lietajúcou metlou.

Vtom sa hlasitým zaškvŕkaním prihlásil o slovo Ludov hlad. Chlapec zaraz oľutoval, že pojedol všetky jablká zo stromu. Že nenechal ani jedno…

Poobzeral sa a zdalo sa mu, že čosi zazrel. Pozrel raz, druhý raz, aby si bol istý, že sa mu nemarí, a naozaj, kúštik nad ním viselo zrelé červené jablko.

Lud si zakladal na svojich lezeckých schopnostiach. Vyšvihol sa na jednu vetvu, potom na ďalšiu, pričom si predstavoval, že je ako Silas, keď ladne stúpa po hladkom tehlovom múre. Červené jablko, v mesačnom svetle čierne ako tma, mal však ešte vždy mimo dosahu. Pomaly sa šplhal po konári, až kým nebol rovno pod jablkom. Natiahol sa, ako len vedel, a špičkami prstov dočiahol vysnenú korisť.

Nikdy sa nedozvedel, ako chutilo jablko.

S chrupnutím hlasným ako výstrel z guľovnice sa konár pod ním zlomil.

Zobudil sa ešte za tmy na ľadovo prenikavú bolesť, ktorá sa rozpínala ako pomalé hrmenie, vystretý na burinou porastenej zemi.

Cítil, že leží na mäkkej, ba dokonca teplej podstielke. Skúmavo zaboril ruku do čohosi, čo pripomínalo hustú zvieraciu srsť. Keď sa pozrel, zistil, že to nie je srsť, ale hromada pokosenej trávy, ktorú tam nahrabal záhradník z cintorína, a práve ona zmäkčila jeho dopad. Nič to však nemenilo na tom, že ho čertovsky bolelo nielen na prsiach, ale aj v nohe, po páde pravdepodobne vyvrtnutej.

Zaskučal.

„Ale no tak, chlapček, tíško,“ čičíkal ho hlas, ktorý prichádzal od chrbta. „Skadiaľže ste? Či sa takto chodí na návštevu? Ako padajúca kométa?“

„Spadol som zo stromu,“ vysvetľoval.

„Ach tak. Ukáž, nech sa ti pozriem na nohu. Nech sa prepadnem, ak si si ju nezlomil, tak ako ten konár.“ Ľudovej nohy sa dotkli chladné prsty. „Predsa len je celá. Aj keď asi podvrtnutá alebo prinajmenšom narazená. Tomu vravím kus šťastia, chlapče, dopadnúť rovno do kompostu. Do svadby sa ti zahojí.“

„To som rád,“ utešoval sa Lud. „Ale aj tak ma dosť bolí.“

Zaklonil hlavu, aby videl, s kým sa rozpráva. Dievča bolo staršie ako on, hoci nie ešte dospelé, a nedalo sa odhadnúť, či mu chce dobre alebo nie. Ak nejako pôsobilo, tak ostražito. Z tváre jej vyžarovala inteligencia, za to ani štipka krásy.

„Volám sa Lud,“ predstavil sa.

„To živé£“ spýtala sa.

Prikývol.

„Aj som si to myslela,“ riekla. „Zvesti o tebe sa dostali až sem k nám, na hrnčiarsku zem. Čí si?“

„Owens,“ odvetil. „Prelud Owens. Skrátene Lud.“

„Pozdravujem vás, pán Lud.“

Lud si ju premeral od hlavy po päty. Na sebe mala len bielu nočnú košeľu. Dlhé vlasy sivé ako myš, výraz pripomínajúci raráška, a bez ohľadu na to, akými pocitmi hrala jej tvár, z kútikov úst jej neschádzal nádych úsmevu.

„Spáchali ste samovraždu?“ opýtal sa. „Ukradli ste šiling?“

„V živote vôbec nič,“ dušovala sa. „Ani len vreckovku. A čo sa týka samovrahov,“ opovržlivo kývla rukou, „tí ležia tamhľa, pri hlohu, a šibeničníci zas pri černiciach. Obidvaja. Jeden peňazokazec a druhý zbojník, teda aspoň to o sebe tvrdí, aj keď, podľa mňa, bol len obyčajný zlodej a vandrák.“

„Aha,“ múdril sa Lud. Po chvíli, keď už podozrenie zosilnelo, sa akoby nevdojak spýtal. „Vraví sa, že je tu niekde pochovaná striga.“

Prikývla. „Utopená, spálená a zahrabaná, bez čo i len kamienku, ktorý by označoval, kde leží.“

„Oni ťa utopili aj spálili zároveň^“

Sadla si na pokosenú trávu vedľa neho a mrazivými rukami mu chytila bolesťou pulzujúcu nohu. „To si raz ráno, len tak, mne nič, tebe nič, napochodujú do mojej chalupy, chytia ma napoly ešte rozospatú a vyvlečú na rínok. Striga! kričí na mňa húf tučných dedinčanov vyumývaných doružova celkom ako prasce, keď ich vedú na trh. Jeden po druhom rozprávajú historky o tom, ako im skyslo mlieko, ako sa im kone skaličili. Napokon vystúpi mladá slečinka Jemima, to najtučnejšie, najružovejšie a najvyumývanejšie prasiatko zo všetkých. Spustí nárek o tom, že si ju Solomon Porritt prestal všímať. Vraj sa len obšmieta okolo mňa v práčovni ako včela okolo pohára s medom, a že to nie je len tak, vraví Jemima, že v tom musia byť čary, a čie by boli, keď nie moje. Tak ma rovno priviažu na strigônsku stolicu a ponoria do rybníka, reku, keď som čarodejnica, tak použijem kúzlo a nič sa mi nestane, a keď nie, aspoň prídem do neba. Slečinkin otec dal každému chlapovi po strieborniaku, aby ma držali v tej žaburine tak dlho, kým nezačnem púšťať anjeličkov.“

„A začala si?“

„No pravda. Došiel mi dych, voda sa mi dostala do pľúc a bolo.“

„Hm,“ vyšlo z Luda. „A bola si teda bosorka alebo nie?“

Dievča sa naňho zahľadelo prízračnými korálikmi očí a potmehúdsky sa usmialo. Ešte vždy vyzerala ako rarach, ale už nie tak hrozivo, práve naopak. Zdalo sa mu, ani čoby opeknela, po tvári sa jej rozlial úsmev, s akým, pomyslel si Lud, nepotrebovala čary, aby zviedla Solomona Porritta. „Som azda v nebi? Pravdaže som bosorka. Milí dedinčania to zistili, keď ma, celú od rias, smradľavú a bez duše vytiahli z vody a natiahli na rínku. Znenazdajky som zagúľala očami a do jedného som všetkých, čo tam vtedy stáli, prekliala, aby ani jeden nemal v hrobe pokoj. Až ma prekvapilo, aké ľahké je niekoho prekliať. Je to ako tanec, keď sa telo začne hýbať do hudby, ktorú nikdy, nepočulo, krokmi, čo sa nikdy neučilo a pretancuje celú noc.“ Postavila sa, aby mu v mesačnom svetle predviedla belostnými nohami zopár svojich tanečných krokov. „Takto ľahko som ich prekliala poslednými slovami, čo sa mi vyžblnkotali z úst. Hneď potom som zomrela. Na rínku postavili hranicu, kde ma spálili na uhoľ a pohodili do hrnčiarskej zeme bez náhrobku, bez kríža, bez ničoho,“ až vtedy sa odmlčala, akoby ju premohol smútok.

„Pochovali niekoho z nich tu na cintoríne?“

„Ani jedného,“ uškrnula sa šibalsky. „V sobotu, po tom, ako ma naliali vodou a zoškvarili, dorazila až z Londýna zásielka pre pána Porringera. Ozaj fajnový koberec. Lenže, ako neskôr vysvitlo, husto a poctivo tkaný koberec nebolo to jediné, čo z Londýna prišlo. Vo vláknach vlny s ním dorazili aj baktérie moru, takže do pondelka už piati vykašliavali krv a koža im sčernela tak ako mne, keď ma oblizli plamene. V priebehu týždňa sa nakazila celá dedina, preto ich nemohli pochovať tu, ale všetci skončili v morovej jame, čerstvo vykopanej za dedinou.“

„Zabilo to úplne všetkých?“

Mykla plecom. „Všetkých, čo sa pozerali, ako ma topia a upaľujú. Čo noha?“

„Lepšie,“ odvetil. „Vďaka.“

Lud sa opatrne postavil a pomalým krokom zišiel z nakosenej trávy. Oprel sa o železný plot. „Bola si strigou od narodenia?“ zaujímal sa. „Čiže aj predtým, ako si ich prekliala?“

„Na to, aby mi Solomon Porritt začal loziť okolo chalupy,“ odfrkla si, „som nepotrebovala čary,“ dozvedel sa Lud.

Aj keď, ako mu aj zišlo na um, ale bál sa to povedať, mu vlastne neodpovedala.

„Ako sa voláš?“ opýtal sa radšej.

„Náhrobok nemám,“ vzdychla si a zvesila kútiky. „Môžem sa volať všelijako, no nie.“

„Určite ti dali nejaké meno.“

„Líza Hempstocková, keď ťa to zaujíma,“ odvrkla nasrdene. Vzápätí dodala: „Chcem tak veľa, no povedz? Meno a hrob. Ležím tamto, vidíš? Poznať sa to dá len podľa pŕhľav.“ Na okamih jej po tvári prešiel taký tieň smútku, že Lud cítil nutkanie zaraz ju objať. A keď sa pretískal cez plot, skrsol mu nápad. Náhrobok s menom jej predsa môže zaobstarať aj on. Nech má aj ona zase dôvod sa usmiať.

Ako sa štveral hore brehom, ešte sa naposledy obrátil, aby jej zakýval, ale už bola fuč.

Na cintoríne sa kade-tade povaľovali celkom zachované kusy náhrobkov a pamätníkov, čo sa dali použiť na hrob sivookej bosorky z hrnčiarskej zeme. Aj Ludovi však došlo, že by to asi nebolo najlepšie riešenie. Mal by sa viac snažiť. Rozhodol sa nechať si svoj úmysel pre seba, k čomu dospel po veľmi rozumnej úvahe, že keby sa s ním niekomu zveril, hneď by mu ho zakázali.

Niekoľko ďalších dní mu nechodilo po rozume nič iné, len nápady, ako to spraviť, jeden bláznivejší a zložitejší ako druhý. Pennyworth si zúfal.

„Tak sa mi vidí,“ začal, škrabkajúc sa na zaprášených fúzoch, „že ak sme niekam pokročili, tak dozadu. Nevieš miznúť. Stále ťa je vidno. Všade, kde si, pôsobíš ako päsť na oko. Keby si niekam prišiel v sprievode fialového leva, zeleného slona a červeného jednorožca na chrbte s anglickým kráľom v korunovačných šatoch, som si istý, že to jediné, čo by upútalo pozornosť, by si bol ty, kým nad ostatnými by ľudia mávli rukou.“

Lud naňho mlčky hľadel. Oveľa viac ako miznutie ho trápili myšlienky na to, či sú špecializované obchody, kde sa predávajú náhrobky. A ak áno, či by sa taký dal nájsť aj v blízkosti cintorína.

Zase raz využil náchylnosť slečny Borrowsovej nechať sa odviesť od výkladu gramatiky a slohu, a vyzvedal, ako je to s peniazmi, ako sa používajú, keď ich chce človek za niečo vymeniť. Za roky strávené na cintoríne si našetril peknú kôpku mincí. Zistil, že najlepšie miesta na hľadanie sú tie, kde sa chodia milenecké páriky v noci bozkávať, objímať, túliť a váľať v tráve. Tam, kde po nich ostane zľahnutý trávnik, sa vždy dá pár mincí nájsť. Po prvý raz sa mu naskytla možnosť ich na niečo minúť.

„Koľko by dnes stál taký náhrobok?“ opýtal sa Borrowsovej.

„Za mojich čias,“ zamyslela sa, „sa predávali asi za pätnásť guineí. Nemám predstavu, koľko by mohli stáť dnes. Ale rátam, že viac. O dosť viac.“

Ludov majetok sa počítal na dve libry a päťdesiattri pencí. Vedel, že to stačiť nebude.

Od výletu do Indigovej hrobky uplynuli už štyri roky, teda polovica Ludovho života, ale ešte vždy si pamätal, kadiaľ sa do nej ide. Vyliezol hore vŕškom, vyššie ako rástla stará jabloň, vyššie ako sa týčila vežička rozpadnutého kostola, až na samý vrch, kde nad mestom trónil vyhnitý zub mauzólea Frobisherov. Prešmykol sa dovnútra, poza rakvu do tmavej diery a potom stále dolu, kým nenatrafil na malé schodíky vytesané do kameňa, vedúce stredom kopca, ktoré ho doviedli do kamennej siene. Dnu panovala tma ako v bani, ale Lud sa vďaka schopnosti vidieť ako mŕtvi, vedel zorientovať.

Pozdĺž celej miestnosti bol ovinutý Zmor. Lud cítil, že tam je. Dobre si pamätal, že je to neviditeľný tvor, len funiace nozdry, nenávisť a chamtivosť. Tentoraz sa ho však nebál.

BOJ SA, zaševelil Zmor. LEBO STRÁŽIME VZÁCNE VECI, ČO NIKDY NEZIŠLI ZO SVETA.

„Ja sa ťa nebojím,“ odvetil Lud. „Čo si zabudol? Po niečo som si prišiel.“

NIČ NEVYDÁME, ozvalo sa zo skrútenej veci v temnote. NÔŽ, BROŠŇU ANI KALICH. ZMOR ICH CHRÁNI V TEMNOTÁCH. ČAKÁ.

„Nechcem vyzvedať,“ spýtal sa Lud, „ale tento hrob je tvoj?“

NÁŠ PÁN NÁS PONECHAL NA LÚKE AKO STRÁŽCOV. POCHOVAL NAŠE LEBKY POD KAMEŇ A NECHAL NÁS PLNIŤ NAŠU ÚLOHU. STRÁŽIME CENNOSTI AŽ DO JEHO NÁVRATU.

„Podľa mňa už na teba dávno zabudol,“ poznamenal Lud. „Veď už musí byť roky mŕtvy.“

SME ZMOR. STRÁŽIME.

Chlapec premýšľal, koľko času už muselo prejsť odvtedy, čo táto hrobka, ktorá ležala pod vrstvami zeme, bola lúkou, a došiel k tomu, že to muselo byť hrozitánsky dávno. Cítil, ako k nemu Zmor, podobný nejakej veľkej mäsožravej rastline, vysiela vlny strachu. Zachvel sa od zimy, keď zacítil, že sa mu niečo sťa polárna zmija zahryzlo do srdca a pomaličky mu do celého tela vpúšťa mrazivý jed.

Spravil krok dopredu, takže stál rovno pri kamennej doske, kde zašmátral rukou a nahmatal studenú brošňu.

TSSS! sykol Zmor. TO JE MAJETOK NÁŠHO PÁNA.

„Veď sa on nenahnevá,“ ubezpečil ho Lud. Ustúpil nazad a prekľučkoval rozkladajúcimi sa ostatkami ľudí a zvierat ku schodom.

Zmor sa od zlosti skrútil, ovinul sa okolo miestnosti ako prízračný dym, ale hneď zase prestal. VRAH SA, zašuchotal Zmor trojhlasne. VŽDY SA VRÁTI.

Lud vybehol schodmi rýchlosťou blesku. Na chvíľu sa mu aj zazdalo, že ho čosi prenasleduje, ale keď už stál v mauzóleu a mohol sa zhlboka nadýchnuť raňajšieho vzduchu, zbadal, že to bol len klam.

Vyšiel s brošňou na svetlo. Sprvoti sa mu videla celá čierna, ale keď sa jej dotkli prvé lúče slnka, videl, že čierny je len kovový okraj a v strede sa ligoce červený drahokam. Veľkosťou sa podobal na prepeličie vajíčko, Ludov zrak i myseľ však viac ako rozmery zaujímal vínovočervený, akoby životom hýriaci svet vnútri drahokamu. Keby bol len o čosi mladší, zaiste by ho skúsil strčiť do úst.

Kovová obruba držala vzácny kameň štyrmi čiernymi pazúrmi, ktoré boli prepletené akýmsi podlhovastým čudom. Podobalo sa na hada, ale malo priveľa hláv. Ludovi hneď skrslo, že tak možno vyzerá Zmor na dennom svetle.

Všetkými možnými skratkami, cez húštie brečtana obopínajúceho rodinnú kryptu Bardebyovcov (skadiaľ sa ozývalo hundranie rodinných príslušníkov chystajúcich sa do postele), sa pustil Lud dole kopcom, až k železnému plotu, kadiaľ preliezol na hrnčiarsku zem.

Na všetky strany volal: „Líza! Líza!“

„Dobré ránko, polienko,“ začul Lízin hlas. Nevidel ju, ale pod hlohom zbadal tieň, ktorý tam nepatril, a keď podišiel bližšie, premenila sa tôňa v svetle brieždenia na perlovo-lesklú priesvitnú siluetu. Dievčenskú siluetu. „Už by som mala byť v posteli,“ dudrala sa. „Čo sú toto za spôsoby?“

„Ide o tvoj náhrobok,“ vyhŕkol. „Čo by si na ňom chcela mať napísané?“

„Meno,“ odpovedala. „Rozhodne na ňom chcem svoje meno veľkými začiatočnými písmenami, E ako Elizabeth, ako tá kráľovná, a Hempstocková s veľkým Há. Viac neviem, lebo s písmenami som nikdy nebola kamarátka.“

„A roky?“ vypytoval sa Lud.

„Viljam Dobydatel, tisíc šeťdesiatšesť,“ zašveholila s ranným vetrom do hlohu. „Veľké E, ak budeš taký dobrý. A veľké Há.“

„Mala si nejaké povolanie? Teda okrem bosoráctva.“

„Prala som šaty,“ povedalo mŕtve dievča, keď tu pustinu zalialo ranné slnko a Lud ostal sám.

Odbíjalo deväť, všetci už spali. Nie však Lud. Zaumienil si, že spať nepôjde, najmä keď mal pred sebou ťažkú úlohu. Svet za plotom cintorína nemohol osemročnému chlapcovi ublížiť.

Šaty. Najprv bolo potrebné zaobstarať si šaty. Vedel, že s tým čo nosil obyčajne, sivým pohrebným rúchom, veľa parády nespraví. Na cintoríne mu neprekážalo, tam v sivej farbe výborne zapadal medzi hroby a tiene. Na to, aby zapadol aj do sveta mimo cintorína, však bude potrebovať iný odev.

Vedel o šatách uložených v krypte pod rozvaleným kostolíkom, ale tam sa mu ísť nechcelo, aj keď už bol deň. Mal možno pripravené výhovorky pre manželov Owensovcov, ale vedel, že Silasa neoklame. Už len z pomyslenia na tie tmavé oči plné hnevu, alebo ešte horšie, sklamania, ho premkýnala hanba.

Na jednom konci cintorína stál záhradný prístrešok, malá zelená búdka páchnuca motorovým olejom, kde v tichosti a bez povšimnutia hrdzavela stará kosačka a zopár kusov náradia. Odvtedy, čo posledný údržbár odišiel do dôchodku, to ešte Lud nebol ani na svete, prístrešok nik nevyužíval, keďže o povinnosti spojené s údržbou cintorína sa delili technické služby (čo znamenalo, že v čase od apríla do septembra posielali raz do mesiaca zamestnanca, ktorý pokosil trávu a vyzametal chodníky) a dobrovoľníci zo spolku Priatelia cintorína.

Veci skryté v prístrešku síce chránila veľká zámka zavesená na dverách, ale Lud už dlhšie vedel o uvoľnenej doske na zadnej strane. Z času na čas, keď chcel byť sám, si chodil do búdky posedieť a popremýšľať.

Preto si dobre pamätal, že na dverách zvnútra visí hnedý pracovný kabát a obnosené fľakaté džínsy. Nohavice mu, pravdaže, boli veľké, ale poohŕňal si ich, až kým mu nevykukli nohy, a opásal hnedým motúzom, čo našiel medzi náradím. V rohu boli odložené baganče, do ktorých sa skúsil obuť, ale boli také veľké a obalené zmesou uschnutého blata a betónu, že v nich ledva pohol nohami. A keď spravil krok, ani len sa neodlepili od zeme. Cez uvoľnenú dosku vystrčil kabát, vyšiel von a dal si ho na seba. Stačilo vyhrnúť rukávy, povedal si, a padne mu ako uliaty. Keď ešte vopchal ruky do hlbokých vreciek, cítil sa ako najväčší švihák na svete.

Zamieril k hlavnému vchodu na cintorín, kde si cez plot najprv poobzeral ulicu. Okolo zahrkotal autobus, autá jazdili hore-dolu, pozdĺž cesty pootvárané obchody a veľa hluku. Obzrel sa, za ním bol chladivý zelený tieň zakrytý stromami a brečtanom: domov.

So srdcom tlčúcim ako opreteky Lud vykročil do sveta.

Abanazer Bolger za svoj život poznal už všelijakých ľudí, a keby ste pracovali tam, kde on, aj vy by ste spoznali. Jeho obchodík bol zastrčený v spleti ulíc historickej časti mesta – sčasti to bolo starožitníctvo, sčasti kramárstvo, sčasti záložňa (ostatne, ani sám Abanazer presne nevedel, ako svoj krámik nazvať). Tam sa schádzala pestrá vzorka existencií, podaktorí s želaním nakúpiť, iní s túžbou predať. Abanazer riadil obchod spoza pultu, nakupoval a predával, najlepšie kšefty však dohadoval pod pultom alebo v zadnej miestnosti, kde do jeho vlastníctva prechádzali väčšinou predmety nadobudnuté nie celkom poctivo, a preto museli rýchlo zmeniť majiteľa. Jeho krámik sa podobal na ľadovec. Obchodík vystrčený do ulice bola len špička, všetko podstatné sa, celkom podľa Bolgerových predstáv, odohrávalo pod hladinou.

Starinár nosil okuliare s hrubými sklami a na tvári výraz trvalého znechutenia, ani čo by bol práve zistil, že si nalial do čaju skysnutého mlieka a nevedel sa zbaviť pachuti v ústach. Netváril sa tak len pre nič za nič, s takým výrazom sa totiž výborne uzatvárali obchody. „Ak vám mám pravdu povedať,“ šplechol opovržlivo, „je to skoro bezcenné. Niečo vám dám, ale čisto len za citovú hodnotu.“ Mohli ste hovoriť o skutočne veľkom šťastí, keď sa Bolgerova cena priblížila tej, akú ste si predstavovali.

Jeho obchodík, ako sme už napísali, priťahoval kadejaké typy ľudí, ale chlapec, čo doň vtedy ráno zavítal, patril rozhodne k tým najzvláštnejším, aké jeho majiteľ počas svojej podvodníckej kariéry spoznal. Vyzeral na sedem a na sebe mal šaty asi po starom otcovi. Páchla z neho dielňa. Dlhé vlnité vlasy umocňovali jeho smrteľne vážnu tvár. Ruky zasunuté v hlbokých vreckách usmoleného kabáta nebolo vidno, ale Bolger aj tak poznal, že v pravej dlani chlapec čosi veľmi tuho stíska.

„Dobrý deň,“ pozdravil sa.

„No, čo by si chcel,“ zahundral Abanazer naoko bez záujmu. Sopliaci, pomyslel si, buď niečo potiahli, alebo chcú predať nejakú hračku. Tak či onak, väčšinou ich posielal kade ľahšie. Nemal za potreby, aby mu, keď čosi kúpi od decka, na druhý deň vletel do krámu jeho rodič a začal vystrájať, že jeho Matilda alebo Johnnie dostali za snubný prsteň všivavých desať libier. S deckami je viac škody ako úžitku.

„Chcel by som niečo kúpiť priateľke,“ vravel. „Ale nemám peniaze, tak som vám prišiel niečo predať.“

„S deckami nekšeftujem,“ odbil ho.

Lud vytiahol ruku z vrecka a položil brošňu na špinavý pult. Bolger najprv len hodil okom, no vzápätí sa prizrel lepšie. Zložil si okuliare, vytiahol zo zásuvky klenotnícky monokel a nasadil si ho. Zažal lampu, pod ktorou si brošňu starostlivo prehliadal. „Hadí kameň,“ zamrmlal pre seba. Potom si vybral monokel, nasadil okuliare a úkosom vrhol na chlapca namrzený pohľad.

„Kde si to vzal,“ opýtal sa ho.

„Kúpite ho?“ odvetil Lud.

„Ukradol si ho. Stavím sa, že si ho potiahol v nejakom múzeu alebo kde.“

„Neukradol,“ odsekol. „Kúpite ho, alebo mám ísť niekam inam?“

Odrazu Abanazera mrzutosť prešla. Bol učinená ochota. Široko sa usmial. „Len ťa skúšam, lebo takýchto kúskov sa dnes veľa nevidí. Rozhodne nie v takýchto obchodíkoch. Rozhodne nie inde ako v múzeu. No záujem mám. Vieš čo, spravíme to takto. Sadneme si spolu dozadu s čajom a sušienkami, mám tam celý balíček čokoládových sušienok, a porozprávame sa o cene. Čo ty na to?“

Obchodníkova náhla prívetivosť Luda upokojila. „Potrebujem len toľko, aby som mal na náhrobok,“ vysvetľoval. „Pre jednu kamarátku. Teda nie sme úplne kamaráti, len sa poznáme. Chcem sa jej odvďačiť za to, že mi vyliečila nohu, viete?“

Bolger nič nedbal na rapotajúceho chlapca a odviedol ho za pult. Otvoril dvere od skladu, neveľkej miestnosti bez okien, až po strop zapratanej vratkými stohmi kartónových škatúľ, preplnených haraburdami. V rohu drepel veľký starožitný trezor, vedľa neho ohromná škatuľa s husľami, vypchatými zvieratami, stoličkami bez sedadiel, knihami a papiermi.

Pri dverách stál nízky stolík, Abanazer si k nemu pritiahol stoličku, zatiaľ čo Luda nechal stáť. Pohrabal sa v zásuvke, kde Lud zazrel poloprázdnu fľašu whisky, a vytiahol z nej takmer celkom prázdny balíček sušienok, nech sa chlapec ponúkne. Zasvietil stolnú lampu, aby si mohol znovu poobzerať brošňu, červeno-oranžový ligot drahokamu a čiernu kovovú obrubu so strach naháňajúcimi hadími hlavami. „Je to starožitnosť,“ začal. Má nevyčísliteľnú hodnotu, pomyslel si, a pokračoval. „Asi sotva má nejakú hodnotu, ale uvidíme.“ Lud vyzeral skľúčene. Bolger sa poponáhľal ho uchlácholiť. „Musím sa len uistiť, že si ju neukradol, prv ako ti dám nejaké peniaze. Vzal si ju mame zo sekretára? Alebo potiahol v múzeu? Neboj sa, mne to môžeš povedať. Nezradím ťa nikomu. Len to chcem vedieť.“

Lud pokrútil hlavou. Ďalej chrúmal sušienku.

„Tak skadiaľ ju máš?“

Ticho.

S veľkým premáhaním položil brošňu na stôl a posunul ju k Ludovi. „Ak mi to nepovieš,“ riekol, „ber si ju nazad. Pri obchodovaní je najdôležitejšia vzájomná dôvera. Rád som si s tebou pohovoril, aj keď ma mrzí, že nám to nevyšlo.“

Chlapec sa zachmúril. Napokon utrúsil: „Našiel som ju v jednom hrobe, ale nepoviem vám kde.“ A znovu sa zaťal, keď videl, ako z Bolgerovej tváre mizne prívetivosť a nahrádza ju vzrušenie a chamtivosť.

„A je v ňom viac takýchto vecičiek?“

„Ak ju nechcete, zájdem inam. Vďaka za sušienku,“ zberal sa Lud na odchod.

„Máš naponáhlo?“ spýtal sa Bolger. „Čakajú ťa mama s ockom, pravda?“

Bez rozmyslu pokrútil hlavou, hoci mal radšej prikývnuť.

„Takže nikto. Znamenite.“ Starinár zovrel brošňu v dlaniach. „Tak rýchlo vysyp, kde si ju našiel, počuješ?“

„Už som zabudol,“ vyhováral sa Lud.

„Neskoro,“ sykol Bolger. „Tak vieš čo, teraz ťa tu nechám, možno ti chvíľka samoty osvieži pamäť, a potom, keď na to prídeš, sa zase porozprávame.“

Vstal, odišiel von a zavrel za sebou dvere veľkým železným kľúčom.

Za dverami roztvoril dlaň a pri pohľade na brošňu sa skupánsky usmial.

Vzápätí sa strhol, keď začul cengnúť zvonček nad vchodovými dverami, čo hlásil nových zákazníkov, ale nik neprišiel. Dvere však zostali odchýlené, preto k nim podišiel, zabuchol ich a pre istotu otočil tabuľku Zatvorené smerom do ulice. Vysunul zástrčku na dverách. Nepotreboval, aby niekto ďalší prišiel obsmŕdať.

Slnečný jesenný deň sa zatiahol sivým povlakom a zájdený výklad skropilo niekoľko dažďových kvapiek.

Bolger jednou rukou dvihol slúchadlo telefónu na pulte, zatiaľ čo nebadane sa trasúcimi prstami druhej ruky vytočil číslo.

„Budú peniaze, Tom,“ oznámil. „Už aj nech si tu.“

Len čo Lud začul otočiť kľúč v zámke, vedel, že je v pasci. Skúsil potiahnuť kľučku, ale márne. Cítil sa ako najväčší hlupák, za to, že sa tam nechal vlákať, pretože ako úplný zadubenec neveril vlastným inštinktom a nedržal sa od mrzkého starca čo najďalej. Porušil všetky pravidlá cintorína a dôsledky na seba nenechali dlho čakať. Čo by mu asi povedal Silas? Alebo Owensovci. Začala sa ho zmocňovať panika, ale našťastie sa opanoval. Dobre sa to skončí. Ako inak. Len musí nejako utiecť…

Obhliadol si svoje väzenie. Bol to len malý sklad so stolíkom. Von sa dalo dostať jedine dvermi.

Otvoril zásuvku v stolíku, kde však nenašiel nič okrem téglikov s farbami (na zlepšovanie starožitností) a štetec. Prišlo mu na um, že by mohol chrstnúť starinárovi do očí farbu, a kým by sa spamätal, už by ho nebolo. Otvoril jeden téglik a namočil doň prst.

„Čo stváraš?“ šepol mu ktosi do ucha.

„Nič, nič,“ dušoval sa, zatiaľ čo potajomky zatvoril téglik a skryl ho do hlbokého vrecka na kabáte.

Líza Hempstocková si ho znudene premerala. „Načo si sem prišiel?“ prezvedala sa. „A kto je tamten plesnivý starec?“

„On to tu vlastní. Chcel som mu predať jednu vec.“

„Načo?“

„Čo ťa po tom.“

Odfúkla si. „Keď myslíš,“ odvrkla, „v každom prípade by si sa mal vrátiť na cintorín.“

„Nemôžem odísť. Zamkol ma tu.“

„No a čo? Veď prejdi cez stenu a je.“

Zavrtel hlavou. „Nedá sa. To viem robiť iba doma, lebo mám záhrobnú priepustku. Už od narodenia.“ Pozrel na jej obrys v elektrickom svetle. Nevidel ju úplne zreteľne, ale na rozprávanie s mŕtvymi už si za tie roky zvykol. „A ty si prečo tu, há? Prečo nie si na cintoríne? Je biely deň. Ty nie si ako Silas. Cez deň sa máš zdržiavať tam.“

„Pravidlá cintorína platia len pre tých, čo sú na ňom pochovaní. Mne nebude nikto kázať, čo mám robiť a kam smiem chodiť.“ Prepichla dvere pohľadom. „Ten starinár sa mi ani za mak nepáči,“ zverila sa. „Idem ho skontrolovať.“ Svetlo zamihotalo a Lud bol v sklade zase sám. Počul v diaľke tresnúť hrom.

Skrytý v tme panujúcej v starožitníctve mykol sa Abanazer Bolger, aby videl, kto ho to sleduje, ale zaraz si nadal do hlupákov. „Veď som ho zavrel do skladu,“ zamrmlal si. „A vchodové dvere sú tiež zamknuté.“ S najväčšou opatrnosťou, ako archeológ na vykopávkach, leštil kovové puzdro brošne, zbavoval ho čiernej patiny, až kým sa na svetle nezaligotalo rýdze striebro.

Aj ho pri pohľade naň zamrzelo, že do veci zatiahol Toma Hustingsa, ale na druhej strane, lotor jeho formátu sa hodil na vystrašenie chlapca či niekoho iného. Dokonca mu prišlo ľúto, že bude musieť brošňu predať, až bude po všetkom. Vyžarovalo z nej čosi zvláštne. Čím väčšmi sa mu pod slabým svetlom na pulte ligotala v rukách, tým menej sa s ňou chcel rozlúčiť.

Určite mala aj kamarátov, tam, kde ju ten sopliak vzal. Veď on zaspieva. Veď ho tam zavedie, o to sa on postará.

Ten chlapec…

Skrsla v ňom myšlienka. Nechtiac, ale predsa len položil brošňu na pult a otvoril zásuvku, z ktorej vybral kovovú dózu na sušienky plnú obálok, pohľadníc a papierikov.

Zašmátral v nej a vytiahol kartičku, len o čosi väčšiu od vizitky. Bola obrúbená čiernou farbou, ale meno či adresu by ste na nej márne hľadali. Len jedno slovo napísané rukou, čiernym atramentom, čo rokmi zhnedol: Jack.

Na zadnú stranu si Bolger svojím drobným, úhľadným písmom zaznačil ceruzkou pokyny, aby nezabudol, i keď pochyboval, že niekedy zabudne, na čo kartička je, že slúži na privolanie Jacka. Nie, to nebolo správne slovo. Skôr pozvanie. Ľudia ako Jack sa nedajú privolať.

Niekto zaklopal na vchodové dvere.

Bolger hodil kartičku na stôl, podišiel ku dverám a vyzrel do usmokleného odpoludnia.

„Hýb sa,“ posúril ho Tom Hustings, „je tu strašne. Psí čas. Som do nitky premočený.“

Sotva odomkol dvere, už sa zmoknutý Hustings bral dovnútra. „No, čo máš také dôležité na srdci, že sa to nedalo vybaviť telefonicky?“

„Naše spoločné blaho,“ odvetil úlisné Bolger. „Nič iné.“

Hustings si zobliekol mokrý kabát a zavesil ho na dvere. „Tak o čo ide? Spadlo niečo z nákladiaku, keď išiel okolo?“

„O klenot,“ pochválil sa Bolger. „Dokonca dva.“ Zavolal priateľa k pultu, nech si v svetle lampy prezrie brošňu.

„Tá už má nejaký rôčik, pravda?“

„Až-až. Tá tu bola už za pohanských čias,“ hádal Bolger. „Ba ešte aj skôr. S tou sa už Kelti hrali. Ešte predtým, ako prišli Rimania. Videl som podobné v múzeu. Volajú sa hadie kamene. Poviem ti, takú filigránsku prácičku so striebrom som ešte nevidel. Určite patrila nejakému kráľovi. Ten sopliak, čo ho priniesol, vraví, že ho našiel v hrobe. Predstav si fúrik plný takejto výbavy.“

„Možno by nebolo od veci ísť na to legálne,“ zamyslel sa Hustings. „Vyhlásiť, že sme ju našli ako poklad. Budú nám musieť zaplatiť trhovú cenu a nazvú ju po nás. Hustingsova-Bolgerova brošňa.“

„Bolgerova-Hustingsova,“ opravil ho automaticky Abanazer. Potom dodal: „Poznám zopár ľudí, ľudí čo sú pri peniazoch, a tí by zaplatili aj viac ako trhovú cenu, keby sa s ňou mohli maznať ako ty,“ nadhodil, keď videl, že Hustings nežne, jedným prstom hladká brošňu ako čerstvo narodené mačiatko. „A vyhli by sme sa zbytočným otázkam.“ Na čo natiahol ruku a Hustings mu brošňu, voľky-nevoľky, musel vrátiť.

„Vravel si niečo o dvoch klenotoch,“ zmenil tému. „Kde máš ten druhý?“

Bolger vzal kartičku a ukázal ju priateľovi. „Vieš, čo to je?“ Ten iba zavrtel hlavou.

Položil ju zase na pult. „Niekto hľadá niekoho.“

„No a?“

„Podľa toho, čo som počul,“ naťahoval ho Bolger, „je ten druhý niekto, malý chalan.“

„Takých je,“ mávol rukou Hustings. „Všade sa pletú pod nohy a robia neplechu. Neskutočne mi idú na nervy. Ten niekto asi nehľadá hocijakého chalana?“

„Nie, hľadá chlapca asi v takom veku, ako je ten môj. Oblečený je… no, veď sám uvidíš ako. A priniesol mi toto. Ľahko to môže byť on.“

„A keď je?“

Dvihol kartičku za jeden koniec a pomaličky ňou mával sem a tam, ani čo by skúšal, či sa chytí od neviditeľného plameňa. „Sviečka ti na cestu k postieľke zasvieti…“

„… sekerka zatne a hlavička odletí,“ dokončil riekanku zamyslený Hustings. „Lenže počkaj. Ak zavoláme Jacka, prídeme o decko. A keď prídeme o decko, prídeme aj o poklad.“

Takto debatovali, zvažovali za a proti, hútali, či bude lepšie oznámiť, že našli chlapca, alebo sa nechať zaviesť k pokladu, ktorý v ich predstavách medzičasom narástol do obrovských rozmerov. Z malého hrobu sa už stala velikánska jaskyňa plná zlata a vzácnych kameňov, popritom Abanazer vyložil na pult fľašu trnkovice a obom ulial, „aby sa im lepšie rozmýšľalo“.

Ich rozhovor sa stále točil okolo toho istého bez akéhokoľvek náznaku riešenia. Lízu po chvíli dokonale znudil, a tak sa presunula späť do skladu, kde našla Luda, ako stojí vprostred miestnosti, oči silno prižmúrené, pästičky zaťaté a tvár celú skrútenú a fialovú od zadržiavania dychu, ani čo by ho ukrutne bolel zub.

„Ná a teraz ťa zase čo pochytilo?“ opýtala sa sucho.

Otvoril oči a uvoľnil napäté svaly. „Skúšam zmiznúť.“

Odfrkla si. „No tak skúšaj, skúšaj.“

Aj skúsil, zadržal dych ešte dlhšie.

„Prestaň,“ zadržala ho, „chceš, aby ti vystrelil mozog?“

Hlboký nádych a vzdychnutie. „Nejde mi to,“ zosmutnel. „Asi by som mu mal do hlavy hodiť kameň a vypariť sa.“ Nijaké kamene po ruke neboli, nuž chytil aspoň sošku z farebného skla a poťažkal ju, či bude stačiť na to, aby zneškodnila starca.

„Už sú na teba dvaja,“ podotkla Líza. „Takže keby si aj utiekol jednému, chytí ťa druhý. Vraveli, že ťa chcú prinútiť, aby si ich zaviedol tam, kde si vzal brošňu, a vykopať zvyšok pokladu.“ Zvyšok ich rozhovoru, ktorý sa týkal kartičky s čiernym okrajom, mu zatajila. Pokrútila hlavou. „Môžeš mi povedať, načo robíš také hlúposti? Ako keby si nevedel, že ti pravidlá zakazujú vzdialiť sa z cintorína. Sám si si takéto niečo privolal.“ Cítil sa pred ňou maličký a veľmi hlúpy. „Chcel som ti len zohnať náhrobok,“ priznal sa pošepky. „Myslel som si, že bude stáť veľa peňazí, tak mi zišlo na um, že by som mohol predať brošňu a za tie peniaze ho kúpiť.“ Mlčky ho počúvala.

„Hneváš sa?“

Zavrtela hlavou. „Za päťsto rokov je to prvá milá vec, čo pre mňa niekto spravil,“ zase raz vykúzlila raráškovský úsmev. „Tak ako by som sa mohla hnevať.“ Vzápätí sa opýtala: „Ako to robíš, keď sa snažíš zmiznúť?“

„Tak ako mi povedal pán Pennyworth, Som ako prázdna ulica, ako otvorená brána. Som ničím. Pohľady prechádzajú cezo mňa. Unikám mysliam. Ale vôbec to nefunguje.“

„Preto, lebo si živý,“ odvetila Líza. „Niektoré schopnosti nás mŕtvych, čo sa niekedy musíme, naopak, snažiť, aby nás bolo vidieť, sú pre živých nedostupné.“ Založila si ruky, tuho ich pritisla k telu a začala sa knísať, dopredu a dozadu, ako keby nad niečím usilovne premýšľala. Napokon vyriekla: „Do tejto kaše si sa dostal pre mňa… tak poď sem, Prelud Owens.“

Spravil krok dopredu, viac sa v maličkom sklade ani nedalo, a Líza mu položila studenú ruku na čelo. Zdalo sa mu, akoby mu po čele prešla vlhkou šatkou.

„Tak,“ riekla, „teraz ti skúsim pomôcť.“

Len čo to dopovedala, dala sa mrmlať slová, ktorým Lud nerozumel. Vtom zreteľne a nahlas zvolala:

Nič len diera, prach, sen, van

Nič len prianie, noc, tma, klam

Šuch sem, šmyk tam, zraky zlé

Ponad, poza, popod ne.

Čosi veľké ho v tej chvíli oblapilo, prebehlo mu po celom tele. Spravila sa mu husacia koža a naježili všetky chlpy. Nastala zmena. „Čo si to spravila?“ opýtal sa.

„Trošku ti pomohla,“ zašvitorila. „Som síce mŕtva, ale zato bosorka, nezabúdaj. Lebo my nezabúdame.“

„Ale…“

„Pšššt,“ zahriakla ho. „Už idú.“

Vo dverách zaštrkotal kľúč. „Počuj, starý môj,“ zaznel Ludovi dosiaľ neznámy hlas, „z nás bude super dvojica,“ dopovedal Tom Hustings a rozrazil dvere. Zostal stáť a civel do prázdna ako obarený. Bol to kus chlapiska, s vlasmi hrdzavými ako líščí kožuch a nosom červeným od pijatiky. „Tu, Abanazer? Vravel si, že ho máš tu, nie?“

„Vravel,“ odvetil Bolger za jeho chrbtom.

„Ale poviem ti, že mne sa tu na decko nič nepodobá.“ Spoza rumenného chlapa sa vynorila Abanazerova hlava so zvedavými očami. „Skryl sa,“ hútal, hľadiac priamo do miest, kde stál Lud. „Zbytočne sa skrývaš,“ zvolal. „Vidím ťa. Poď von.“

Vošli dovnútra a nevedomky obstali Luda, ktorý tuho rozmýšľal o hodinách s pánom Pennyworthom. Nič nespravil, ani sa nepohol. Snažil sa, aby sa ich zraky po ňom skĺzli a nič nezazreli.

„Neskúšaj moju trpezlivosť, ti vravím,“ zastrájal sa Bolger a priplesol dvere. „Fajn,“ obrátil sa na Hustingsa. „Ty sa postav ku vchodu, aby neprekĺzol.“ Keď dopovedal, začal chodiť po miestnosti, nazízať za škatule a, čo vyzeralo veľmi smiešne, nahýbať sa pod stôl. Rovno popri Ludovi prešiel ku skrini. „Už ťa mám,“ skríkol. „Vylez.“ Líza sa zachichotala.

„Počul si to?“ obzeral sa Hustings.

„Nie, nepočul.“

Ďalší chichot. Našpúlila pery, najprv zapískala, no potom sa piskot zmenil na hvízdanie meluzíny. Elektrické svetlo zablikalo, zabzučalo a zhaslo.

„Sprosté poistky,“ uľavil si Bolger. „Poďme preč. Toto nemá cenu.“

Cvakla zámka a Lud s Lízou ostali zase sami.

„Asi zdrhol,“ zúfal si Bolger. Lud ho počul cez dvere. „V takej miestnosti sa nemal kde skryť. Určite by sme ho našli.“

„Jack z toho nebude nadšený.“

„A od koho by sa to dozvedel?“

Ticho.

„Počuj, Tom, kde sme dali tú brošňu?“

„Hm? Čo? Aha, vzal som ju k sebe, do bezpečia.“

„Do bezpečia? Akože u teba vo vrecku? To je teda bezpečné miesto, ti poviem. Skôr by som povedal, že si mal s mojou brošňou zajačie úmysly.“

„Tvojou brošňou? Tvojou, Abanazer? Chcel si povedať s našou, nie?“

„A to odkedy? Nepamätám sa, že by si mi pomáhal, keď som ju mámil od toho decka.“

„Myslíš toho, čo si ho ani nebol schopný ustrážiť, kým si poň príde Jack? Vieš si predstaviť, čo bude stvárať, keď zistí, že si mal toho pankharta, čo hľadá, a nechal si ho ubziknúť?“

„To určite nebol on. Na svete je deciek ako maku, aká je pravdepodobnosť, že to bol práve tento? Akiste sa vyparil zadným vchodom, len čo som sa mu na chvíľu otočil chrbtom.“ Vzápätí dodal, hlasno a líškavo: „S Jackom si nerob starosti, Tom. Nebol to ten chalan. Už mi hlava tak neslúži ako kedysi. A okrem toho, došla nám trnkovica. Otvoríme škótsku? Schovávam si ju vzadu. Počkaj chvíľu.“

Dvere od skladu sa otvorili, dnu vošiel Abanazer namrzený ako nikdy, s vychádzkovou palicou a baterkou.

„Ak si ešte stále tu,“ brechol do tmy, „na útek radšej ani nemysli. Zavolal som na teba policajtov, aby si vedel.“ Zahrkotalo v zásuvke, Bolger vytiahol poloprázdnu fľašu whisky a malú čiernu fľaštičku. Nakvapkal z nej trochu tmavej tekutiny do whisky a zase ju dobre zakrútil. „Brošňa je moja a nikoho iného,“ zahundral si popod fúzy a vzápätí bliakol: „Už sa hrniem, Tom!“ Naposledy sa rozhliadol po sklade, minul aj Luda, a odišiel s fľašou v ruke, natiahnutou pred sebou. Zamkol.

„Nech nám šmakuje,“ bolo počuť Abanazera spoza dverí. „Daj si, Tom. Po dobrej whisky sa ti všetky chlpy zježia. Povedz si.“

Ticho. „Úplne svetovo teda nevyzerá. Ty si nedáš?“

„Tá trnka sa vo mne akosi búri. Dám si hneď, len čo trochu sadne… No vypi si, Tom. A kde mám brošňu?“

„Zase len ty? Fíha, čo to… čo si dal do tej whisky, ty špina?“

„No hádaj. Z tváre som ti vyčítal, čo chystáš, Tom. Zlodej akýsi.“

Nasledoval krik, treskot, buchot, ako keby niekto zhadzoval veľké kusy nábytku…

… a potom už len ticho.

Líza šepla: „Hybaj, nech sme čo najskôr preč.“

„Veď nás tu zamkli.“ Pozrel na ňu. „Vieš niečo aj na toto?“

„Čo si? Na to som ešte slabá bosorka, aby som sa dostala cez zamknuté dvere.“

Lud si čupol, aby mohol pozrieť cez kľúčovú dierku. Nedalo sa, z druhej strany bol zastrčený kľúč. Na chvíľu sa zamyslel a razom sa mu úsmevom rozsvietila celá tvár ako žiarovka. Z jednej škatule vytiahol pokrkvané noviny, vyrovnal ich, ako sa len dalo, a prestrčil popod dvere tak, že ostal trčať len malý cíp.

„Na čo sa hráš teraz?“ spýtala sa Líza netrpezlivo. „Potreboval by som niečo ako ceruzku, ibaže tenšie…“ nedbal na jej otázku. „Aáá, výborne.“ Vzal zo stola štetec, tenkým koncom ho strčil do zámky a riadne ním zamyksľoval.

Ozvalo sa tlmené cinknutie, keď kľúč dopadol na novinový papier. Už stačilo len opatrne potiahnuť noviny aj s cennou korisťou dovnútra.

Líza sa veselo zasmiala. „Teda, klobúk dole, mladý pán,“ vystruhla mu poklonu. „Aký lišiak.“

Vzal kľúč, otočil ním v zámke a otvoril dvere.

V strede miestnosti ležali na podlahe dvaja chlapi. Nábytok vskutku popadal. Obklopený porozbíjanými hodinami a stoličkami ležala na zemi drobná postava Abanazera Bolgera, na ktorom bol vyvalený Tom Hustings. „Sú mŕtvi?“ zaujímalo Luda.

„Toľko šťastia nemáme,“ odpovedala Líza.

Kúštik ďalej vedľa zápasníkov sa ligotala strieborná brošňa, oranžovo-červený drahokam v zajatí štyroch pazúrov a hadích hláv s víťazoslávnym a skupánskym výrazom.

Lud si vložil brošňu do vrecka, do spoločnosti skleného ťažidla, štetca a téglika s farbou.

„Vezmi si aj toto,“ poradila mu Líza.

Pozrel na kartičku s čiernym okrajom a rukou napísaným slovom Jack. Nemal z nej dobrý pocit. Zdala sa mu akási známa, akoby sa viazala k nejakým jeho spomienkam a skrývala nebezpečenstvo. „To nechcem.“

„Vari im ju tu nenecháš?“ spätila ho Líza. „Majú ju na to, aby ti ublížili.“

„Ale ja ju pri sebe nechcem,“ bránil sa Lud. „Nosí v sebe zlo. Spáľ ju.“

„Nie!“ zvolala Líza. „To nespravím. Ani ty nie.“

„Tak ju dám Silasovi,“ rozhodol Lud. Vložil ju do malej obálky, aby sa jej nemusel viac dotýkať, ako bolo potrebné, a zasunul do vnútorného vrecka na kabáte, rovno k srdcu.

Dvesto míľ odtiaľ sa znenazdajky prebudil Jack a zavetril. Zišiel na prízemie.

„Čo sa deje?“ opýtala sa ho stará mama od sporáka, kde čosi miešala vo veľkom železnom hrnci. „Čo sa ti porobilo?“

„Neviem,“ odvetil. „Niečo sa stalo. Niečo… zaujímavé. Vonia to dobre,“ zamľaskal. „Veľmi dobre.“

Dláždenú ulicu osvetľovali pouličné lampy.

V daždi, cez spleť uličiek v Starom meste uháňal Lud hore kopcom k cintorínu. Sivý deň sa za ten čas, čo strávil zavretý v sklade, zmenil na skorú noc, a veruže ho ani veľmi neprekvapilo, keď sa pod lampami mihla známa silueta tieňa. Zastal, počkal si, kým trepot čierneho zamatu nadobudne tvar mužskej postavy.

Stál pred ním Silas so založenými rukami. Bez otáľania vykročil k Ludovi.

„Počúvam,“ riekol.

Odvetil len: „Mrzí ma to, Silas.“

„Veľmi si ma sklamal, Lud,“ oznámil mu a pokrútil hlavou. „Odvtedy, čo som vstal, ťa všade hľadám. Z očí ti pozerajú lotroviny. Okrem toho, dobre vieš, že do sveta živých nemáš prístup.“

„Viem. Prepáč.“ Po tvári mu ako slzy stekali dažďové kvapky.

„Zo všetkého najskôr ťa musíme dostať do bezpečia.“ Silas sa načiahol za chlapcom, zakrútil ho do svojho plášťa a Lud cítil, ako sa mu vzďaľuje zem pod nohami.

„Silas,“ šepol.

Nijaká odpoveď.

„Trochu som sa bál,“ začal. „Ale vedel som, že ak sa dostanem do problémov, prídeš ma zachrániť. Aj Líza prišla. Veľmi mi pomohla.“

„Líza?“ sykol ostro Silas.

„Bosorka. Z hrnčiarskej zeme.“

„Vravíš, že ti pomohla?“

„Hej. Hlavne s miznutím. Už asi viem, ako na to.“

Silas zavrčal. „Porozprávaš mi o tom doma.“ Lud už preto nepovedal ani slova, kým nezosadli na zem pri kaplnke. Dážď sa rozprúdil dvojnásobnou silou, takže začal fŕkať aj zospodu, ako narážal do kaluží, a Silas s Ľudom sa rýchlo utekali skryť do prázdnej kaplnky.

Lud vybral obálku s čierno lemovanou kartičkou. „Mm,“ vyšlo z neho. „Asi by si si mal toto vziať. Teda, Líza mi to povedala.“

Silas pozrel na obálku. Otvoril ju, vybral kartičku, chvíľu na ňu hľadel, potom ju otočil a prečítal si Bolgerovu, ceruzkou napísanú poznámku o tom, ako sa má používať.

„Tak vrav, chcem vedieť všetko,“ prikázal Silas.

Porozprával mu všetko, čo si z celého dňa pamätal. Keď skončil, Silas pomaly, zamyslene pokrútil hlavou.

„Narobil som si problémy?“

„A nie malé, Prelud Owens,“ prisvedčil Silas. „Napriek tomu ťa nepotrestám, a nech sa s tebou tvoji rodičia porátajú, ako sami uznajú za vhodné. Ja sa zatiaľ zbavím tohto.“

Kartička zmizla v zamatovom plášti a po nej aj Silas tak, ako to vie len on.

S kabátom vysúkaným nad hlavu sa Lud vybral hore šmykľavým brehom do mauzólea Frobisherovcov. Odsunul rakvu Efraima Pettyfera, aby sa mohol prešmyknúť tmavým otvorom dolu do kopca a ísť stále nižšie a nižšie.

Vrátil brošňu vedľa kalicha a noža.

„Nech sa páči,“ povedal. „Ako nová. Nič jej nechýba.“

VRÁTI SA, šustol Zmor s pocitom zadosťučinenia dymovým hlasom. VŽDY SA VRÁTI.

Dlhá noc sa blížila ku koncu. Lud s úsilím nezaspať a byť ešte chvíľu bdelý, prešiel okolo malej hrobky dámy s krásnym menom Liberty Roachová (Čo minula, je dávno preč, čo rozdala, je stále s ňou, kiež aj vás sprevádza veľkorysosť), okolo miesta posledného odpočinku Harrisona Westwooda, pekára farnosti, a jeho dvoch žien Mariony a Joany, až k hrnčiarskej zemi. Manželia Owensovci, bohužiaľ, zomreli niekoľko storočí predtým, ako ľudstvo dospelo k zisteniu, že deti sa biť nemajú. Pán Owens preto ten večer spravil len to, že si splnil rodičovskú povinnosť, vďaka čomu teraz Luda štípal zadok ako čert.

Napriek tomu Luda viacej ako výprask mrzel ustarostený pohľad pani Owensovej.

Keď došiel k plotu, čo oddeľoval cintorín od hrnčiarskej zeme, prestrčil sa cezeň na druhú stranu.

„Haló,“ zavolal. Nik mu však neodpovedal. Ani len sa pri hlohu neobjavil tieň navyše. „Dúfam, že som nenamočil do niečoho aj teba!“

Nič.

Džínsy vrátil do prístrešku, lebo v sivom pohrebnom rúchu sa cítil lepšie, ale kabát si nechal, vrecká sú dobrá vec.

V prístrešku, keď vešal nohavice, kde ich vzal, si požičal kosák, s ktorým sa odhodlane pustil do pŕhľavy na hrnčiarskej zemi. Sekal a kosil ju tak, že lietala na všetky strany, až napokon ostali len zákrsky stoniek.

Vybral z vrecka sklené ťažidlo, ktoré hralo rôznymi odtieňmi, farbu a štetec.

Namočil štetec do hnedej farby a opatrnými ťahmi namaľoval na ťažidlo písmená.

EH

a pod ne

nezabudneme

Čochvíľa mal ísť do postele a rátal, že v najbližších dňoch asi nebude rozumné chodiť domov neskoro.

Položil ťažidlo na vykosený pás zeme, na miesto, kde asi mala hlavu, posledný raz sa zadíval na výsledok svojej práce a o čosi sklesnutejšej nálade ako prv sa pobral cez plot domov.

„Zbaví,“ ozval sa za ním odmeraný hlas. „Veruže hej.“

Chytro sa otočil, nezazrel však nikoho.

KAPITOLA 5

Danse macabre

Lud mal neklamný pocit, že sa čosi deje. Cítil to v priezračnom zimnom vzduchu, vo vetre, v temnote. Cítil to v rytme dlhých nocí a letmých dní.

Pani Owensová ho vystrčila z hrobky. „Hybaj, nemoc sa mi tu,“ šomrala. „Mám veľa roboty.“

Lud sa na mamu spýtavo pozrel. „Vieš, aká je tam zima?“ vzpieral sa.

„Čo nepovieš,“ odvetila, „či to nebude tým ročným obdobím. To máš,“ hovorila viac sebe ako Ludovi, „topánky, a tých šiat, čo treba obšiť. Alebo pavučiny, hotová katastrofa. Tak sa ber,“ prehovorila zase k synovi. „Roboty mám nad hlavu a nepotrebujem, aby si sa mi plietol pod nohy.“ Zanôtila si popevok, ktorý Lud ešte nepočul.

„V zlate či sa v špine babre, každý zvaný na macabre.“

„Čo si to spievaš,“ vyzvedal Lud, ale hneď to oľutoval, lebo pani Owensovej namiesto odpovede divže blesky z očí nevyšľahli a radšej sa rýchlo pratal, aby sa ich nedočkal v slovnej podobe.

Chlad a tmu na cintoríne presvecovali hviezdy. Lud prešiel obrasteným egyptským chodníčkom okolo Vražednej mamičky, ktorá bola zahľadená na brečtanové výhonky.

„Ty máš lepšie oči, mladý muž,“ oslovila ho. „Kvitne

už?“

„Či kvitne? V zime?“

„Čo hladíš ako tela na nové vrátal“ paprčila sa. „Všetko kvitne, keď má. Najprv sa objavia púčiky, rozvinú sa do kvietkov a tie potom odkvitnú. Všetko pekne po poriadku.“ Zavŕtala sa ešte väčšmi do plášťa a veľkého čepca.

„Ľudia pľúca, ryby žiabre, my dychčíme po macabre. Či nie? “

„Neviem,“ odvetil Lud. „Čo je macabre^“

Mamička však na jeho otázku nedbala a zmizla v hustom brečtane.

„To sú veci,“ začudoval sa Lud nahlas. Vydal sa hľadať milé slovo a spoločnosť do rušného mauzólea rodiny Bardebyovcov, no ani tí, celkovo sedem generácií, nemali čas sa mu venovať. Všetci do jedného, od najmladšieho (+1831) až po najstaršieho (+1690), boli zabratí do upratovacích prác.

Fortinbras Bartleby (zomrel na suchoty ako sa zveril Ludovi, ktorý si dlhé roky myslel, že Fortinbrasa niekto začaroval, aby sa mu vyparila všetka krv z tela, a veľmi ho sklamalo, keď sa dozvedel, že suchoty sú obyčajná ľudská choroba) sa mu za všetkých ospravedlňoval.

„Nemôžeme sa ísť hrať, Lud. Čo nevidieť totiž príde zajtrajší večer. A to sa tak často nestáva.“

„To sa stáva každý deň,“ namietol Lud. „Po každom dni príde zajtrajší večer.“

„Takýto nie,“ nedal sa Fortinbras. „Takýto príde raz za sto rokov, len keď naprší a uschne.“

„Veď nie je Veľká noc,“ vravel Lud, „ani Dušičky. Nie sú Vianoce, no ani Nový rok.“

Fortinbras sa huncútsky usmial, kútiky sa mu na okrúhlej pehavej tvári roztiahli od ucha k uchu.

„Nie veru,“ prisvedčil. „Je to úplne iný sviatok.“

„Ako sa volá,“ domŕzal Lud. „Čo sa bude diať£“

„To ti je ten najlepší sviatok,“ nadýchol sa Fortinbras, a určite by pokračoval, myslel si Lud, keby si ho nezavolala stará mama Louisa Bartlebyová (mala len dvadsať rokov) a nezvrieskla mu čosi do ucha.

„Nič,“ vyhováral sa Fortinbras starej mame a následne Ludovi. „Prepáč, musím ísť pomáhať.“ Dal sa do umývania zaprášenej rakvy, pričom si pospevoval. „La, la, la, pam,“ trilkoval. „La, la, la, pam.“ Za každým „pam“ zoširoka a energicky mávol handrou.

„Nespievaš s ostatnými^“

„Čo by som mal spievať?“

„No to, čo všetci.“

„Niet času,“ vysvetlil Fortinbras. „Okrem toho, všetko príde až zajtra.“

„Niet času,“ doložila Louisa, čo zomrela pri pôrode dvojičiek. „Staraj sa o seba.“

Zaspievala sladkým, zvonivým hlasom:

„V tvárí smiech, vo vlasoch fábre, tancovačka na macabre.“

Lud zašiel do polorozpadnutého kostolíka. Prešmykol sa medzi náhrobkami do krypty, kde posediačky čakal, kým sa vráti Silas. Zima ním prestupovala až na kosť, to bola síce pravda, ale Lud sa tým netrápil, cintorín totiž vyžaroval teplo, a mŕtvi tak či tak zimu necítia.

Pestún sa vrátil až nad ránom, v ruke mal veľkú igelitovú tašku.

„Čo si priniesol?“

„Šaty pre teba. Vyskúšaj si ich.“ Silas vykúzlil sivý pulóver ladiaci s Ľudovým rúchom, džínsy, spodnú bielizeň a topánky – bledozelené tenisky.

„Na čo mi to všetko bude?“

„Myslíš okrem toho, že si to oblečieš? Tak po prvé máš podľa mňa už dosť rokov – koľko vlastne, určite aspoň desať – a potom nie je zlé vyskúšať si, v čom chodia živí ľudia oblečení. Raz ich budeš nosiť každý deň, tak prečo si na to nenavyknúť už teraz. Navyše poslúžia ako maskovanie.“

„Čo je maskovanie?“

„Keď sa niečo tak veľmi podobá na niečo iné, že sa na pohľad nedá rozpoznať, čo je čo.“

„Aha. Jasné. Teda, zhruba.“ Obliekol sa do šiat. Trochu sa pohneval so šnúrkami od topánok, tak mu Silas ukázal, ako sa zaväzujú. Celý ten úkon sa mu zdal nesmierne komplikovaný a veruže istý čas trvalo, kým sa ich naučil zaviazať tak, aby ho Silas pochválil. Až potom sa Lud odvážil spýtať.

„Silas? Čo je macabre?“

Silas dvihol obočie a naklonil hlavu. „To si kde pochytil?“

„No všade, každý na cintoríne o tom rozpráva. Viem len toľko, že sa to udeje zajtra večer. Ale čo to je?“

„Tanec,“ odsekol Silas.

„Tancovačka na macabre,“ pripomenul si Lud nahlas. „Chodíš tam aj ty? Aké to je?“

Pestún sa na Luda pozrel dvoma čiernymi tôňami a riekol: „Neviem. Za tie roky, čo nocami chodím po svete, som toho poznal už veľa, ale ako sa tancuje macabre, ti povedať neviem, Lud. Zúčastniť sa na ňom smú len živí alebo mŕtvi, ja nie som ani jedno.“

Luda striaslo. Žiadalo sa mu objať Silasa a sľúbiť, že ho nikdy neopustí, ale nešlo to, tak ako nešlo objať lúč mesačného svetla. Nie preto, lebo Silas nebol hmotný, ale jednoducho sa to nepatrilo. Niektorých ľudí objať môžete, Silasa nie.

Zamyslene si premeral Luda oblečeného do nových šiat. „To by ušlo,“ usúdil. „Vyzeráš ako každé iné dieťa zo sveta živých.“

Lud sa pyšne usmial. Vzápätí však úsmev vystriedala vážna tvár. Povedal: „Ty tu budeš vždy, pravda? A nebudem musieť stadiaľto odísť, keď nebudem chcieť, však?“

„Všetko má svoj čas,“ uzavrel Silas a tej noci už viac neprehovoril.

Nasledujúci deň sa Lud zobudil včasné, keď ešte na zimnej oblohe stále viselo slnko ako strieborniak. V tomto ročnom období bolo oveľa ľahšie prespať tých niekoľko hodín denného svetla bez toho, aby uvidel slnko, a potom si užívať dlhé noci, preto si Lud sľúbil, že bude vstávať ešte za svetla a pôjde hneď von.

Vo vzduchu bolo cítiť zvláštnu, prenikavú vôňu kvetov. Lud sa ňou nechal viesť po egyptskom chodníčku, kde sa hompáľali obrovské chumáče brečtana, stále rovnako zelenej prikrývky napodobenín egyptských sošiek, hieroglyfov a výzdob na stenách.

Vôňa silnela a Ludovi sa na okamih zazdalo, keď videl na rastlinách biely povlak, akoby malo začať snežiť. Prizrel sa im bližšie. Rástli na nich malé kvietky s piatimi lupeňmi a už-už sa k nim nahýbal, že si privonia, keď tu začul približujúce sa kroky.

Zmizol do brečtanového porastu a striehol. Traja muži s jednou ženou, napospol živí ľudia, mierili na egyptský chodník.

„Toto tu?“ spýtala sa.

„Áno, pani Carrawayová,“ potvrdil jeden z mužov. Bucľatá postava, biele vlasy, ledva dychčal. Každý niesol veľký prázdny kôš z prútia.

Tvárila sa váhavo a pochybovačne. „Asi vám budem musieť veriť,“ podotkla. „Ale že by som tomu rozumela, to sa nedá povedať.“ Pozrela na kvety. „Čo mám akože robiť?“ Najmenší muž strčil ruku do koša a vytiahol zhrdzavené nožnice. „Nech sa páči, pani starostka.“

Pustila sa do obstrihávania kvetov a muži ich zbierali do košov.

„Poviem vám,“ nadhodila po chvíli pani starostka Carrawayová, „že to je dobrá hlúposť.“

„Je to,“ povedal tučniak, „tradícia.“

„Dobrá hlúposť,“ zopakovala, ale pokračovala v strihaní kvietkov. Keď naplnili prvý kôš, opýtala sa: „To by mohlo stačiť, nie?“

„Musíme naplniť všetky tri,“ odpovedal nízky muž, „a dať po kvietku všetkým, čo žijú v Starom meste.“

„Veľmi zvláštna tradícia, keď mám pravdu povedať,“ zhodnotila pani Carrawayová. „Keď som sa na ňu pýtala bývalého starostu, nič o nej nevedel.“ Vzápätí dodala: „Nezdá sa vám, že nás niekto sleduješ“

„Prosím?“ vložil sa do rozhovoru muž, ktorý dosiaľ mlčal. Mal turban a veľkú bradu. „Myslíte nejakých duchov?– Na tých neverím.“

„Čoby duchov,“ odvrkla. „Len mám taký čudný pocit, že sa niekto díva.“

Len tak-tak, že sa Lud opanoval a nezaliezol hlbšie.

„Je celkom prirodzené, že bývalý starosta tradíciu nepoznal,“ pridal sa tučko s už takmer plným košom. „Brečtan nezakvitol v zime už dobrých osemdesiat rokov.“

Bradatý muž v turbane, čo neveril na duchov, sa znepokojene obzeral.

„Každý obývateľ Starého mesta dostane jeden kvet,“ vysvetľoval mužíček. „Muži, ženy, deti.“ Nato pomaly doložil, akoby sa rozpamätával na čosi, čo sa učil už veľmi dávno: „Jeden z brehu, druhý na breh, všetci hor sa na macabre.“

Carrawayová ohrnula nos. „Táraniny,“ mávla rukou a vrátila sa k strihaniu kvetov.

Súmrak padol skoro a o pol piatej už všetko prikrývala noc. Lud sa túlal medzi hrobmi, či nenájde niekoho, s kým by sa mohol rozprávať, ale všade bolo pusto. Zišiel k hrnčiarskej zemi pohľadať Lízu Hempstockovú, lež nepochodil ani tam. Ešte aj hrobka manželov Owensovcov civela prázdnotou; ani otec, ani mama, nikde nikto.

Postupne sa ho začala chytať panika. Po prvý raz za desať rokov svojho života sa cítil opustený na mieste, ktoré považoval za svoj domov. Ponáhľal sa dolu vŕškom do starej kaplnky, kde sa rozhodol počkať na Silasa.

Silas nechodil.

„Asi sme sa minuli,“ upokojoval sa Lud, i keď sám tomu neveril. Vyšiel až na samý vrch kopca a rozhliadol sa naokolo. Pod studeným nebom obsypaným hviezdami sa v rôznych tvaroch ligotali svetlá mesta, pouličné lampy, svetlomety áut a všakovaké pohyblivé svetielka. Zbehol dole kopcom a zastavil sa až pri hlavnej bráne.

Počul hudbu.

Poznal všelijaké druhy hudby: podmanivú melódiu zmrzlinárovho auta, hity z rádia od robotníkov, skladby na zaprášených husliach Clarettyho Jaka, ale nič podobné ešte nepočul. Sled kolísavých tónov, ako keby sa niečo chystalo, ako predohra alebo prelúdium.

Prešuchol sa cez zatvorenú bránu a zišiel dolu brehom až do Starého mesta.

Šmykol sa povedia starostky, ktorá postávala na rohu. Ako videl, práve pripínala okoloidúcemu podnikateľovi biely kvet na chlopňu saka.

„Osobne na dobročinné účely neprispievam,“ vyhováral sa. „Takéto záležitosti má na starosti moja sekretárka.“

„Nejde o dobročinnosť,“ uviedla veci na pravú mieru. „Je to taká miestna tradícia.“

„Aha,“ múdro sa zatváril, vypol hrúd s maličkým kvietkom, nech vidí celý svet a odkráčal pyšný ako páv.

Na rad prišla mladá žena s kočíkom.

„Nač to je?“ vyzvedala podozrievavo, keď sa k nej priblížila starostka.

„Jeden dáme vám a jeden dieťatku,“ vravela starostka.

Žene zapichla kvietok do zimného kabáta, dieťatku ho len nalepila na šaty.

„Šak ale nač to je?“ nedala sa odbiť.

„To sa tak zvykne v Starom meste,“ neurčito odtušila starostka. „Je to tradícia.“

Lud pokračoval v chôdzi. Kam sa pohol, tam boli ľudia s bielymi kvetmi. Na opačnom konci naďabil na mužov, ktorí pomáhali starostke so zbieraním, a teraz, každý s jedným košom, rozdávali kvietky. Nevzali si všetci, i keď väčšina áno.

Hudba, zvláštna a slávnostná, celkom na hranici počuteľnosti, znela ďalej. Lud nastrčil ucho, aby zistil, odkiaľ sa tóny nesú, ale bezvýsledne. Išla akoby odvšadiaľ, iba sa vznášala vo vzduchu. Rinula sa z trepotajúcich vlajočiek a markíz, zo vzdialeného hluku dopravy, z podpätkov, ktoré klopkali na dlažobných kockách…

Všimol si aj inú zvláštnosť, keď pozoroval ľudí na ceste domov. Zdalo sa mu, akoby kráčali do rytmu sotva počuteľnej hudby.

Bradatému mužovi v turbane už dochádzali kvety. Lud zamieril k nemu.

„Dobrý večer,“ pozdravil ho.

Muž sa strhol. „Kde si sa tu vzal,“ čudoval sa akomak nasrdene.

„Prepáčte,“ ospravedlnil sa Lud. „Dáte aj mne jedená“

Muž naňho podozrievavo zagánil. „Bývaš tu?“ opýtal sa.

„Pravdaže,“ prisvedčil Lud.

Podal mu biely kvet. Lud ho vzal a vzápätí zjajkol. „Au,“ keď ho čosi pichlo do palca.

„Pozor na špendlík,“ varoval ho dodatočne. „Ten sa pichá do kabáta.“

Na palci sa mu objavila červená kvapka. Strčil si ho do úst, zatiaľ čo sa muž snažil pripnúť mu kvet na pulóver. „Ešte som ťa tu nevidel,“ povedal mu.

„Ale bývam tu, nemusíte mať obavy. Načo sú tie kvety?“

„Pripomínajú tradíciu z čias,“ hovoril muž, „keď tu stálo len Staré mesto. Ak na cintoríne zakvitne v zime brečtan, kvety sa pozbierajú a rozdajú všetkým, čo tu bývajú, starým i mladým, mužom i ženám, bohatým i chudobným.“

Hudba znela hlasnejšie. Lud nevedel, či ju počuje lepšie preto, lebo má pripnutý kvet, ale už celkom dobre rozpoznal vzdialené dunenie bubnov a ťahavé tóny gájd, ktoré ho pomkli do kroku v presnom rytme.

Ešte nikdy sa nevybral len tak na výlet. Zabudol na všetky zákazy, ktoré sa týkali pobytu mimo cintorína, zabudol, že na cintoríne je v tých chvíľach pusto. Jediné, čo zamestnávalo jeho myseľ, bolo Staré mesto, kadiaľ si cupkal k mestským záhradám pred budovou bývalej radnice. (Spravili z nej múzeum a informačné centrum po tom, ako sa radní presťahovali do nových, síce fádnych, ale zato obrovských priestorov na opačnom konci mesta).

V záhradách našiel Lud prechádzať sa pomerne veľa ľudí, čo bolo zvláštne, keďže uprostred zimy tam okrem veľkej trávnatej plochy, niekoľkých kríčkov, schodov a sošiek nebolo čo obdivovať.

Tóny hudby si Luda načisto podmanili. Na námestie sa postupne trúsili ďalší obyvatelia, po jednom, v pároch, s rodinami. Toľko živých ľudí pokope ešte nevidel. Dali sa rátať na stovky, každý dýchal, každý mal pripnutú kvetinu, každý bol taký živý ako on.

„Žeby sa ľudia v živote venovali len tomuto?“ prišlo mu na um, no vedel, že to tak nie je, že dnešný večer, nech už sa za ním skrýva, čo chce, je mimoriadny.

Vedľa neho sa pristavila známa silueta mladej ženy s kočíkom a dieťaťom v náručí, a kývala hlavou do rytmu hudby.

„Ako dlho bude znieť tá hudba?“ chcel vedieť Lud, ale žena neodpovedala, len sa usmievala a kývala hlavou. Zdalo sa mu, že sa smeje akosi čudne. Až keď sa rozhodol zmiznúť, lebo pochopil, že ho žena buď nepočuje, alebo s ním nehodlá hovoriť, riekla: „Krišpín dolina, hotové Vánoce.“ Vyslovila to ako vo sne, akoby vystúpila zo svojho tela a pozerala sa na seba. Znenazdajky sa rozvravela tým istým neprítomným tónom. „Pripomína mi to babkinu sestru, tetku Kláru. Keď už babky nebolo, chodili sme na Štedrý večer k ní, hrala na klavíri a nekedy aj spívala, zatál čo my sme sa kŕmili sladkosťami. Na to, čo hrala a spívala, si nespomenem, ale tá hudba zní jak všecky jej skladby dohromady.“

Dieťa s hlávkou opretou mame o plece vyzeralo, že spí, ale aj ono akoby rúčkami kývalo do rytmu.

Odrazu hudba stíchla a námestím sa rozhostilo ticho. Mäkké ticho, ticho, ako keď padá sneh, všetky zvuky pohltila noc a postavy zhromaždené na námestí, nik nedupotal, nešúchal nohami, sotva dýchali.

Niekde v blízkosti začali hodiny odbíjať polnoc a vtedy sa to začalo.

Pomaly, v radoch po desať a so všetkou vážnosťou zostupovali z kopca, až kým ich nebola plná ulica. Lud poznal takmer všetkých. V prvom rade videl Vražednú mamičku, Josiaha Worthingtona a starého lorda, ktorého zranili na krížových výpravách, čo prišiel domov umrieť, a doktora Trefusisa, každého s vážnym a dôležitým výrazom v tvári.

Z námestia sa ozývalo udivené híkanie. Ktosi sa rozplakal a nariekal: „Och, pane, zmiluj sa nad nami, nadišla súdna hodina, tak veru!“ Ostatní však len zaujato civeli s o nič väčším prekvapením, ako keby sa to všetko udialo vo sne.

Mŕtvi sa nezastavovali, rad za radom pochodovali k námestiu.

Josiah Worthington vystúpil po schodoch k starostke Carrawayovej. Natiahol ruku a nahlas, tak aby ho všetci počuli, riekol: „Krásna dáma sťa v Alhambre, zvem vás k tancu na macabre.“

Carrawayová otáľala. Vyslala spýtavý pohľad na muža, čo stál vedľa nej v papučiach a s bielym kvietkom na župane. Usmial sa a pokynul hlavou. „Nech sa páči,“ odobril pozvanie.

Ponúkla teda ruku. Keď sa ich prsty dotkli, hudba sa opäť rozozvučala. Ak sa Ludovi dovtedy zdalo, že počuje len predohru, už to nebola pravda. Za týmito tónmi sem všetci prišli, táto hudba ich šteklila na rukách i nohách.

Mŕtvi sa pochytali za ruky so živými a brali sa do kola. Vražednú mamičku vyzval do tanca muž s turbanom, podnikateľa si uchmatla Louisa Bartlebyová. Pani Owensová sa pohľadom stretla s Ľudom, usmiala sa naňho a prijala ponuku do tanca od starého kamelota, zatiaľ čo jej manžel bez štipky blahosklonnosti požiadal o tanec malé dievča, rozžiarené od radosti, ani čoby na tento okamih čakalo celý život. Viac Lud nevidel, lebo mu do dlane vkĺzla čiasi ruka a razom bol vo víre tanca aj on.

Pred sebou videl úškrn Lízy Hempstockovej. „Celkom ti to ide,“ poznamenala po niekoľkých tanečných krokoch, čo spolu urobili.

Do melódie čistým hlasom zaspievala:

„Ukloním sa, tvárim chrabre, smiem vás vyzvať na macabre?“

Hudba Ludovi rozlievala v hlave a na prsiach nespútanú radosť, nohy prekladal celkom samozrejme, ako keby poznal tanečné kroky odjakživa.

Tancoval s Lízou, a keď hudba doznela a začala nanovo, ocitol sa v náručí Fortinbrasa Bartlebyho, ktorý ho vykrúcal naprieč zoradenými, no ochotne ustupujúcimi tanečníkmi.

Lud zazrel Abanazera Bolgera, ako tancuje so slečnou Borrowsovou, jeho bývalou učiteľkou. Mŕtvi tancovali so živými. Páry stáli vo vyrovnaných radoch a robili úkroky naľavo a napravo, pričom vykopávali nohami (la-la-la-pom, la-la-la-pam), tak ako sa tancovalo už pred tisíc rokmi.

Stál v rade oproti Líze. Opýtal sa: „Skade sa berie tá hudba?“

Mykla plecami.

„Kto to celé organizuješ“

„To samo,“ odvetila. „Živí si nič nepamätajú, ale my hej…“ Odrazu zdúpnela a skríkla: „Sleduj!“

Živého koňa Lud ešte nevidel, poznal ho len z obrázkových kníh. No aj keby hej, nebolo by mu to nič platné, lebo beluš, ktorý kráčal po ulici k nim, nemal s jeho predstavami o koňoch veľa spoločného. Bol väčší, oveľa väčší, a mal dlhú hlavu s vážnym pohľadom. Na neosedlanom chrbte sedela žena v dlhých sivých šatách, ligotavo splývajúcich vo svetle decembrového mesiaca ako pavučiny s kvapôčkami rosy.

Prišla na námestie, zadržala koňa a poľahky, s eleganciou zosadla, aby sa mohla postaviť pred zhromaždenie živých a mŕtvych.

Jemne sa v kolenách zhupla do pukerlíka.

Všetci jej ho buď opätovali, alebo sa uklonili a tanec sa mohol opäť rozprúdiť.

„Sivko s Dámou, vám i vám bré, prichádzajú na macabre.“

Stihla zahlaholiť Líza, prv ako ju vír tanca strhol do kola, preč od Luda. Tanečníci dupotali, skákali, hojdali sa a vykopávali do rytmu, a Dáma v sivom dupotala, skákala a hojdala sa s nimi. Ešte aj kôň akoby kýval hlavou a prešľapoval na mieste podľa hudby.

Tempo melódie sa zrýchlilo a s ním aj kroky tancujúcich. Lud sotva lapal po dychu, ale nevedel si predstaviť, že by mal tanec odrazu prestať, macabre, tanec mŕtvych so živými, tanec so smrťou. Tváre všetkých, i Ludova, žiarili úsmevom.

Sem-tam, ako sa tak premával tanečnými krokmi po mestských záhradách, úchytkom zazrel aj Dámu v sivom.

„Každý,“ nadchýnal sa Lud, „úplne každý tancuje.“ Len čo mu to prebehlo hlavou, zistil, že to nie je celkom pravda. V tieni pri stene radnice stála mužská postava, celá v čiernom. Netancoval, len sa prizeral.

Lud sa mu z tváre snažil vyčítať, čo sa odohráva v jeho vnútri, či je to túžba pridať sa, alebo len smútok, ale Silas bol ako z kameňa.

Zavolal naňho, „Silas,“ s nádejou, že podíde bližšie, pridá s k nim a bude sa tiež tak výborne baviť. Ten keď začul, že ho volajú, spravil krok dozadu a zmizol z dohľadu.

„Posledný tanec!“ ozvalo sa odniekiaľ, na čo sa tóny vzopäli do vznešených, slávnostných a definitívnych výšin.

Každý si našiel partnera, živý mŕtveho, mŕtvy živého. Len čo Lud natiahol ruku, dotkli sa ho čiesi prsty, a keď pozrel komu patria, zistil, že hľadí do sivých očí Dámy v pavučinovej róbe.

Usmiala sa naňho.

„Zdravím ťa, Lud,“ zvítala sa s ním.

„Zdravím vás,“ vypadlo z neho, keď už boli v kole. „Smiem sa spýtať, ako sa voláte?“

„Na mene nezáleží,“ odvetila.

„Máte krásneho koňa. Aký je obrovský! Nevedel som, že môžu tak narásť.“

„Je dosť krotký na to, aby na svojom veľkom chrbte odniesol najstatnejších valibukov, a dosť silný aj pre tých najmenších.“

„Smiem sa na ňom povoziť?“

„Raz hej,“ odpovedala a sukňa z pavučín sa zatrblietala. „Raz sa zvezieš, tak ako každý.“

„Sľubujete?“

„Prisahám.“

Keď to doriekla, tanec ustal. Lud sa hlboko uklonil, poďakoval sa partnerke za tanec a vtedy, až vtedy naňho doľahla únava, ani čo by pretancoval celú noc. Boleli ho všetky svaly a odmietali poslušnosť. Bol na konci s dychom.

Z diaľky začul odbíjanie hodín, dobre sa preto započúval, nech vie, koľko úderov zaznie. Dvanásť. Rozmýšľal, či tancovali dvanásť hodín, dvadsaťštyri alebo ani minútu.

Narovnal sa a poobzeral okolo seba. Vyparili sa mŕtvi, aj Dáma so sivkom. Ostali len živí, ktorí sa zberali domov, odchádzali z námestia v polospánku, ťarbavo ako námesačníci.

Námestie pokrýval koberec bielych kvietkov. Vyzeralo, ako keby sa na ňom práve skončila svadba.

Na ďalší deň sa Lud zobudil v hrobke Owensovcov s pocitom, že bol zasvätený do veľkého tajomstva, že sa podieľal na niečom dôležitom. Pravdaže, horel túžbou niekomu to celé vyrozprávať.

Hneď ako pani Owensová vstala, Lud sa na ňu vrhol, „Včera v noci to bolo fakt úžasné.“

„Áno?“ spýtala sa očistom.

„Všetci sme tancovali,“ rozplýval sa Lud. „Úplne všetci a rovno na námestí v Starom meste.“

„Tancovali, hm?“ utrúsila na pol úst. „Aha, zaujímavé. A že máš zakázané chodiť do mesta, na to si nespomínaš?“

Vedel, koľko bije, keď mamu chytí takáto nálada, preto sa ani nesnažil pokračovať v rozhovore a radšej sa z hrobky čo najrýchlejšie vytratil do hustnúceho šera.

Vyšiel na kopec, k čiernemu obelisku a pamätnej tabuli Josiaha Worthingtona, kde amfiteáter ponúkal výhľad na Staré mesto a svetlá okolo.

Josiah sa postavil rovno vedľa neho.

„Prvý tanec patril vám,“ oslovil ho Lud. „Tancovali ste so starostkou.“

Worthington naňho vrhol mĺkvy pohľad.

„Všakže?“ nedal sa Lud.

Lord naveľa odpovedal: „Mŕtvi sa so živými nestýkajú, chlapče. Tak ako my nepatríme do ich sveta, nepatria ani oni do nášho. V prípade, že by sme sa vedno zúčastnili na danse macabre, na tanci kostlivcov, nikdy by sme sa o tom nezmienili, a tým menej v rozhovore s živými.“

„Ale veď ja patrím k vám.“

„Nepatríš, môj milý. Nie, kým budeš nažive.“

Vtedy si Lud uvedomil, že tancoval na strane živých, že neprišiel do mesta s mŕtvymi a zmohol sa len na: „Rozumiem… asi.“

Pobral sa rezko dolu kopcom, tak sa ponáhľal, že div neskončil na zemi, keď sa potkol o hrob Digbyho Poola (1785 – 1860 Všetkých to čaká), silou vôle sa napriamil a poďho zase utekať, aby zastihol Silasa, prv ako sa zase vyparí. Sadol si na lavičku.

Niekde v blízkosti sa čosi nečujne pohlo a zaznel pestúnov hlas. „Dobrý večer prajem.“

„Včera si tam bol tiež,“ vyrútil sa naňho Lud. „Nesnaž sa mi tvrdiť, že nie, lebo ja som ťa videl.“

„Bol,“ prisvedčil Silas.

„Tancoval som s ňou. S Dámou na sivkovi.“

„Nevrav.“

„Veď si to videl. Všetko si videl. Živých aj mŕtvych. Ako spolu tancujeme. Prečo sa o tom nik nechce rozprávať?“

„Lebo svet má svoje tajomstvá a o niečom sa rozprávať nesmie. Pretože ľudia si nepamätajú všetko.“

„Veď ale teraz sa o tom rozprávame. Hovoríme o macabre.“

„Ja som netancoval,“ odvetil Silas.

„Ale díval si sa.“

Iba hlesol: „Neviem, čo som videl.“

„Silas, ja som tancoval s tou dámou,“ vyvreskol Lud. Opatrovník sa urazene zachmúril, až sa Lud preľakol, sťaby práve zobudil spiaceho leoparda.

Silas však len sykol: „Náš rozhovor sa práve skončil.“ Lud mal ešte čosi na jazyku, ba nielen čosi, chcel povedať tisíc vecí, aj keď možno nebolo celkom rozumné ich vysloviť, keď tu ho vyrušil nejaký zvuk, šuchotanie, tiché a mäkké, a po tvári ani čoby mu prešlo studené pierko.

Myšlienky na tancovačku boli razom minulosťou, strach nahradil pocit radosti a úžasu.

Za život sa mu niečo také zatiaľ pritrafilo len dva razy. „Silas, pozri, sneží,“ skríkol, zatiaľ čo mu celým telom prestupovala blaženosť a potláčala všetko iné. „Sneží.“

MEDZIHRA

Snem

Na malom ozname v hotelovom vestibule sa návštevníci mohli dočítať, že Washingtonova sála je na celý večer rezervovaná pre uzavretú spoločnosť, i keď by sa už nedozvedeli, s akým cieľom sa spoločnosť zišla. Na lístku to nestálo a, pravdupovediac, ani keby ste nahliadli dnu a premerali si osadenstvo miestnosti, neboli by ste o nič múdrejší. Azda len o toľko, že príslušníčky nežného pohlavia sa dnu nenachádzali. Za okrúhlymi stolmi sedeli výlučne muži a práve dojedali múčnik.

Stretlo sa ich okolo stovky no jediné, čo mali spoločné, boli tmavé obleky nenápadného strihu. Našli by ste medzi nimi mužov s tmavými, svetlými, bielymi, ryšavými a prípadne aj s nijakými vlasmi. Podaktorí sa tvárili prívetivo, iní nie, jedni pôsobili ústretovo, druhí zas nevraživo, tárali dve na tri alebo sa len mlčky prizerali, z očí im hľadela neha i chlad. Väčšine sa pokožka leskla ružovým nádychom, ale dalo sa zazrieť aj hnedú alebo celkom čiernu pleť.

Prišli zo všetkých kútov sveta, z Európy, Afriky, Indie, Číny, Filipín, Južnej a Severnej Ameriky. Medzi sebou a s čašníkmi sa rozprávali po anglicky, no každý s vlastným prízvukom. Bola tu zastúpená celá Európa, ba celý svet.

Spoza okrúhlych stolov počúvali rečníka z ich radov, ktorý bol oblečený v slávnostnom žakete, ani čo by prišiel rovno zo svadby. Ten práve vyratúval na pódiu zoznam splnených dobročinných záväzkov. Deti z chudobných rodín strávili prázdniny v exotických krajinách. Dobročinnému spolku bol venovaný autobus na organizovanie výletov.

Za stolom v strede, rovno pod pódiom, sedel Jack a vedľa nebo striebrovlasý elegán. Čakali, kým im prinesú kávu.

„Čas letí,“ povedal striebrovlasý muž, „a mladší už nebudeme.“

Jack odvetil: „Veru, aj mňa to trápi. Čo sa týka tej záležitosti v San Franciscu spred niekoľkých rokov…“

„Nad tou si netreba lámať hlavu. Nevyšlo? Čo už. Kde sú lanské snehy. Okrem toho, s naším prípadom nemala nič spoločné. Ten si zbabral, Jack. Mal si sa postarať o všetkých. To znamená aj o decko. V prvom rade o decko. Slovíčko takmer je prípustné len pri granátoch a podkovách.“

Čašník v bielom saku nalial kávu všetkým pri stole: nízkemu mužíkovi s tenučkými, akoby ceruzkou nakreslenými fúzikmi, vysokému blondiakovi s tvárou filmovej hviezdy či prinajmenšom manekýna, a počernému mužovi s veľkou hlavou a zamračeným pohľadom sťa rozzúrený býk.

Všetci traja sa snažili tváriť, že nepočúvajú o čom rozpráva Jack, a tak sa úporne sústredili na rečníka, ba sa aj pridávali k občasnému potlesku. Muž s bielymi vlasmi si nasypal do kávy niekoľko kopcovitých lyžičiek cukru a nervózne ju premiešal.

„Desať rokov,“ povzdychol si.

„Čas je neúprosný. Z decka bude čochvíľa muž. A potom čo?“

„Nie je všetkým dňom koniec, pán Dandy,“ chlácholil ho Jack, ale striebrovlasý muž ho namiereným prstom hneď zarazil.

„Všetkým nie, ale tvojim možno hej, ak sa nespamätáš a nedáš veci do poriadku. Od nás už blahosklonnosť nečakaj. Pohár našej trpezlivosti, všetkých nás Jackov, čo tu sedíme, je naplnený po okraj.“

Jack poslušne kývol hlavou. „Mám ešte zopár vlascov nahodených,“ poznamenal.

Muž so sivými vlasmi si odsŕkol kávy.

„Isto?“

„Isto. Ako vravím, podľa mňa to má do činenia s tým, čo sa udialo v San Fransiscu.“

„S tajomníkom si to už prebral?“ naznačil pán Dandy posunkom k mužovi na pódiu, ktorý sa práve rozplýval nad tým, ako ich veľkorysosť umožnila nakúpiť vybavenie pre nemocnicu.

„Nie jeden, nie dva, ale tri prístroje na dialýzu,“ horlil. Jeho reči a vlastnú štedrosť poslucháči, ako sa patrí, odmenili potleskom.

Jack prikývol.

„Už som sa mu o tom zmienil.“

„A?“

„Veľmi ho to nezaujímalo. Vravel, že podstatné sú výsledky. Chce, aby som celú záležitosť dokončil.“

„To my všetci, kamarát,“ potvrdil muž. „Chlapča je ešte vždy nažive. A čas už hrá proti nám.“

Ich spolustolovníci naoko zaujatí rečníkom súhlasne zahundrali a prikývli.

„Ako som povedal,“ uzavrel Dandy sucho, „čas neúprosne letí.“

KAPITOLA 6

Študentské týždne

Preluda Owensa

Na cintoríne pršalo a dažďové kvapky rozmazali svet do palety zrkadliacich sa plôšok. Skrytý pod oblúkom, ktorý oddeľoval egyptský chodník a severozápadnú pustinu za ním od cintorína, sedel Lud ďaleko od živých aj mŕtvych, čo by sa po ňom mohli zháňať, a čítal si knihu.

„Otca ti naháňam,“ zaznelo od chodníka. „Otca ti naháňam, bodaj ťa parom uchytil! Až ťa dolapím, a to ver, že si ťa nájdem, budeš preklínať deň, keď ťa mama porodila!“ Lud si vzdychol, privrel knihu a nahol sa, aby videl, ako k nemu po šmykľavej dlažbe uháňa Thackeray Porringer (1720 – 1734, syn). Thackeray bol už celkom odrastený chlapec, smrť si poňho prišla v štrnástich rokoch, keď sa práve zaúčal u maliara izieb. Majster mu dal osem medenákov a povedal mu, aby sa nevracal bez dvoch plechovíc bielej a červenej farby na vývesné štíty holičských salónov. Päť hodín sa Thackeray brodil roztopeným januárovým snehom od dverí ku dverám, aby ho pri každých vysmiali a poslali kade ľahšie. Zo všetkých nadávok a žartov na jeho účet ho pochytil šialený záchvat zúrivosti a držal sa ho celý týždeň, až kým mu neprivodil smrť rovno pred očami učňov a majstra, pána Horrobina, navidomoči prekvapeného, kam až taká maličkosť vie zájsť, keď on za svojich učňovských rokov skúsil oveľa viac.

Thackeray Porringer zomrel v besniacom amoku, v ruke zovretý výtlačok Robinsona Crusoea, spolu s ošúchaným šesťpencovým strieborniakom a šatami, čo mal na sebe, jediným jeho majetkom, a tak ho na želanie jeho matky aj s knihou pochovali. Ani smrť však na jeho povahe veľa nezmenila, ostatne preto sa aj ozývali nasršené výkriky. „Viem, že tu si. Vylez a prijmi trest ako chlap, zlodej zlodejský!“

Lud zavrel knihu. „Ja nekradnem, Thackeray. Len som si ju požičal. Až dočítam, sľubujem, že ju vrátim.“ Pozrel hore, kde za sochou egyptského boha Ozirisa, sedel uhniezdený Lud. „Vari som ti to nezakázali“ Vzdychol. „Ale keď tu niet čo čítať. Ešte je to teraz aj napínavé. Práve objavil stopu v piesku. A nie svoju. To znamená, že nie je na ostrove sám.“

„Kniha je moja,“ trval na svojom Porringer. „Tak mi ju vráť.“

Lud sa nebál pustiť do hádky, prípadne do vyjednávania, ale keď videl zronenú Thackerayovu tvár, popustil. Zošuchol sa po oblúku a skočil na zem. Podal mu knihu. „Prosím.“ Ten ju skupánsky chmatol a zagánil.

„Mohol by som ti čítať,“ navrhol Lud. „Mne by to neprekážalo.“

„A mohol by si si aj trhnúť nohou a hneď aj druhou,“ odvrkol a vylepil Ludovi zaucho. Sadlo, aj trochu štípalo, ale Thackerayovi sa dalo vyčítať z tváre, že ho ruka bolela prinajmenšom tak ako Luda ucho.

S pálením v očiach a pišťaním v uchu sa pozeral, ako starší chlapec pochoduje dolu chodníkom. Lud sa zvrtol a odkráčal v daždi po klzkých a zradných kockách porastených brečtanom. Raz sa aj pošmykol, odrel koleno a roztrhol džínsy.

O stenu sa opieral vŕbový háj, kde Lud takmer vpálil do slečny Eufémie Horsfallovej a Toma Sandsa, dlhé roky nerozlučnej dvojice. Tom ležal v zemi tak dlho, že z jeho náhrobku ostal len kus vetrom a dažďom ošľahaného kameňa. Zomrel v storočnej vojne s Francúzskom, zatiaľ čo slečnu Eufémiu (1861 – 1883, Už spína nebi, spí už, na nebi s anjelmi) pochovali za čias vládnutia kráľovnej Viktórie, po tom, ako cintorín rozšírili a zveľadili, takže sa z neho počas nasledujúcich päťdesiatich rokov stal výnosný podnik. Mala sama pre seba celú hrobku povedľa čiernych dverí pri vŕbovej aleji. Rozdiel v historických obdobiach im nebol na prekážku.

„Ale kam sa, mladý pánko?“ oslovil ho Tom. „Ešte si ublížiš.“

„Veď už si aj,“ karhala ho Eufémia. „Lud, Lud. Mama bude mať radosť, keď ťa zbadá. Myslíš, že pre nás to je len tak, zaplátať nohavice?“

„Hm, pardon,“ odtušil Lud.

„Okrem toho sa na teba pýtal tvoj pestún,“ pridal sa Tom.

Lud mimovoľne uprel oči na sivú oblohu. „Ale veď je ešte svetlo,“ namietol.

„Dakedy si privstane včaššie,“ použil Tom slovo, o ktorom Lud vedel, že znamenalo skôr. „A vraj ti máme odkázať, že ťa chce vidieť, ak ťa stretneme.“

Lud prikývol.

„Na lieskach za pamätníkom Little Johna dozrievajú oriešky,“ dodal ešte Tom, aby trochu zmiernil dosah príkrych slov.

„Vďaka,“ odvetil Lud. Ozlomkrky sa v daždi pustil bežať kľukatým chodníkom dolu kopcom, kým nedobehol k starej kaplnke.

Dvere boli odchýlené, vnútri obklopený tieňmi postával Silas, nepriateľ tak dažďa, ako aj zvyškov denného svetla. „Vraj sa po mne zháňaš,“ riekol Lud na pozdrav.

„Tak je,“ prisvedčil Silas. „Tuším si si roztrhol nohavice.“

„To keď som utekal,“ vykladal Lud. „No. Trošku sme si skočili do vlasov s Porringerom. Chcel som si prečítať Robinsona Crusoea. Je to o človeku, ktorý sa na lodi vydá na more. Vieš, more, to je taká veľká slaná mláka, a tá loď stroskotá na ostrove, to je zas kus zeme v mori, kde sa dá normálne bývať…“

Silas ho prerušil. „Uplynulo jedenásť rokov, Lud. Jedenásť rokov odvtedy, čo sme ťa prichýlili.“

„Hej,“ povedal Lud. „Keď vravíš.“

Silas sa zahľadel na svojho zverenca. Uvidel vytiahnutú postavu s myšacím, za tie roky už o čosi tmavším hniezdom vlasov.

Vnútro kaplnky obľahli tiene.

„Podľa mňa,“ začal Silas, „je už načase, aby si sa dozvedel, ako si sa sem dostal.“

Lud spomalil dych. „Ale nemusím to vedieť hneď, ak mi to nechceš povedať.“ Snažil sa rozprávať pokojným hlasom, ale srdce mu bilo ako zvon.

Nastalo ticho. Bolo počuť len bubnovanie kvapiek na streche a špľachot dažďa v odkvape. Inak nič, až sa Ludovi zdalo, že to ticho viac neznesie.

Silas ho zachránil. „Vieš, že si iný ako my. Vieš, že si nažive. Že sme ťa vzali k sebe, teda oni ťa vzali k sebe, a ja som sa podujal na úlohu tvojho pestúna.“

Lud ho neprerušoval.

Zamatovým hlasom pokračoval: „Mal si rodičov. Aj mladšiu sestru. Všetkých zabili. Nazdávam sa, že sa chystali zabiť aj teba, a len náhode a Owensovcom môžeš ďakovať, že sa tak nestalo.“

„A tebe,“ doložil Lud, keďže mu udalosti tej noci opisovalo už mnoho ľudí, z ktorých tam niektorí dokonca aj boli. Do histórie cintorína sa zapísala veľkými písmenami.

„Po svete ešte vždy chodí muž, čo má tvoju rodinu na svedomí. Domnievam sa, že dodnes neustal v svojej snahe nájsť ťa a poslať na onen svet.“

Lud mykol plecami. „No a?“ nadhodil. „Tak umriem. Aj tak sú všetci moji známi mŕtvi.“

„Áno.“ Silas sa zháčil. „To je pravda. Znamená to však, že už nemajú nič spoločné so svetom živých. Zato ty áno. Lud, ty si živý a máš ohromné možnosti. Môžeš čokoľvek robiť, čomukoľvek sa venovať, o čomkoľvek snívať. Ohromné možnosti. Po smrti ich mať nebudeš. Smrť je koniec. Dorobené, dosnívané, dopísané. Ostane po tebe len meno. Možno ťa pochovajú tu a možno budeš vedieť chodiť ako duch, ale to je všetko. Smrť viac neponúka.“ Lud sa zamyslel. Asi to bola pravda, teda až na výnimky, napríklad, keď si ho Owensovci osvojili. Medzi živými a mŕtvymi bol rozdiel, to dobre vedel, aj keď sa mu viac rátali mŕtvi.

„A čo ty?“ opýtal sa Silasa.

„Čo so mnou?“

„No, ty nie si živý. A napriek tomu môžeš chodiť hocikam a dotýkať sa vecí.“

„Ja,“ vravel Silas, „som taký, aký som, bodka. Správne hovoríš, nežijem. Ale keď sa naplní môj čas, prestanem jestvovať. My buď sme, alebo nie sme. Neviem, či to chápeš.“

„Nie celkom.“

Silas si vzdychol. Dážď ustal, podmračené šero sa premenilo na ozajstný súmrak. „Lud,“ riekol, „jestvuje viacero dôvodov, prečo sa snažíme, aby si zostal nažive.“

„A ten, kto mi zabil rodinu, ten, čo ide aj po mne, určite ho to ešte neprešlo?“ Už dlhšie rozmýšľal, že sa to spýta, presne totiž vedel, kam otázkou mieri.

„Nie. Rozhodne ho to ešte neprešlo.“

„V tom prípade,“ odvážil sa Lud vysloviť nevysloviteľné, „by som chcel ísť do školy.“

Silas nedal na sebe nič znať. Hádam aj keby sa celý svet rútil do záhuby, Silas by nepohol ani brvou. Napokon však otvoril ústa, naježil obočie a spýtal sa: „Prosím?“

„Cintorín mi dal veľa,“ vysvetľoval Lud. „Viem miznúť aj strašiť. Viem, ako sa otvára mátožia brána a poznám aj súhvezdia. Lenže tam za plotom leží obrovský svet plný morí, ostrovov, prasiatok a stroskotaných lodí. Slovom, na svete je ešte veľa vecí, ktoré nepoznám. Tunajší učitelia ma naučili veľa, ale ja chcem vedieť ešte viac. Musím vedieť viac, ak chcem vo svete prežiť.“

Ludova výrečnosť na Silasa príliš nezapôsobila. „Nepripadá do úvahy. Tu si v bezpečí. V ozajstnom svete sa môže prihodiť čokoľvek. Mimo cintorína ťa ochrániť nevieme.“

„Rozumiem,“ pripustil Lud. „Ale predsa to sú tie možnosti, o ktorých si mi rozprával.“ Odmlčal sa. „Niekto mi zabil mamu, otca aj sestru.“

„Áno. Niekto ich všetkých zabil.“

„Muž?“

„Áno.“

„To teda znamená,“ rozmýšľal nahlas Lud, „že otázka stojí inak.“

Silas nadvihol jedno obočie. „A to ako?“

„No,“ uvažoval Lud, „ak pôjdem do sveta a nebudem na cintoríne, tak nejde o to, kto ma ochráni pred ním.“

„Nie?“

„Nie. Ide o to, kto jeho ochráni predo mnou.“

Na okná zaškrabotali konáre, ani čoby sa pýtali dovnútra. Silas si nechtom ostrým ako britva odfrnkol z rukáva neviditeľné zrnko prachu. Dodal len: „Mali by sme sa ti teda poobzerať po nejakej škole.“

Sprvoti si chlapca nik nevšímal. Dokonca si ani nik nevšimol, že si ho nik nevšíma. V triede sedel až celkom v zadnej lavici. Veľa toho nenarozprával, ústa otvoril, len keď sa ho niečo pýtali, a aj vtedy odpovedal stručne, vecne, nevýrazne. Mizol. V ušiach aj v pamäti.

„Vyzerá to, že sú doma nábožensky založení, však?“ opýtal sa pán Kirby v zborovni pri známkovaní slohových prác.

„Akože kto?“ spýtala sa pani McKinnonová.

„Owens z ôsmej B,“ odvetil Kirby.

„Ten vysoký, pehavý?“

„Nie ten. Tento je taký stredne vysoký.“ McKinnonová trhla plecami. „A čo je s ním?“

„Všetko píše rukou,“ hovoril Kirby. „A veruže má krásny rukopis. Hotový krasopis ako zo starej školy.“

„Zato, že neškriabe ako iní, musí byť hneď nábožensky…“

„Vraj nemajú ani počítač.“

„No a?“

„Ani telefón.“

„To ešte vždy neznamená, že by mal byť svätuškár,“ trvala na svojom pani McKinnonová a vrátila sa k rozrobenej dečke pre bábätko, aj keď ju vlastne nemala komu podarovať, ale čo máte robiť, keď vám zakážu fajčiť v zborovni.

Kirby pokrčil plecami. „Má za ušami, ten chlapec,“ húdol si. „V niečom má síce veľké medzery, zato na hodinách dejepisu hviezdi s poznatkami, ktoré nie sú ani v učebniciach…“

„Akými napríklad?“

Kirby doopravoval Ludovu prácu a dal ju na kopu. Vo chvíli, keď mal pred sebou len prázdny stolík, téma rozhovoru sa mu videla odťažitá a nezaujímavá. „Všelijakými,“ odvrkol a viac na to nemyslel. Presne tak tiež nemyslel na to, že zabudol dopísať Ľudovo meno na zoznam. Meno, ktoré sa vlastne nenachádzalo ani na jednom zo školských zoznamov.

Žiaka, akým bol Lud, si prial každý učiteľ, nenápadného a ľahko zabudnuteľného; žiaka, čo trávi väčšinu svojho voľného času buď v učebni anglického jazyka pri policiach so starými brožovanými zväzkami, alebo v knižnici, veľkej miestnosti plnej kníh a kresiel, kde si Lud čítal s rovnakým nadšením, s akým iné deti jedia.

Aj rovesníci mali ťažkosti udržať ho v pamäti. Keď sedel rovno pred nimi, tak nie, vtedy ho vnímali jasne. Len čo však malý Owens zišiel z očí, rýchlo zišiel aj z mysle. Nik necítil potrebu si ho pamätať. Ak by ste od jeho dvadsiatich piatich spolužiakov a spolužiačok chceli, aby zavreli oči a spamäti vymenovali, kto všetko chodí do triedy, meno Owens by neodznelo. Žil medzi nimi ako fantóm.

Napriek tomu jeho prítomnosť bolo cítiť.

Nickovi Farthingovi minulo sotva dvanásť rokov, ale hádali mu, a často nie neprávom, dobrých šestnásť. Bol to galgan s lišiackym úsmevom a obmedzenou fantáziou. Na svet sa díval prakticky, ak sa to tak dá nazvať. Predchádzala ho povesť obratného zlodeja a príležitostného bitkára, ktorému viac ako na obľúbenosti medzi spolužiakmi záležalo na tom, aby ho decká, pokiaľ možno menšie ako on, poslúchali na slovo. Ktosi sa s ním však predsa len kamarátil. Volala sa Maureen Quillingová, skrátene Mo, také vycivené, bledé nič so svedými vlasmi, sklenými očami a ostrým ňúravým nosom. Nick kradol v obchodoch a Mo mu radila, čo by sa hodilo potiahnuť. Nick sa nebál pustiť do bitky a na niekoho pritlačiť, no a Mo vedela najlepšie, na koho treba pritlačiť. Ako mu aj sama viac ráz povedala, boli skvelá dvojica.

Sedeli v kúte knižnice a rozdeľovali si korisť z nájazdu na vreckové siedmej A. Siedmich či ôsmich len o rok mladších žiakov si vycvičili tak, že im každý týždeň odvádzali celú sumu vreckového.

„Ten zasran Singh ešte nevysolil,“ ťažkala si Mo. „Mal by si sa oňho postarať.“

„Jasné,“ upokojil ju Nick. „Veď ja to z neho dostanem.“

„Čo to potiahol? Cédečko?“

Nick prikývol.

„Stačí, keď mu objasníš, ako sa veci majú,“ snažila sa Mo napodobniť tvrdých chlapov z televízie.

„Bez obáv,“ vyťahoval sa Nick. „Sme predsa nejaká dvojica, nie?“

„Jasné, ako Batman a Robin,“ pritakávala Mo.

„Skôr ako doktor Jekyll a pán Hyde,“ ozval sa nikým nevidený čitateľ z lavice pod oknom, a vzápätí sa postavil a odišiel z miestnosti.

Paul Singh stál opretý o parapet vedľa šatní, ruky hlboko vo vreckách a v hlave chmáry. Vybral jednu ruku z vrecka, otvoril päsť, na chvíľu sa zadíval na hrsť librových mincí, načo zavrtel hlavou a zaťal päsť nanovo.

„Na toto sa stroja Mo s Nickom?“ spýtal sa čísi hlas tak znenazdajky, že Paul vyskočil a rozsypal mince.

Majiteľ hlasu mu pomohol so zbieraním. Bol starší a Paulovi sa zdal povedomý, aj keď netušil odkiaľ. „Si s nimi?“ opýtal sa nedôverčivo. „S Nickom a Mo?“ Chlapec pokrútil hlavou. „Nie som. Od takých sa držím ďalej.“ Na okamih sa odmlčal a potom riekol: „Vlastne som ti prišiel dať radu.“

„Akú?“

„Nič im nedávaj.“

„Jasné, tebe sa to ľahko vraví.“

„Preto, že mňa nešikanujú?“

Pozrel na Paula a ten sa zahanbene odvrátil.

„Bili ťa, alebo sa ti len vyhrážali, kým si pre nich neukradol cédečko z obchodu a potom ťa prinútili, aby si im dal vreckové, lebo inak to na teba povedia. To si ťa pri tom nakrúcali na video alebo čo?“

Prikývol.

„Nič im nedávaj a hotovo,“ rozhodol Lud. „Vôbec nič.“

„Zabili by ma. A vravia aj, že…“

„Vieš čo? Povedz im, že políciu a učiteľov bude určite viac ako jeden siedmak, čo pod nátlakom potiahol z obchodu cédečko, zaujímať párik malých zločincov, ktorý núti mladších spolužiakov kradnúť a odovzdávať im vreckové. Povedz im, že ak na teba ešte raz siahnu, všetko vytrúbiš policajtom. A že si to celé spísal na papier, a keby sa ti malo niečo stať, čokoľvek, trebárs keby si prišiel s monoklom alebo niečím takým, v tom okamihu ten papier odnesú tvoji kamaráti na políciu a do zborovne.“ Paul habkal. „Ale, to sa nedá.“

„Tak potom im budeš dávať vreckové, až kým nevyjdeš zo školy. A báť sa ich už neprestaneš.“

Zamyslel sa. „Nemohol by som ísť rovno na políciu?“ zaujímalo ho.

„Čoby nie.“

„Ale skúsim to najskôr po tvojom,“ povedal a usmial sa. Nie od ucha k uchu, ale úsmev to bol, a ten sa ráta, najmä ak je prvý za tri týždne.

A tak Paul Singh prišiel za Nickom Farthingom, vysvetlil mu čo a ako, že už od neho neuvidí ani pencu, a zase odišiel, zatiaľ čo Nick stál ako obarený, len zatínal a uvoľňoval päste. Na ďalší deň sa k Nickovi na ihrisku zletel kŕdeľ jedenásťročných, aby im vrátil peniaze z vreckového, čo z nich vymámil za posledný mesiac, lebo inak pôjdu na políciu, a tomu veru stvrdol lišiacky úsmev na perách.

„To všetko on,“ huckala ho Mo, „on za to môže. Nebyť jeho… nikdy by na niečo také sami neprišli. Zišla by sa mu príučka o tom, ako to v živote chodí. A hneď skrotnú aj ostatní.“

„O kom rozprávaš?“ nechápal Nick.

„Ten ajnštajn, čo je stále v knihách. Vieš, ten z knižnice. Ľubo Owens. Už vieš?“

Nick pomaly kývol hlavou a spýtal sa, „A ktorý to je?“

„Ja ti ho ukážem,“ ubezpečila ho Mo.

Lud si už dávno zvykol na to, že ho prehliadajú, že mu je súdené žiť v ústraní. Keď z človeka všetky pohľady skĺzavajú, naučí sa sledovať zraky druhých, ako po ňom pátrajú. Žije v mysliach ľudí ako celkom iná osoba, než tá, na ktorú ukazovali a čo hľadajú… a vari preto priťahuje pozornosť.

Sledovali ho, keď vyšiel zo školy, kráčal po ulici, prešiel okolo stánku s novinami, cez železničný most. Nikam sa nehnal, dával si pozor, aby sa nestratil z očí svojim prenasledovateľom, zavalitému chlapcovi a plavovlasej dievčine s ostrými črtami. Na konci ulice vošiel na skromný cintorín za kostolom a počkal si na nich pri hrobe Rodericka Perssona s jeho ženou Anabellou a tiež druhou ženou, Portuniou, (Zaspali, aby sa mohli opäť zobudiť).

„Si to ty,“ zaškriekal dievčenský hlas. „Ľubo Owens. Dostal si sa do riadnej kaše, Ľubko.“

„Volám sa Lud,“ opravil ich a pozrel im do očí. „Píše sa to s D. A vy ste Jekyll a Hydeová.“

„Ty to máš na svedomí,“ obvinila ho. „Ty si zbalamutil všetkých siedmakov.“

„A za to sme ti prichystali malú príučku,“ strojil sa Nick so zlomyseľným úsmevom.

„Ja sa učím rád,“ priznal sa Lud. „Keby ste aj vy dávali v škole väčší pozor, nemuseli by ste okrádať malé deti o vreckové.“

Nick zvraštil čelo a precedil len: „Je po tebe, Owens.“

„Po mne ešte nie,“ pokrútil hlavou a ukázal naokolo, „ale po nich hej.“

„Po kom?“ nerozumela Mo.

„Po ľuďoch, čo tu bývajú,“ vykladal Lud. „Počujte, zaviedol som vás sem, aby som vám dal možnosť vybrať…“

„Ty si nás sem nezaviedol,“ zahriakol ho Nick.

„Ste tu,“ odsekol Lud. „Chcel som, aby ste tu boli, tak som sem šiel. Išli ste za mnou. Ešte niečo?“

Mo sa znepokojene obzerala. „Ty tu máš nejakých priateľov?“ vyzvedala opatrne.

„O to tu vôbec nejde,“ vzdychol si Lud. „Ide o to, aby ste vy dvaja prestali robiť to, čo robíte. Aby ste sa prestali tváriť, že záleží len na vás dvoch, a prestali ste ubližovať iným.“

Mo skysol výraz ako mlieko. „Kristepane,“ zrúkla na Nicka, „už mu jednu vypáľ.“

„Dal som vám na výber,“ mykol plecami. Nick sa po Ludovi rozzúrene zahnal päsťou, ale šmahol do prázdna a trafil len tvrdý náhrobok.

„Kde je?“ pýtala sa Mo. Nick spomínal všetkých svätých a triasol si rukou. Ako vo sne sa rozhliadala po tienistých hroboch. „Veď stál rovno tu. Aj ty si ho videl.“ Predstavivosť nepatrila medzi Nickove silné stránky, a už vôbec tou trochou neplánoval mrhať teraz, preto len odtušil: „Asi zdrhol.“

„Nezdrhol,“ oponovala Mo, „len zmizol.“ Mo si s fantáziou rozumela väčšmi. Napokon, ona bola mozgom dvojice. Na strašidelný cintorín padol súmrak a Mo sa zježili všetky chlpy na šiji. „Toto sa mi vôbec, ale vôbec nepáči,“ vravela. A hneď nato, oveľa vyšším hlasom: „Asi by sme sa mali pratať.“

„Ja si toho fagana nájdem,“ hromžil Nick. „Vytrepem z neho dušu.“ Mo sa búril žalúdok. Tiene akoby sa sťahovali okolo nich.

„Nick,“ ozvala sa, „bojím sa.“

Strach je nákazlivý. Dá sa chytiť ako chrípka. Niekedy stačí len nahlas sa priznať, že sa človek bojí, a razom je strach na svete. Mo sa zmocnila hrôza a brúsila si zuby aj na Nicka.

Nepovedal ani slovo. Len vzal nohy na plecia a za ním sa v tesnom závese rozbehla Mo. Do ozajstného sveta ich vítali rozsvecujúce sa lampy, ktoré menili súmrak na noc a vrhali hrôzostrašné tiene do tmavých miest, kde sa mohlo ukrývať čokoľvek.

Bežali celú cestu až k Nickovmu domu, prešmykli sa dnu a chytro pozažínali svetlá v celom dome. Roztrasená Mo zavolala domov a s plačom na krajíčku nástojila, aby po ňu mama prišla autom, aj keď je to len kúsok, lebo ona sama nepôjde.

Ich útek Lud pozoroval s neskrývanou spokojnosťou.

„Za to si zaslúžiš pochvalu, mladý muž,“ zaznel hlas spoza chrbta. Patril vysokej žene v bielych šatách. „Obstojné zmiznutie v kombinácii s desom.“

„Vďaka,“ odvetil Lud. „Živých som ešte desiť neskúšal. Teda teóriu ovládam. Podarilo sa.“

„Išlo ti to veľmi dobre,“ zhodnotila povzbudzujúco. „Volám sa Anabella Perssonová.“

„Ja Lud. Prelud Owens.“

„To živé? Z toho veľkého cintorína na kopci? Ozaj si to ty?“

„Hej.“ Lud sa ani nepozastavil nad tým, že chýr o jeho existencii sa doniesol aj za hranice cintorína. Pozoroval Anabellu, ako klopká na ktorýsi hrob. „Roddy? Portunia? Podte sa pozrieť, kto nás prišiel navštíviť.“

Zjavili sa tri postavy, Anabella každú predstavila, zatiaľ čo Lud im podával ruky s uvítacou formulkou: „Úctivá poklona,“ naučený zoznamovať sa s ľuďmi z deviatich storočí meniacich sa zvyklostí.

„Pán Owens nám tu bezpochyby oprávnene vydesil jeden podarený párik,“ vykladala Anabella.

„Záslužná činnosť,“ pochválil ho Roderick. „Uznaní vinnými z nesvedčných manierov?“

„Šikanovali druhých,“ objasnil Lud. „Menšie deti nútili, aby im dávali vreckové a podobne.“

„Desenie je rozhodne dobrý začiatok,“ zastarela sa Portunia, statná žena o hodných pár rokov staršia ako Anabella. „Čo si mal v zálohe, v prípade, že by to nevyšlo?“

„Pravdupovediac som sa…“ začal Lud, ale Anabella mu skočila do reči. „Podľa mňa by bolo najlepším riešením vkradosnenie. Ovládaš vkrádanie do snov, však?“

„Mal by som,“ vykrúcal sa Lud. „Pán učiteľ Pennyworth mi predvádzal, ako na to, ale neviem, či som celkom… viete, čo sa týka teórie, v nej som doma, len…“ Pridala sa Portunia: „Vkradosnenie je dobrá vec, ja by som však navrhla jedno malé zjavenie. Nič iné na takýchto lumpov neplatí.“

„Hm,“ zamračila sa Anabella. „Zjavenie, vravíš? Drahá Portunia, z toho mála, čo viem o…“

„No, veď to. Ty vieš naskutku málo, aby si rozdávala rady.“

„Asi sa už poberiem,“ utrúsil netrpezlivo Lud. „Určite sa už po mne zháňajú.“

„Pravdaže, choď,“ súhlasili Perssonovci. „Ďakujeme za milé stretnutie, bolo pre nás potešením stráviť s tebou večer.“ Ženy si vymenili pohľady. Roderick sa ešte spýtal: „Prepáč, že som taký zvedavý, len by som sa chcel spýtať na tvojho pestúna. Vodí sa mu dobre?“

„Silasovi? Pravdaže, ako inak.“

„Pozdrav ho, prosím, od nás. My s naším malým kostolíkom sa, bohužiaľ, návštevy niekoho z Cestnej stráže nedočkáme. Aj napriek tomu je dobré vedieť, že ich máme.“

„Dobrú noc,“ pozdravil sa Lud, ktorý síce vôbec nebol múdry z toho, čo počul, ale odložil si to na neskôr. „Veď sa ho spýtam.“

Vzal si tašku s učebnicami a v bezpečí tieňov zamieril k domovu.

Skutočnosť, že Lud chodil do ozajstnej školy, ho ani v najmenšom neospravedlňovala z účasti na hodinách s mŕtvymi. Lenže noci sa vliekli, a tak sa Lud niekedy predsa len vyhovoril a odplazil do postele, skôr než odbila polnoc. Zväčša sa však držal.

Pennyworth sa nemal na čo sťažovať. Lud sa usilovne pripravoval a neustále ho zasypával otázkami. Akurát dnes sa Lud zaujímal o strašenie, kládol čoraz zvedavejšie otázky, až prekvapil aj v týchto veciach neveľmi podkutého Pennywortha.

„Ako mám vo vzduchu spraviť studenú guľu,“ vypytoval sa. „Des už som asi zvládol, ale chcel by som sa dostať až k hrôze. Ako na to?“ Pennyworth si vzdychol, namrzene zahundral a kým Ludovi podľa najlepšieho svedomia všetko povysvetľoval, boli už štyri preč.

Na ďalší deň sa Lud cítil v škole mizerne. Vyučovanie sa začínalo dejepisom, jeho obľúbeným predmetom, hoci si na ňom musel často zahryznúť do jazyka, aby nevytáral, že sa to všetko v skutočnosti odohralo inak, ako im vraví učiteľ, lenže toho rána mal problém udržať oči otvorené.

Zo všetkých síl sa snažil sústrediť na výklad, preto už nedbal na to, čo sa deje okolo neho. Premýšľal nad kráľom Karolom Prvým, svojimi rodičmi, Owensovcami a ešte nad jednou rodinou, na ktorú sa nevedel rozpamätať, keď vtom sa ozvalo zaklopanie na dvere. Pozornosť celej triedy i učiteľa Kirbyho sa upriamila na hosťa (prváčika, ktorého vyslali, aby priniesol zabudnutú učebnicu). Vo chvíli, keď boli všetci otočení na druhú stranu, zacítil v dlani ostré bodnutie. Nevykríkol, len dvihol zrak.

Zvrchu sa naňho škeril Nick Farthing, v ruke zašpicatenú ceruzku. „Teba sa nezľaknem,“ šepol mu do ucha. Lud si pozrel na ruku. V mieste, kde mu ceruzka prebodla kožu, sa pomaly zväčšovala kvapôčka krvi.

Popoludní mu okolo lavice prešla Mo s očami vypúlenými tak, že jej div nevypadli.

„Si čudný,“ vmietla mu do tváre. „Nik sa s tebou nekamaráti.“

„Neprišiel som si hľadať kamarátov,“ odpovedal úprimne Lud. „Som tu, aby som sa niečo naučil.“

Mo ohrnula nos. „Ty si naozaj čudný. Kto už sa chodí do školy učiť? Všetci sem chodia, lebo musia, chápeš?“

Lud mykol plecom.

„Nebojím sa ťa,“ oznámila mu. „Bez ohľadu na to, čo si na nás včera skúšal. Takým niečím mi strach nenaženieš.“

„Fajn,“ odvetil Lud a odišiel cez uličku preč.

Rozmýšľal, či nebola chyba miešať sa do ich vecí. Rozhodne si to mal lepšie premyslieť. Mo s Nickom sa o ňom rozprávali, siedmaci určite tiež. Decká si ho začali všímať, navzájom si naňho ukazovali. Stal sa tak čoraz viac prítomnejší, čo ho vonkoncom netešilo. Silas mu kládol na srdce, aby na seba čo najmenej upozorňoval, aby prešiel všetkými ročníkmi napoly neviditeľný, no zrazu bolo všetko inak.

Večer sa so svojimi starosťami zveril pestúnovi. Silasova reakcia ho prekvapila.

„Hádam sa mi sníva,“ povedal, „nemôžem uveriť, že si taký… taký hlúpy. Načo som sa unúval s rečami o tom, ako máš byť čo najmenej nápadný? A teraz si o tebe vykladá celá škola.“

„Čo som mal podľa teba robiť.“

„Toto nie,“ odpovedal Silas. „To nie je ako kedysi. Dnes si ťa vedia ľahko vystopovať, Lud. Dnes si ťa nájdu raz-dva.“ Lud videl, že Silas s námahou potláča zlosť. Jeho zovňajšok bol ako tvrdá kamenná schránka s bublajúcou lávou vnútri. Ako veľmi sa hnevá, vedel len preto, lebo už ho poznal.

Lud preglgol.

Prišlo mu na um len: „Čo teraz?“

„Ostaneš tu,“ prikázal Silas. „Do školy si chodil na skúšku. Uzavrieme to tak, že nevyšla.“

Lud mlčal. Napokon riekol: „Nejde len o učenie. Ide aj o všetko ďalšie. Vieš, aké je perfektné sedieť v jednej miestnosti s kopou ďalších živých ľudí?“

„Niečo také mi nikdy nepripadalo ako zmysluplne využitý čas,“ povedal. „Zajtra už do školy nepôjdeš, rozumel si?“

„Ja neutečiem. Rozhodne nie pred Mo a Nickom. To radšej odídem stadiaľto.“

„Spravíš, čo ti prikážem, nespratník,“ hromžil Silas, uzol zamatového hnevu.

„Inak čo?“ opáčil Lud s ohňom v lícach. „Ako ma tu chceš udržať? Chceš ma zabiť?“ Zvrtol sa na opätku a vyrazil po chodníku k hlavnej bráne, ktorá viedla na slobodu.

V prvej chvíli chcel Silas na chlapca zavolať, ale potom si to rozmyslel a ostal stáť v nočnej samote.

Obyčajne sa z výrazu jeho tváre nedalo poznať, ako sa cíti. Tentoraz ju mal ako knihu, popísanú dávno zabudnutým jazykom, literami z iného sveta. Zakrútil sa do tieňov ako do deky a bez pohnutia hľadel za chlapcom.

Nickovi Farthingovi sa snívalo o pirátoch na šírom azúrovom mori, keď sa zrazu čosi zmenilo. Ešte pred chvíľou velil pirátskej lodi, veselému miestu, kde ho na slovo poslúchalo mužstvo zložené zo siedmakov a dievčat. Tie zase boli o rok či dva staršie ako Nick a oblečené do pirátskeho úboru vyzerali celkom na zjedenie. No odrazu stál na palube sám a cez zúrivú búrku sa k nemu plavila čierna, ako tanker veľká loď s otrhanými plachtami a lebkou na prove.

Znenazdajky, ako to už vo snoch býva, sa ocitol na palube čiernej lode, kde naňho ktosi opovržlivo pozeral.

„Tak ty sa ma nezľakneš,“ spýtal sa ho chlap, ktorý stál nad ním.

Nick vzhliadol. Hoci to bol len sen, veľmi sa bál muža v pirátskych šatách s mŕtvolným výrazom a rukou na rukoväti šable.

„Myslíš si, že si pirát, Nick?“ zaznela ďalšia otázka a vtedy Nickovi svitlo.

„Ty si ten chalan,“ zhíkol. „Ľubo Owens.“

„Ja,“ riekol jeho únosca, „som Prelud. Musíš sa zmeniť Nick. Obrátiť nový list, polepšiť sa. Všetko dokopy. Inak zle skončíš.“

„Čo to znamená, zle?“

„Zle sa ti to skončí v hlave,“ odvetil pirátsky kapitán, už vlastne iba spolužiak. A zrazu neboli na pirátskej lodi, ale v školskom vestibule, aj keď búrka neustala, a tak sa podlaha s celým vestibulom knísala z boka na bok ako loď na mori.

„Je to len sen,“ povedal Nick.

„Vari sa hádam?“ odpovedal Lud. „Musel by som byť nejaká obluda, keby som vedel takéto veci robiť v skutočnosti.“

„Čo mi vieš spraviť vo sne?“ vyzvedal Nick. Usmial sa. „Nebojím sa ťa. Ešte máš na ruke bodku od mojej ceruzky.“ Ukázal Ludovi na opak ruky, kde naozaj svietila značka od tuhy.

„Dúfal som, že k tomu nebude musieť dôjsť,“ zamrmlal si Lud. Naklonil hlavu nabok, ako keby niečo počúval. „Majú hlad.“

„Kto?“ opýtal sa Nick.

„Tí v pivnici. Alebo v podpalubí. Záleží, či chceš byť v škole, alebo na lodi.“

Nicka sa zmocňovala panika. „N-n-nie sú tam… pavúky… však nie?“

O život vrtel hlavou.

„Nie,“ bránil sa. „Prosím, nie.“

„No,“ riekol druhý chlapec. „Rozhodnutie je na tebe. Buď zmena, alebo pivnica.“

Zvuk silnel, bolo počuť cupotavý šuchot, a hoci Nick nemal tušenie, čo ho vydáva, naisto vedel, že nech už je to čokoľvek, zaručene to bude tá najstrašnejšia vec, akú doteraz videl… alebo uvidí.

Zobudil sa na vlastný krik.

Výkrik plný hrôzy počul aj Lud a zaplavil ho pocit spokojnosti z dobre vykonanej práce.

Stál na chodníku pred Nickovým domom a mal tvár vlhkú od hustej nočnej hmly. Miešalo sa v ňom nadšenie s únavou. Žeby rozumel vkradosneniu, to sa povedať nedalo. Až príliš si uvedomoval, že vo sne okrem neho a Nicka už nebolo nič, a že jediné, čo Nicka vystrašilo, boli zvuky.

Náladu mu to však nepokazilo. Nabudúce si Nick istotne dva razy rozmyslí, či bude niekoho šikanovať.

Lenže čo teraz?

Lud si strčil ruky do vreciek a naverímboha sa vydal po chodníku. Zo školy bude musieť odísť, tak ako odišiel z cintorína. Pôjde niekam, kde ho ešte nik nepozná, celé dni bude vysedávať v knižnici, čítať si a načúvať, ako ľudia okolo neho dýchajú. Rozmýšľal, či ešte sú na svete opustené ostrovy, ako ten, kde stroskotal Robinson Crusoe. Tam by sa mohol usadiť.

Lud hľadel na cestu. Keby sa pozeral okolo seba, videl by, ako ho cez izbové okno pozoruje pár modrých, vodnatých očí.

Z vysvietenej cesty zabočil do tmavej bočnej uličky, kde sa cítil oveľa lepšie.

„Takže utekáš,“ opýtal sa dievčenský hlas.

Lud neodpovedal.

„V tom je asi rozdiel medzi živými a mŕtvymi, čo povieš?“ zaznela ďalšia otázka. Hlas patril Líze Hempstockovej, Lud ho dobre poznal, ale bosorča nevidel. „Mŕtvi človeka neopustia. Svoje si odžili, všetko už majú za sebou. My sa nemeníme. Zato živí, to je iná vec, tí sa na teba bárskedy vykašlú. Spoznáš čestného a statočného chalana, a ten z toho o pár rokov vyrastie a utečie preč.“

„Krivdíš mi,“ bránil sa Lud.

„Prelud Owens, ktorého poznám ja, by za nič na svete nezdúchol z cintorína bez rozlúčky so svojimi najbližšími. Pani Owensovej to zlomí srdce.“

Nad tým Lud ešte neuvažoval a začal sa vyhovárať. „Pohádali sme sa so Silasom.“

„A čo?“

„Chce, aby som sa vrátil na cintorín. Aby som prestal chodiť do školy, lebo je to podľa neho nebezpečné.“

„Prečo by malo byť? S tvojimi schopnosťami a mojím pričinením si ani nevšimnú, že tam chodíš.“

„Trochu som sa zaplietol. Do školy chodia decká, čo šikanujú druhých. Chcel som, aby prestali. No a tým som sa prezradil…“

Líza, kráčajúca vedľa Luda, postupne začala naberať hmlisté kontúry.

„Niekde vo svete, a nie veľmi ďaleko, po tebe niekto sliedi a chce ťa zabiť,“ varovala ho. „Ten, čo ti povraždil rodinu. Nám z cintorína záleží na tom, aby si ostal nažive. Chceme, aby si nás každý deň niečím novým prekvapil, sklamal, ohúril a dojal. Poď domov, Lud.“

„Vieš… Silasovi som povedal škaredé veci. Asi sa bude hnevať.“

Povedala len: „Ak by sa nehneval, znamenalo by to, že mu na tebe nezáleží.“

Pod nohami sa Ludovi kĺzalo popadané vlhké lístie, línie sveta sa rozmazávali v hmle. Nič sa odrazu nezdalo také jasné, ako sa javilo pred niekoľkými minútami. „Skúsil som sa vkradnúť do sna.“

„A podarilo sa?“

„Hej,“ odpovedal. „Celkom dobre.“

„Mal by si sa s tým pochváliť pánovi Pennyworthovi. Isto sa poteší.“

„Veru,“ prisvedčil. „To by som mal.“

Došiel na koniec uličky, ale namiesto toho, aby zabočil doprava, ako si predtým zaumienil, vydal sa vľavo, na hlavnú ulicu, ktorá viedla späť na Dunstanskú ulicu pod cintorínom na kopci.

„Čo je?“ divila sa Líza. „Čo robíš?“

„Idem domov,“ odvetil Lud. „Ako si mi radila.“

Na hlavnej ulici svietilo zopár obchodov. Z bufetu na rohu sa šírila vôňa vysmážaných hranolčekov. Pod nohami sa leskli dlažobné kocky.

„To ma teší,“ poznamenala Líza, už opäť len hlas v tme. Vtom skríkla: „Bež! Alebo zmizni! Je zle!“

Lud ju chcel upokojiť, nech nerobí paniku, že všetko je, ako má byť, keď tu sa zo zatáčky prirútilo veľké auto so svetlom na streche a zastavilo rovno pred ním.

Vystúpili dvaja muži. „Zdravíčko, synak,“ oslovil ho jeden. „Polícia. Mohol by si nám povedať, kam máš takto neskoro namierené?“

„Zákon azda určuje, kedy sa smie chodiť po vonku a kedy nie?“ odvrkol Lud.

Vyšší z dvojice otvoril zadné dvere. „Tohto mladého muža ste videli, slečna?“ opýtal sa.

Z auta vystúpila Mo Quillingová, zagánila na Luda a usmiala sa. „Presne toho,“ potvrdila. „Rozbíjal nám v záhrade veci a potom utiekol.“ Pozrela Ludovi do očí. „Videla som ťa z izby,“ riekla. „To bude ten vandal, čo v okolí vybíja okná.“

„Ako sa voláš?“ vyrukoval s otázkou nižší policajt. Pod nosom mu svietili do tmy ryšavé fúziky.

„Prelud,“ odpovedal Lud. „Ow,“ zasekol sa, keď ho ryšavec chytil za ucho a vyťahal. „S tým na mňa nechoď,“ upozornil ho. „Odpovedz slušne a pravdivo. Rozumel si?“ Lud mlčal.

„Kde bývaš?“ pýtal sa ďalej.

Nijaká odpoveď. Pokúšal sa zmiznúť, lenže aj keď mu pomáhala bosorka, nešlo to. Pri miznutí na seba nesmiete upozorňovať, a teraz bola, naopak, všetka pozornosť, vrátane dvoch rúk zákona, upriamená naňho.

Lud sa vykrúcal. „Nemáte právo ma zatknúť za to, že som vám nepovedal meno a adresu.“

„Nie,“ priznal policajt. „To nemám. Ale môžem ťa vziať na stanicu a držať ťa tam, kým nám nepovieš meno rodiča, opatrovateľa alebo zodpovednej osoby, ktorá si ťa príde vyzdvihnúť.“

Strčil Luda na zadné sedadlo vedľa Mo, ktorá sa vycierala ako mačka, čo požrala všetkých kanárikov. „Videla som ťa cez okno,“ škľabila sa. „Preto som zavolala políciu.“

„Nič som nespravil,“ vzpieral sa Lud. „U vás v záhrade som v živote nebol. Prečo ťa vlastne zobrali so sebou?“

„Ticho tu bude,“ okríkol ho vyšší policajt. Nik už neprevravel ani slova, kým nezastavili pred domom Quillingovcov. Vysoký policajt Mo otvoril dvere, aby mohla vystúpiť.

„Zajtra vám zavoláme a informujeme rodičov, čo sme zistili,“ prisľúbil jej.

„Vďaka, strýko Tam,“ usmiala sa Mo. „Len som si plnila svoju povinnosť.“

V tichosti prechádzali mestom, zatiaľ čo Lud sa zo všetkých síl snažil zmiznúť, no bezvýsledne. Cítil sa mizerne. V priebehu jedného večera sa mu podarilo pozhádať so Silasom, pokúsiť o útek z domu a zbabrať nielen ten, ale aj pokus o návrat. Policajtom nemohol povedať, ako sa volá, ani kde býva. Zvyšok života strávi za mrežami alebo v nejakom väzení pre deti. Sú aj väzenia pre deti? rozmýšľal.

„Môžem sa niečo spýtať? Chodia aj deti do väzenia?“ vyzvedal od muža na prednom sedadle.

„Už ti zredlo, čo?“ podpichol ho strýko Tam. „Ani sa ti nedivím. Ste jeden ako druhý. Od dobroty neviete, čo máte robiť. Veruže by nebolo na škodu vás trochu podusiť v base.“

Lud nevedel, či to znamenalo áno alebo nie. Vyzrel oknom na ulicu. Popri aute i ponad ním sa vznášala akási machuľa, priveľká a pritmavá aj na toho najväčšieho vtáka. Silueta veľká ako dospelý muž sa trepotala a šibrinkovala pohybom nie nepodobným netopierovi.

Ozval sa ryšavec: „Najlepšie spravíš, keď nám na stanici povieš, kto si a kde bývaš, my potom zavoláme rodičom, že sme ti klepli po prstoch a že si môžu po teba prísť. Rozumieme si? Nebudeš robiť hlúposti, uľahčíš nám robotu aj papierovačky. Nechceme si predsa robiť prieky.“

„Len ho nečičíkaj. Jedna noc za mrežami sa dá vydržať,“ povedal vysoký policajt kolegovi. Hodil očkom na Luda a pokračoval: „Pravdaže, len ak by bol pokoj a nemuseli by sme tam s tebou zavrieť aj nejakého opilca. Tí sa vedia rozparádiť.“

Lud si v duchu vravel: Klame, obaja si vymýšľajú, hrajú sa na dobrého a zlého…

Na rohu zabočili a naraz, tresk! Niečo veľké dopadlo na kapotu a po náraze odletelo do tmy. Zapišťali brzdy, auto zastalo a ryšavec si hundral čosi neslušné pod fúzy. „Normálne mi tam vbehol,“ rozkrikoval sa. „Videl si!“

„Viem ja, čo som videl?“ zneistel druhý. „Niečo si skosil, to je jasné.“

Vystúpili a baterkami prehľadávali okolie. „Bol oblečený v čiernom. Ako som ho mal vidieť?“

„Tam je,“ zvolal dlháň. Obaja sa rozbehli k telu, ktoré ležalo na zemi.

Lud skúsil kľučky na zadných dverách. Zbytočne. Od predných sedadiel ho oddeľovala železná mriežka. Aj keby sa mu podarilo zmiznúť, veľa by tým nezískal.

Nalepil sa preto na mriežku, aby mal prehľad, čo sa deje vonku.

Ryšavý policajt si počupiačky obzeral telo na ceste. Jeho kolega stál nad nimi a svietil zrazenému rovno do tváre.

Lud sa zahľadel na osvetlenú tvár, na čo sa pustil zúrivo, priam nepríčetne trieskať do okna.

Dlháň podišiel k autu.

„Čo je,“ spýtal sa podráždene.

„Zrazili ste… môjho otca,“ vyšlo z neho.

„Vieš komu vrav.“

„Ozaj sa naňho podobá,“ nedal sa Lud. „Smiem sa ísť pozrieť bližšie?“

Policajt zvesil plecia. „Počuj, Šimon, vraj to je jeho otec.“

„Žarty si rob zo starej mamy.“

„Zdá sa, že vraví pravdu.“ Otvoril Ludovi dvere.

Silas ležal vystretý na chrbte tam, kde ho náraz odhodil. Nejavil známky života.

Luda zasvrbelo v očiach.

Riekol: „Oci?“ A vzápätí: „Zabili ste ho,“ skríkol s takou vervou, ako keby sám veril, a možno to tak aj bolo, že je mŕtvy.

„Už som zavolal sanitku,“ upokojil ho Šimon, ryšavý policajt.

„Bola to obyčajná nehoda,“ pridal sa druhý.

Lud si kvokol k Silasovi, stisol mu chladnú ruku. Ak už naozaj volali sanitku, veľa času im neostávalo. Obrátil sa k policajtom: „A máte po chlebe.“

„Bola to nehoda, sám si videl.“

„Skočil nám…“

„Ja som videl len to,“ hrozil im Lud, „že ste sa rozhodli spraviť láskavosť svojej neteri a nahnať strach jednému chalanovi, ktorého nevie vystáť. Bez zatykača ste ma zadržali len preto, že som sa prechádzal po zotmení, a keď vás chcel otec zastaviť a zistiť, čo sa robí, chladnokrvne ste ho zrazili.“

„Bola to nehoda!“ reval Šimon.

„Ty si nerozumieš s Mo?“ chabo sa pretvaroval Tam.

„Chodíme do ôsmej B v jednej staromestskej škole,“ vyložil mu Lud. „A vy ste mi zabili otca.“

Z diaľky sa ozvalo húkanie sirén.

„Šimon,“ oslovil ho dlháň, „asi by sme to mali prebrať.“

Podišli k autu a Luda nechali v tieni pri zrazenom Silasovi. Lud začul, ako rozhorčene diskutujú. „Tá tvoja poondiata neter!“ zaznelo, a tiež: „Mal si sa pozerať na cestu.“ Šimon zavŕtal Tamovi prst do hrude…

Lud zašepkal: „Nedívajú sa. Môžeme.“ A zmizol. Tmavý tieň, černejší ako okolie, sa zavíril a vedľa Luda odrazu stála postava.

Silas povedal: „Vezmem ťa domov. Chyť sa ma okolo krku.“

Lud ho poslúchol, oblapil ho, ako sa len dalo, a v ďalšej chvíli už brázdili tmu k cintorínu.

„Mrzí ma to,“ ospravedlnil sa Lud.

„Mňa takisto,“ pridal sa Silas.

„Bolelo ťa to?“ zaujímalo ho. „Keď ťa zrazili?“

„Áno,“ odvetil Silas. „Za svoju záchranu môžeš poďakovať tej malej bosorke. Ona prišla za mnou a rozpovedala mi, do čoho si sa zase namočil.“

Pristáli na cintoríne. Lud sa rozhliadol po svojom domove, ako keby ho videl po prvý raz. „Dnes som vyviedol peknú hlúposť, však? Teda, že som sa vystavil takému riziku?“

„A nielen seba, Prelud. Ani nevieš, koľkých ďalších.“

„Mal si pravdu,“ priznal Lud. „Nevrátim sa tam. Rozhodne nie do tej školy a nie takto.“

Maureen Quillingová zažívala najhorší týždeň v živote. Nick Farthing sa s ňou nerozprával; strýko Tam na ňu nakričal za príhodu s malým Owensom, zakázal jej, aby sa o veci niekomu čo i len zmienila, lebo by ho mohli vyhodiť z práce, no vtedy by veru nechcel byť v jej koži; rodičia išli puknúť od jedu; cítila sa, že ju podviedol celý svet; ešte aj siedmaci sa jej prestali báť. Zo všetkého najviac chcela, aby sa jej dostal do rúk ten zasran Owens, ktorému, zúfalá zo svojej bezmocnosti, kládla za vinu všetko zlé, čo sa jej prihodilo. Keď sa mu nepáčilo byť zatknutý, tak to nech… a v hlave spriadala zložité plány na odplatu, plné zloby a krutosti. Len myšlienka na pomstu jej vedela zlepšiť náladu, ani to nie celkom.

Ak Mo vôbec z niečoho naskakovali zimomriavky, tak to bolo upratovanie v chemickom laboratóriu. Odkladanie Bunsenových horákov, kontrolovanie, či sú všetky skúmavky, filtračné papiere a Petriho misky tam, kde majú byť.

Podľa detailne rozvrhnutého plánu na ňu vychádzal rad len raz za dva mesiace, bolo preto viac než samozrejmé, že sa jej táto nemilá úloha ujde práve počas najhoršieho týždňa v jej živote.

Našťastie s ňou v laboratóriu ostala učiteľka chémie Hawkinsová, ktorá bola zamestnaná upratovaním vlastných papierov a pomôcok. Mo sa veľmi uľavilo, že tam nemusí byť sama.

„Ide ti to veľmi dobre, Maureen,“ pochválila ju.

Zo skleného pohára na ne civel zakonzervovaný biely had. „Ďakujem,“ povedala Mo.

„Nemali ste to robiť dvaja?“ opýtala sa pani Hawkinsová.

„Áno, Owens mi s tým mal pomáhať,“ zabŕdla Mo. „Ale už sa dlhšie v škole neukázal.“

Učiteľka sa zamračila. „Ktorý to je?“ spýtala sa nevdojak. „Na zozname ho nemám.“

„Ľubo Owens. Odrastené hnedé vlasy. Veľa toho nenarozpráva. Keď sme mali súťaž, tak ako jediný vymenoval všetky kosti v tele. Nepamätáte sa?“

„Ani veľmi nie,“ priznala Hawkinsová roztržito.

„Ako to, že nie? Nik sa naňho nepamätá. Ani pán učiteľ Kirby.“

Učiteľka si vložila do tašky zvyšok papierov. „Tak alebo onak, som rada, že si sa na to dala sama. Prv ako odídeš, nezabudni poutierať stoly,“ pripomenula jej a zavrela za sebou.

Laboratórium už malo svoje roky. Podlhovasté tmavé stoly z dreva so zabudovanými výlevkami a prívodmi na plyn a vodu, na stenách tmavé police so živočíchmi od výmyslu sveta, ktoré boli naložené v pohároch. Boli mŕtve. Už dlhé roky. V jednom kúte dokonca stála ľudská kostra. Mo nevedela, či sú to ozajstné kosti alebo nie. Vedela len, že jej naháňajú strach.

Aj ten najmenší zvuk, čo spôsobila, sa ozýval po celej miestnosti. Pozažínala všetky stropné svetlá, ba i lampu pri tabuli, aby odohnala chmáry. Striasla ju zima. Keby tak mohla prikúriť. Podišla k veľkému kovovému radiátoru a skúsila, či hreje. Bol žeravý. Napriek tomu sa drkotala.

Miestnosť zívala prázdnotou, čo vôbec nepôsobilo príjemne. Mo sa však zdalo, že nie je celkom sama, že ju niekto sleduje.

Jasné, že ma sledujú, vravela si v duchu. Sledujú ma stovky zdochlín naložených v pohároch, nevraviac o tej kostre. Zadívala sa na police.

Vtedy sa mŕtvoly v pohároch začali hýbať. Slepý had s mliečnymi očami sa narovnal v liehom naplnenej fľaši. Pichľavá morská príšera bez tváre sa začala krútiť vo svojom tekutom domove. Desiatky rokov mŕtve mačiatko vycerilo zuby a seklo pazúrmi do skla.

Mo zatvorila oči. To nie je naozaj, opakovala si. To sa mi sníva. „Nebojím sa,“ zakričala z plných pľúc.

„To je dobre,“ ozvalo sa z prítmia pri zadnom východe. „Boja sa len cintľavky.“

Povedala: „Nik z učiteľov sa na teba nepamätá.“

„Ale ty hej,“ namietol chlapec, strojca jej nešťastia. Chmatla sklenú kadičku a hodila ju po ňom, lež minula a kadička sa roztrieštila o stenu.

„Ako sa má Nick,“ zaujímal sa Lud, akoby sa nič nestalo.

„Ty dobre vieš, ako sa má,“ zavrčala. „Nerozpráva sa so mnou. V triede je celý deň ticho, po vyučovaní sa dvihne, ide rovno domov a píše si úlohy. Potom sa možno hrá s vláčikmi.“

„Výborne,“ potešil sa.

„A ty čo?“ oborila sa naňho. „Týždeň už si nebol v škole. Máš toho na rováši až-až, milý Ľubo. Minule prišla do školy polícia. Pýtali sa na teba.“

„Keď už sme pri policajtoch,“ podotkol Lud. „Ako sa má strýko Tam?“

Mo bola ticho.

„Keď sa to tak vezme,“ zamyslel sa, „vlastne si vyhrala. Do školy sa už nevrátim. A keď sa to vezme inak, tak nie. Prenasledovali ťa už strašidlá, Maureen? Stalo sa ti, že si niekedy pozerala do zrkadla a nevedela istotne, čie oči sa na teba dívajú? Už si niekedy sedela v prázdnej miestnosti s pocitom, že nie si tak celkom sama? Nič príjemné.“

„Hodláš ma teraz strašiť?“ vyhŕkla roztraseným hlasom.

Lud nič nevravel, len sa na ňu díval. Na opačnom konci miestnosti čosi treslo, zo stoličky jej spadla taška, a keď sa otočila späť, Lud bol fuč. Čakala ju dlhá a temná cesta domov.

Pestún stál so zverencom na kopci, obaja zahladení na vysvietené mesto.

„Bolí ťa to ešte,“ spýtal sa chlapec.

„Trochu,“ riekol. „Ale mne sa rany hoja rýchlo. Čochvíľa som ako rybička.“

„Môže ťa to aj zabiť, keď skočíš autu do cesty?“ Zavrtel hlavou. „Aj takých, ako som ja, možno zniesť zo sveta,“ odvetil. „Nie však pomocou auta. Čo-to som už zažil a mám tuhý korienok.“

„Asi som to zbabral, však?“ pripustil Lud. „Mal som sa všetkých čo najviac strániť, a namiesto toho som zapáral do tých deciek, zrazu sa do toho zamotala polícia a všetko to okolo. Správal som sa ako sebec.“

Silas dvihol jedno obočie. „Nesprával. Je nanajvýš pochopiteľné, že sa ti žiadalo tráviť čas s živými. Problém je, že svet živých je nebezpečný, a chrániť ťa v ňom je oveľa ťažšie. Záleží mi na tom, aby si bol v bezpečí,“ vysvetľoval Silas. „Lenže pre takých, ako si ty, jestvuje iba jedno ozaj bezpečné miesto, a naň sa nedostaneš prv, ako sa skončia všetky tvoje životné dobrodružstvá a prestane na nich záležať.“

Lud prešiel rukou po náhrobku Thomasa S. Stouta (1817-1851 S láskou spomíname), medzi prstami sa mu drvil mach.

„Ešte žije,“ povedal Lud. „Ten, čo mi zabil prvú rodinu. O ľuďoch sa toho musím ešte veľa učiť. Dovolíš mi ešte niekedy ísť von z cintorína?“

„Pravdaže. Bola chyba zakazovať ti to a obaja sme sa z nej poučili.“

„Ako to spravíme?“

„Postaráme sa o to, aby sme čo najlepšie ukojili tvoj hlad po knihách a svete. Mohol by si chodiť do knižnice. Aj inam. Medzi ľudí sa dá dostať na rôznych miestach, napríklad v kine alebo v divadle.“

„Čo to je? Niečo ako futbal? Keď v škole hrali futbal, vyzeralo to ako ohromná zábava.“

„Futbal. Hm. Tak skoro hore nebývam,“ vyhovoril sa Silas. „Ale keď sa vráti slečna Lupescová, mohla by ťa vziať na zápas.“

„To by bolo skvelé,“ tešil sa Lud.

Schádzali z kopca. „Za posledných pár týždňov sme vo svete obaja zanechali veľa stôp a náznakov. Vieš, že stále idú po tebe?“

„Viem, už si vravel,“ riekol Lud. „Odkiaľ si sa to dozvedel? A kto to vlastne je? A o čo im ide?“

Silas však len pokrútil hlavou a viac neprezradil, nateraz muselo Ludovi stačiť to, čo vedel.

KAPITOLA 7

Jack tu, Jack tam

Silas mal už niekoľko mesiacov kopu práce. Čoraz častejšie odchádzal z cintorína, raz na pár dní, inokedy na pár týždňov. Cez Vianoce ho na tri týždne nahradila slečna Lupescová, ktorá Luda každý deň pozývala do svojho bytu v Starom meste na večeru. Raz ho dokonca vzala aj na futbal, ako sa boli dohodli so Silasom, ale napokon sa s Ľudom tiež musela rozlúčiť. Vyštípala ho za líca, pozdravila novou prezývkou Nimini, čo si preňho vymyslela, a odišla do „Starej krajiny“, ako povedala.

Odrazu nebolo ani Silasa, ani jej. Owensovci sedeli v hrobke Josiaha Worthingtona a rozprávali sa s jej obyvateľom. Do smiechu im nebolo.

Worthington vyzvedal: „Chcete mi povedať, že zmizol bez toho, aby vám povedal, kam ide a ako sa o dieťa treba starať?“

Manželia zavrteli hlavami, na čo sa ich spýtal: „Tak kde teda je?“

Odpovede sa však nedočkal. Owens len poznamenal: „Tak dlho ešte preč nebol. A keď sme si malého brali k sebe, sľúbil nám, že sa bude oňho starať, alebo za seba zoženie náhradu. Sľúbil nám to.“

„Bojím sa, či sa mu niečo nestalo,“ znepokojovala sa Owensová. Zdalo sa, že má plač na krajíčku, no vtom sa slzy zmenili na zlosť. „Ako nám to mohol spraviť?– To ozaj niet nijakého spôsobu, ako zistiť, kde je, a zavolať ho späť?“

„Ak je, ja o ňom neviem,“ povedal Worthington. „Ale určite nechal v krypte peniaze na jedlo pre chlapca.“

„Peniaze!“ rozhorčovala sa Owensová. „Na čo sú nám peniaze?“

„Zídu sa mu, keď si pôjde kúpiť niečo na jedenie,“ obhajoval ho Owens, ale manželka sa doňho hneď pustila.

„Ešte ty začínaj, si rovnaký ako všetci,“ vmietla mu do tváre.

Vybehla z hrobky pohľadať syna, ktorého, podľa očakávania, našla na kopci, ako hľadí na mesto.

„Nie do kolena, ale do hlavy ti zavŕtať, by stálo za zlatku,“ povedala.

„Kde by si vzala zlatku?“ spýtal sa Lud, v štrnástich rokoch už vyšší ako mama.

„U seba v rakve, a dokonca dve,“ odvetila. „Asi už budú zájdené a zhrdzavené, ale isto by som ich našla.“

„Rozmýšľal som o svete,“ prezradil Lud. „Ako viete, že ten, čo mi zabil rodinu, je stále nažive? A že ešte vždy ide po mne?“

„Silas to vraví,“ odvolala sa na pestúna.

„Ale nič viac nám nepovie.“

„Jediné, na čom mu záleží, je tvoje dobro. To vieš aj sám.“

„Ako inak,“ prisvedčil Lud na pol úst. „Kde teda je?“ Owensová mlčala.

Ludovi prišlo na um, „Ty si videla toho vraha, pravda, keď ste ma vzali k sebe.“

Prikývla.

„Čo je zač^“

„Ja som dávala pozor hlavne na teba, ale skúsim si spomenúť… mal tmavé, veľmi tmavé vlasy. Išiel z neho strach. Ostro rezaná tvár, besná a lačná zároveň. Ešteže ho Silas vypoklonkoval.“

„Prečo ho rovno nezabité“ durdil sa Lud. „Mal ho skántriť hneď vtedy.“

Pani Owensová sa chladnými prstami dotkla Ľudovej ruky. „Nie je predsa zver, Lud,“ zastala ho.

„Keby ho bol odpravil, bol by dnes pokoj. Mohol by som ísť, kam by sa mi zachcelo.“

„Silas sa do toho rozumie lepšie ako ty, lepšie ako my všetci. Vyzná sa v živote aj vo smrti,“ hovorila. „A to veru nie je len tak.“

„Ako sa volá ten zabijaka“ zaujímalo Luda.

„Nám sa nepredstavil.“

Lud nachýlil hlavu na bok a prešpikoval mamu očami sivými ako oblaky pred búrkou. „Ale vieš, ako sa volá, všakže^“

„Nič ti to nepomôže, Lud,“ vyhovorila sa.

„Čosi hej. Môžem sa predsa učiť. Môžem sa naučiť všetko, čo sa bude dať. Viem, čo sú mátožie brány. Dokážem sa vkradnúť do sna. Slečna Lupescová ma naučila poznávať hviezdy. Od Silasa viem, ako byť ticho. Viem strašiť, aj miznúť. Na cintoríne poznám každý kamienok.“ Owensová položila synovi ruku na plece. „Raz,“ začala a vzápätí sa zháčila. Raz už sa ho nebude vedieť dotknúť. Raz od nej odíde. Raz. Skrútila preto rozhovor inam. „Silas mi vravel, že ten, čo sa ťa chystá zabiť, si vraví Jack.“

Lud bol ticho. Až po chvíli prikývol. „Mama?“

„Čo môj?“

„Kedy sa vráti Silas?“

Od severu vial studený polnočný vietor.

Hnev už Owensovú prešiel. Nahradila ho starosť o syna. Odpovedala len: „To keby som vedela, zlatko.“

Na hornom poschodí rozheganého autobusu sa viezol zúrivý uzlíček hnevu menom Scarlett Amber Perkinsová. Hneval ju rozvod jej rodičov. Hnevala sa na mamu, za to, že sa odsťahovali zo Škótska, ale aj na otca, lebo mu na nej vôbec nezáležalo. Hnevalo ju mesto, kam sa prisťahovali, celkom iné ako Glasgow, kde vyrastala, lebo každú chvíľu natrafila v nejakej uličke alebo za kadejakým rohom na čosi až odporne známe.

Začalo sa to už ráno. „V Glasgowe mám všetkých priateľov,“ povedala mame ešte vždy pokojným a tichým hlasom. „To ich akože už nikdy neuvidím^ –“ Mama jej na to odvetila: „Aspoň nie sme na úplne cudzom mieste. Keď si bola malá, istý čas sme tu bývali, pamätáš sa?“

„Nepamätám,“ odsekla Scarlett. „A keby aj, tak čo? Chceš mi povedať, že mám ísť hľadať ľudí, s ktorými som sa kamarátila, keď som mala päť? To myslíš vážne?“

„Rozhodne ti v tom nebudem brániť,“ vypočula si od mamy.

Celý deň v škole penila od jedu a ešte vždy ju to neprešlo. Hnevala ju škola, svet, a teraz už aj mestská hromadná doprava.

Zo školy chodila každý deň linkou 97 do centra. Autobus ju spred školy doviezol až na ulicu, kde si s mamou prenajali skromný byt. Onoho aprílového dňa čakala na zastávke vyše jeden a pol hodiny za besniaceho vetriska, ale spoj nikde. Preto keď prišiel autobus číslo 121 s nápisom Centrum, neváhala a nastúpila doň. Lenže namiesto toho, aby na križovatke zabočili doprava, skrútol šofér volant na opačnú stranu, do Starého mesta. Pokračoval okolo mestských záhrad na Staromestskom námestí, pod sochou Josiaha Worthingtona, a vydal sa kľukatou cestou škriabať do kopca pozdĺž zástavby vysokých domov, čo spôsobilo, že sa Scarlett namiesto hnevu usadila na duši úzkosť.

Zišla po schodoch, zamierila dopredu, fľochla očkom na tabuľku s nápisom POČAS JAZDY SA NEROZPRÁVAJTE S VODIČOM a spýtala sa: „Prosím vás, ja by som chcela ísť na Akáciovú.“

Šofér, teda vlastne šoférka, postavou zavalitá a ešte tmavšia ako Scarlett, riekla: „Mala si ísť deväťdesiatsedmičkou.“

„Ale do centra idete aj vy!“

„Idem. Lenže, keď sa tam dostaneme, aj tak sa budeš musieť vrátiť.“ Vzdychla si. „Najlepšie bude, ak na ďalšej vystúpiš a zídeš po kopci k zastávke pred radnicou. Tam si počkáš na štvorku alebo päťdesiatosmičku a tie idú okolo Akáciovej. Vystúp pri športovom stredisku, stadiaľ už je to len kúsok. Zapamätáš si to£“

„Štvorka alebo päťdesiatosmička.“

„Tu môžeš vystúpiť.“ Zabrzdila na zastávke na znamenie, rovno oproti veľkej otvorenej železnej bráne, na pohľad nevľúdnej a odpudivej. Scarlett postávala v otvorených dverách, až kým ju vodička neposúrila: „No šup. Na čo čakáš£“ Vystúpila na chodník, autobus vypustil oblak čierneho dymu a razom bol preč.

Z druhej strany vysokého múru sa ozýval šelest vetra v korunách.

Scarlett sa vydala dolu brehom, ďalší dôvod prečo potrebuje mobil, pomyslela si. Stačí prísť o päť minút neskôr a div že mama neskáče po plafón, ale mobil jej kúpiť, to nie. Doparoma. Ešte sa jej ujde aj ďalšie plafónovanie. No čo, nebude to prvý ani posledný raz.

Akurát prechádzala povedľa železnej brány. Nakukla dovnútra a…

„No toto,“ vyhŕkla nahlas.

Stáva sa, že človek príde niekam a nevedno prečo sa mu zdá, že už tam kedysi dávno bol, že ten okamih už zažil, alebo sa mu o ňom aspoň snívalo. Vraví sa tomu deja vu. Scarlett už s tým mala skúsenosti. Napríklad, raz tušila, že sa im učiteľka chystá rozprávať o svojej dovolenke v Inverness, alebo predvídala, že niekto zhodí zo stola lyžičku len okamih predtým, ako sa to naozaj stalo. Teraz sa však stalo čosi iné. Nemala len pocit, že už tam kedysi bola. Bola si tým istá. Vošla odchýlenou bránou na cintorín.

Jej kroky vyrušili straku, ktorá zatrepotala krídlami, mihla sa ako čierno-bielo-zelená škvrna a usadila sa v korune tisu, skadiaľ pozorovala návštevníčku. Za tamtým rohom, pomyslela si Scarlett, je kostolík a pred ním lavička. Išla si svoje domnienky overiť na miesto, kde stál kostol, oveľa menší, ako si ho predstavovala, hrozivo pôsobiaca gotická budova zo sivého kameňa s vyčnievajúcou vežičkou.

Pred ňou bola ošarpaná lavička. Podišla k nej, posadila sa a hompáľala nohami ako malé dievča.

„Ehm. Prosím ťa£“ ozvalo sa jej spoza chrbta. „Prepáč mi, prosím, moju neokrôchanosť, ale bola by si taká dobrá a pomohla mi to podržať, ehm, teda ak by ťa to neobťažovalo, ozaj by sa mi zišla pomoc.“

Scarlett sa obzrela a uvidela muža v hnedom kabáte, učupeného pred jedným z náhrobkov. V ruke držal veľký list papiera vlajúceho vo vetre. Pobehla k nemu.

„Podrž to tu,“ pokynul jej muž. „Sem jednu ruku, sem druhú, tak. Ohromná neogabanosť, viem. Som neskonale vďačný.“

Z plechovky od sušienok, ktorú mal položenú vedľa seba, vybral farbičku veľkú ako sviečku. Začal ňou prechádzať po kameni hore-dolu jemným, nacvičeným pohybom.

„Tak, to by sme mali,“ tešil sa. „A hlavne ju by sme mali… hops. Tu dole je taká vypuklina, asi to mal byť brečtan, za čias kráľovnej Viktórie to bolo v móde všade dávať brečtan, tá symbolika a tak… ale už to máme. Môžeš pustiť.“

Postavil sa, rukou si prehrabol vo vlasoch. „Ach, to som potreboval. Človek chvíľu čupí a hneď má v nohách mravce,“ vykladal. „No?– Ako sa ti pozdával“

Náhrobok bol porastený zeleno-žltým slizkým machom. Nápisy sa už sotva dali prečítať, také boli zájdené, ale na papieri jasne stálo: „Majella Godspeedová, stará dievka farnosti, 1791 – 1870, Spomienky ostávajú,“ prečítala Scarlett nahlas.

„A možno aj viac než to,“ povedal muž. Spod rednúcich vlasov a spoza malých okuliarov v okrúhlom ráme na ňu žmurkol a nesmelo sa usmial, takže vyzeral ako malá, priateľská sovička.

Na papier dopadla veľká dažďová kvapka, preto rýchlo zvinul papier a upratoval farbičky. Padli ďalšie, Scarlett na jeho pokyn vzala aktovku opretú o náhrobok a ponáhľala sa za ním pod striešku na priečelí kostola.

„Veľmi pekne ti ďakujem,“ povedal. „To za chvíľu prejde. Nadnes predpovedali slnečné počasie.“

Ani čo by ich dážď počul, rozbuchotal sa ešte väčšmi, a pridal sa k nemu aj ostrý vietor.

„Viem, čo ťa trápi,“ poznamenal obkresľovač hrobov.

„Naozaj^“ čudovala sa Scarlett. Myslela na to, že mama ju asi zabije.

„Premýšľaš, či je to kostol alebo dom smútku, však? Na to ti môžem odpovedať, že ak ma pamäť neklame, kedysi tu naozaj býval kostol a pôvodný cintorín patril k nemu. Niekedy v ôsmom či deviatom storočí pred Kristom. Zopár razy sa to tu rekonštruovalo a rozširovalo. V roku 1820 však kostol zachvátil požiar, a v tých časoch už bol cintorín aj tak primalý na toľko ľudí. Miestni začali chodiť na omše do Kostola svätého Dunstana, a tak keď ho opravili, prerobili ho na dom smútku, pričom však zachovali množstvo pôvodných prvkov – vitráže v oknách sú údajne ešte…“

„Viete,“ prerušila ho Scarlett, „mňa viac trápi, že mi mama asi odtrhne hlavu. Nasadla som na zlý autobus a už teraz som mala byť doma…“

„Prepánajána, chúďatko,“ poľutoval ju. „Veď ja bývam len toť pod kopcom. Počkaj tu…“ hodil jej do náručia aktovku, plechovku s farbičkami aj zmotaný papier a v daždi vybehol zhrbený cez bránu von z cintorína. O chvíľu pri bráne zablikalo a zatrúbilo auto.

Scarlett sa rozbehla k miestu, kde v daždi rozpoznala auto, obstarožné zelené Mini. Za volantom sedel muž z cintorína. Stiahol okienko.

„Nasadni,“ ponúkol jej. „Kde presne bývaš?“

Bez pohnutia stála, zatiaľ čo jej dole krkom stekali prúdy vody. „S cudzími nejazdím,“ bránila sa.

„To by som ti aj radil,“ povedal muž. „Ale za skúšku nič, hm, no, veď vieš. Sup, daj tie veci dovnútra, nech sa nepremočia.“ Otvoril dvere na druhej strane, Scarlett sa nahla a uložila ich na zadné sedadlo, ako najlepšie vedela. „Takto to spravíme,“ navrhol. „Zavolaj mame, môžeš odo mňa, a nadiktuj jej moju značku. Môžeš aj tu dnu. Vonku budeš o chvíľu ako vedieť.“

Scarlett sa nehýbala. Dážď jej prilepil vlasy k hlave. Studenil.

Muž sa načiahol a podal jej telefón. Scarlett naň hľadela. Zišlo jej na um, že sa vlastne viac bojí volať mame, ako nastúpiť do auta. „Mohla by som zavolať aj na políciu, nie?“ vypadlo z nej.

„Pravdaže. Alebo ísť domov peši, alebo zavolať mame a povedať jej, nech po teba príde.“

Šuchla sa na sedadlo spolujazdca a zatvorila dvere. Zobrala do ruky telefón.

„Kde bývaš?“ opýtal sa znovu.

„Ozaj ma nemusíte voziť. Úplne stačí, keď ma zaveziete na zastávku…“

„Odveziem ťa domov. Kam?“

„Akáciová 102a. Ale nie rovno pri hlavnej, museli by ste si zájsť až k športovému stredisku…“

„Na koho čaká mama, na mňa či na teba? No tak. Ideme.“ Uvoľnil ručnú brzdu, otočil sa a vyrazil dole kopcom. „Bývate tu dlho?“ nadpriadol rozhovor.

„Ani nie. Prisťahovali sme sa po Vianociach. Ale už sme tu kedysi bývali, keď som mala päť.“

„Žeby som počul škótsky prízvuk?“

„Dosť možné, bývali sme tam desať rokov. U nás tak rozprával každý, to len tu to všetkým reže uši.“ Myslela to ako žart, no uvedomila si, že vlastne hovorí pravdu. Trpkú a pramálo veselú pravdu.

Onedlho auto prišlo na Akáciovú ulicu, muž zaparkoval pred jej domom a nástojil, že ju odprevadí až ku dverám. Len čo sa otvorili, spustil: „Nekonečne sa ospravedlňujem za to, že som si dovolil odviezť vašu dcéru domov. Je dobre vychovaná, preto spočiatku odmietala nastúpiť do cudzieho auta. Vonku však pršalo, a okrem toho nastúpila na zlý autobus, ktorý ju odviezol na opačný koniec mesta. Mali by tie linky dať do poriadku. Dúfam, že nájdete v srdci kúsok pochopenia. Pre ňu, aj, ehm, pre mňa.“

Scarlett čakala, že mama spustí hrozný krik, ale milo ju prekvapilo, keď iba riekla, že opatrnosti dnes nikdy nie je dosť, či je pán, ehm, učiteľ a či si nedá čaj.

Pán Ehm vysvetlil, že sa volá Frost, ale môže mu pokojne tykať a vravieť Jay, na čo sa pani Perkinsová usmiala, predstavila sa ako Noona a postavila na čaj.

Pri čaji sa Scarlett pustila opisovať svoje dobrodružstvo so zlým autobusom, pánom Frostom a cintorínom, kde ho našla pri malom kostolíku…

Pani Perkinsovej vypadla šálka z ruky.

Sedeli v kuchyni pri jedálenskom stole, takže nepadla z veľkej výšky, ani sa nerozbila, len čaj sa rozlial. Hostiteľka sa nešikovne ospravedlňovala a zašla k drezu po handru.

Spýtala sa: „Myslíš ten cintorín na kopci?– V Starom meste?“

„Bývam neďaleko odtiaľ,“ vysvetľoval pán Frost. „Obkresľujem hroby. Viete, že to je vlastne pamiatková rezervácia?“

„Viem,“ precedila. Vzápätí povedala: „Veľmi pekne vám ďakujem, pán Frost, že ste mi priviezli dcéru.“ Slová z nej vypadávali ako kocky ľadu. „Ale už by ste asi mali odísť.“

„Teda, vy sa len tak s ľuďmi nemaznáte,“ nadškrtol žartom. „Mrzí ma, ak som vás nejako urazil. Povedal som niečo nevhodné? Obkresľovanie pomníka je súčasť istého projektu, ktorý sa týka miestnej histórie. Nemyslite si, že som nejaký vykrádač hrobov.“

Scarlett sa na okamih zazdalo, že sa jej mama chystá rozpačitému pánovi Frostovi jednu vraziť. Pani Perkinsová však len zavrtela hlavou a povedala: „Prepáčte, rodinná záležitosť. Nijako sa vás netýka.“ S očividnou námahou sa pokúsila odľahčiť tón rozhovoru. „Keď bola Scarlett maličká, chodievala sa na ten cintorín hrávať. To už je, veru, desať rokov. Našla si tam aj vymysleného priateľa, volal sa Prelud.“

Kútikmi mu šibol úsmev. „Priateľ duch?“

„Nie, to hádam nie. Len tam žil. Ukázala mi aj hrob, kde býval. Takže to vlastne mohol byť duch. Pamätáš sa naňho, zlatko?“

Pokrútila hlavou. „Musela som byť dobre trafené decko,“ riekla.

„O tom by som vážne pochyboval, že si bola, ehm,“ zastarel sa Frost. „Poviem vám, Noona, že ste z nej vychovali ozaj súce dievča. Ďakujem za pozvanie. Je radosť nachádzať nových priateľov. Už sa poberiem. Ešte ma čaká varenie večere a potom schôdzka členov historického krúžku.“

„Varíte si sám?“ opýtala sa Perkinsová.

„Hej, varím. Vlastne rozmrazujem. Tiež som majster v príprave jedla v prášku. Sám si varím, sám žijem. Som taký pozvoľna trpknúci starý mládenec. Viete, keď si také niečo prečítate v novinách, hneď si predstavíte homosexuála, ale to nie som. Len som nikdy nespoznal tú pravú.“ Cez tvár mu prešiel tieň smútku.

Pani Perkinsová, vyhlásená nekuchárka, sa naoko posťažovala, že na víkend vždy navarí tony jedla a potom ho nemá kto zjesť. Potom odviedla pána Frosta ku dverám a Scarlett už len počula, ako ochotne prijíma pozvanie na sobotňajšiu večeru.

Keď sa pani Perkinsová vrátila do kuchyne, povedala Scarlett len: „Dúfam, že úlohy máš hotové.“

Večer, keď Scarlett za zvuku vrndžiacich áut, čo sa im preháňali pod oknami, nemohla zaspať, premýšľala o tom, čo sa v ten deň stalo. Kedysi dávno na tom cintoríne už bola. Preto sa jej všetko zdalo také známe.

Predstavy sa jej miešali s matnými spomienkami a medzičasom stihla aj zaspať, no ani v spánku jej cintorín neschádzal z mysle. Bola noc, jej to však neprekážalo, lebo videla ako cez deň. Stála na kopci. Vedľa nej chlapec, asi v jej veku, ktorý bol otočený chrbtom a pozeral na vysvietené mesto.

Oslovila ho: „Hej? Čo tu robíš?“

Obzrel sa, žmúriac, akoby nevedel zaostriť. „Kto to povedal? Aha, už ťa vidím, aspoň trochu. Vieš sa vkradnúť do sna?“

„Snívať viem,“ prisvedčila.

„To nie je to isté,“ namietol chlapec. „Ahoj, volám sa Lud.“

„Ja Scarlett,“ predstavila sa.

Premeral si ju, ani čo by ju videl po prvý raz v živote. „Jasné. Hneď si sa mi zdala povedomá. Dnes som ťa videl na cintoríne s tým kresličom.“

„Volá sa Frost,“ povedala, „a je veľmi zlatý. Odviezol ma domov.“ Potom sa opýtala, „Ty si nás videl?“

„Pravdaže. O tom, čo sa deje na cintoríne, mám prehľad.“

„Prečo sa voláš Lud?“ vyzvedala.

„Skratka z Prelud.“

„Jasné!“ zvolala Scarlett. „O tom je celý tento sen. Ty si môj vymyslený priateľ z detstva, len si už trochu vyrástol.“

Prikývol.

Bol od nej vyšší. Na sebe mal sivé šaty, aj keď nič bližšie by o nich povedať nevedela. Sivé vlasy mu rástli na všetky strany, a Scarlett zišlo na um, že už asi dávno nebol u holiča.

„Si odvážne dievča. Išli sme spolu dovnútra kopca, kde sme stretli Indiga a Zmora, pamätáš sa?“

Vtedy sa v jej hlave čosi stalo. Zahrkotalo jej tam, zašuchotalo, vír temnoty a odrazu záľaha obrazov…

„Pamätám,“ pošepla. Vyslovila to však iba do prázdnej, tmavej izby a odpovede sa nedočkala. Len vonku niekde v diaľke ticho vrčalo nákladné auto, predierajúce sa nocou.

V krypte, chladných hroboch, mauzóleách a hrobkách mal Lud nachystané obrovské zásoby trvanlivého jedla. Silas sa postaral. Mal dostatok jedla na niekoľko mesiacov. Ani v neprítomnosti Silasa či slečny Lupescovej sa nemusel vzdialiť z cintorína.

Cnelo sa mu za svetom, ale vedel, že mu v ňom hrozí nebezpečenstvo. Aspoň zatiaľ. Preto jediným svetom, kde sa mohol slobodne pohybovať, bol cintorín. Bol naň hrdý a mal ho rád, tak ako vie človek mať rád iba v štrnástich.

No aj tak…

Na cintoríne bolo všetko stále rovnaké. Detičky, s ktorými sa Lud hrával, keď bol malý, boli stále detičky; Fortinbras Bartleby, kedysi Ludov najlepší priateľ, mal už o štyri či päť rokov menej, a vždy keď sa stretli, čoraz ťažšie hľadali spoločnú reč. Zato Thackeray Porringer, podobne starý aj vysoký ako Lud, sa k nemu začal správať lepšie. Po večeroch sa s Ľudom prechádzal a rozprával mu o lapáliách, ktoré sa prihodili jeho priateľom. Historky sa zväčša končili buď tak, že jeho nevinní priatelia omylom skončili na šibenici, kde sa trepotali, až kým nevypustili dušu, alebo ich poslali do amerických kolónií a obesili len vtedy, keď sa vrátili späť.

Líza Hempstocková, za posledných šesť rokov Ludovi veľmi blízka osôbka, sa tiež zmenila, ale inak. Keď za ňou prišiel k pŕhľavám, objavila sa už len zriedkakedy, aj to bola odmeraná, škriepivá a často až nepriateľská.

Lud sa posťažoval otcovi a ten mu po chvíli rozmýšľania povedal: „Ženy sú už raz také. Za mladi ťa mala rada, a teraz, keď si vyrástol, nevie, čo si má o tebe myslieť. Ja som sa každý deň hrával s jednou dievčinou, a jedného dňa, mala asi toľko rokov čo ty, mi hodila do hlavy jablko a do sedemnástich so mnou neprehovorila ani slova.“

Pani Owensová sa paprčila: „Nehodila som do teba jablko, ale hrušku. A nevrav, že som sa s tebou nerozprávala, keď dobre vieš, že už dávno pred sedemnástkou sme spolu tancovali na svadbe bratanca Nedá.“

„Pravdaže, drahá, ako vravíš,“ riekol, pričom však žmurkol na Luda, že to nemyslí vážne. Potichu len perami naznačil, „sedemnásť,“ aby uviedol veci na pravú mieru.

Medzi živými Lud priateľov nemal. Zakázal si ich, lebo ako sa pamätal zo svojho krátkeho pobytu v škole, boli s nimi len starosti. Napriek tomu mal v živej pamäti Scarlett, za ktorou smútil ešte dlho po tom, ako odišla, hoci sa už dávnejšie zmieril s tým, že ju nikdy viac neuvidí. A teraz prišla na jeho cintorín, a on o tom ani nevedel…

Zaplietal sa čoraz hlbšie do húštiny stromov a brečtana v nebezpečnom kúte cintorína. Návštevníkov zovšadial upozorňovali značky, že tam majú zakázaný vstup, hoci ich ani nebolo treba. Spoza brečtanovej džungle, na konci egyptského chodníčka, kde sa čiernou bránou v múre vyzdobenom hieroglyfmi vchádzalo na miesta posledného odpočinku, dýchali mráz a nehostinnosť. Na severozápadnom konci príroda už stáročia víťazila nad cintorínom, povyvracané náhrobky, hroby spustnuté alebo ukryté pod hustým porastom brečtana a lístia, ktoré napadalo za ostatných päťdesiat rokov. Zarastené chodníčky by ste hľadali len ťažko.

Lud kráčal opatrne. Miesto dobre poznal a vedel, aké nástrahy tam môžu číhať.

Keď mal deväť, zatúlal sa na svojich prieskumných výpravách aj sem, keď vtom sa pod ním prepadla zem a on zletel do vyše päťmetrovej jamy. Hrob vykopali hlboko, aby sa dnu vošlo hneď niekoľko rakiev, ale náhrobný kameň ešte neosadili. Dnu ležala iba jedna truhla, a v nej energický mladý lekár, ktorého Ludova návšteva navidomoči rozrušila. Lekár trval na tom, že chlapcovi prezrie zápästie (pravdepodobne vykĺbené od snahy zachytiť sa pri páde o koreň), prv ako zavolá pomoc.

Predieral sa severozápadnou časťou cez záplavu popadaného lístia a mätež brečtanových výhonkov, cez miesta, kde líšky dávajú dobrú noc, a padlí anjeli slepo civejú k nebesiam len preto, lebo sa mu žiadalo porozprávať s básnikom.

Básnik sa volal Nehemiah Trot a na jeho náhrobku pod zeleným porastom stálo:

Tu spočívajú ostatky

básnika

NEHEMIAHA TROTA

1741 – 1774

PRED SMRŤOU LABUTE SPIEVAJÚ

Lud zavolal: „Pán Trot! Chcel by som sa s vami o niečom poradiť.“

Nehemiahovi blyslo v očiach. „Dozaista, udatný mládenček. Rada básnika je štedrosť kráľa. Akou masťou môžem potrieť, nie, masťou nie, aký balzamom môžem zhojiť tvoje rany.“

„Že by som mal rany, to sa nedá povedať. Len… viete, poznám jedno dievča, kedysi sme sa stretávali, a neviem, či mám za ňou zájsť, alebo ju pustiť z hlavy.“ Vystrel sa, aby bol čo najvyšší, pričom bol ešte vždy menší ako Lud, zalomil ruky na prsiach a zvolal: „Ó, nemeškaj a na kolenách ju pros. Nazvi ju svojou Terpsichorou, svojou Echo, svojou Klytaimnestrou. Osláv ju v básni, vznosnej óde, pomôžem, ak treba, lebo iba tak, iba tak si získaš srdce svojej milovanej.“

„Nechcem získať jej srdce. Nevravím, že som do nej zamilovaný,“ vysvetľoval Lud, „len sa s ňou chcem porozprávať.“

„Zo všetkých orgánov,“ rozplýval sa Trot ďalej, „jazyk má najväčšiu moc. Ochutnávame ním najsladšie víno i najsilnejší jed, rečieme sladké aj trpké slová. Choď za ňou! Vylož jej svoje city“

„Ale to by som nemal.“

„Veruže hej, vzácny pane. Ba nielen to, ty musíš! A ja tú bitku, víťaznú či prehratú, ospievam v básni.“

„Lenže, keď sa zjavím pre jedného, uvidia ma všetci…“ Básnik sa nedal: „Čuj, mladý Leander, hrdina, Alexander. Ak nie si schopný nič obetovať, nič bude tvoj zisk, keď zrátaš svoje výhry.“

„To sa mi páči.“ Lud mal radosť sám zo seba, bol rád, že mu prišlo na um požiadať o radu básnika. V duchu si vravel, veď komu by som mal veriť, keď nie básnikovi. Čo mu pripomenulo…

„Pán Trot?“ spýtal sa. „Čo viete o pomste?“

„Že najlepšie chutí studená,“ odvetil. „Nevracaj úder v chvíľkovom ošiali. Nie, počkaj na vhodný okamih. Raz dávno býval v ulici U príštipkárov istý perohryz menom O’Leary, Ír, pravdaže. Ten mal toľko drzosti a neokrôchanosti, že o mojej prvej útlej zbierke básní, nazvanej Bukréta krásy zozbieraná pre pánov dbalých cti, napísal, že sú to bezcenné literárne splašky nedosahujúce hodnoty papiera, ktorý pošpinili, a ten by vraj našiel lepšie uplatnenie ako… nie, ani to nemôžem vysloviť. Slovom, vyjadril sa nanajvýš nevyberaným spôsobom.“

„Ale pomstili ste sa mu, však?“ opýtal sa Lud.

„Jemu a celému jeho prašivému rodu! Pomstil, veruže áno, môj milý, neúprosne som sa pomstil. Napísal som verejný list a pribil ho na dvere všetkých londýnskych krčiem, kde sa on a jemu podobní škrabáci zvykli vyskytovať. Vyložil som v ňom, že v záujme svojho krehkého poetického jemnocitu končím s verejnou činnosťou, že pre takých ako oni už do smrti neuverejním ani riadok, a budem skladať básne len pre seba a budúce generácie. Zároveň som spísal pokyny pre vykonávateľov mojej poslednej vôle, aby so mnou pochovali aj moje nepublikované básne. A len keď si budúce generácie uvedomia, akého génia vo mne, spolu s mojou tvorbou, stratili, opakujem, stratili, až vtedy môžu vykopať moju rakvu, až vtedy mi môžu zo skľavenej ruky vytrhnúť básne a uverejniť ich pre potechu a uznanie všetkých. Predbehnúť svoju dobu je hrozný údel.“

„A vykopali vás už a uverejnili tie básne?“ zaujímal sa Lud.

„Nie, zatiaľ nie. Ale niet sa kam ponáhľať. Generácií bude ešte veľa.“

„Takto… ste sa teda pomstili?“

„Presne takto. A veruže by málokto vymyslel prešibanejšiu a účinnejšiu pomstu.“

„To… hej,“ pritakal nepresvedčivo Lud.

„Najlepšie – chutí – studená,“ sebaisto zduplikoval Trot. Po egyptskom chodníčku sa Lud vybral zo severozápadnej časti do upravenejších miest, kde sa pod nohy neplietli brečtanové výhonky. Keď zbadal, že sa zmráka, vrátil sa do starej kaplnky. Urobil tak nie preto, že by dúfal v Silasov návrat, ale z toho dôvodu, že celý život chodil za súmraku do kaplnky, a žiť podľa nejakého rytmu je fajn vec. Okrem toho mal hlad.

Dverami sa prešmykol do krypty. Vytiahol kartónovú škatuľu plnú skrútených a prevlhnutých záznamov farnosti, vybral z nej pomarančový džús, jablko, pečivo a kus syra. Pustil sa do jedenia, zatiaľ čo premýšľal, ako a či by vôbec mal pátrať po Scarlett… mohol by sa jej vkradnúť do sna, keďže ona sa mu už vkradla.

Vyšiel z krypty a zamieril k sivej lavičke, že sa na ňu posadí, keď tu čosi zazrel a zaváhal. Na jeho lavičke už niekto sedel a čítal si časopis.

Lud zmizol, najviac, ako sa len dalo, stal sa súčasťou cintorína, nič viac ako tieň či halúzka.

Dievčina sa aj tak strhla. Pozerala rovno naňho a spýtala sa: „Lud? Si to ty?“

Mlčal. Napokon sa ozval: „Ako to, že ma vidíš?“

„Ledva, ledva. Najprv sa mi zdalo, že stojíš v tieni. Teraz však vyzeráš, ako vtedy, keď si sa mi prisnil. Akoby si bol lepšie zaostrený.“

Podišiel k nej. Povedal: „Dá sa ti čítať?– Nie je tu príliš tma?“

Scarlett zavrela časopis. „Cudné, no. Aj mne sa zdalo, že je tu príliš veľká tma, ale bez námahy prečítam všetko.“

„Ty si…“ Zháčil sa, lebo nevedel, čo presne sa chce opýtať. „Prišla si sama?“

Prikývla. „Po škole som pomáhala pánovi Frostovi s obkresľovaním hrobov. Povedala som mu, že by som si tu rada chvíľu posedela a popremýšľala. Musela som mu sľúbiť, že potom zájdem k nemu na čaj a on ma odvezie domov. Ani sa nečudoval, že tu chcem sedieť a premýšľať.

Naopak, zveril sa mi, že aj on rád sedáva na cintorínoch. Podľa neho na svete niet pokojnejšieho miesta.“ Spýtala sa: „Môžem ťa objať?“

„A chceš?“ spýtal sa.

„Jasné.“

„No v tom prípade,“ na okamih sa zamyslel, „prečo nie?“

„Neprejdem rukami cez teba?– Budem sa ťa vedieť dotknuté“

„Neprejdeš,“ ubezpečil ju, na čo sa mu hodila okolo krku a stisla ho tak veľmi, že sotva dýchal. Zastonal: „To bolí.“

Scarlett ho pustila. „Prepáč.“

„Nie. Páčilo sa mi to. Akože… Len si ma skoro zadusila.“

„Chcela som si overiť, že si tu naozaj. Celé tie roky som si myslela, že si len výplod mojej fantázie. Až som na teba zabudla. Ale nevymyslela som si ťa, si tu, si v mojej hlave a si aj živý.“

Lud sa usmial. „Vtedy si nosievala taký oranžový kabát, a vždy keď som potom videl ten istý odtieň oranžovej, pomyslel som si na teba. Asi ho už nemáš, však?“

„Nie,“ riekla. „Už dávno nie. Dnes by som ho ani neobliekla.“

„Hej,“ povedal Lud, „veď viem.“

„Musím už ísť domov,“ vyhovorila sa Scarlett. „Ale prišlo mi na um, že by som sa mohla zastaviť cez víkend,“ navrhla. A keď videla, ako sa Lud zatváril, dodala: „Dnes je streda.“

„To by bolo skvelé.“

Zvrtla sa na odchod. Ešte sa však spýtala: „Ako ťa nájdem, keď zase prídem?“

„Ja si nájdem teba. Nič sa neboj. Príď sama a ja si ťa nájdem.“

Prikývla a už jej nebolo.

Lud sa vrátil na cintorín a vybral sa hore vŕškom k mauzóleu Frobisherovcov. Nešiel dovnútra. Po brečtanom obrastenej stene budovy sa vyšplhal na kamennú strechu a tam si sadol. Zahladený na svet plný hemžiacich sa vecí pod cintorínom si pripomenul, ako ho Scarlett stískala, ako bezpečne sa, hoci iba na chvíľku, cítil. Premýšľal nad tým, aké by to bolo, cítiť sa rovnako bezpečne aj inde než na cintoríne, a aké skvelé je byť pánom svojho vlastného maličkého sveta.

Scarlett sa poďakovala a povedala, že čaj si neprosí. Ani keksy. Pán Frost sa zachmúril.

„Počuj, dievča,“ spustil, „ty vyzeráš, ako keby si videla ducha. Na cintoríne o nich nie je núdza, ak ťa zaujímajú, ehm, moja teta vravievala, že do jej papagája vošiel duch. Ara arakanga. Teda tak sa volal ten papagáj. Teta bola architektka. Viac neviem.“

„Nič mi nie je,“ upokojila ho. „Len mám za sebou dlhý deň.“

„Tak ťa zveziem domov. Nevieš mi poradiť, čo tu je napísané? Už si nad tým dobrú polhodinu lámem hlavu.“ Ukázal na pokreslený list papiera rozložený na stole, v každom rohu prichytený pohárom od džemu. „Je tam napísané Gladstone, čo povieš? Žeby príbuzný nášho premiéra? Nič iné rozlúštiť neviem.“

„Asi sotva,“ pochybovala Scarlett. „Ale v sobotu, keď prídem, sa pozriem znovu.“

„Mama nepríde?“

„Povedala, že ma tu ráno vyloží. Potom bude musieť ísť nakúpiť na večeru. Má v pláne niečo pečené.“

„Nechystá sa náhodou,“ nádejal sa Frost, „piecť zemiaky?“

„Je to dosť možné.“

Oči mu zažiarili šťastím. Hneď však skrotil nadšenie. „Niežeby som sa jej chcel starať do varenia, samozrejme.“

„Ona zbožňuje pečené zemiaky,“ povzbudila ho Scarlett pravdivo. „Vďaka, že ma odveziete domov.“

„S najväčším potešením,“ odpovedal. Zišli po schodíkoch pred úzkym domom pána Frosta k malým dvierkam, ktoré viedli na ulicu.

Na Wawelskom pahorku, blízko Krakova, sa nachádzajú jaskyne Dračie diery. Nazvali ich podľa draka, ktorý tam kedysi žil. Tie sú sprístupnené pre turistov. Pod nimi sú však iné jaskyne, a do tých turisti nielenže nesmú chodiť, ale o nich ani nevedia. Klukatia sa hlboko do skaly a nenašli by ste v nich živej duše.

Prvý zostupoval Silas a za ním išla slečna Lupescová, veľká sivá huňa, potichu našľapujúca na všetky štyri. Nasledoval ich Kandar, zafačovaná múmia z Asýrie s mocnými orlími krídlami a očami červenými ako rubíny, pod ramenom malé prasiatko.

Pôvodne boli štyria, ale o Harúna prišli o jaskyňu vyššie, kde milý Ifrit, ako to už s dôverčivými džinmi býva, vkročil do výklenku s troma zrkadlami a razom po ňom ostalo len bronzové svetlo. Ešte chvíľu ho bolo vidno v zrkadlách, ale v skutočnosti už nie. Planúce oči mal doširoka otvorené a pohyboval perami, akoby chcel na nich zakričať, nech si dajú pozor a radšej utečú, no potom sa rozplynul.

Silas sa zrkadiel nebál, jedno zakryl plášťom a kúzlo pominulo. „Nuž,“ povedal, „ostali sme traja.“

„A prasiatko,“ opravil ho Kandar.

Slečna Lupescová pochybovačne zahundrala.

„Mal azda Harún prasa?“ spýtal sa Kandar nevinne.

„Pššt,“ zahriakol ich Silas, „blížia sa k nám. Podľa toho, čo počujem, ich nebude málo.“

„Nech len prídu,“ zašepkal Kandar.

Slečna Lupescová začala ježiť srsť. Nepreriekla ani slova, ale bola na nich pripravená. Musela sa zo všetkých síl premáhať, aby nezaklonila hlavu a nezavyla.

„Je tu veľmi pekne,“ tešila sa Scarlett.

„Veru,“ prisvedčil Lud.

„Takže ti zabili celú rodinu?“ vypytovala sa. „Vie sa, kto to bol?“

„Nie. Aspoň pokiaľ ja viem, tak nie. Pestún vraví, že ten dotyčný je stále nažive, a že raz mi prezradí všetko, čo o tom vie.“

„Raz?“

„Až budem pripravený.“

„Čoho sa bojí? Že si dáš revolver za opasok a vyrazíš po jeho stope pomstiť svoju rodinu?“

Lud sa na ňu vážne zahľadel. „Presne tak,“ potvrdil. „Síce nie revolver, ale inak to sedí. Niečo na ten spôsob.“

„Strašne vtipné.“

Neodpovedal. Pery mal silno zovreté. Zavrtel hlavou a riekol: „Nie, nie je.“

Lúče slnka presvecovali nedeľné ráno. Lud so Scarlett práve vyšli z rozžiareného egyptského chodníčka do jedľového hája pod rozložitú araukáriu.

„Ty máš pestúna? Aj on je mŕtvy?“

„O ňom sa nerozprávam.“

Scarlett akoby sa urazila. „Ani so mnou?“

„Ani s tebou.“

„Dobre,“ odvrkla, „ako myslíš.“

„Ale no tak, prepáč, vieš…“ čičíkal ju, keď tu ho prerušila: „Sľúbila som pánovi Frostovi, že nebudem dlho. Už by som sa mala zberať.“

„Čo už,“ zosmutnel Lud z toho, že ju urazil a teraz nevedel, ako si ju udobriť.

Pozeral za ňou, ako kráča po kľukatej cestičke k starej kaplnke. Spoza neho sa opovržlivým tónom ozval známy dievčenský hlas. „Len sa na ňu pozrite! Na slečnu dôležitú!“ ale jeho majiteľka sa neukázala.

Lud sa v rozpakoch vrátil po egyptskom chodníčku k hrobke slečien Lillibet a Violet, u ktorých mal odloženú škatuľu so starými brožovanými knihami, lebo sa mu zachcelo čítať.

Scarlett pomáhala pánovi Frostovi s obkresľovaním až do poludnia, keď si dali prestávku na obed. Za odmenu ju pozval do bufetu na rohu ulice. Nejedli na mieste, ale dali si všetko zabaliť do papiera. Napchávali sa horúcou treskou a hranolčekmi vymáčanými v octe a posypanými soľou po ceste hore kopcom.

Akoby mimochodom sa Scarlett opýtala: „Kam treba zájsť, keď sa človek chce niečo dozvedieť o vražde? Na internete som nič nenašla.“

„Hm. Podľa toho, akú vraždu máš na mysli?“

„Jednu, čo sa stala tu v okolí. Asi pred trinástimi-štrnástimi rokmi. Zabili vtedy celú rodinu.“

„Čože?“ divil sa Frost. „To naozaj?“

„Hej. Hádam vás to nešokovalo?“

„No, trochu áno. Ale to nič, veď, vieš, mne ľahko naženieš strach. Zvlášť vtedy, ak ide o niečo také, ako zločin, čo sa stal niekde blízko môjho domu. To nie je veselá predstava. Okrem toho by mi neprišlo na um, že sa dievča v tvojom veku bude o niečo také zaujímať.“

„Mňa to až tak veľmi nezaujíma,“ upokojila ho, „robím to pre priateľa.“

Pán Frost hodil do seba posledný kúsok ryby. „Najskôr v knižnici. Ak sa ti nedarilo hľadať na internete, mohla by si skúsiť šťastie v novinových archívoch. Ako si sa k tomu vlastne dostala?“

„Ale,“ Scarlett chcela klamať čo najmenej, „jeden taký chalan ma o to požiadal.“

„No, rozhodne skús knižnicu,“ poradil jej. „Vražda. Bit. Až sa mi chlpy ježia.“

„Aj mne,“ priznala sa Scarlett, „trošku.“ Potom sa skúsila opýtať: „Mohli by ste ma dnes popoludní, ak by sa dalo, odviezť do knižnice^“

Odhryzol polovicu hranolčeka, požuval ho a sklesnuto sa zadíval na zvyšok. „To je hrozné, ako tie hranolčeky rýchlo vychladnú, no nie i Najprv si o ne div nespáliš ústa a o chvíľu sú ako ľad.“

„Tak nič,“ vzdala sa nádeje. „Viem, že by som vás nemala takto otravovať…“

„Neotravuješ,“ ubezpečil ju. „Len som rozmýšľal, ako si naplánovať zvyšok dňa, a či má tvoja mama rada bonboniéry. Víno alebo bonboniéra? Čo myslíš? Alebo aj to, aj to?“

„Z knižnice už prídem domov sama,“ zaradovala sa. „A bonboniéry mama zbožňuje. Tak ako ja.“

„Takže bonboniéru,“ rozhodol so zjavnou úľavou. Prišli do stredu radovej zástavby k zelenému Mini, ktoré bolo zaparkované pred jedným z domov. „Nasadni. Ide sa do knižnice.“

Scarlett vošla do knižnice, storočnej hranatej budovy z tehál a kameňa, a zamierila rovno k pultu.

„Nech sa páči,“ povedala knihovníčka.

„Rada by som si prezrela výstrižky z novín.“

„To máš do školy?“ vyzvedala.

„Ide o projekt, ktorý sa týka miestnej histórie,“ odpovedala, hrdá sama na seba za to, že neklamala.

„Miestne noviny máme nafotené na mikrofišoch,“ vysvetľovala knihovníčka. Bol jej kusisko a v ušiach sa jej hojdali strieborné kruhy. Scarlett cítila, ako jej bije srdce; bezpochyby vyzerala dosť podozrivo, ale napriek tomu ju knihovníčka odviedla do miestnosti s veľkými obrazovkami podobajúcimi sa na počítačové monitory, a ukázala jej, ako sa s nimi narába a ako sa posúvajú jednotlivé novinové listy. „Raz to možno budeme mať v elektronickej forme,“ vzdychla sa knihovníčka. „Aký rok by si chcela prezrieť?“

„Pred trinástimi alebo štrnástimi rokmi,“ riekla Scarlett. „Bližšie vám povedať neviem. Až nájdem to, čo hľadám, spoznám to.“

Podala Scarlett škatuľku s piatimi ročníkmi novín na mikrofilmoch. „Želám veľa šťastia.“

Dalo by sa predpokladať, že taká udalosť, ako je vyvraždenie celej rodiny, sa dostane na titulku, ale po dlhom hľadaní našla Scarlett iba malý článoček, aj ten bol zahrabaný na piatej strane. Vražda sa odohrala v októbri pred trinástimi rokmi. Článok bol čiernobiely, bez akýchkoľvek podrobností len sucho informoval, že: Architekt Ronald Dorian, vek 34, jeho žena Carlotta, vydavateľka, vek 34, a ich sedemročná dcéra Misty vek 7, boli nájdení mŕtvi vo svojom dome číslo 33, Dunstanova ulica. Ide pravdepodobne o niekoľkonásobnú vraždu. Hovorca polície nám povedal, že v tejto fáze vyšetrovania je príliš skoro na akékoľvek vyjadrenia, pričom polícia už začala prešetrovať prvé stopy.

Ani slova o tom, ako ich zabili alebo o stratenom dieťati. V nasledujúcich týždňoch z toho, čo Scarlett vyčítala, už noviny ďalšie správy nepriniesli a k prípadu sa nevyjadrila ani polícia.

Určite to bolo to, čo hľadala, tým si bola istá. Vedela, kde sa nachádza Dunstanova ulica číslo 33. Už v tom dome bola.

Vrátila škatuľku s mikrofilmami na pult, poďakovala sa knihovníčke a, sprevádzaná aprílovým slnkom, vrátila sa domov. Mama sa v kuchyni snažila uvariť večeru, ale podľa pachu spáleniny, ktorý sa šíril po celom dome, sa jej veľmi nedarilo. Scarlett sa radšej zavrela do izby, otvorila okno, aby sa vyvetral smrad, a posadila sa s telefónom na posteľ.

„Haló?– Pán Frost?“

„Scarlett, ahoj. Dúfam, že sa nič nezmenilo, čo sa týka večere. Ako sa darí mame?“

„Všetko má pod kontrolou,“ zopakovala, čo povedala mama, keď sa jej pýtala na to isté. „Pán Frost, mmm, ako dlho už bývate vo svojom dome?“

„Ako dlho? No, asi štyri mesiace.“

„Ako ste ho našli?“

„V realitke. Bol voľný a cenovo dostupný. Teda, ako sa to vezme. Chcel som to mať blízko na cintorín a z tohto hľadiska bol ideálny.“

„Pán Frost,“ zamyslela sa, ako mu to má povedať, a potom len vyhŕkla: „Asi pred trinástimi rokmi v tom dome vyvraždili celú rodinu. Volali sa Dorianovci.“

V slúchadle bolo počuť len ticho.

„Pán Frost? Ste tam?“

„Mm, hej, som. Prepáč, Scarlett. Nečakal som, že sa také niečo dozviem. Teda, dom má svoje roky, to áno, a všeličo sa v ňom za ten čas mohlo udiať. Ale… a čo sa to vlastne stalo?“

Uvažovala, koľko mu toho má povedať. „Našla som o tom článoček v starých novinách, uviedli len adresu a nič viac. Neviem, ako presne zomreli, ani nič iné.“

„Panenka skákavá,“ rozhorčoval sa viac, ako by bola Scarlett čakala. „Práve kvôli takýmto prípadom, milá Scarlett, sme založili náš historický spolok. Nechaj to na mňa. Zistím, čo sa bude dať a budem ťa informovať.“

„Ďakujem,“ odľahlo Scarlett.

„Mm, ak tomu správne rozumiem, asi mi voláš preto, že keby sa Noona dozvedela, že chodíš do domu, kde sa, hoc aj pred trinástimi rokmi, odohrala viacnásobná vražda, asi by mala námietky. Takže, hmm, by som to asi pred ňou mal držať v tajnosti, kým jej o tom sama nepovieš, však?“

„Ďakujem pekne, pán Frost!“

„Tak o siedmej. Aj s bonboniérou.“

Večera sa vydarila. Zápach spáleného jedla sa medzičasom stihol vytratiť. Kurča chutilo výborne, šalát ešte lepšie, zemiaky boli možno o čosi chrumkavej šie, ako by mali byť, ale nadšený pán Frost sa dušoval, že také má najradšej, a dal si dupľu.

S kvetinami zabodoval, s bonboniérou takisto, potom sa rozprávali a posedeli pred televízorom až do desiatej, keď sa zdvihol so slovami, že by už mal ísť.

„Historický výskum nepočká,“ ospravedlnil sa. Pri rozlúčke Noone takmer utrhol ruku, sprisahanecky žmurkol na Scarlett a odišiel.

V noci sa Scarlett pokúšala stretnúť s Ľudom vo sne. Myslela naňho pred spaním, predstavovala si, ako ho hľadá na cintoríne, ale keď napokon zaspala, snívalo sa jej o tom, ako sa túla v uličkách Glasgowa s priateľmi z bývalej školy. Chceli sa dostať na jedno konkrétne miesto, ale vždy sa stratili v bludisku slepých ulíc.

Hlboko pod kopcom pri Krakove, v tej najhlbšej prepadline pod jaskyňou nazývanou Dračia jama, sa slečna Lupescová potkla a spadla. Silas si k nej kvokol a vzal jej hlavu do dlaní. Tvár mala od krvi, aj svojej.

„Nechaj ma tu,“ prikázala mu. „Zachráň chlapca.“ Bola na polceste, na polceste medzi dospelou ženou a sivým vlkom, tvár však mala ešte ženskú.

„Nie,“ nedal sa Silas. „Nenechám ťa tu.“

Za ním stál Kandar, na rukách prasiatko, ako by držal dieťa s bábikou. Zlomilo sa mu jedno krídlo, už sa nemal nikdy viac vzniesť do výšok, ale na tvári nedal nič poznať.

„Vrátia sa, Silas,“ šepkala slečna Lupescová. „Ešte je priskoro, blíži sa východ slnka.“

„V tom prípade,“ riekol Silas, „sa s nimi musíme porátať, skôr než na nás zaútočia.“

„Tak. Veď som členka Božej svorky!“ zaťala zuby. „Vydržím.“ Sklonila hlavu do tieňa a natiahla prsty. Keď po chvíli dvihla hlavu z tieňa, bol z nej vlk. Prednými sa oprela o skalu a s vypätím všetkých síl sa postavila do vzpriamenej polohy, sivý vlk vyšší od medveďa, srsť a ňufák zafŕkané od krvi.

Zaklonila hlavu a zavyla do boja. Opäť ju zvesila, spod pyskov vycerila rad zubov. „Dobre teda,“ zavrčala, „skoncujme s tým.“

V nedeľu neskoro popoludní zazvonil telefón. Scarlett sedela v obývačke na dolnom prízemí, naplno zabratá do obkresľovania postavičiek z komiksov. Telefón dvihla jej mama.

„Aká náhoda, práve sme sa o vás rozprávali,“ zaklamala. „Nemalo to chybu,“ vravela ďalej. „Už dávno som si tak neužila. Naozaj skvelý večer. Bonboniéra. No tá bola špičková. Skutočne špičková. Nakázala som Scarlett, aby vám povedala, že ste u nás kedykoľvek vítaný, stačí dať vedieť.“ Potom riekla, „Scarlett? Pravda, je tu. Dám vám ju. Scarlett?“

„Som tu, mami,“ ohlásila sa. „Nemusíš vykrikovať.“ Vzala si slúchadlo. „Pán Frost?“

„Scarlett?“ Znel rozrušene. „To… mmm… to, o čom sme sa rozprávali. To, čo sa stalo u mňa v dome. Svojmu priateľovi môžeš povedať, že, mmm, počuj, keď si vravela priateľ, to si sa iba nechcela prezradiť, alebo niekto taký naozaj existuje?“

„Pravdaže existuje a chcel by sa o tom niečo dozvedieť,“ šveholila pobavene Scarlett.

Mama na ňu vrhla nechápavý pohľad.

„Tak mu povedz, že som sa v tom trochu vŕtal, nie doslova, len som sa tak obšmietal, no, jednoducho som mal oči na stopkách a čosi sa mi podarilo vyhrabať. Takpovediac som zakopol o vskutku zaujímavé informácie. Asi by sme si ich mali nechať len pre seba, lebo… mm, niečo som zistil.“

„Čo presne?“ opýtala sa.

„Vieš… nechcem, aby si si myslela, že mi preskočilo alebo čo. Zatiaľ sa mi podarilo zistiť, že zabili troch ľudí. Jeden človek, pravdepodobne malé dieťa, ostal nažive, lebo to bola štvorčlenná rodina. Lenže mŕtvych našli len troch. A ešte som zistil pár ďalších vecí, ale rozprávať sa o nich cez telefón sa nehodí. Povedz svojmu kamarátovi, nech sa u mňa zastaví. Všetko mu vysvetlím.“

„Poviem,“ sľúbila a položila telefón, srdce jej tĺklo ako zvon.

Prešlo šesť rokov odvtedy, čo Lud naposledy schádzal úzkymi kamennými schodmi. Ozvena jeho krokov sa niesla celou sieňou v útrobách kopca.

Zostúpil z posledného schodu a čakal, kým sa zjaví Zmor. Čakal a čakal, ale nič sa neobjavilo, nezašepkalo, nepohlo. Po rozhliadal sa naokolo, čiernočierna tma mu starosti nerobila, keďže videl ako mŕtvi. Podišiel k výklenku, kde ležala brošňa, nôž a kalich.

Natiahol ruku, aby sa dotkol čepele noža. Prekvapilo ho, aká je ostrá, až mu z kože na prste odfikla.

ZMOROVE CENNOSTI, zasyčalo trojhlasne, ale nie tak rázne, ako si Lud pamätal.

„Si najstarší obyvateľ cintorína. Prišiel som sa s tebou porozprávať. Požiadať ťa o radu.“

Ticho. NIK SA K ZMOROVI NECHODÍ RADIŤ. ZMOR STRÁŽI. ZMOR ČAKÁ.

„Viem. Ale Silas je preč. Neviem, s kým iným by som sa mohol porozprávať.“

Opäť ticho. Ticho, ozvena prachu a samoty.

„Neviem, čo mám robiť,“ zúfal si Lud úprimne. „Asi by som vedel nájsť toho, čo zabil našich. Toho, čo chcel zabiť aj mňa. Lenže by som musel odísť z cintorína.“

Zmor mlčal. Zadymené nozdry pomaly obtáčali miestnosť.

„Smrti sa nebojím,“ chlapil sa Lud. „Ide len o mojich blízkych, ktorí ma celý život chránili, učili a starali sa o mňa.“

Nič, len ticho.

„Asi to ostane na mne.“

TAK.

„Tak nič. Prepáč, že som ťa vyrušil.“

Hlasom klzkým a nebezpečným ako vretenica v tráve sa mu Zmor prihovoril v myšlienkach: ZMOR MA ZA ÚLOHU STRÁŽIŤ CENNOSTI, KÝM SA NEVRÁTI NÁŠ PÁN. SI NÁŠ PÁN?

„Nie,“ odvetil Lud.

Vzápätí dodal s nádejou v hlase: BUDEŠ NÁŠ PÁN?

„Asi ťažko.“

AK BY SI BOL NÁŠ PÁN, NAVŽDY BY SME ŤA DRŽALI V ZOVRETÍ. AK BY SI BOL NÁŠ PÁN, OCHRAŇOVALI BY SME ŤA NA VEKY VEKOV A NIKDY VIAC BY SI NEBOL VYSTAVENÝ NEBEZPEČENSTVÁM SVETA.

„Nie som váš pán.“

NIE.

Lud cítil, ako sa mu Zmor plazí v hlave. Povedal, TAK

ZISTI, AKO SA VOLÁŠ. Nato zmizol z Ľudovej hlavy i z miestnosti a Lud ostal sám.

Opatrne, no rýchlo vybehol po schodoch. Dospel k rozhodnutiu a musel konať, zakiaľ bol pevne odhodlaný.

Scarlett naňho čakala na lavičke pred kostolíkom. „Tak čo?“ spýtala sa.

„Spravím to. Poďme,“ zavelil a plece pri pleci spolu zišli ku vchodovej bráne.

Vysoký, úzky dom číslo 33 sa tiesnil v šikmej radovej zástavbe. Bol postavený z červených tehál a nemal čím upútať. Lud sa naň díval s neistotou a údivom, prečo sa mu vôbec nezdá známy alebo niečím výnimočný. Bol to dom ako každý iný. Namiesto záhrady mal pred vchodom vybetónovanú plochu a na ulici stálo zelené Mini. Predné dvere, kedysi azda žiarivo modré, za tie roky na slnku vybledli.

„Ide sa?“ povzbudila ho.

Zaklopal na dvere. Spočiatku sa nič nedialo, až po chvíli sa zvnútra ozvali kroky na schodoch, dvere sa otvorili a odkryli výhľad na predsieň a schodisko. Vo dverách stál muž v okuliaroch, s prešediveným, rednúcim porastom na hlave, ktorý zažmurkal, natiahol hlavu k Ludovi a nervózne sa usmial. Vzápätí prehovoril: „Ty budeš asi ten tajomný kamarát tu slečny Perkinsovej? Rád ťa vidím.“

„Predstavujem vám Luda,“ zoznámila ho Scarlett.

„Luba?“

„Luda, s Dé.“ opravila ho. „Lud, toto je pán Frost.“

Podali si ruky. „Voda už je v kanvici,“ poznamenal Frost. „Pri čaji si môžeme vymeniť informácie, čo vy na to?“

Išli za ním do kuchyne, kde im aj sebe nalial čaj do veľkých šálok a potom ich zaviedol do malej obývačky. „Ďalšie miestnosti sú navrchu,“ prehodil. „Na druhom poschodí je záchod a pracovňa, na treťom izby. Schody prospievajú kondičke.“

Sedeli na veľkej, prehnane fialovej pohovke („Už tu bola, keď som sa nasťahoval.“) a chlípali čaj.

Scarlett mala strach, že sa Frost bude Luda kadečo vypytovať, ale nepýtal sa. Vyzeral príliš rozrušený, ani čo by objavil zabudnutý náhrobný kameň niekoho slávneho a nemohol sa dočkať, až to vytrúbi do celého sveta. Neustále sa hniezdil v kresle, akoby mu tá ohromná zvesť pôsobila bolesť tým, že sa o ňu ešte s nikým nepodelil.

„Čo ste teda zistili?“ opýtala sa Scarlett.

„Mala si pravdu,“ začal Frost, „teda, že ich naozaj zabili v tomto dome. A myslím si… že ten zločin… že ho nie priam ututlali, ale zabudli naň… zodpovedné orgány.“

„Nechápem,“ povedala Scarlett. „Vražda sa predsa nedá len tak zamiesť pod koberec.“

„Táto sa dala,“ oponoval Frost. Vypil čaj na jeden raz. „Niektorí ľudia majú veľký vplyv. Iba tak sa dá vysvetliť, prečo to zatajili a čo sa stalo s tým najmladším…“

„A čo sa s ním stalo?“ spýtal sa Lud.

„Ostal nažive,“ odvetil Frost. „O tom niet pochýb. Ale pátranie po ňom nevyhlásili. Stratené bábätko by za normálnych okolností bolo v novinách po celej Británii. Nejako sa im to však podarilo zaonačiť.“

„Komu im?“ zaujímal sa Lud.

„Tým, čo si vraždu objednali.“

„Čo ešte viete?“

„No, to už je skoro všetko…“ Odmlčal sa. „Prepáčte, ani mne samému sa nechce veriť tomu, čo som zistil.“ Scarlett začínala byť nervózna. „Čo to bolo? Čo ste objavili?“

Vyzeral zahanbene. „Máš pravdu. Prepáčte, že som taký tajnostkár. To sa nepatrí. Tobôž nie na historika. My by sme predsa mali tajomstvá odhaľovať, ukazovať všetkým. Tak veru.“ Na chvíľu stíchol. „Našiel som zopár listov. Navrchu. Skryli ich pod uvoľnenú parketu.“ Obrátil sa k Ludovi. „Mladý muž, domnievam sa správne, že sa ťa táto záležitosť, táto otrasná záležitosť osobne týka?“

Lud prikývol.

„Viac sa vypytovať nebudem,“ upokojil ho pán Frost a postavil sa. „Poď so mnou,“ pokynul mu. „Ty nie,“ riekol Scarlett, „zatiaľ nie. Najprv ich ukážem jemu. Ak bude súhlasiť, môžeš si ich prečítať aj ty. Dohodnutí?“

„Dohodnutí,“ prisvedčila Scarlett.

„Nebudeme dlho,“ riekol ešte. „Poďme, chlapče.“

Lud sa postavil, znepokojene uprel zrak na Scarlett. „To nič,“ povedala a usmiala sa tak presvedčivo, ako len vedela. „Počkám tu na teba.“

Pozorovala, ako ich tiene vyšli z miestnosti a zmizli na schodoch. Cítila sa nesvoja, ako na ihličkách. Bola zvedavá, čo sa Lud o sebe dozvie, a zároveň ju tešilo, že sa to dozvie prvý. Koniec koncov, týkalo sa to jeho života. Mal na to právo.

Lud stúpal po schodoch za pánom Frostom.

Po ceste sa rozhliadal, ale nič sa mu nezdalo povedomé. Naopak, všetko bolo cudzie.

„Musíme ísť až na samý vrch,“ riekol Frost. Vyšli na ďalšie poschodie. „Nechcem… teda, ak nechceš, nemusíš odpovedať, ale, mmm, ty si to dieťa, však?“

Bez odpovede.

„Už sme tu,“ zahovoril pán Frost otázku. Skrútol kľúč v zámke dverí na úplnom vrchu domu, odtisol ich a vošli dnu.

Ocitli sa v malej izbietke, podkrovnej miestnosti so šikmým stropom. Pred trinástimi rokmi v nej stála kolíska. Muž s chlapcom sa tam ledva pomestili.

„Mal som kusisko šťastia,“ priznal sa Frost. „Pritom mi ležali rovno pod nosom, ako sa vraví.“ Kvokol si a odhrnul zodratý koberec.

„Vy viete, prečo mi zabili rodinu?“ spýtal sa Lud.

„Všetko je tu,“ znela odpoveď. Prešiel rukou po kratšej strane jednej parkety a potlačil ju, až kým sa nedala vyklopiť. „V tejto izbe dieťa spávalo,“ vysvetľoval Frost. „Ukážem ti… vec sa má tak, že jediné, čo nevieme, je to, kto ich zabil. Ani náznak. Vôbec nič.“

„Vieme, že mal tmavé vlasy,“ povedal Lud do miestnosti svojej bývalej detskej izby. „A vieme, že sa volá Jack.“

Pán Frost sa načiahol do otvoru, kde predtým bola parketa. „Ubehlo už trinásť rokov,“ namietol, „za ten čas človek zošedivie a oplešivie, ale máš pravdu, naozaj sa volá Jack.“

Narovnal sa. V ruke, ktorou šmátral v podlahe, zvieral veľký, ostrý nôž.

„Tak,“ riekol Jack, „môj milý, nadišiel čas zúčtovania.“

Lud naňho hľadel. Akoby pán Frost bol len kabát alebo klobúk, čo si muž práve zložil. Jeho priateľský zovňajšok sa celkom vytratil.

Lúč svetla sa mu zablysol na okuliaroch aj na ostrí noža.

Zospodu sa ozval hlas. Patril Scarlett. „Pán Frost? Niekto klope. Mám otvoriť?“

Jack sa strhol iba na krátku sekundu, Lud však pochopil, že tá sekunda je všetko, čo má, a zmizol ako najlepšie a najrýchlejšie vedel. Zabijak sa otočil späť, tam kde prv stál Lud. Začal sa rozhliadať po celej miestnosti, v tvári sa mu bil údiv so zúrivosťou. Spravil krok, otáčajúc hlavou z boka na bok ako tiger vetriaci korisť.

„Viem, že si tu!“ zavrčal Jack. „Cítim ťa.“

Vtedy sa za ním zaplesli dvere od podkrovia, a kým sa stihol otočiť, v zámke cvakol kľúč.

Prestal si dávať pozor na hlas. „Možno si získal pár minút života, ale veľmi sa z toho neteš, chlapče,“ zvreskol cez zamknuté dvere. Pokojnejšie dodal: „My dvaja máme medzi sebou nevyrovnané účty!“

Lud trielil dole schodmi, odrážal sa od stien, div že sa nerozpleštil, ako uháňal za Scarlett.

„Scarlett!“ skríkol, keď ju uvidel. „To je on! Zmiznime!“

„Kto? O kom rozprávaš?“

„O ňom. O Frostovi. On je Jack. Chcel ma zabiť!“ Zhora sa ozvalo hlasité tresk! ako Jack kopol do dverí. „Ale veď,“ Scarlett sa snažila dať si to dokopy, „ale veď je taký milý.“

„Nie je,“ odmietal Lud ďalšiu diskusiu, chmatol ju za ruku a vliekol dolu schodmi ku vchodovým dverám. „To ozaj nie.“

Scarlett otvorila dvere.

„Aáá. Dobrý večer želám, slečna,“ pozdravil ju muž stojaci vo dverách. „Hľadáme pána Frosta. V tomto dome by sa podľa mojich informácií mal zdržiavať.“ Mal striebrobiele vlasy a razila z neho kolínska.

„Poznáte sa s ním?“ vyzvedala.

„Ale zaiste,“ ubezpečil ju nižší chlapík spoza neho. Pod nosom si pestoval čierne fúziky, ako jediný mal klobúk.

„Zaiste, že poznáme,“ pridal sa tretí, mladší blondiak severského typu.

„Je to Jack ako každý z nás,“ doložil štvrtý a posledný, zavalitý, s obrovskou býčou hlavou. Mal hnedú pokožku.

„On, teda pán Frost, kamsi odbehol,“ vymyslela si.

„Auto má predsa tu,“ divil sa bielovlasý a blondiak sa vzápätí opýtal: „A ty si vlastne kto?“

„Je to náš rodinný priateľ,“ povedala.

Za skupinkou mužov zazrela Luda, ako na ňu zúrivo máva, aby sa s nimi nezdržiavala a utekala za ním.

Nahodila ten najbezstarostnejší tón, aký vedela: „Len si potreboval niekam skočiť. Myslím, že po noviny. Do večierky hentam na rohu.“ Zabuchla za sebou, obišla mužov a pobrala sa preč.

„Kam máš namierené?“ spýtal sa muž s fúzikmi.

„Na autobus,“ odvetila. Kráčala hore vŕškom k zastávke pri cintoríne, pričom sa ani raz, ani za ten svet, neobhliadla.

Lud išiel vedľa nej. Ani Scarlett ho v hustnúcom šere nevedela celkom rozpoznať. Vyzeral ako tieň, ako horúci vzduch nad rozpálenou cestou, ako nezbedne poletujúci list, vonkoncom nie ako človek.

„Pridaj do kroku,“ posúril ju Lud. „Pozerajú sa za tebou, ale nebež.“

„Čo sú zač?“ zaujímalo ju.

„Netuším,“ priznal Lud. „No príjemne na mňa nepôsobili. Ako keby neboli ozajstní ľudia. Chcem sa tam vrátiť a vypočuť si, čo budú vravieť.“

„Akí iní by boli, keď nie ozajstní,“ čudovala sa Scarlett, ale nespomalila. Ba naopak, upaľovala, ako najviac vedela, hoci sa snažila nebežať, lebo nevedela, či ju Lud ešte sprevádza.

Štyria muži stáli pred domom číslo 33. „Toto sa mi nepáči,“ ozval sa bezkrký

„Tak vám sa to nepáči, pán Tar?“ podotkol bielovlasý. „To veru nikomu z nás. Práve naopak. Všetko sa nám sype.“

„Krakov je fuč. Nehlásia sa. To máme Melbourne, Vancouver…“ vypočítaval fúzkatý. „Vyzerá to tak, že sme ostali len my, čo sme tu.“

„Utíšili by ste sa, prosím, pán Ketch?“ napomenul ho bielovlasý. „Premýšľam.“

„Prepáčte,“ ospravedlnil sa pán Ketch, prstom si cez rukavicu prihladil fúziky, premeral si kopec pohľadom a zahvízdal.

„Podľa mňa… by sme mali ísť po nej,“ navrhol bezkrký pán Tar.

„Podľa mňa by ste teraz mali počúvať, vážení,“ chytil sa slova bielovlasý muž. „Keď som povedal, aby ste sa utíšili, myslel som tým všetkých.“

„Prepáčte, pán Dandy,“ vyjachtal blondiak.

Utíšili sa.

V tichu, ktoré sa medzi nimi rozhostilo, začuli tupé údery z horného poschodia.

„Idem dnu,“ oznámil pán Dandy. „Pán Tar, so mnou. Nimble a Ketch, vy bežte za dievčaťom a privedie ho.“

„Mŕtvu či živú?“ opýtal sa s povýšeneckým úškľabkom pán Ketch.

„Isteže, živú, idiot,“ oboril sa naňho pán Dandy. „Chcem vedieť, čo vie ona.“

„Možno patrí k nim,“ zastarel sa pán Tar. „K tým, čo nás priškripli vo Vancouveri, v Melbourne, v…“

„Priveďte ju,“ prikázal. „Hneď a zaraz.“ Blondiak s mužom v klobúku vyrazili hore brehom.

Pred domom číslo 33 ostali Dandy a Tar.

„Vyrazte dvere,“ nariadil Dandy.

Tar sa oprel plecom o dvere a začal do nich celou váhou tela tlačiť. „Asi budú vystužené,“ hovoril. „S nejakou poistkou.“

„Jack Jackovi cez rozum neprejde,“ vyhlásil pán Dandy. Stiahol si rukavicu, položil dlaň na dvere a jazykom starším ako angličtina čosi zaševelil. „Skúste teraz.“ Znovu sa zaprel, zavrčal a potlačil. Tentoraz zámka povolila a dvere sa rozleteli dokorán.

„Dobrá práca,“ pochválil ho.

Zhora bolo počuť treskot a buchotanie.

S Jackom sa stretli v polovici schodiska. Pán Dandy sa naňho zaškeril bez štipky veselosti, zato s dokonalým chrupom. „Zdravím, Jack Frost,“ začal. „Mal som taký pocit, že ste to dieťa chytili.“

„Veď som ho chytil,“ vyhováral sa, „no zdúchol mi.“

„Opäť?“ spýtal sa s ešte širším, mrazivejším a dokonalejším úsmevom.

„Spolu ho dostaneme,“ uisťoval ho Jack. „Dnes v noci sa všetko skončí.“

„V to pevne dúfam,“ riekol pán Dandy.

„Určite je na cintoríne,“ povedal Jack. Všetci traja zbehli dolu schodmi.

Jack zavetril. Chlapcov pach sa mu zachytil v nozdrách, šteklil ho až na šiji. Zdalo sa mu, akoby to celé už kedysi zažil. V predsieni sa zastavil, z vešiaka si vzal svoj čierny kabát, ktorý aj tak pôsobil nemiestne, keď bol zavesený vedľa tvídového saka a svetlohnedého zvrchníka pána Frosta.

Dvere boli dokorán, ulicu už takmer celkom pohltila tma. Tentoraz Jack už vedel presne, kam má ísť. Rozhodným krokom vyšiel z domu a zamieril na cintorín.

Keď sa Scarlett dostala ku vstupnej bráne na cintorín, zistila, že je zamknutá. Beznádejne ňou zalomcovala, ale visacia zámka nepovolila. Odrazu sa pri nej zjavil Lud. „Nemáš kľúč?“ spýtala sa.

„Na také veci nemáme čas,“ odvrkol. Pritisol sa na kovové tyče. „Chyť sa ma.“

„Čo? Načo?“

„Len ma chyť okolo pása a zatvor oči.“

Zadívala sa naňho veľavravným pohľadom, no len si niečo skús dovoliť, ale potom ho mocne oblapila a zažmúrila oči. „Môžeme.“

Lud sa nahol blízko k bráne. Bola súčasťou cintorína, preto dúfal, že sa záhrobná priepustka vzťahuje aj na ňu, len si nebol istý, či pustí dvoch. Vtom sa ako hmla prešmykol cez tyče na druhú stranu.

„Môžeš otvoriť,“ pokynul jej.

Poslúchla ho.

„To si ako spravil?!“

„Tu som doma,“ pochválil sa. „Tu viem hocičo.“

Z ulice začuli pleskot topánok o chodník a vzápätí sa za bránou objavili dvaja muži, ktorí ňou začali kmásať.

„Haló,“ zvolal Jack Ketch, až mu šklblo fúzikmi, a usmial sa na Scarlett spoza mrežovanej brány ako zajac, čo má pre ňu tajomstvo. Prstami skrytými v rukavici začal poťahovať za hodvábnu šnúrku, ktorou mal obmotané ľavé predlaktie. Stiahol si ju z ruky do dlane, skúšal, či je dosť pevná, namotával si ju z jednej ruky na druhú, akoby sa chystal robiť korunku. „Poď za nami, dievčatko. Nič ti nespravíme.“

„Len sa ťa chceme na niečo spýtať,“ povedal vysoký blondiak, pán Nimble. „Sme tu úradne.“ (Klamal. Spolok Jackov nemal s úradmi nič spoločné, aj keď niektorí Jackovia pracovali aj vo vláde, na polícii alebo na iných dôležitých miestach.)

„Utekajme,“ skríkol Lud a potiahol ju za ruku. Pustila sa do behu.

„Videl si to?“ povedal Jack menom Ketch.

„Čo?“

„Niekto je tam s ňou. Nejaký chalan.“

„Ten, čo ho hľadáme?“ spýtal sa Jack menom Nimble.

„Čo ja viem? Hybaj. Dvihni ma hore.“ Vyšší muž vytiahol ruky z vreciek, pevne ich zopol a Jack Ketch mu do nich stúpol čiernou topánkou. Keď ho dvihol, vyštveral sa na múrik a zoskočil na všetky štyri ako žaba. Postavil sa a riekol: „Skús sa niekadiaľ dostať sem, ja ich zatiaľ budem hľadať.“ A s tým odbehol kľukatým chodníčkom medzi hroby.

„Povedz mi, prosím ťa, o čo sa teraz pokúšame,“ vyzvedala Scarlett. Lud ju rýchlym krokom na hranici behu viedol zošereným cintorínom.

„Akože o čo?“

„Ten muž ma chcel istotne zabiť. Videl si, ako sa hral s tou čiernou šnúrkou?“

„O tom nepochybuj. Jack, tvoj pán Frost, zase chcel zabiť mňa. Prichystal si na mňa nôž.“

„Aký môj pán Frost? No dobre, trochu možno hej. Prepáč. Kam ideme?“

„V prvom rade ťa musíme ukryť niekam do bezpečia. Potom si to s nimi vybavím.“

Z hrobov okolo nich začali pomaly vstávať cmiterčania, schádzali sa a vyzerali znepokojene.

„Lud?“ oslovil ho Gaius Pompeius. „Čo sa to tu deje?“

„Idú po nás,“ odvetil Lud. „Zlí ľudia. Mohli by ste ich sledovať a vravieť mi, kde sú? Musíme niekam ukryť Scarlett. Neviete o niečom?“

„Čo trebárs do krypty,“ navrhol Thackeray Porringer. „Tam pôjdu najprv.“

„S kým sa to rozprávaš?“ prihovorila sa mu ako bláznovi. „Dovnútra kopca,“ radil Pompeius.

Lud sa zamyslel. „Hej. To by šlo. Scarlett, pamätáš sa, kde sme vtedy stretli Indiga?“

„Zhruba. Bola tam tma. Ale pamätám sa, že sa tam nebolo čoho báť.“

„Ideme tam.“

Vybehli hore chodníčkom. Scarlett počula, ako sa Lud po ceste s kadekým rozpráva, ale ich odpovede nie. Ako keby počúvala niekoho rozprávať sa cez telefón. Čo jej pripomenulo…

„Mamu z toho trafí šľak,“ zúfala si. „Pretrhne ma ako hada.“

„Nepretrhne,“ tíšil ju Lud. „Neboj sa, mama určite nie. Ani nikto iný.“ Potom sa obrátil na niekoho ďalšieho: „Sú dvaja, zatiaľ. Spolu? Dobre.“

Prišli k mauzóleu Frobisherovcov. „Vchod je za rakvou naľavo,“ vysvetlil jej. „Ak začuješ niekoho prichádzať a nebudem to ja, bež čo najhlbšie… máš si čím posvietiť?“

„Hej. Mám svetielko na kľúčoch.“

„Výborne.“

Otvoril dvere od mauzólea. „Daj si pozor. Našľapuj opatrne.“

„Kam ideš ty?“ spýtala sa.

„Ja som tu doma,“ zopakoval. „Idem si svoj domov brániť.“

Scarlett zovrela svetielko v dlani a po štyroch vliezla za rakvu. Priechod bol úzky, ale napokon sa jej podarilo šmyknúť dovnútra a zasunúť rakvu naspäť, ako najlepšie vedela. V slabom svetle diódy rozpoznala kamenné schody. Postavila sa na nohy, rukou sa pridŕžala steny, zišla tri schody, kde sa posadila a čakala. Dúfala, že Lud vie, čo robí.

„Kde sú teraz?“ zaujímal sa Lud.

Otec mu odpovedal: „Jeden ťa hľadá na egyptskom chodníčku. Ten druhý čaká pri múriku. Ďalší traja sa sem blížia, práve sa snažia prevaliť svoje brušiská cez plot.“

„Keby tu tak bol Silas, ten by s nimi spravil krátky proces. Alebo slečna Lupescová.“

„Poradíš si sám,“ povzbudil ho Owens.

„Kde je mama?“

„Vartuje pri múriku.“

„Odkáž jej, že som ukryl Scarlett k Frobisherovcom. Nech sa, prosím ťa, o ňu postará, keby sa mi niečo stalo.“

Lud prebehol tmavým cintorínom. Do severozápadnej časti sa dalo prísť iba po egyptskom chodníčku, čo znamenalo prejsť okolo mužíčka s čiernou šnúrkou. Okolo mužíčka, ktorý po ňom sliedi a chystá sa ho zabiť…

Som Prelud Owens, vravel si. Som jeden z cmiterčanov. Som tu, aby som to vyriešil.

Napokon si Jacka Ketcha takmer ani nevšimol, ako sa ponáhľal egyptským chodníčkom. Muža skrytého v tieňoch išlo rozpoznať len ťažko.

Zhlboka sa nadýchol a zmizol, ako najlepšie vedel. Šuchol sa okolo svojho prenasledovateľa ako prach odviaty nočným vánkom.

Popri zeleno obrastenom múre došiel až na koniec egyptského chodníčka, kde sa s vypätím všetkých síl zase objavil a odkopol kamienok z cesty.

Videl, ako sa z tmy pod klenutým priechodom odlepil tieň a potichu, ani smrť, zamieril k nemu.

Lud sa prešmykol cez brečtanový záves pri vchode do severozápadnej časti. Vedel, že najviac bude záležať na správnom načasovaní. Ak by išiel prirýchlo, muž by ho stratil z dohľadu. Keby však postupoval príliš pomaly, raz-dva by sa mu mohlo stať, že na krku zacíti čiernu hodvábnu šnúrku, a tá mu priškrtí dych i myšlienky na budúcnosť.

Hlučne sa predieral cez brečtanovú džungľu, pričom vyplašil jednu z množstva líšok, čo na cintoríne našli domov, a tá preľaknuto frngla do vysokej trávy. Naskutku sa tá časť cintorína dala nazvať džungľou, lebo tu ležali pováľané náhrobky a sošky bez hláv, stromy a kríky si rástli, kde sa im zachcelo, kde-tu boli navŕšené šmykľavé kopy polozhnitého lístia. No Ludovi to neprekážalo, keďže sa v týchto končinách učil pohybovať odvtedy, čo začal chodiť.

Šliapal opatrne, raz na koreň, raz na zem, raz na kameň, ale dostatočne rýchlo a s istotou, že tu je pánom on. Zdalo sa mu, že aj cintorín sa ho snaží ukryť, chrániť, zatajiť pred svetom, to sa mu však práve teraz nehodilo. Zazrel Trota a zneistel.

„Hoj, hoj, mládenec,“ pozdravil ho Trot. „Moje čuvy mi napovedajú, že tu vzruch diktuje tempo času, prečož ty luhom tunajším, ako povetroň klenbou nebeskou trieliš. Ká pohnútka ťa ženie, veľactený Lud?“

„Ostaňte tam,“ odsekol. „Tam, kde stojíte. Pozerajte sa tým smerom, odkiaľ som prišiel. Dajte mi znamenie, keď príde bližšie.“

Lud obišiel Carstairsov brečtanom pokrytý hrob, a hoci sotva lapal dych, postavil sa chrbtom k prenasledovateľovi.

Čakal. Prešlo len pár sekúnd, ale Lud mal pocit, že uplynula malá večnosť.

(„Už je tu,“ šepol Nehemiah. „Asi dvadsať krokov od teba!“)

Jack Ketch pred sebou zazrel chlapca. Napol v rukách čiernu šnúrku. Za tie roky už sa obmotala okolo nejedného krku a nebolo takého, čo by z jej zovretia unikol živý. Bola veľmi jemná, veľmi pevná a neodhalil ju ani rôntgen.

Ketchovi šklblo fúzikmi, inak stál nehybne. Korisť mal na dohľad a nechcel ju vyplašiť. Potichu, ako tieň, sa k nej začal približovať.

Chlapec sa vystrel.

Jack Ketch spravil rýchly pohyb dopredu, na splesnenom lístí jeho naleštené čierne topánky nevydali takmer nijaký zvuk.

(„Je za tebou, chlapče,“ varoval ho Trot.)

Otočil sa a Ketch sa po ňom vrhol…

Vtedy sa pod pánom Ketchom prepadol svet. Rukou v čiernej rukavici zalapal po záchrane, ale zachytiť sa mu nepodarilo. Zrútil sa do starého hrobu, preletel celých päť metrov a pristál na truhle pána Carstairsa, pričom rozštiepil nielen jej veko, ale i svoj členok.

„Jedného by sme mali,“ povedal Lud naoko pokojne, hoci sa tak ani v najmenšom necítil.

„Elegantné riešenie,“ zložil mu poklonu Trot. „Ospievam túto udalosť ódou. Pozhovieš a vypočuješ si ju?“

„Niet času,“ vyhovoril sa. „Kde je zvyšok?“

Eufémia Horsfallová riekla: „Traja sa blížia k vŕšku po juhozápadnom chodníku.“

„Ešte je tu jeden. Akurát sa obšmieta okolo kaplnky. Je to ten, čo už sliedi na cintoríne vyše mesiaca. Aj keď sa trochu zmenil,“ pridal sa Tom Sands.

„Dohliadnite naňho, prosím, s pánom Carstairsom… a že ma mrzí tá rakva.“

Podliezol spodné konáre jedle a uháňal cintorínom, tu po vydláždených chodníkoch, tu, ak to bolo rýchlejšie, po náhrobkoch a pomníkoch.

Minul starú jabloň. „Ešte ťa čakajú,“ ozval sa uštipačný ženský hlas. „Štyria vrahovia. A pochybujem, že ti naskáču do otvorených hrobov ako tamten.“

„Zdravím, Líza. Ty sa na mňa nehneváš?“

„Možno áno, možno nie,“ zaznelo z prázdna. „Tak či onak ich nenechám, aby ťa rozsekali na kúsky.“

„Tak im podraz nohy, potkni ich, popleť a hlavne ich zdrž. Spravíš to pre mňa?“

„Zatiaľ, čo ty zase niekam utečieš? Milý Prelud, čo keby si jednoducho zmizol a skryl sa u mamy v hrobe, kým príde Silas, ktorý sa s nimi poráta raz-dva…“

„A čo keď sa s nimi neporáta,“ namietol Lud. „Stretneme sa pod spáleným stromom.“

„Ešte vždy sa s tebou nerozprávam,“ odvrkla Líza, pyšná ako páv a nadutá ako sliepka.

„Rozprávaš. Práve teraz.“

„To len preto, lebo si v kaši. Potom odo mňa nečakaj ani slova.“

Lud sa vydal k spálenému dubu, ohorenému kýpťu stromu namierenému k oblohe, do ktorého pred dvadsiatimi rokmi udrel blesk.

Čosi mu prišlo na um. Ešte si však svojím plánom nebol celkom istý. Jeho úspech závisel od toho, či si spomenie na to, čo ho učila slečna Lupescová, a na všetko, čo počul a videl ako dieťa.

Nájsť ten hrob mu trvalo o čosi dlhšie, ako predpokladal, ale napokon ho objavil. Škaredý náhrobok vychýlený nabok, na vrchu s bezhlavou zájdenou soškou anjela, čo vyzerala ako hubami obrastená príšera. Až keď sa ho dotkol a cítil mrazivý chlad, vedel, že je to on.

Úplne sa zviditeľnil a sadol si na hrob.

„Čo stváraš?“ okríkla ho Líza. „Veď ťa je vidno, hneď ťa nájdu.“

„To je dobre,“ odpovedal Lud. „Chcem, aby ma našli.“

Vychádzal mesiac. Ako obrovská guľa visel nízko nad obzorom. Lud rozmýšľal, či už by to bolo priveľa, keby si začal pískať.

„Tam je!“

Potkýnajúc a tackajúc k nemu bežal muž, za ním dvaja ďalší.

Lud sa snažil nevšímať si zástupy mŕtvych, ktorí sa tomu všetkému prizerali. Pohodlne sa upelešil na odpudivom hrobe, aj keď sa cítil ako dážďovka na háčiku, čo sa mu až tak nerátalo.

Prvý k hrobu pribehol bezkrký, po ňom bielovlasý mudrlant a napokon vysoký blondiak.

Lud sa ani nehol.

Bielovlasý ho oslovil, „Ale, pozrimeže, náš ortuťovitý Dorian, ak sa nemýlim. Znamenite. Jack Frost sa za tebou naháňa po celej krajine a my ťa nájdeme tu, na tom istom mieste, kde ťa pred trinástimi rokmi videl naposledy.“

„Zabil mi rodinu,“ riekol Lud.

„To nemožno poprieť.“

„Prečo?“

„Načo to chceš vedieť? Už to aj tak nebudeš mať komu povedať.“

„V tom prípade vám môže byť úplne jedno, či to viem alebo nie.“

Bielovlasý sa škrekľavo zasmial. „Cha! Aký vtipný! Pýtať sa budem ja. Zaujímalo by ma, ako sa ti podarilo stráviť na cintoríne trinásť rokov bez toho, aby si to niekto všimol?“

„Vy odpoviete mne, ja vám.“

Bezkrký sa naňho vyrútil: „Takto sa s pánom Dandym rozprávať nebudeš, sopliak! Takú ti…“

Dandy spravil krok k hrobu. „Len pokoj, Tar. Nič sa nedeje. Odpoveď za odpoveď. My, ja a tuná kolegovia, sme členovia rádového spoločenstva známeho pod menami Šikovní Jackovia, Fešáci, aj inak. Fungujeme už dlhé tisícročia. Ovládame… pamätáme si veci, na ktoré už ľudia zabudli. Prastaré učenie.“

„Kúzla. Viete zopár kúziel,“ prerušil ho Lud.

Muž súhlasne prikývol. „Môžeme to volať aj tak. Smrť každému zverí nejaké kúzlo. Niečo zo sveta odíde, niečo doň pribudne.“

„Dali ste zabiť moju rodinu len pre… prečo? Pre nejaké kúzla? To je predsa sprostosť.“

„Nie. Zabili sme ich, aby sme sa chránili. Jeden z nás kedysi dávno, stalo sa to v Egypte za čias faraónov, predpovedal, že jedného dňa príde na svet dieťa, ktoré bude jestvovať na hranici života a smrti. A keď to dieťa vyrastie a dožije sa dospelosti, zapríčiní skazu celej našej spoločnosti a všetkého, za čo bojujeme. O tvojom narodení sme čítali z hviezd v časoch, keď bol Londýn ešte len dedina. Tvojich predkov sme sledovali ešte skôr, ako sa z New Amsterdamu stal New York. Poslali sme na teba, aspoň sme si to mysleli, najlepšieho, najzákernejšieho a najnebezpečnejšieho z našich radov. Mal za úlohu zniesť ťa zo sveta a s tebou aj celú tú poveru, aby všetko išlo ako hodinky ďalších päť tisíc rokov. Žiaľ, svoje poslanie nesplnil.“ Lud vrhol pohľad na zvyšných troch.

„Kde ho teda máte?– Prečo tu nie je?“

Odpovedal mu blondiak: „My si s tebou poradíme aj sami. Náš Jack Frost má vycibrený čuch a teraz ho využíva pri hľadaní tvojej priateľky. Svedkov nemôžeme potrebovať. Určite nie pri niečom takomto.“

Lud sa predklonil a čiahol rukou do hustej buriny na spustnutom hrobe.

Povedal len: „Poďte si teda po mňa.“

Blondiak sa zaškeril, bezkrký zafufnal a pán Dandy, áno, dokonca aj on, spravil niekoľko krokov dopredu.

Zaboril ruku do trávy tak hlboko, ako sa len dalo, vyceril zuby a vyriekol tri slová v jazyku, ktorý bol zastaraný už vtedy, keď na svet prišiel Indigo.

„Skagh! Thegh! Khavagah!“

Mátožia brána sa otvorila.

Hrob sa sklopil ako prepadlisko. V rozďavenej diere videl Lud hlboko pod sebou hviezdy, trblietavé svetielka v nekonečnej temnote.

Bezkrký pán Tar sa zatackal na okraji diery, ale zastaviť sa mu nepodarilo, a tak sa v nemom úžase zrútil dnu.

Pán Nimble, s rukami natiahnutými pred sebou, skočil ponad dieru za Ľudom. Ten sa len prizeral, ako muž na chvíľu znehybnel v najvyššom bode a vzápätí ho zhltla mátožia brána hlboko do svojich útrob.

Pán Dandy zastal na okraji priepasti a pozeral za nimi. Potom zrak upriamil na Luda a so stisnutými perami sa usmial.

„Neviem, ako si to spravil,“ vravel, „ale celkom ti to nevyšlo.“ Z vrecka vytiahol ruku s natiahnutou rukavicou a pištoľou. Namieril ju na Luda. „Toto som mal spraviť už pred trinástimi rokmi,“ zahundral pán Dandy. „Na nikoho už sa dnes nedá spoľahnúť. Ak ide o niečo dôležité, musí si človek spraviť všetko sám.“

Horúci a suchý púštny vietor privial z diery niekoľko zrniek piesku. Lud spustil: „Tam dolu je púšť, ale dá sa nájsť aj voda, ak ju budete potrebovať. Zohnať nejakú potravu by tiež nemal byť problém, ale nezapárajte do gnáv. A nepribližujte sa k Mátožincu. Mátohy vedia človeku vymazať pamäť a premeniť ho na takého, aké sú ony, alebo si len počkajú, kým zhnijete, a potom vás zožerú. V každom prípade je lepšie sa im vyhnúť.“ Hlaveň pištole sa nepohla ani o chlp. „Kvôli čomu mi to tu, prosím ťa, rozprávaš?“

Lud ukázal prstom na cintorín. „Kvôli nim,“ povedal, a vo chvíli, keď sa pán Dandy obzrel, zmizol. Pán Dandy si išiel oči vyočiť, Luda však nebolo. Odspodu zaznel akýsi škrek, ako keby spieval nočný vták.

Dandy sa obzeral dookola, čelo zvraštené, telom mu lomcovala zúrivosť a nerozhodnosť. „Kde si?“ skučal. „Dočerta, kam si sa podel?“

Zazdalo sa mu, že počuje hlas: „Mátožie brány sa otvoria a zatvoria. Nesmú ostať otvorené. Zatvorte ich.“ Okraj diery sa rozochvel. Kedysi dávno, v Bangladéši, pán Dandy už zemetrasenie zažil. Vyzeralo podobne. Zem sa pohla a pán Dandy spadol, teda bol by spadol do temnoty, ale na poslednú chvíľu sa stihol zachytiť o náhrobný kameň a prisal sa naň ako kliešť. Nevedel, čo je pod ním, vedel len, že nemal najmenšiu chuť sa o tom presvedčiť.

Zem sa opäť zachvela a Dandy cítil, že náhrobok sa pod ním začína nakláňať.

Dvihol zrak. Chlapec stál nad ním a zvedavo si ho premeriaval.

„Chystám sa bránu zavrieť,“ upozornil ho. „Ak sa budete držať náhrobku, asi sa zavrie a rozpučí vás, alebo vás brána možno pohltí a stanete sa jej súčasťou. Neviem vám povedať. Vy aspoň máte na výber, čo moja rodina nemala.“

Ďalší trhaný otras. Pán Dandy pozrel chlapcovi do očí a zahrešil. „Pred nami sa neskryješ. My sme Šikovní Jackovia. Sme všade. Ešte nie je koniec,“ zastrájal sa.

„Pre vás už hej,“ povedal Lud. „Pre takých ako vy aj so všetkými vašimi plánmi. Tak ako predpovedal ten Egypťan. Nezabili ste ma. Boli ste všade, no prišiel váš koniec.“ Lud sa usmial. „To práve robí Silas, však? Preto tu nie je.“

Výraz na tvári pána Dandyho potvrdil Ludove domnienky.

Ak mal ešte niečo na srdci, Lud sa to nedozvedel, lebo v tej chvíli sa náhrobku pustil a zletel do hlbokej priepasti pod sebou.

Lud riekol: „Wegh Khärados.“

Mátožia brána sa razom premenila na spustnutý hrob.

Niekto ho ťahal za rukáv. Stretol sa pohľadom s Fortinbrasom Bartlebym. „Lud! Ten človek pri kaplnke mieri hore kopcom.“

Jack išiel po čuchu. Odpojil sa od kolegov, keď už pre nič iné, tak preto, lebo Dandyho kolínska všetko prerážala.

Nedarilo sa mu rozpoznať chlapcov pach. Aspoň tu nie. Chlapec bol totiž cítiť po cintoríne. Zavetril však inú vôňu, vôňu domu, kde bývalo dievča, vôňu parfumu, ktorý si ráno, než išla do školy, kvapla na krk. Okrem toho voňala ako obeť, Jack to poznal podľa zápachu, aký vydáva pot, keď sa človek bojí, voňala ako jeho korisť. A bez ohľadu na to, kde bola, skôr či neskôr za ňou príde aj chlapec.

Zovrel prsty okolo rukoväte noža a šliapal hore kopcom. Keď už bol takmer navrchu, premkol ho akýsi zvláštny pocit, a Jack vedel, že je pravdivý, akoby Dandy a zvyšní Jackovia už neboli medzi živými. Výborne, pomyslel si, niekto to bude musieť riadiť. Jackov postup na rebríčku dôležitosti v ich organizácii sa už dávnejšie spomalil, a dokonca zastal po tom, ako sa mu nepodarilo pozabíjať všetkých Dorianovcov. Ani čo by mu odvtedy prestali veriť.

Lenže to sa čoskoro zmení.

Na vrchu kopca stratil stopu. To znamenalo, že je blízko.

Vychádzkovým krokom sa vrátil o kúštik, asi o päť metrov dozadu, kde vedľa mauzólea s kovovými dverami ju opäť zavetril. Chytil dvere za kľuku a dokorán ich otvoril.

Stopa zosilnela. Cítil, že dievča má strach. Po jednej odsúval rakvy na policiach, zhadzoval ich na zem, kde sa staré drevo s treskotom rozbíjalo a odhaľovalo, čo sa v ňom skrýva. Nie, do rakvy nezaliezla…

Tak kam?

Preskúmal stenu. Ani škáročky. Kľakol si na všetky štyri, odsunul poslednú rakvu a zašmátral za ňou. Namiesto steny čiahol do prázdna…

„Scarlett,“ snažil sa zavolať na ňu milým tónom, akým sa jej zvykol prihováral v úlohe pána Frosta, ale nedarilo sa. Táto jeho časť už bola mŕtva, teraz už bol len Jack a nič viac. Po štvornožky vliezol do otvoru v stene.

Len čo Scarlett začula, že navrchu sa čosi deje, opatrne začala schádzať dolu schodmi, pričom sa jednou rukou pridŕžala steny a druhou si svietila na cestu príveskom, ktorý vydával tak akurát svetla, aby videla, kam šliape. Zišla z posledného schodu a so srdcom tlčúcim ako zvon sa skryla dozadu veľkej siene.

Bála sa, bála sa milého pána Frosta a ešte väčšmi jeho priateľov, bála sa miestnosti a toho, čo si s ňou spájala. No a ak mala byť úprimná, bála sa aj Luda. Už to dávno nebol ten tichý, tajnostkársky chlapec, akého si pamätala z detstva. Stal sa z neho ktosi iný, iný ako ľudia.

Zaujímalo by ma, vravela si v duchu, čo asi robí mama. Určite žeraví linku k pánovi Frostovi, aby sa dozvedela, kedy prídem domov. Ak toto tu prežijem, za každú cenu si vydupem mobil. Veď je to trápne. Všetky priateľky už ho majú, len ja musím byť výnimka.

Chcem byť pri mame, pomyslela si.

Nikdy by jej nezišlo na um, že sa môže v tme niekto pohybovať tak potichu, no zrazu pocítila na ústach dlaň v rukavici a začula hlas matne pripomínajúci pána Frosta, ako jej suchým tónom vraví: „Sprav nejakú hlúposť, akúkoľvek, a podrežem ti krk. Prikývni, ak si mi rozumela.“

Prikývla.

Lud zbadal spúšť na podlahe mauzólea Frobisherovcov, porozbíjané truhly, ich obsah rozhádzaný cez uličku. Frobisherovci, Frobysherovci a zopár Pettyferovcov stálo zhrčených v hlúčiku a tvárili sa ustarané.

„Šiel dolu,“ povedal Efraim.

„Vďaka,“ odvetil Lud. Prepchal sa cez otvor v stene a vydal sa dolu schodmi.

Videl ako mŕtvi, videl schody aj sieň na ich konci.

A keď zišiel asi do polovice schodiska, uvidel Scarlett v Jackovom zovretí. Vykrútil jej ruku za chrbát a pod krkom jej držal veľký, odporne vyzerajúci nôž na ryby.

Jack zažmurkal do tmy nad sebou.

„Zdravím ťa, chlapče,“ riekol.

Lud neodpovedal. Sústredil sa na miznutie a spravil ďalší krok.

„Myslíš si, že ťa nevidím,“ pokračoval Jack. „Čo je pravda. Naozaj ťa nevidím, ale cítim strach, čo z teba ide. Počujem, ako sa hýbeš a dýchaš. A keďže už viem o tvojom miznúcom triku, cítim tvoju prítomnosť. Povedz niečo. Povedz niečo, tak aby som to počul, inak začnem tvoju kamarátku porciovať na malé kúsky. Rozumieš?!“

„Áno,“ odpovedal Lud a jeho hlas sa rozľahol po miestnosti. „Rozumiem.“

„Výborne,“ poznamenal Jack. „Tak poď ku mne. Chcel by som s tebou niečo prebrať.“

Lud vykročil dole schodmi. Urputne sa sústredil na vyvolanie desu, na vyplnenie celej miestnosti panikou, na zhmotnenie hrôzy…

„Prestaň,“ okríkol ho Jack. „Nech už robíš čokoľvek, zaraz s tým prestaň.“

Lud sa podvolil.

„Ty si myslíš, že na mňa budeš skúšať tie svoje škôlkarské triky? Vieš, kto ja som, chlapče?“

„Voláte sa Jack a zabili ste mi rodinu,“ odvetil, „a mali ste zabiť aj mňa.“

Jack dvihol jedno obočie. „Mal som zabiť aj teba?“ spýtal sa.

„Pravdaže. Ten starec vravel, že ak ma necháte dospieť, privodím skazu celému vášmu rádu. Čo sa aj stalo. Nezabili ste ma a prehrali ste.“

„Naše spoločenstvo je staršie ako Babylon. Nik mu neublíži.“

„Asi sa vám nezverili, však?“ Lud stál päť krokov od Jacka. „Vy piati ste boli poslední živí členovia. Ako to vraveli… Krakov a Vancouver a Melbourne, to všetko je fuč.“

Ozvala sa Scarlett: „Lud, prosím ťa, sprav niečo.“

„Buď bez obáv,“ upokojoval ju, keď už seba nevedel. Obrátil sa na Jacka: „Nemá zmysel niekomu ubližovať, ani jej, ani mne. Čo to nechápete? Rád šikovných Jackov už nejestvuje. Sám nemôžete tvoriť spoločenstvo.“

Jack zamyslene prikývol. „Ak je to pravda,“ rozumoval, „ak som naozaj posledný z Jackov, tak sa núka skvelý dôvod na to, aby som vás oboch zniesol zo sveta.“

Lud mlčal.

„Hrdosť,“ vyslovil Jack. „Hrdosť na svoju prácu. Hrdosť na to, aby som dokončil, čo som začal.“ Vtom sa opýtal: „Čo stváraš?“

Ludovi sa naježili chlpy. Cítil, ako sa okolo miestnosti začína stáčať tvor so zadymenými nozdrami. „To nie ja,“ vysvetľoval, „to robí Zmor. Stráži poklad, čo tu kedysi skryli.“

„Nevymýšľaj si.“

„Nevymýšľa, ozaj ho stráži,“ pridala sa Scarlett. „Ozaj? Poklad vravíte? Nesnažte sa ma…“

ZMOR STRÁŽI POKLAD SVOJHO PÁNA.

„Kto to povedal?“ rozhliadal sa Jack okolo seba.

„Vy ste to počuli?“ divil sa Lud.

„Počul,“ odvetil, „pravdaže.“

„Ja som nepočula nič,“ priznala sa Scarlett.

„Kde to sme? Čo je toto za miesto, chlapče?“ vyzvedal Jack.

Prv ako Lud stihol otvoriť ústa, sieňou sa rozľahol Zmorov hlas: „TU JE UKRYTÝ POKLAD. TU JE UKRYTÁ MOC. TU ZMOR STRÁŽI POKLAD A ČAKÁ, KÝM SA VRÁTI JEHO PÁN.“

„Jack?“ oslovil ho Lud.

Jack naklonil hlavu na bok. „Je príjemné počuť z tvojich úst moje meno. Keby si ho vyslovil skorej, mohli sme to mať dávno za sebou.“

„Ako som sa volal v skutočnosti, Jack? Ako ma volali naši?“

„Na čo to chceš vedieť?“

„Zmor mi raz poradil, aby som zistil, ako sa volám. Tak ako?“

„Ahá, počkaj, zamyslím sa. Žeby Peter? Alebo Paul? Alebo Roderick… vyzeráš ako Roderick. A možno si sa volal Stephen…“ doťahoval chlapca.

„Čo sa vám stane, keď mi to poviete? Aj tak ma zabijete,“ domŕzal Lud. Aj napriek tme videl, ako Jack mykol plecami a prikývol na znak súhlasu.

„Pustite aspoň ju,“ požiadal ho, „Scarlett za nič nemôže.“

Jack zajastril v tme a zmenil tému. „Tamhľa je akýsi výklenok, pravda?“

„Mal by byť.“

„A nôž? A pohár? A brošňa?“

Usmial sa do tmy. Lud videl, ako sa mu po tvári rozlieva úsmev, zvláštny spokojný úškľabok, ktorý akoby na jeho pery ani nepatril, výraz náhleho objavu a pochopenia. Scarlett nevidela nič, len čo sa jej od námahy, s akou pozerala do tmy, v očiach zopár ráz zahmlilo, no spokojnosť poznala Jackovi na hlase.

„Bratstvo skončilo, Snem neexistuje, vravíš. Zo všetkých Jackov som na svete ostal len ja, a prečo by ma to malo trápiť? Môžem predsa založiť nové bratstvo, silnejšie ako to prvé.“

SILA, zopakoval Zmor.

„Nemá to chybu,“ tešil sa Jack. „Len sa na to pozrite. Sme na mieste, ktoré naši ľudia hľadali tisíce rokov, je tu všetko potrebné na vykonávanie obradov, celý čas to tu na nás čakalo. Až by človek začal veriť v Prozreteľnosť, no nie? Alebo skôr v naplnenie modlitieb všetkých Jackov, čo sa za našu vec obetovali, aby sa na nás teraz, v najťažšej chvíli spoločenstva, obrátilo šťastie tvárou.“

Lud cítil, že Zmor počúva Jackove slová, cítil, ako sa miestnosť plní vzrušeným sykotom.

„Teraz natiahnem ruku, chlapče,“ upozornil ho Jack. „Scarlett, ty sa nesnaž utiecť, keď ťa pustím, nezabudni, že ti ešte vždy držím pod krkom nôž. Buď taký dobrý, chlapče, a podaj všetko, čo tam leží.“

CENNOSTI PATRIA ZMOROVI, šepol trojhlas. VŽDY SA VRÁTIA. STRÁŽIME ICH PRE NÁŠHO PÁNA.

Zohol sa, vzal veci z výklenku a podal mu ich do ruky. Jack sa zaškeril.

„Scarlett, teraz ťa pustím. Keď odtiahnem nôž, chcem, aby si si ľahla tvárou k zemi a ruky dala za hlavu. Ak sa pohneš inam alebo spravíš čokoľvek iné, čaká ťa bolestivá smrť. Porozumela si?“

Nasucho preglgla, ale spravila roztrasenou nohou krok dopredu. Pravá ruka, ktorú mala celý čas vykrútenú za chrbtom, jej strpia, a v ramene cítila iba pichanie tisícky ihličiek. Ľahla si na zem, líce pritisla na udupanú hlinu.

Máme to zrátané, pomyslela si bez náznaku vzrušenia. Zdalo sa jej, akoby v celom výjave bola len nezúčastneným svedkom, akoby sa len prizerala nejakej snovej divadelnej scénke či skôr hre Na vraha. Počula, ako sa Jack zmocnil Luda…

„Nechaj ju na pokoji,“ znel Ludov hlas.

„Ak spravíš, čo ti poviem, nechám. Ani vlas jej neskrivím,“ odpovedal Jackov hlas.

„Neverím ti. Veď vie, ako vyzeráš.“

„Nie,“ ozval sa sebaistým tónom. „Nevie.“ Vzápätí dodal: „Desať tisíc rokov a stále taký ostrý…“ Úprimný obdiv v jeho hlase bol priam hmatateľný „Choď a kľakni si do výklenku, chlapče. Pohyb.“

TRVALO TO TAK DLHO, sykol Zmor, Scarlett však počula len kĺzavý zvuk, akoby sa pozdĺž miestnosti sťahovali veľké obruče.

Jack však počul. „Tak ty chceš vedieť, ako sa voláš, predtým ako tvojou krvou skropím obetný kameň?“ Lud ucítil na krku chlad ocele. V tom okamihu mu to došlo. Všetko sa spomalilo. Všetko sa zaostrilo.

„Viem, ako sa volám,“ zvolal. „Volám sa Prelud Owens. To je moje meno.“ Odrazu sa mu, skrčenému na obetnom kameni, zdalo všetko jasné ako facka. „Zmor?“ skríkol do siene. „Ešte vždy hľadáš pána?“ ZMOR STRÁŽI CENNOSTI, KÝM SA VRÁTI PÁN.

„A či si ho ešte nenašiel?“ spýtal sa Lud.

Cítil, ako sa Zmor skrúca a zväčšuje, počul zvuk, ako keby škrabotalo tisíc konárov, ako keby sa niečo veľké a svalnaté zvíjalo celou miestnosťou. Vtedy Lud po prvý raz videl Zmora. Neskôr už si nevedel vybaviť, ako presne vyzeral. Bol veľký, to hej, mal telo ako obrovský had a hlavu…?– Mal tri hlavy na troch krkoch.

V každej z nich posmrtný výraz, ani čoby niekto poskladal bábiky z častí mŕtvych ľudí a zvierat. Boli potetované fialovými vzormi, pokrútenými špirálami indiga znásobujúcimi odpudivý mŕtvolný dojem, ktorým pôsobili.

Trojhlavý Zmor nežne snoril okolo Jacka, akoby ho chcel pohladkať či obtrieť sa oňho.

„Čo sa to deje?“ jachtal Jack. „Čo to má znamenať? Čo má za lubom?“

„Volá sa Zmor. Je tu strážcom. Len jeho pán mu smie prikázať, čo má robiť,“ vysvetľoval Lud.

Jack poťažkal v ruke nôž z pazúrika. „Nádhera,“ riekol sám pre seba. „Isteže. Veď čakal na mňa. Ako inak. Ja mu budem novým pánom.“

Zmor sa obtáčal pozdĺž stien. PÁNOM?– vyhŕkol ako nedočkavý pes. Vyslovil PÁNOM ešte raz, aby si to slovo lepšie vychutnal. Chutilo mu, a tak ho vypustil ešte raz so slastným a túžobným vzdychom, PÁNOM…

Jack pozrel na Luda. „Pred trinástimi rokmi si mi zdúchol, ale teraz sme opäť spolu. Jedno spoločenstvo zaniklo, druhé sa rodí. Zbohom buď.“ Ruku s nožom priložil chlapcovi ku krku. V druhej zvieral kalich.

„Aký bud,“ zvýšil hlas. „Volám sa Lud, nie bud.“ Teraz už kričal.

„Zmor?“ zvolal Lud, „čo spravíš, až príde tvoj pán?“

Zmor sykol. BUDEM HO CHRÁNIŤ NA VEKY VEKOV. ZMOR HO BUDE NAVŽDY DRŽAŤ V ZOVRETÍ A CHRÁNIŤ PRED SVETSKÝMI HROZBAMI.

„Tak chráň jeho,“ povedal Lud. „Rýchlo.“

„Ja som tvoj pán, budeš ma poslúchať,“ prikázal Jack.

DLHÉ BOLO ZMOROVO ČAKANIE, vyslovili tri hlasy víťazoslávne. VEĽMI DLHÉ. Vtedy začal okolo Jacka lenivo sťahovať svoje veľké slučky.

Jackovi vypadol z ruky kalich. V oboch teraz držal nôž, svoj vykosťovač a nôž z pazúrika. „Stoj!“ skríkol. „Nepribližuj sa! Ani sa nepohni!“ Zahnal sa nožom proti Zmorovi, na čo sa po ňom strážca pokladu vymrštil a sputnal ho svojím telom.

Lud pribehol za Scarlett a pomohol jej vstať. „Chcem to vidieť,“ vravela. „Chcem vidieť, čo sa deje.“ Vytiahla prívesok so svetielkom a stlačila gombík…

Nevidela to isté, čo Lud. Nevidela Zmora a mohla byť len rada, ale videla Jacka. Videla, ako mu z tváre dýcha strach, takže sa zase na chvíľu podobal na pána Frosta. Zdesený do špiku kostí sa podobal na muža, čo ju vozil domov. Visel vo vzduchu najprv tri, potom päť metrov nad zemou, ako zmyslov zbavený sa okolo seba rozháňal nožmi v snahe zasiahnuť pre Scarlett neviditeľného protivníka, ale navidomoči bezvýsledne.

Pána Frosta, Jacka, nech už bol kýmkoľvek, znenazdajky trhlo preč od nich, letel priestorom s roztiahnutými nohami aj rukami až ku stene.

Ba nezastal ani tam, Scarlett sa zdalo, že ho čosi ťahá cez stenu, pohlcuje, vpíja do skaly. Už z neho ostala len tvár. Odušu vyvreskoval, zúfalo kričal, aby to Lud zastavil, aby tú vec odvolal a zachránil ho, prosím, prosím… a potom zmizla aj tvár a hlas stíchol.

Lud zoskočil z obetného kameňa. Zo zeme vzal kremenný nôž, brošňu a kalich, a vrátil ich na miesto. Čierny kovový nôž nechal ležať tam, kde spadol.

„Myslela som si,“ pretrhla Scarlett ticho, „že Zmor človeku neublíži. Že vie len strašiť.“

„Pravda,“ riekol Lud. „Ale chcel strážiť nejakého pána. To mi vravel.“

Spýtala sa: „Chceš povedať, že si to vedel. Vedel si, čo sa stane, keď…“

„Hej. Aspoň som v to dúfal.“

Pomohol jej dostať sa na schody a vyšliapať až k neporiadku v mauzóleu Frobisherovcov. „Budem to tu musieť upratať,“ poznamenal Lud mimochodom. Scarlett sa usilovala nepozerať na zem.

Vyšli na cintorín.

„Vedel si, čo sa stane,“ zopakovala uvzato.

Tentoraz Lud neodpovedal.

Pozrela sa naňho s pochybnosťami v očiach, akoby si nebola istá, na koho sa díva. „Vedel si to, že si Zmor vezme jeho. Preto si ma ukryl práve tam? Povedz. Mala som slúžiť ako návnada?“

„To nie je pravda,“ namietol Lud a vzápätí dodal, „hlavné je, že sme nažive, či nie? Máme od neho navždy pokoj.“

V Scarlett sa búrila krv aj žlč. Strach pominul a jediné, čo teraz chcela, bolo vyzúriť sa a vykričať. Len s námahou sa opanovala. „A čo tí druhí? Aj tých si zabil?“

„Nikoho som nezabil.“

„Kde sú teda?“

„Jeden leží na dne hrobu so zlomeným členkom. Zvyšní traja sú ďaleko.“

„Nezabil si ich?“

„Isteže nie,“ dušoval sa Lud, „tu som doma. Už len to by som potreboval, aby ma tu otravovali do konca večnosti.“ A nato ešte dodal: „Postaral som sa o nich, stačí?“

Scarlett odstúpila o krok. „Nie si človek. Ľudia sa takto nesprávajú. Si taký zlý ako on. Si zviera.“

Lud cítil, ako mu tvár steká z krvi. Po tom všetkom, čo za uplynulú noc podstúpil a čo sa udialo, ho toto zasiahlo najväčšmi. „Nie som,“ povedal. „Nič také.“ Scarlett sa odtiahla ešte väčšmi.

Spravila krok, druhý, a už-už by vzala nohy na plecia, rýchlo a bezhlavo cez mesiacom osvietený cintorín, keby ju zrazu nechytil za rameno vysoký muž odetý v čiernom zamate a nepovedal: „Myslím, že Ludovi krivdíš. Nepochybne však pre teba bude lepšie, ak na toto všetko zabudneš. Navrhujem preto, aby sme sa spolu prešli, ty mi porozprávaš, čo všetko si za posledné dni zažila, a ja uvážim, čo by si si mala zapamätať a na čo by si mala radšej zabudnúť.“

Ozval sa Lud: „To nespravíš, Silas. Nemôžeš ju prinútiť, aby na mňa zabudla!“

„Je to najbezpečnejšie riešenie,“ sucho zhodnotil Silas. „Aspoň pre ňu, keď už nie pre všetkých.“

„Ja… mňa sa nespýta nik?“ ohradila sa Scarlett.

Silas mlčal. Lud podišiel ku Scarlett a povedal jej: „Je po všetkom. Viem, že to bolo ťažké, ale zvládli sme to. Spoločne. Porazili sme ich.“

Zľahka krútila hlavou, akoby sa snažila poprieť všetko, čo sa okolo nej deje, všetko čo vidí.

Pozrela sa na Silasa a riekla iba: „Chcem ísť domov. Môžem?“

Prikývol. Odprevadil dievča po chodníčku k hlavnej bráne. Lud sa pozeral za vzďaľujúcou sa Scarlett s nádejou, že sa otočí a venuje mu ešte jeden pohľad alebo úsmev bez stopy obáv v očiach. Lenže Scarlett sa neotočila a jednoducho odišla.

Lud sa vrátil do mauzólea. Potreboval sa niečím zamestnať, preto sa pustil zberať z podlahy, čo ostalo z rakiev a ukladať do nich porozhadzované kosti, pričom mu vôbec nepomáhalo, že Frobisherovci, Frobysherovci a Pettyferovci v jeho blízkosti sami krútili hlavami nad tým, komu čo patrí.

Scarlett priviedol domov akýsi cudzí muž. Neskôr si jej mama len matne pamätala, čo presne jej povedal. Vedela len, že na jej veľké sklamanie sa milý pánko Jay Frost musel odsťahovať z mesta.

Muž sa s nimi v kuchyni porozprával o tom, ako si žijú a o čom snívajú, a kým sa ich rozhovor nachýlil ku koncu, mama dospela k nezvratnému rozhodnutiu, že sa odsťahujú zase do Glasgowa. Scarlett určite prospeje, keď bude môcť častejšie navštevovať otca a svojich starých priateľov.

Ešte dlho po tom, ako Silas odišiel, sedeli v kuchyni a preberali za a proti ich plánu odsťahovať sa zase do Škótska. Vtedy Noona dcére sľúbila, že jej kúpi mobilný telefón. Sotva si pamätali, že bol u nich niekto na návšteve a presne tak to Silasovi vyhovovalo.

Keď sa vrátil na cintorín, našiel Luda v amfiteátri opretého o pamätník so zamračeným výrazom.

„Tak ako?“

„Zobral som jej spomienky,“ priznal sa. „Vrátia sa do Glasgowa. Má tam priateľov.“

„Ako si jej mohol vziať spomienky na mňa.“

„Ľudia si nechcú pamätať nepochopiteľné veci. Bez nich sa im svet zdá ľahší.“

„Páčila sa mi,“ utrúsil Lud.

„Prepáč.“

Lud sa chcel usmiať, ale nedalo sa. „Tí chlapi… rozprávali o tom, že majú problémy v Krakove, Melbourne a Vancouveri. To bola tvoja práca, však?“

„Nielen moja,“ povedal Silas.

„Aj slečny Lupescovej?“ opýtal sa, no keď videl, ako sa Silas zatváril, dodal: „Nič sa jej nestalo, pravda?“ Zavrtel hlavou a na okamih mu tvárou prebleskol na pohľad neznesiteľný výraz. „Bila sa statočne. Bila sa za teba, Lud.“

Lud zmenil tému. „Jacka si vzal Zmor. Troch som poslal cez mátožiu bránu. Jeden ostal nažive, ale je zranený a leží v Carstairsovom hrobe.“

„To je posledný Jack,“ povedal Silas. „Mal by som sa teda s ním porozprávať, kým vyjde slnko.“

Cintorínom vial studený vietor, no ani jeden z nich ho necítil.

„Bála sa ma,“ poznamenal Lud.

„Hej.“

„Ale prečo? Zachránil som jej život. Nie som predsa zlý. Som taký ako ona. Aj ja som živý človek,“ rozhorčoval sa. „Ako zomrela slečna Lupescová?“

„Statočne,“ odvetil. „V boji, keď bránila iných.“ Ludovi sa zakalil zrak. „Mohol si ju sem priniesť. Pochovali by sme ju tu a ja by som sa s ňou mohol porozprávať.“

„Nedalo sa,“ zaznela Silasova odpoveď.

Chlapca štípali oči. „Prezývala ma Nimini. Už mi tak nik nebude vravieť.“

„Nemali by sme ísť zaobstarať ti niečo pod zub?“ obrátil reč tentoraz Silas.

„My? To by som akože išiel s tebou?“

„Už ti predsa nikto neusiluje o život. Aspoň zatiaľ. Mnoho ďalších hrozieb s nimi zišlo zo sveta tiež. Preto vravím, áno. Na čo máš chuť?“

Chcel aj hrdinsky povedať, že nie je hladný, ale nebola to pravda. Bolo mu zle od žalúdka, hlava sa mu krútila a mal ukrutný hlad. „Na pizzu?“ navrhol.

Zišli k hlavnej bráne cintorína. Po ceste videl cmiterčanov, ako ich so Silasom pozorujú, ale nepovedali ani slova. Len sa dívali.

Lud sa im snažil prihovoriť, vyjadriť svoju vďačnosť, ale odpovede sa nedočkal.

Reštaurácia žiarila ostrým svetlom, ostrejším, akoby sa Ludovi bolo pozdávalo. Sadli si až celkom dozadu a Silas mu ukázal, ako si má vybrať z jedálneho lístka a objednať. (Silas si objednal vodu a šalát, v ktorom sa prehraboval vidličkou, ale nezjedol ani kúsok.)

Lud sa holými rukami a s nadšením napchával pizzou. Na nič sa nepýtal. Silas rozpráva, ak má chuť, ak nemá, nerozpráva.

Teraz rozprával: „Vedeli sme o nich… o Jackoch… už veľmi, veľmi dlho, ale poznali sme ich iba podľa dôsledkov ich činnosti. Mali sme podozrenie, že sú organizovaní, ale výborne sa skrývali. Vtom však prišli za tebou a zabili ti rodinu. A tak som im pomaly začal šliapať na päty.“

„Keď vravíš, že ste o nich vedeli, myslíš seba a slečnu Lupescovú?“ spýtal sa.

„Nás dvoch aj iných.“

„Cestnú stráž,“ riekol Lud.

„Ako si sa dozvedel o…“ divil sa Silas, „to už je jedno. Malé džbány majú veľké uši, ako sa vraví. Áno. Cestná stráž.“ Silas dvihol pohár s vodou. Priložil si ho k ústam, navlhčil pery a zase ho položil na vyleštený čierny stolík.

Povrch stola sa leskol ako zrkadlo, ale keby niekomu zišlo na um sa doň pozrieť, Silasov odraz by v ňom nevidel.

„Takže, už je po všetkom,“ povedal Lud, „teda… pre teba. Ostaneš tu ešte?“

„Dal som slovo,“ odvetil. „Ostanem, kým nevyrastieš.“

„Už som vyrástol.“

„Nie,“ oponoval Silas, „zatiaľ nie, ale už čoskoro.“

Položil na stolík desaťlibrovú bankovku.

„Silas?“ oslovil ho, „prečo sa ma Scarlett, to dievča bálo?“

Silas však neodpovedal a otázka zostala visieť vo vzduchu, zatiaľ čo muž s chlapcom vyšli z vysvietenej reštaurácie do tmy, ktorá ich už očakávala a o pár chvíľ celkom pohltila.

KAPITOLA 8

Odchody a rozlúčky

Občas sa stávalo, že mŕtvych nevidel. Začalo sa to pred jedným či dvoma mesiacmi, v apríli alebo máji. Spočiatku iba raz za čas, no postupom času to zažíval čoraz častejšie.

Svet sa menil.

Lud sa zatúlal do severozápadnej časti cintorína, do brečtanovej džungle rastúcej na rozložitom tise, ktorá spolovice zahradzovala východ z egyptského chodníčka. V jeho strede videl ryšavú líšku a veľkú čiernu mačku s bielym krkom a packami zabraté do rozhovoru. Keď zbadali, že sa k nim blíži, strhli sa a frngli do vysokej trávy, ani čo by ich bol prichytil pri snovaní tajného sprisahania.

„Zvláštne,“ začudoval sa Lud. Líšku poznal už ako mláďa a mačku vídal na cintoríne, čo mu len pamäť siahala. Obe ho poznali. Ak mali náladu, dali sa aj pohladkať.

Začal sa prekliesňovať brečtanom, ale zistil, že obvyklou cestou sa nedostane. Musel sa zohnúť, rozhrnúť brečtanový záves a pretisnúť sa cezeň. Opatrne kráčal po chodníku, vyhýbal sa dieram a výmoľom, až kým nedošiel k impozantnému pomníku, ktorý označoval miesto posledného odpočinku Alonsa Tomáša Gardu Jonesa (1837 – 1905 Odlož palicu, pútnik).

Za posledné mesiace sem Lud chodil niekoľko ráz do týždňa. Alonso Jones počas života precestoval kusisko sveta a Lud rád počúval jeho zážitky z ciest. Vždy začal takto: „Nič zaujímavé som nezažil,“ a dodal ešte, „a keď, tak som ti všetko už vyrozprával,“ potom sa mu však oči lišiacky zaleskli a utrúsil, „teda až na… rozprával som ti už o…?“ A potom, bez ohľadu na to, či pokračoval vetou: „O tom, ako som musel utiecť z Moskvy?“ alebo „O tom, ako som prišiel o miliónovú zlatú baňu na Aljaške?“, alebo „O tom, ako sa nám v pampe splašila črieda kráv?“, Lud vždy zavrtel hlavou. Nasadil dychtivý výraz a o chvíľu sa už nechal unášať príbehmi o veľkom nebezpečenstve a úžasnej odvahe, o bozkoch krásnych slečien, o zastrelených lotroch a súbojoch na meče, o vreciach plných zlata a diamantoch veľkých ako palec na ruke, o zabudnutých mestách a majestátnych pohoriach, o parných lokomotívach a rýchlych člnoch, o pampách, oceánoch, púšťach a tundrách.

Lud prišiel k vysokému, zašpicatenému náhrobku so vzormi obrátených pochodní a čakal, lež márne. Zavolal na Alonsa Jonesa, dokonca aj zaklopal na pomník, ale odpoveď neprišla. Sklonil sa, že prestrčí hlavu do hrobu a zobudí priateľa, ale namiesto toho, aby prešiel cez kamennú dosku ako tieň, čo sa vpije do iného tieňa, tak ako bol zvyknutý, tvrdo a bolestivo si udrel čelo. Zakričal cestovateľovo meno ešte raz, opäť bezúspešne, nuž sa vydal zo sveta sivých náhrobkov a zamotaného brečtanu späť na chodník. Po ceste vyrušil tri straky, čo sedeli na hlohu.

Nestretol nikoho, až kým neprišiel na juhovýchodný svah, kde sa medzi hrobmi motala drobná Vražedná mamička v plášti a vo veľkom čepci. S hlavou otočenou k zemi hľadala divo rastúce bylinky.

„Zdravím ťa, chlapče,“ zvolala. „Poď sa pozrieť, koľko tu rastie žeruchy? Nechceš si natrhať a položiť mi na hrob kytičku?“

Lud nedbal a pustil sa do trhania žltých a červených kvetov žeruchy a nosil ich k hrobu Vražednej mamičky, takému popraskanému a zájdenému, že jediné, čo sa na ňom dalo prečítať, bolo

SMIAŤ

záhadný odkaz, ktorý trápil historických bádateľov už niekoľko storočí. S pietnou úctou poukladal kvety pod náhrobok.

Vražedná mamička sa naňho usmiala. „Si dobrý chlapec. Neviem, čo si bez teba počneme.“

„Vďaka,“ povedal Lud. „Kde sú všetci^ Vy ste prvá, koho dnes večer vidím.“

Prizrela sa mu bližšie. „Čo to máš na čele?“ opýtala sa. „Udrel som sa o dosku pána Jonesa. Nedalo sa mi cez ňu prejsť. Ja…“

Veľmi ho však nepočúvala, len špúlila pery a nakláňala hlavu. Ostrým zrakom si premeriavala Luda spod čepca. „Oslovila som ťa chlapče, pravda? Lenže čas beží ako voda a z chlapca sa stal mladý muž, však? Koľko máš rokov?“ „Asi pätnásť. Ale cítim sa tak ako vždy,“ odpovedal Lud. No Vražedná mamička ho prerušila: „Ja sa tiež cítim ako malá žaba, čo sa preháňala po lúke a trhala sedmokrásky. Človek sa nemení, vnútri je stále rovnaký, zato navonok je každý deň iný a nič proti tomu nezmôže.“ Posadila sa na popraskaný náhrobok a pokračovala: „Pamätám si na ten večer, keď si sem prišiel. Vravím: „O to chlapča sa musíme postarať.“ Tvoja mamka hneď súhlasila, zatiaľ čo iní začali hundrať a trepať dve na tri, až kým neprišla Dáma na sivkovi. Obyvatelia cintorína, zahriakla ich, počúvnite Vražednú mamičku. Či vám neostala v kostiach štipka dobroty? a potom sa začali pridávať na moju stranu.“ Krútiac hlavou sa odmlčala. „Ťažko je nájsť si tu zábavu, aby sa jeden deň nepodobal na druhý. Jedno obdobie strieda druhé, brečtan rastie, kamene sa rozpadávajú. Ale keď si prišiel ty… slovom, som rada, že sa to stalo.“

Postavila sa, vytiahla z rukáva kus špinavej handry, napľula na ňu a celá sa natiahla, aby mohla Ludovi z čela utrieť zaschnutú krv. „Aby si vyzeral aspoň trochu k svetu,“ riekla prísne. „Neviem, kedy ťa zase uvidím. Drž sa.“

S nepokojom v duši, aký už dlho necítil, vybral sa do hrobky Owensovcov a odľahlo mu, keď pri nej našiel oboch rodičov, ako naňho čakajú. Keď však podišiel bližšie, potešenie sa zmenilo na obavy. Prečo pán a pani Owensovci stoja každý na jednej strane hrobky ako meravé postavy vo vitrážach? Z tvárí im odpoveď vyčítať nevedel.

Otec spravil krok k nemu a povedal: „Dobrý večer, Lud. Dúfam, že sa ti vodí podľa tvojich predstáv.“

„Ujde to,“ odvetil Lud frázou, ktorú počúval z úst pána Owensa, keď mu tú istú otázku kládli jeho priatelia. „Celý život sme si s pani Owensovou želali dieťa,“ pokračoval. „A sotva sa nám mohol pošťastiť lepší syn, akým si bol ty, Lud.“ Pyšne sa naňho zadíval.

„Aha, hej, vďaka, len…“ jachtal Lud. Otočil sa k mame s nádejou, že ona mu všetko vysvetlí, ale už bola preč. „Kde je?“

„To nič,“ zahováral nervózne pán Owens. „Veď ju poznáš. Tam to, tam ono. Nevieš, čo si o tom myslieť, však?“

„Nie,“ priznal Lud.

„Myslím, že na teba čaká Silas,“ povedal ešte a zmizol.

Noc sa preklopila do druhej polovice. Lud zamieril ku kaplnke. Strom rastúci v odkvape sa počas poslednej búrky zrútil a strhol so sebou aj niekoľko čiernych bridlicových škridiel.

Čakal na lavičke, no Silas sa neukazoval.

Dul vietor. Bola letná noc, keď večerné šero nikdy celkom nezhustne do tmy, ale aj dosť teplo, Ludovi však aj napriek tomu vstávali chĺpky na rukách.

Ktosi mu šepol do ucha: „Dúfam, že ti bude za mnou aspoň trochu smutno, beťárisko.“

„Líza!“ zvolal. Malé strídža nevidel ani nepočul už vyše roka od noci, keď bojovali s Jackmi. „Kde si bola^“

„Nablízku,“ odvetila. „Dáma sa so všetkým nezveruje.“

„Mne nablízku?“ spýtal sa.

S perami pri uchu mu šepla: „Ľudia tuším naozaj žijú tak rýchlo, že nemajú čas na život, drahý Prelud. Pre jedného z nás je žitie strata času a ja to veru nie som. Však ti bude za mnou smutno?“

„Kam sa chystáš?“ opýtal sa najprv, ale hneď dodal: „Pravdaže mi bude smutno, nech už ideš kamkoľvek…“

„Taká sprostosť,“ zaznel Lízin hlas a Lud pocítil, ako sa mu dotkla ruky. „Život je taká sprostosť.“ Zacítil, ako ho pobozkala na líce blízko pri kútiku úst. Bol to veľmi nežný bozk a Lud bol z neho úplne paf, no odrazu nevedel, čo si počať, ako reagovať.

Opäť sa ozvala: „Aj mne bude smutno. Už navždy.“ Prehrabla sa mu vo vlasoch, ak to nebol vietor, a zase ostal sám.

Vstal z lavičky.

Prišiel k dverám kaplnky, nadvihol kameň na priedomí, kam hrobár, čo už bol roky pod zemou, skrýval náhradný Idú č. Ani sa neunúval skúšať, či prejde cez ťažké drevené dvere a rovno si odomkol. S namrzeným škripotom sa otvorili.

Vnútri bola tma a Lud musel žmúriť, aby sa zorientoval.

„Poď dnu, chlapče.“ Hlas patril Silasovi.

„Vôbec nič nevidím,“ ponosoval sa Lud. „Je tu málo svetla.“

„Už?“ čudoval sa Silas. Vzdychol si. Lud počul zamatový šuchot, škrtnutie zápalky a zbadal plameň, ktorý rozhorel dve sviečky v drevenom vyrezávanom svietniku vzadu miestnosti. Vo svetle zapálených sviec videl pestúna s obrovským koženým kufrom, aký sa používal na zaoceánske plavby, dosť veľkým na to, aby sa dovnútra zmestil dospelý muž. Vedľa ležala Silasova kožená taška, no hoci ju Lud už niekoľko ráz videl, neprestávala ho fascinovať.

Lodný kufor bol zvnútra biely. Lud prešiel rukou po bielom hodvábnom čalúnení, prešiel rukou po suchej hline.

„Tu spávaš^“ opýtal sa.

„Keď som mimo domova.“

Táto odpoveď Luda zarazila. Kam mu len pamäť siahala, Silas vždy býval tu. „Ty tu nie si doma?“

Zavrtel hlavou. „Domov mám veľmi, veľmi ďaleko odtiaľto,“ vysvetľoval. „Teda, ak sa v ňom ešte vždy dá bývať. V krajine, odkiaľ pochádzam, došlo k istým udalostiam a ja nemám vôbec predstavu, ako to tam bude vyzerať, keď ta prídem.“

„Odchádzaš domová“ vyzvedal. Menilo sa aj nemenné. „Naozaj odchádzaš? Veď si môj pestún.“

„Bol som tvoj pestún. Už si dosť starý na to, aby si sa o seba vedel postarať sám. Teraz sa musím venovať iným veciam.“

Priklopil veko na hnedom koženom kufri a pustil sa do zaťahovania popruhov a remencov.

„Smiem tu ostať? Myslím na cintoríne.“

„Nie,“ povedal Silas tak citlivo, ako ešte nikdy. „Všetci, čo tu bývajú, si svoje už odžili. Aj keď nežili dlho. Teraz je rad na tebe. Život máš pred sebou.“

„Vezmeš ma so sebou?“

Silas pokrútil hlavou.

„Uvidíme sa ešte niekedy?“

„Možno.“ V jeho hlase bolo počuť láskavosť a ešte čosi. „A bez ohľadu na to, či ty uvidíš mňa, ja budem na teba stále dozerať.“ Oprel kufor o stenu a podišiel k dverám na opačnom konci miestnosti. „Poď za mnou.“ Lud ho poslúchol a zostupoval s ním po točitom schodisku do útrob krypty. „Niečo som pre teba prichystal, ak sa neurazíš,“ vysvetľoval po ceste nadol.

Na škatuli s plesnivými žaltármi ležala kožená taška, akoby zmenšená kópia Silasovej. „Sem som uložil všetky tvoje veci.“

„Porozprávaj mi o Cestnej stráži, Silas,“ prosíkal Lud. „Patríš k nim. Aj slečna Lupescová k nim patrila. Kto je v nej ešte? Je vás veľa? Čo všetko robíte?“

„Nikdy nie dosť,“ odpovedal. „Väčšinou strážime hranice. Chránime hranice vecí.“

„Akých vecí?“

Ticho.

„Myslíš to, ako ste si poradili s Jackom a jeho spoločenstvom?“

„Robíme, čo treba,“ znel unavene.

„Ale robíte to dobre. To, ako ste zastavili Jackov. Boli to zlí, zverskí ľudia.“

Silas urobil krok k Ludovi, takže chlapec musel zakloniť hlavu, aby videl dlháňovi do očí. „Nekonal som vždy len dobro,“ riekol. „Keď som bol mladší… robil som horšie veci ako Jack. Horšie, ako ktorýkoľvek z nich. Ja som bol zver, Lud, ba horší ako to.“

Ani mu na um nezišlo premýšľať, či Silas vraví pravdu alebo nie. Vedel, že je to pravda. „Ale už taký nie si, však?“

„Ľudia sa môžu zmeniť,“ povedal a odmlčal sa. Lud uvažoval, či sa jeho pestún, teda už len Silas, snaží na niečo spomenúť. „Bolo mi cťou starať sa o teba ako pestún, mladý muž.“ Ruka mu zmizla v plášti, a keď sa znovu objavila, držal v nej starú, ošúchanú peňaženku. „Nech sa páči, to je pre teba.“

Lud si vzal peňaženku, ale neotvoril ju.

„Sú v nej peniaze. Malo by ti to na začiatok stačiť, potom už sa musíš o seba postarať sám.“

„Dnes som bol navštíviť Alonsa Jonesa, ale nebol tam. A keď aj bol, tak som ho nevidel. Chcel som, aby mi porozprával o ďalekých krajinách, ktoré navštívil. O veľrybách, ostrovoch, ľadovcoch a pohoriach. O miestach, kde sa ľudia čudne obliekajú a ešte čudnejšie jedia.“ Zháčil sa. „Tie miesta, ešte vždy jestvujú. Chcem tým povedať, že svet je plný takých miest. Myslíš, že ich budem môcť navštíviť? Že sa tam niekedy dostanem?“

Silas prikývol. „Veru tak, svet je plný zaujímavých miest. Vo vnútornom vrecku kufra máš cestovný pas. Dal som ho vystaviť na meno Prelud Owens. Ver, že to nebola hračka.“

„Budem sa sem môcť vrátiť, keby som si to rozmyslel?“ A vzápätí si odpovedal sám. „Keby som sa vrátil, nájdem tu len cintorín, nie domov.“

„Mám ťa odprevadiť k východu?“ ponúkol sa Silas. Lud zavrtel hlavou. „Asi by som to mal zvládnuť sám. Hm, Silas, ak by ti niekedy horelo za pätami, daj mi vedieť. Prídem ti pomôcť.“

„Mne,“ odvetil Silas, „za pätami nehorieva.“

„Nie. Asi nie. Ale aj tak.“

V krypte bola tma, páchla vlhkosťou a plesnivinou, a po prvý raz sa mu zdalo, že je v nej málo miesta.

„Chcem skúsiť, aký je život, chytiť ho za pačesy. Chcem urobiť stopu na pláži opusteného ostrova. Chcem si zahrať futbal. Chcem,“ nadýchol sa a chvíľu premýšľal. „Chcem úplne všetko.“

„To je dobre,“ pochválil ho a spravil netypický pohyb, mávol si rukou pred očami, akoby odhŕňal neposlušný vlas. „Ak by som sa riadením osudu dostal do ťažkostí, môžeš sa spoľahnúť, že ťa zavolám na pomoc,“ uistil ho.

„Aj napriek tomu, že sa do ťažkostí nedostávaš?“

„Ako vravíš.“

Silasovi niečo bliklo na perách, možno úsmev, možno ľútosť a možno len hra tieňov.

„Tak teda zbohom, Silas.“ Lud natiahol ruku tak, ako keď sa videli po prvý raz, Silas mu ju zovrel chladnou slonovinou a úctivo ňou potriasol.

„Zbohom, Prelud.“

Lud chytil malý kufrík. Otvoril si dvere od krypty a bez ohliadnutia sa po chodníku vybral dole kopcom.

O takom čase už bývala brána zatvorená. Rozmýšľal, či ho železné kovanie ešte pustí, alebo sa bude musieť vrátiť do kaplnky po kľúč. Keď však prišiel k východu, zistil, že malá bránica pre chodcov je odomknutá a dokorán otvorená, akoby naňho čakala, akoby sa aj cintorín chcel rozlúčiť.

Pred bránou naňho čakala bledá, guľatá postava, ktorá sa naňho usmiala, a mesačné svetlo odhalilo, že sa jej oči ligocú od slz.

„Ahoj, mama,“ pozdravil ju Lud.

Pani Owensová si pretrela oči hánkami, ošúchala si ich o zásteru a potriasla hlavou. „Vieš už, čo budeš robiť^“ spýtala sa.

„Pozriem sa do sveta,“ odpovedal. „Niečo zas vyparatím. A zase sa z toho vylížem. Pôjdem sa pozrieť do džungle, na púšť, ostrovy a sopky. A na ľudí. Chcel by som spoznať toľko ľudí, koľko sa len bude dať.“

Hneď neodpovedala. Len sa naňho dívala a potom mu začala nôtiť dobre známu pesničku, ktorú mu spievala, keď bol maličký, keď mu ešte spievala na dobrú noc.

Spinkaj dieťa sladučko

Dosýta sa vyspi

Svet ťa vezme pod rúčkou

Ak nebude prísny.

„Nebude,“ zašepkal Lud. „Vezme ma.“

Božtek milej

Tanec vo dvoch,

Hľadaj meno,

Poklad spod nôh…

Vtedy si pani Owensová spomenula aj na poslednú slohu a dokončila pieseň.

Žiť sa hor,

V dobrých i zlých dňoch

Noštek všade pichni

„Všade pichnúť nos,“ zopakoval Lud. „Ťažká úloha, ale ja sa na ňu podujmem.“

Načiahol ruky, aby ešte naposledy objal mamu, tak ako keď bol dieťa, ale bolo to márne, ako objímať hmlu, lebo jeho mama už sa rozplynula.

Vykročil cez bránu na ulicu. Zdalo sa mu, že začul hlas: „Som na teba hrdá, synček,“ ale asi sa mu to naozaj len zdalo.

Obloha letnej noci sa na východe pomaly začínala vyjasňovať a tým smerom sa Lud aj vydal, smerom k živým, k mestu, k brieždeniu.

V kufri mal pas, vo vrecku peniaze. Na perách mu ihral úsmev, aj keď iba veľmi pokorný, lebo svet je väčšie miesto ako cintorín. Čaká v ňom naňho oveľa viac nástrah a tajomstiev, nových i staronových kamarátov, omylov, ktorých sa ešte len dopustí, a veľa miest, kam sa oplatí pichnúť nos, prv ako sa vráti za svojimi známymi z cintorína s Dámou na chrbte jej sivého žrebca.

Niekde medzi tým všetkým ho čakal život a Lud doň vkročil so srdcom a očami doširoka otvorenými.

NEIL GAIMAN

Záhrobná kniha

Z anglického originálu The Graveyard Book (HarperCollins Children’s Books, a division of HarperCollins Publishers, New York, USA) preložil Milan Kopecký.

Redigoval Stanislav Fides.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Obálku podľa návrhu upravilo PRO 2, a. s., Bratislava. Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava, v roku 2009 ako svoju 2 868. publikáciu.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava. Vytlačili Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica.

ISBN 978-80-551-2010-2