Z: A NOVEL OF ZELDA FITZGERALD

Copyright © 2013 by Therese Anne Fowler

Translation © Olga Walló, 2014

ISBN 978-80-207-1544-9

Zeldě, znova a znova

Prolog

Montgomery, Alabama

20. prosince 1940

Milý Scotte,

Láska posledního magnáta je pro tvůj román báječný název. Co tomu říká Max?

Říkala jsem si, že třeba seberu odvahu, abych letěla letadlem, a přijedu za tebou na Nový rok. Jestli můžeš, pošli mi peníze. Nebudeme báječná dvojice? – ty s nemocným srdcem, já s nemocnou hlavou. Ale snad to bude stát za tu námahu, když budeme opět spolu. Přivezu ti ty sýrové sušenky, které jsi míval vždycky rád, a ty mi můžeš předčítat, co jsi napsal. Vím, že to bude báječný román, Scotte, tvé zatím nejlepší dílo.

Píšu krátce, abych to mohla odeslat, než dnes na poště zavřou. Napiš mi brzo.

Tvoje oddaná

Z

Kdyby se mi povedlo protáhnout se štěrbinou poštovní schránky, mohla bych se s dopisem vydat za Scottem až do Hollywoodu, rovnou na práh naší příští společné budoucnosti. Vždycky jsme měli před sebou nějaké příště a není důvod, proč bychom nemohli začít znovu teď. Kdyby jen lidé mohli cestovat tak snadno jako slova. Nebylo by to něco? Kdybychom se mohli tak snadno poopravit?

Poštmistr cinká klíči, přichází zamknout. „Jak se máte, slečno Sayreová?“ říká, ač velice dobře ví, že od roku 1920 jsem paní Fitzgeraldová.

Je čistokrevný Alabaman, tenhle Sam, Sayre zní z jeho úst Sej–jáá, zatímco já už jsem se to rnějak vyslovovat naučila, když jsem žila tak dlouho jinde.

Zasunula jsem ruce do kapes svetru a vykročila ke dveřím. „Jsem jako rybička, Same, díky. Doufám, že vy taky.“

Přidržel mi je. „Bejvalo hůř. Dnes máme pěknej večer.“

I já na tom bývala hůře. Mnohem hůře a Sam to ví. Každý v Montgomery to ví. Vím, jak na mě lidé civí, když jdu na trh, na poštu nebo do kostela. Šeptají si, jak jsem se zbláznila, jak se zbláznil můj bratr, jak je to smutné, když děti soudce Sayrea vrhají stín na jeho památku. To všechno vzešlo z té matčiny strany, šuškají si, i když maminka se provinila jen tím, že pochází z Kentucky, a je stejně zdravá a rozumná jako kdokoli ze zdejších – což, když nad tím tak uvažuji, možná tak mnoho neznamená.

Venku už slunce klesá za obzor, znavené dnešním dnem, znavené tímhle rokem, stejně jako já připravené začít znovu. Jak dlouho bude trvat, než Scott dostane můj dopis? A za jak dlouho dostanu já jeho odpověď? Kdybych mohla, hned zítra ráno bych si koupila letenku. Je čas, abych se pro změnu starala já o něho.

Je čas.

Čas býval kdysi statkem tak hojným, že jsme ho utráceli celodenním poflakováním a flámy s kamarády, na které jsem dávno zapomněla; nyní je mnohem vzácnější, než jsme si kdy dokázali představit. Z příliš mnoha lidí, které jsme milovali, jsou dnes trosky; mnozí jsou po smrti. Člověka od zkázy uchrání jenom štěstí. Nikoliv láska. Ani peníze. Ani víra. Ani čisté srdce či dobré skutky – a mimochodem, ani skutky špatné. Každý – kdokoli z nás – může spadnout z výše, být sražen, pokořen, zničen.

Například já. Než jsem sem loni v dubnu přijela, abych žila u maminky, strávila jsem šest let v různých nervových sanatoriích, kde mi léčili chorou mysl a roztříštěného ducha. Scott se zatím vláčel po všelijakých hotelech, hospodách a městech, aby mi byl stále nablízku – dokud se zase neozval Hollywood; naléhala jsem na něho, aby tam jel. Štěstí mu příliš nepřálo; už tři roky tam bojuje s kořalkou a s požadavky produkce. Tenhle měsíc dostal menší srdeční záchvat.

Ačkoliv ho podezírám, že tam někoho má, celou dobu mi píše a vždycky své dopisy končí S nejhlubší láskou… Já své dopisy podpisuji Tvá oddaná… I teď, když už šest let nežijeme na stejné adrese, když Scott pravděpodobně zalévá svou září nějakou holčičku, která ho zbožňuje a určitě si myslí, jak ho zachránila, si oba říkáme pravdu. Takhle to v téhle chvíli s námi prostě je, takoví jsme. Není to mezi námi ani zdaleka takové, jako to bývalo kdysi – tím myslím to dobré – ale není to ani tak zlé, jak to kdysi rovněž bývalo.

Mildred Jamesonová, která mě učila na střední škole šití, na mne volá ze své verandy, když jdu okolo: „Poslyš, Zeldo, kdy si pro tebe přijede ten tvůj?“

Scott a já jsme v tomhle městě celebrity. Lidé v jednom kuse sledují, co děláme, vystřihují si, co se o nás píše v novinách, a vykládají o událostech nebo o vztazích, které jsou stejně vymyšlené jako cokoliv, co jsme – on nebo já – kdy napsali. Klepům se nedá zabránit, uvést je na pravou míru lze těžko, tak se s nimi naučíte žít.

„Píše nový filmový scénář,“ povídám jí, což zní lépe než pravda: S filmem skoncoval – navěky! – jak říká – a pracuje jenom na knize.

Mildred pokročí k zábradlí verandy. „Nemůžete strávit další Vánoce od sebe!“ Šedé vlasy má sepnuté sponkami a zakryté průsvitnou šálou. „Řekni mu, ať sebou hodí, pro boha živého – a pověz mu, aby do toho filmu obsadil Clarka Gabla, to je fešák. Páni moji, Rhett Butler, toho já tak miluju!“

Přikyvuji a říkám: „Já mu to povím.“

„To mu určitě vyřiď! A řekni mu, ať si s tím pospíší! Nikdo z nás nemládne!“

„On se určitě snaží!“

V Paříži jsme ve dvacátém osmém pozvali na večeři Jamese Joyce. Scott si stěžoval, že Gatsby moc nejde na odbyt a jakou námahu mu dá psaní nové knihy. Joyce mu pověděl, že i on pracuje na románu a doufá, že ho dokončí za tři nebo za čtyři roky.

„Roky,“ vzpomínal na to potom Scott, a ani ho nenapadlo, že mezi Gatsbyma jeho příští knihou uplyne těch roků devět, divných a bouřlivých. A teď už je to zase šest let, ale já jsem přesvědčena, že tenhle román dopíše už brzy. Po tom všem, co ho potkalo, po těch všech zklamáních, všech poníženích, ho tenhle román zase postaví na nohy – nejen v očích čtenářů, ale i v jeho vlastních.

Tuhle mi napsal:

Vymyslel jsem název: Láska posledního magnáta. Co si o tom myslíš? Dočetl jsem Ernestovu Komu zvoní hrana. Není tak dobrá jako jeho poslední kniha, což snad vysvětluje, proč za ni Hollywood dává přes sto tisíc. Spolu s padesáti tácy, které dostal za první místo v žebříčku Kniha měsíce, je v takovém balíku, v jakém jsme my nikdy nebyli (ačkoliv jsme si taky žili na vysoké noze). Slušný kus cesty od dob, kdy si mohl dovolit nanejvýš ty příšerné pokoje nad tou tesařskou dílnou v Paříži, co?

Ernest. Scottsoudí, že mezi sebou všichni máme docela dobré vztahy – on a Hemingway a já. Novou knihu prý od něho dostal s věnováním Scottovi s láskou a s uznáním – Ernest. Tolik ho to potěšilo. K tomu bych byla mohla poznamenat, ale nepoznamenala, že Hemingway si může dovolit býtvelkomyslný; proč by nepředvedl velkodušnost, když jsme teď všichni tam, kam podle jeho názoru patříme?

Scott píše dál:

Právě mi přišla do ruky členská legitimace Sportovního klubu v Montgomery z roku 1918 vystavená na jméno poručíka Scotta Fitzgeralda… vzpomínáš si na toho chlapíka? Troufalý a skvělý a romantický – chudáček malý. Byl šíleně zamilovaný do psaní a do života vůbec a zvláště do jedné tamější debutantky, kterou všichni podřadnější mládenci pokládali za nedosažitelnou. Jeho srdce se z toho dodnes úplně nevyléčilo.

Ptám se sám sebe, zda jsme opravdu oba kompletně zničení. Převládající názor to praví, ale ty už máš za sebou od té doby, co jsi vyšla ze špitálu, osm docela pěkných měsíců, a moje vyhlídky se také zlepšují. Od loňské zimy jsem se nenapil, umíš si to vůbec představit? Ale co bys, Zeldo, dala za to, abychom se mohli vrátit na začátek, abychom byli zase takoví jako kdysi, s budoucností tak svěží a plnou příslibů, až se zdálo nemožné jim nedostát?

Pomoz mi pánbůh, mně se po něm stýská.

Všem, co si myslí, že jsme vyřízení, že Scotta nezachrání ani svěcená voda a já jsem teď asi tak bystrá jako pytel mokrých myší, bych ráda řekla: Podívejte se líp.

Podívejte se líp a uvidíte cosi úžasného, co nejdena rozum, cosi skutečného a pravého. Nikdy jsme nebyli, čím jsme se zdáli být.

Část první

Když nepřesáhneš sám sebe, odkud zjistíš, jak jsi vysoký?

T. S. Eliot

1

Představte si červnové ráno roku 1918, čas, kdy si Montgomery vzalo své nejkrásnější jarní šaty a k nim ten nejjemnější parfém s vůní květin – stejný, jako si vezmu večer já. Náš dům, prostorné viktoriánské sídlo na Pleasant Avenue, halí drobné bílé kvítky jasmínu a purpurová nádhera svlačců. Je sobota, dosud časně a zataženo. Ptáci se houfují ve větvích magnolie a zpívají z plna hrdla, jako by pořádali konkurz, kdo z nich bude zpívat sólo v nedělním sboru.

Z okna našeho zadního schodiště jsem zahlédla koně, jak zvolna táhne rozvrzaný vůz. Za ním kráčely dvě barevné ženy a vykřikovaly názvy jednotlivých druhů zeleniny. Červená řepa! Hrášek! Tuřín! zpívaly hlasitěji než ptáci.

„Hele, Katy,“ řekla jsem, když jsem vcházela do kuchyně, „jsou tady Bess a Clara, slyšelas je?“ Na širokém dřevěném stole stál podnos přikrytý utěrkou. „Samotné?“ tázala jsem se s nadějí a sáhla pod utěrku pro vdolek.

„Ne, sýrové – no, jen se tak nešklebte,“ řekla, otevřela dveře a mávala na kamarádky. „Dneska nic!“ křičela. Pak se otočila ke mně: „Nemůžete mít celej život samou broskvovou marmeládu!“

„Stará teta Julie říkala, že vdolky s marmeládou mít musím, po nich že jsem sladká, ale jinak že mě berou všichni čerti.“ Zakousla jsem se do jednoho a s plnou pusou se zeptala: „Pán a paní ještě spí?“

„Voba jsou v salóně, koukám, že to víte, dyž dete po zadních schodech.“

Odložila jsem vdolek a zahrnula jsem si modrou sukni v pase, aby mi nad holými kotníky vykoukl ještě kousíček kůže. „Tak.“

„Asi vám radši přece jen tu broskvovou marmeládu dám,“ vrtěla hlavou Katy. „Aspoň kdybyste si vzala střevíce!“

„Je moc horko – a když bude pršet, tak se mi promočí a odřou mi prsty a sleze mi kůže a pak budu muset chodit bez bot a to nemůžu, když večer v baletu tančím sólo.“

„Má vlastní máma by mě vzala bičem, kdybychtakhle chodila před lidma,“ hudrovala Katy.

„To sotva, tobě už je třicet.“

„Myslíte, že jí na tom záleží?“

Vzpomněla jsem si, jak moji rodiče pořád kážou a domlouvají mým třem sestrám a bratrovi, kteří jsou všichni alespoň o sedm let starší než já, úplně dospělí a mají vlastní děti – všichni, až na Rosalind. U nás jí říkáme Tootsie. Ta si se svým manželem – jmenuje se Newman a teď tu není, protože bojuje ve Francii, stejně jako manžel naší sestry Tilde – dává s tím mateřstvím nějak na čas. Nebo si možná dává čas to mateřství. A myslela jsem na to, jak si má babička Musidora, když u nás žila, nedala pokoj a radila tatínkovi úplně ve všem, od zástřihu vlasů až k soudním výnosům. Takže jde o to, jak rodičům uniknout z dosahu a nedat se chytit.

„To je stejně jedno,“ prohlásila jsem cestou k zadním dveřím, jista si tím, že proklouznu. „Pokud mě nikdo nevidí –“

„Holčinko!“ Trhla jsem sebou, když od zadního vchodu zazněl maminčin hlas. „Pro pána krále,“ zvolala, „kde máš punčochy a střevíce?“

„Zrovna jdu –“

„– zpátky do svého pokoje a oblékneš se. Ať tě ani nenapadne, že bys takhle šla do města!“

Katy se ozvala: „Vodpusťte, zrovínka jsem si vzpomněla, že nám dochází řípa,“ a vyběhla ven.

„Do města ne,“ lhala jsem. „Do sadu. Chci tam trénovat na večer.“ Rozpřáhla jsem paže a předvedla graciézní plié.

Maminka řekla: „Ano, pěkné. Ale teď na cvičení určitě není čas; neříkala jsi, že schůze Červeného kříže začíná v devět?“

„Kolik je hodin?“ Otočila jsem se a viděla, že do devíti schází dvacet minut. Rozběhla jsem se chvatně nahoru po schodech a volala na maminku: „Tak to se radši obuju a vypadnu!“

„Prosím tě, slib mi, že si vezmeš šněrovačku!“ křičela za mnou.

Tootsie byla nahoře, stále ještě v noční košili, vlasy rozcuchané, ospalky v očích. „Co se to tady děje?“

Když Newman na podzim odjel do Francie, aby bojoval pod generálem Pershingem, vrátila se Tootsie domů s tím, že tu bude žít, dokud se její muž nevrátí. „Jestli se vrátí,“ pronesla chmurně a vysloužila si za to od tatínka přísný pohled. Tomu jsme všichni říkali Soudce, protože byl členem alabamského Nejvyššího soudu. „Máš na něho být hrdá,“ pokáral Tootsie. „Ať to dopadne, jak chce, Newmanova služba v armádě dělá Jihu čest!“ A ona na to: „Tati, máme dvacáté století, pro kristapána.“

Teď jí povídám: „Podle Její Výsosti jsem moc nalehko.“

„Vážně, holčinko, když budeš vycházet bez šněrovačky, muži si pomyslí, že jsi –“

„Nemravná?“

„Ano.“

„Třeba je mi to jedno,“ řekla jsem. „Teď je stejně všechno jinak. Válečná rada pro průmyslový rozvoj nám doporučila, abychom šněrovačky nenosily –“

„Doporučila, abychom je nekupovaly. Ale biješ se s vervou.“ Šla za mnou do ložnice. „I když se nestaráš o společenské konvence, měla bys myslet na sebe; kdyby Soudce věděl, že jsi šla ven polonahá, stáhl by z tebe kůži.“

„Myslím na sebe v jednom kuse,“ řekla jsem a svlékla si halenku, „ale vy se mi do toho všichni pletete.“

Maminka byla dosud v kuchyni, když jsem s klapotem podpatků seběhla ze schodů. „To je lepší. Ještě tu sukni,“ řekla a ukázala mi na pas.

„Ne, maminko. Překáží mi v běhu.“

„Jen si ji shrň, prosím. Nemůžeš Soudci pošpinit dobré jméno jen proto, abys někam doběhla dříve.“

„Takhle brzy jsou venku jenom služky a vůbec, od kdy jsi tak puntičkářská?“

„Je to otázka slušnosti. Je ti sedmnáct –“

„Osmnáct, za dvacet šest dní.“

„Ano, máš pravdu, tak tím spíš,“ řekla maminka. „Jsi moc stará na to, abys vyváděla jako uličnice.“

„Ber to tak, že jdu s módou. Sukně se zkracují, viděla jsem to v McCall’s.“

Ukázala na mou sukni. „Tolik ne.“

Políbila jsem ji na ochabující bradu. Žádný krém ani pudr nedokázal zakrýt daň, kterou si na maminčině obličeji vybíral čas. Táhlo jí na padesátý sedmý rok a všechna ta léta se odrážela v její vrásčité tváři, ve vysoko vyčesaném účesu, v tom, jak vytrvale nosila edwardiánské živůtky a sukně až na podlahu. Naprosto odmítala na sebe vzít cokoliv nového. „Je válka,“ říkala, jako by to vysvětlovalo všechno. Byly jsme s Tootsie tak hrdé, když si aspoň na Nový rok na chvilku sedla.

„Ahoj, maminko,“ povídám jí, „s obědem na mne nečekej, půjdu s děvčaty do restaurace.“

Jen co jsem byla z dohledu, posadila jsem se do trávy, zula jsem si boty a vysvobodila prsty na nohou z punčoch. Škoda, říkala jsem si, že sama se tak snadno osvobodit neumím.

V dálce už hřmělo, když jsem se vydala k Dexter Avenue, široké hlavní třídě, vedoucí ke kapitolu, sídlu vlády, nejimpozantnější budově – s kupolí nahoře a sloupovím okolo – kterou jsem kdy viděla. Broukala jsem si melodii „Tanec hodin“, na kterou budu večer tančit sólo, vdechovala vůni posečené trávy, vlhkého mechu a sladce zahnívajících květů katalpy.

Balet, jen a jedině balet, byl mou pravou a jedinou láskou od devíti let, kdy mě maminka zapsala do Taneční školy profesora Weisnera – v marné snaze mi zabránit, abych lezla na stromy a po střechách. V hudbě a v baletních pohybech byla radost a drama a vášeň a romantika, bylo tam všechno, co jsem si od života přála. Byly tam kostýmy, příběhy, role, šance být něčím víc než jen nejmenší Sayreovic holčičkou – poslední v řadě, věčně toužící být dost stará na to, aby byla dost stará.

Došla jsem na Mildred Street, zrovna tam, kde se protíná se Sayre Street – ano, ta ulice nese jméno mé rodiny – když mi na tvář dopadla krůpěj, druhá zasáhla čelo, a pak už pánbůh roztočil kohoutky naplno. Utíkala jsem k nejbližšímu stromu, schovala se pod větve, ale bylo mi to málo platné. Vítr bičoval listí, déšť se lil v proudech a já byla za chviličku promočená na kůži. Mokřejší už jsem být nemohla, a tak jsem šla dál svou cestou a představovala si, že stromy jsou rozkomíhané řady tanečnic a já jsem uprchlá sirota, která se konečně dostala na svobodu, unikla tyranii mocného čaroděje. Jsem sice ztracená v lese, ale brzy – jako v každém správném baletu – se tu zajisté náhodou objeví princ.

Tam, kde Court Street ústí do Dexter Avenue, jsem se opřela o zábradlí u veliké okrouhlé kašny a vyždímala jsem si vodu z rozpuštěných vlasů. Po bulváru pufalo pár zmáčených automobilů, cinkaly tam tramvaje a já si rozmýšlela, zda nemám punčochy a střevíce raději mrsknout do kašny, než abych si je navlékla mokré. Pak jsem si řekla: Osmnáct, za šestadvacet dní – a zase jsem si ty zatracené krámy natáhla na sebe.

Víceméně slušně oděna jsem šla ulicí k novým prostorám Červeného kříže, který se usídlil mezi obchody na jižní straně Dexter Avenue. Ačkoliv už přestal bubnovat déšť, chodníky byly dosud téměř prázdné – jen málokdo si mohl povšimnout, jak jsem neupravená, což by maminku jistě jen potěšilo. Věčně se stará o pitomosti, říkala jsem si v duchu. Jako všechny ženy. Bylo tolik pravidel, která jsme my dívky měly zachovávat, tolik důrazu bylo kladeno na to, co je vhodné. Rovná záda. Ruce v rukavičkách. Podle mě to byla snůška nesmyslů. Nenamalované (a nelíbané) rty. Vyžehlené sukně, skromný projev, sklopené oči, cudné myšlenky. Kluci mě měli rádi právě proto, že jsem uměla plivat na cíl, že jsem vykládala oprsklé vtipy a že jsem dovolila, aby mě líbali, když hezky voněli a když jsem měla chuť. Mé normy se zakládaly na zdravém rozumu, ne na logice slepic. Promiň, maminko. Jsi lepší než většina z nich.

V Červeném kříži se sešlo na dvacet dobrovolnic, většina z nich byly mé známé. Ty, když mě uviděly, stěží povytáhly obočí nad tím, jak vypadám. Jenom má nejstarší sestra Marjorie, která se pilně hemžila kolem letáčků a koláčků, spustila rámus.

„Holčinko, ty ale vypadáš! To sis nevzala klobouk?“ Marně se pokusila mi uhladit vlasy, ale vzdala to s povzdechem: „To je beznadějné. Na!“ Podala mi utěrku. „Osuš se. Kdybychom tak zoufale nepotřebovaly dobrovolnice, poslala bych tě domů.“

„Nech to plavat,“ odtušila jsem a třela jsem si vlasy utěrkou.

Věděla jsem však, že to stejně plavat nenechá; když jsem se narodila, bylo jí čtrnáct a byla mi prakticky druhou matkou – než se provdala a přestěhovala se o dva bloky dál –, starost a péče o mne v ní tedy byla hluboce zakořeněna. Ovinula jsem jí utěrku kolem krku a šla jsem si najít židli.

Eleanor Browderová, v té době má nejlepší kamarádka, mi držela místo proti sobě u dlouhé řady sražených stolů. Po mé pravici seděla Sara Mayfieldová – Druhá Sara jsme jí říkali. První Sarou jsme nazývali jinou kamarádku, poklidnou Saru Haardtovou, která byla nyní v koleji v Baltimore. Sara se přátelila s Livyí Hartovou, a té se mahagonové vlasy leskly stejně jako mé kamarádce Tallulah Bankheadové. Tallulah se svou třpytnou záplavou vlasů v patnácti zvítězila v soutěži krásy Hledáme hvězdu a teď byla odhodlaná, že si vybuduje hereckou kariéru v New Yorku. Díky svým vlasům hodně cestovala, vedla báječný život a já jí, vzdor své lásce k Montgomery, záviděla; Tallu určitě nikdo nevykládal, jak dlouhé sukně má nosit.

Čekaly jsme, až to začne, a ovívaly se, bylo tam k nedýchání. Vysoké, meruňkově zbarvené zdi krášlily plakáty Červeného kříže. Na jednom byl proutěný košík s přízí a dva pletací dráty; nabádal čtenáře: „Naši hoši potřebují VŠE. Pleťte ponožky!“ Na druhém byl ohromně mohutný rudý kříž a vpravo od něho ošetřovatelka ve splývavém úboru, který jistě nebyl ani trochu praktický. Třímala šikmo skloněná nosítka, na nichž spočíval raněný voják, zavinutý i s těmi nosítky do černé deky. Vlivem perspektivy působila ošetřovatelka jako obryně – a voják riskoval, že z nosítek sklouzne nohama napřed, pokud ošetřovatelka včas neobrátí svůj do dáli upřený pohled k věcem pozemským. Pod tímto výjevem byl nápis: „Nejskvělejší matka na světě.“

Šťouchla jsem loktem do Sary a ukázala na plakát: „Co myslíš, že to asi je? To má být jako Panna Maria?“

Sara neměla čas na odpověď. Zaznělo klepání hole o dřevěnou podlahu a všechny jsme se obrátily k tělnaté paní Bakerové, nadité do ocelově šedých, v pase stažených šatů. Tato impozantní žena dorazila z Bostonu, aby zde cvičila dobrovolnice, a působila dojmem, že ji stačí jen nalodit na parník do Francie a dokáže vyhrát celou válku sama.

„Dobré jitro, děvčata,“ pronesla nosovým hlasem bez jižansky protahovaných samohlásek. „Vidím, že jste naše nové prostory nalezly bez přehnaného úsilí. Válka trvá, a tak musíme i my vytrvat ve svém úsilí – ba co víc, musíme své úsilí o platné zapojení a produktivitu zdvojnásobit!“

Pár dívek zatleskalo. Těch mladších, kterým právě doma dovolili, že se k nám smějí přidat.

Paní Bakerová jim pokývla – na okamžik zanořila bradu do krku – a pokračovala: „Nuže, některé z vás už připravovaly obvazy na prsty a na paže; obvazy na nohy a na tělo jsou v principu stejné. Je tu však několik podstatných rozdílů, kterým musíme věnovat pozornost. Pro ty, které v tom ještě nejsou zběhlé, začnu celou lekci od začátku. Nejprve uchopíme pruh neběleného kalika…“

Ždímala jsem si lem sukně, když přednášela o šířkách, délkách, míře utažení, a posléze zahájila demonstraci. Podala volný konec pruhu nejbližší dívce a řekla: „Vstaňte, má milá. Jedna z vás bude držet balík látky a podle potřeby ji dodávat – ta osoba se nazývá odvíječka. Odvíječka musí mít palec na horní straně tkaniny, ukazováček vespod, takhle. V průběhu celého odvíjení tiskneme ukazováčky pevně k válci a palce zdvíháme, abychom látku maximálně napjaly. Tak, pusťte se do toho!“

Za mými zády stála podél stěny řada košů, vyndala jsem z jednoho z nich balík látky. Nyní byl čistě bílý, brzy však prosákne krví, ovine mužské tělo pokryté blátem a neodolatelně přitažlivé pro mouchy. Viděla jsem fotografie vojáků z občanské války v knihách, které popisovaly to, co můj otec nazýval „zvěrstva, jichž se na nás dopustil Sever“.

Pomocí těch knih a komentářů k nim hodlal tatínek výchovně působit na mého bratra Tonyho, který je o sedm let starší než já a nyní bojuje ve Francii. Mne však při tom tatínek ze salonu nikdy nevykázal. Když jsem třeba vyťukávala jednoduchou melodii na piano, zavolal si mne pokynem k sobě a dovolil, abych mu vylezla na klín.

„Sayreové mají za sebou v Montgomery kus historie, na kterou mohou být hrdi,“ vykládal a listoval v knize. „Podívej. To bylo původně sídlo mého strýce Williama, kde vychovával svého mladšího bratra Daniela, vašeho dědečka. Stalo se z něho první sídlo vlády Konfederace.“

„Takže Sayre Street je pojmenovaná po nás?“ zeptala jsem se s veškerým údivem svých sedmi nebo osmi let.

„Na počest Williama a mého otce. Ti dva z tohohle města udělali to, čím je, děti.“

Tony zřejmě pokládal rodinnou historii Sayreů za něco samozřejmého. Mne však všichni ti dnes už zesnulí příbuzní fascinovali a byla jsem ochotna se na ně donekonečna vyptávat. Chtěla jsem slyšet příběhy.

Tatínek nám vyprávěl, jak jeho otec Daniel Sayre založil v Tuskegee noviny, pak přišel do Montgomery, vydával tu Montgomery Post a získal značný vliv na místní politiku. A tatínek mi také vykládal o bratrovi své matky. Tenhle „slavný generál John Tyler Morgan“, který mordoval vojska Severu, kdykoliv se mu naskytla nejmenší příležitost, se později stal prominentním senátorem Spojených států. Z maminčina vyprávění jsem zase znala svého dědečka Willise Machena, který byl senátorem za stát Kentucky a přátelil se se senátorem Morganem. Na Silvestra roku 1882 pořádal senátor Morgan v New Yorku ples, a na něm se spolu seznámili moji rodiče. Dědeček Machen jednou kandidoval i na prezidenta.

Toho dne jsem v Červeném kříži dumala o tom, zda snad Tonyho netíží a nesvazuje právě ta slavná historie naší rodiny. Možná, že jen proto se oženil s Edith, dcerou farmáře, který hospodaří na pronajaté půdě; proto odešel odsud z Montgomery a žil a pracoval v Mobile. Být jediný dosud živý mužský potomek takové rodiny – a přitom nebýt prvorozený, nebýt ten, jenž nese jméno svého děda, na jehož ramenou očividně spočinul tak velký díl osudů Montgomery, nebýt ten vyvolený, jenž zemřel v pouhých osmnácti měsících na meningitidu – nu, to muselo být pro Tonyho těžké jho.

Odvinula jsem válec kalika, přenesla myšlenky jinam a podala volný konec látky Eleanor. „Včera jsem dostala dopis od Arthura Brennana,“ řekla jsem. „Pamatuješ se na něho z našeho posledního výletu do Atlanty?“

Eleanor se soustředěně mračila samým úsilím, aby zformovala jádro navíjeného válce. „Co že to má být dole, palce, nebo ukazováčky?“

„Ukazováčky. Arthurova rodina podnikala v bavlně ještě před revolucí. Pořád mají staré otroky, kteří od nich nechtěli odejít, což je, jak říká tatínek, důkaz, že prezident Lincoln zničil Jih pro nic za nic.“

Eleanor úspěšně navinula několik smyček a zvedla oči. „Arthur je ten kluk s tím zeleným autem? S tím nablýskaným dortem? Jak nás svezl?“

„To je on. Nebyl rozkošný? Říkal, že tyhle vozy Dort stojí dvakrát tolik jako fordky – tisíc dolarů, možná víc. Můj tatínek by radši před soudem tančil nahatý, než by vyhodil takových peněz za auto.“

Ten obraz mě pobavil; dál jsem odvíjela látku pro Eleanor a představovala jsem si přitom, jak tatínek v proužkovaném obleku, se zavřeným deštníkem a koženou aktovkou v ruce vystupuje z tramvaje. Před širokým mramorovým schodištěm soudní budovy parkuje zelený dort, kapota se mu leskne a blýská v sluneční záři, zdobné nalakované bočnice planou. Muž v cylindru a ve fraku – patrně nějaký ďáblův agent – tatínka vábí k vozu; dávají se do hovoru; můj otec vrtí hlavou, mračí se a mává deštníkem; zdvíhá prst, jako by kázal o relativitě hodnot a morálky založené na přílišných výdajích; muž v cylindru kategoricky vrtí hlavou; nenechává tatínkovi jinou možnost, než aby se na místě svlékl a dal se do tance.

V této vizi jsem tatínkovi dopřála, aby se zdržoval v důstojné vzdálenosti od mé výhodné pozorovatelny a aby byl ode mne odvrácen tváří. Popravdě řečeno, ještě jsem neoblečeného muže neviděla – viděla jsem však malé chlapce a renesanční výtvarná díla, takže jsem soudila, že jsem informována sdostatek.

„Když je řeč o nahotě,“ prohodila Eleanor a natáhla se přes stůl, aby ode mne převzala konec obinadla, „včera večer v biografu se mě ptal jeden letec – kapitán Wendell Haskins – jestli je pravda, co se povídá – že ses promenovala okolo bazénu v plavkách tělové barvy. Byl v kině s May Steinerovou a ptal se na tebe – není to zajímavé? May byla zrovna na oné místnosti, takže ho neslyšela – alespoň v tom se zachoval jako gentleman.“

Sara se do toho vložila: „Škoda, že jsem u toho bazénu nebyla, abych viděla, jak se na to ty baby tvářily!“

„Byla jsi loni v zimě u toho, když si Zelda při tanci přišpendlila větvičku jmelí dozadu na sukni?“ řekla Livye.

„Měla jsi být s námi ve středu,“ přiložila si polínko Eleanor, „tramvaják si kouřil na rohu a Zelda mu sebrala tramvaj! Koukala bys, jak valil oči a tramvaj si to už šinula po Perry Street!“

„Na mou duši, Zeldo, ty si vždycky najdeš nějakou legraci,“ ozvala se Sara. „A nikdy z toho nemáš průšvih!“

Na to Eleanor prohlásila: „Všichni mají strach z jejího tatínka. Každý jí radši jen pohrozí prstem a nechá ji běžet.“

Přisvědčila jsem: „I moje sestry z něho mají hrůzu.“

„Jenom ty ne,“ hlesla Livye.

„Onvíc štěká, než kouše. Tak co, Eli, co jsi řekla kapitánu Haskinsovi?“

„Povídám mu: ‚Nikomu to neříkejte, kapitáne, ale to vůbec nebyly plavky.‘“

Livye hlasitě vydechla a já řekla: „Vidíš, El, to se mi na tobě líbí. Jen tak dál a všechny matróny budou říkat i o tobě, jaká jsi zkažená.“

Eleanor vzala z mísy na stole špendlík a zajistila konec obvazu. „Ptal se, jestli máš nějakého oblíbeného ctitele, co jste za rodinu, co dělá tvůj otec a jestli máš sourozence –“

Sara se ozvala: „Možná si jen hledal záminku, aby si popovídal s tebou, Eleanor.“

„V tom případě by ho třeba napadlo, aby se jednou dvakrát zeptal na něco, co by se týkalo mě,“ opáčila Eleanor a radostně Saru ujistila: „Ne, naprosto zaručeně věnuje veškerou pozornost slečně Zeldě Sayreové z Pleasant Avenue 6, od jejích konečků prstů na nohou až k andělským křídlům.“

Livye na to: „A ďábelskému úsměvu.“

„A čistému srdci,“ dodala Sara. Předstírala jsem dávení.

„Naznačil, že s May si vyšel jenom tak,“ řekla Eleanor. „A taky, že ti hodlá zavolat.“

„A už mi volal.“

„Ale tys ještě neřekla ‚ano‘.“

„Až do podzimu jsem zadaná,“ prohlásila jsem a byla to pravda; mezi chlapci z koleje, které zatím neodvedli do armády, a důstojníky, kteří přijížděli do nových výcvikových táborů okolo Montgomery, jsem měla takové zástupy nápadníků, až jsem nevěděla, co si s nimi počít.

Sara mě vzala za ruku. „Jestli se ti líbí, na nic nečekej. Každou chvíli je mohou nalodit, to přece víš.“

„Ano,“ souhlasila Eleanor. „Teď, nebo nikdy.“

Vymanila jsem dlaň ze Sařina stisku a sáhla do košíku pro další dávku kalika. „Je válka, pokud jste si toho nevšimly. Taky to může znamenat teď a pak už nikdy. K čemu by to bylo?“

Eleanor namítla: „Dřív ti to ve schůzkách s vojáky nikdy nebránilo. Je ohromně hezký…“

„To je. Když zavolá znova, možná, že –“

„Nechte si povídání na potom, dámy,“ pronesla paní Bakerová; procházela kolem nás, ruce složené za zády, hruď vypjatou jako příď válečné lodi. „I když jsou vaše záležitosti určitě důležité, možná by naši stateční mladí muži ocenili, kdybyste se jejich blahu věnovaly rychleji a s větším zaujetím.“

Když paní Bakerová prošla, sklonila jsem hlavu, zakryla si oči předloktím a němě zaplakala: „Och! Jak já se stydím!“ jako bych byla sama Mary Pickfordová.

2

Vysoký taneční sál Sportovního klubu v Montgomery byl toho večera zaplněn do posledního místa. K mladíkům a dívkám z předních městských rodin, doprovázených hloučkem gardedám, přibyly tucty uniformovaných důstojníků, jimž bylo po dobu jejich pobytu v blízkém Camp Sheridan nebo v Taylor Field uděleno čestné členství v klubu. Tihle mládenci se měli záhy připojit ke svým kamarádům ve zbrani a kolegům letcům ve Francii, aby bojovali někde u Cantigny nebo u Bois Belleau – ale právě teď byli mladí a šťastní a všichni do jednoho hotovi k milostnému vzplanutí.

Má baletní skupina se za oponou chystala k vystoupení. Střevíčky zašněrované, stuhy uvázané, sukénky náležitě zapnuté a nadýchané. Líčidlo, rtěnka – ačkoliv ji žádná z nás nepotřebovala, jak jsme byly rozpálené vzrušením. Poslední úpravy kostýmů. Ještě si protáhnout šlachy, propnout kotník, prolomit klouby prstů. Pokyn, abychom vyplivly žvýkačky.

„Dvě minuty, dámy,“ ohlásila Madame Katherine. „Seřaďte se.“

Marie, jedna z těch mladších, se kukátkem v oponě zahleděla na diváky. „No ne, těch důstojníků! Kdybych tak já tančila sólo…“ řekla toužebně.

Jiná ji usadila: „Až budeš tak dobrá jako Zelda, třeba se na tebe dostane. Ovšem, když se nebudeš tolik cpát koláčky.“

„Houby,“ řekla jsem. „Jsi dětsky baculatá. Stačí, když budeš cvičit. Chce to jen čas, Marie.“

Povzdechla si. „Ty vypadáš jako princezna.“ Maminka mi sepjala vlnité vlasy do co možná úhledného uzlu a obtočila je věnečkem drobných čajových růžiček ze zahrady. Růže byly stejně temně fialové jako můj saténový trikot a jen o odstín tmavší, než má průsvitná sukénka. Byla jsem princezna, alespoň pro tuto chvíli – a o nic než o tuto chvíli jsem nikdy nedbala.

Orchestr spustil a já s rozechvěním čekala na nástup; ještě jednou jsem se ujistila, že stužky střevíčků drží a že nemám cíp sukénky zastrčený do punčoch. Budu si pamatovat to foutté, které profesorka na poslední chvíli přidala? Nezapomenou se ty dvě nové rozestoupit, až se za nimi vynořím na scéně?

Když jsem však vyběhla na jeviště, všechno ze mne spadlo a já si připadala tak lehounká, až mě napadlo, zda to nepůsobí čáry a kouzla našich kreolských pradlen. Nebo za tu lehkost vděčím tomu, že jsem konečně vyšla ze školy. Možná ta válečná energie, pocit, že čas teď letí rychleji a všechno je pomíjivé… Ať už to je čímkoliv, mé tělo je pružné a neúnavné. Zdálo se mi, že jsem sotva začala, když orchestr zahrál závěrečnou pasáž a představení skončilo frenetickým potleskem.

Když jsem se klaněla, všimla jsem si důstojníků v přední řadě. Jako všichni, se kterými jsem se už seznámila, byli i tihle mládenci o maličko starší než mí obvyklí ctitelé. Uniformy s masivními měděnými knoflíky a kožené boty po kolena jim dodávaly sofistikovanosti, která místním chlapcům – sotva středoškolákům – chyběla. Vojáci s sebou nesli vůni nadcházejících dobrodružství, předzvěst pochodů a bitev, krve a kulek a možná i smrti. Snad díky ní tak pulzovali životem.

Můj pohled upoutal pár vysokých bot světlejších, než měli ostatní. Když jsem se narovnávala, klouzala jsem očima od bot vzhůru k olivovým kalhotám, k elegantnímu kabátci uniformy a nad nimi – andělská tvář s očima tak zelenýma a výraznýma jak Irské moře, s očima, které se mne zmocňují a poutají mne jako mušku v pavučině, očima, v jejichž usměvavé hloubce se zrcadlí celý svět, s očima –

Někdo mě ťuknul do ramene. „Pojď, Zeldo,“ řekla jedna z mladičkých baletek a postrčila mě k východu.

Když jsem se vrátila do sálu převlečená do společenských šatů – tentokrát ve šněrovačce, obutá a s kapičkou maminčiny růžové voňavky – nebyl nikde v dohledu. Tančila jsem tedy s chlapcem, kterého jsem znala celý život, a potom ještě půl tucet kousků vždy s novým mládencem na každou novou píseň. Pot v obočí, zpocené ruce; pot se mi řinul po zádech, když jsem přecházela od jednoho ke druhému a žádného zvlášť nevyznamenávala. Byly to cenné úlovky, tihle mládenci. Dobří tanečníci. Dobří společníci. Nic víc – ačkoliv to bych jim nepřiznala. Pokud si každý z nich myslel, že u mne má šanci, bylo to daleko zábavnější.

Konečně jsem se zastavila, abych nabrala dech a něčeho se napila. Postávala jsem u dveří, odpočívala a čekala, až mi můj poslední partner přinese občerstvení, když přišel ten důstojník ve světlých botách. Teď jsem zaznamenala i sněhobílý límeček košile, jemně řezanou bradu, oči dokonale mandlového tvaru, stíněné dlouhými, jakoby péřovými řasami. Páni moji.

Uklonil se. „Poručík Scott Fitzgerald. Je mi velkou ctí, že vás poznávám.“ Hlas měl hlubší, než jsem očekávala, a v něm ani náznak alabamského nebo jakéhokoli jiného jižanského přízvuku.

Předstírala jsem, že jsem zaražena jeho smělostí. „Aniž nás kdo představil?“

„Život pádí – a může být i hodně krátký. Váš poslední partner se každou chvíli vrátí.“ Naklonil se ke mně. „Ujišťuji vás, že jsem dost moudrý na to, abych nejednal zbrkle nebo nevhodně.“

„Dobrá. Generál Pershing by se k vám měl obrátit o radu. Jsem Zelda Sayreová.“ Podala jsem mu ruku.

„Zelda? To je neobvyklé. Rodinné jméno?“

„Spíše cikánské. Pochází z románu Zeldino štěstí.“

Smál se. „Z románu, vážně?“

„Cože, domníváte se, že moje matka je negramotná? Jižanské ženy dovedou číst.“

„Ne, samozřejmě. Zkrátka to na mě udělalo dojem. Postava cikánky! Nu, to je nádhera! Já jsem spisovatel, víte. Zrovna teď mi jeden román posuzují u Scribnera – to je velké vydavatelství v New Yorku.“

O vydáváníknih jsem neměla ani ponětí. Viděla jsem jen, že je jiný než ostatní hoši – ostatní muži, pomyslela jsem si, bylo mu už jistě přes dvacet. A mluvil s tím dramatickým nádechem, tak obvyklým u těch, kteří se věnují divadlu – a k těm já patřila. Když strávíte hodně času na jevišti, vejde vám ten zvyk do krve. Anebo v tom možná bude ještě něco jiného.

„Myslela jsem, že jste důstojník,“ řekla jsem.

„Má vedlejší profese.“

„Neslyším ve vašem hlase ani náznak Jihu, poručíku; kde jste domovem?“

„V Princetonu, než mě odvedli,“ povídal. „Do přípravky jsem chodil v New Jersey. Dětství jsem prožil v Minnesotě, v St. Paul.“

„Yankee každým coulem.“ Rozhlédla jsem se; ač jsem měla pořádnou žízeň, doufala jsem, že můj poslední partner třeba zapomene na návrat.

„Ano – ačkoliv od té doby, co jsem posádkou v Camp Sheridan, shledávám v sobě náklonnost k Jihu. Dokonce rostoucí náklonnost.“ V těch podmanivých očích bylo cosi, co by maminka nazvala „záměrem“. Jiskřička, záblesk, zákmit nebo třpyt. Pohádky, které jsem četla v dětství, měly pro podobné pohledy plno takových slov.

Řekla jsem: „Nu, to vám v zdejších krajích jistě zvýší oblibu.“

„Jsem pln nadějí.“ Pak se usmál a ten úsměv mnou projel jako záchvěv, jako byste se dotkli přízraku anebo se přízrak dotkl vás. „Pln nadějí,“ opakoval, když orchestr spustil valčík, „a ponouká mě to, abych vás vyzval k tanci.“

„Nu, čekám tu na toho milého mládence z Birminghamu, až mi přinese něco na osvěžení. Je tak strašlivé vedro. Nechápu, jak vydržíte v tomhle –“ ukázala jsem na uniformu – „a netoužíte se prostě vysvléct a skočit do potoka.“

„Asi proto, že v potocích bývá nedostatek hudby a krásných mladých žen. Shledal jsem, že tanec docela dobře odvádí pozornost od nepohodlí, které působí ty vrstvy vlny. Nepomůžete bližnímu v nouzi?“

Nabídl mi rámě. Jak bych mohla odmítnout? A proč bych si to přála?

„Asi by to byla služba vlasti,“ odvětila jsem, právě když se ten hoch z Birminghamu vracel s nápojem. Vzala jsem mu sklenku z ruky, vypila punč, vrátila sklenku se slovy „tolik vám děkuji“ a Scott mě odvedl na taneční parket.

Tančil stejně dobře jako každý jiný – možná lépe. Zdálo se mi, že energii, kterou ten večer pociťuji, přenáším i na něho; vznášeli jsme se ve valčíku, jako bychom spolu tančili už léta.

Líbila se mi jeho vůně, čistá, upjatá, vůně vlny a kolínské. Byl asi o pět palců vyšší než já – měřím pět stop čtyři palce – měl právě správnou výšku. A náležitě široká ramena. Svíral mne v náručí dokonale zdvořile a důvěrně zároveň. Vnímala jsem v pase jeho ruku, majetnickou i svůdnou současně. Modrozelené oči měl jasné, a přesto tajemné, koutky úst mu lehce zdvíhal záhadný úsměv.

Následkem toho všeho, ač se nám spolu tančilo znamenitě, jsem se celou tu dobu cítila mimo sebe. Nebyla jsem na ten pocit zvyklá, ale, páni moji, líbilo se mi to.

Za dvě hodiny jsme spolu stáli v růžové záři pouličního osvětlení a klub za námi se prázdnil. Každým okamžikem vyjde Eleanor, a pak se objeví kočí jejího tatínka, aby nás zavezl domů starým kočárem, který jsem se kdysi rozhodla sama řídit. Bylo mi tehdy dvanáct, koně se rozběhli, někam se mnou pádili a já nakonec spadla do křoví.

„Povídejte mi o těch knihách,“ požádala jsem. „Nikdy jsem neznala nikoho, kdo by dokázal sepsat něco víc než článek do novin – vlastně, maminka kdysi napsala divadelní aktovku, ale to se nepočítá, protože to byl muzikál a trvalo to asi jen čtrnáct minut – bylo to na dobročinný ples, my tu věčně pořádáme dobročinné plesy, děláte to u vás na Severu taky tak?“

Smál se. „Zajímá vás můj román, nebo společenské zvyklosti v St. Paul?“

„Román! Obojí! Vykládejte mi úplně všechno o všem, dokud mě Eleanor neodvleče.“

„Co byste řekla tomu, kdybych vám poslal jednu kapitolu, a vy byste hned viděla, co jsem zač. Pak budete moci říkat, že jste byla mezi prvními, kdo četl fenomenální prvotinu F. Scotta Fitzgeralda.“

„F. Scotta –?“

„F jako Francis – po bratranci. Jmenoval se Francis Scott Key – Hvězdnatý prapor, říká vám to něco?“

„Ani ne!“

„Aha, ano. Ale krom toho, F. Scott zní jaksi závažněji, nemyslíte? Autoritativně.“

„To rozhodně,“ přisvědčila jsem. „Páni, hned si vás víc vážím, a to jsem od vás ještě nečetla ani slovo. Považte, jak vás budu obdivovat, až si to přečtu. A navíc, když je to skutečná kniha…“ Nechala jsem větu nedořečenou a dala jsem prostor jeho imaginaci, aby si doplnila zbytek.

Přála jsem si, aby mi podrobněji vyložil, jak to dokázal, napsat celou knihu, a taky, co rád čte, a chtěla jsem mu říct, co ráda čtu já, a pak bychom mohli mluvit o námětech z těch knih. Například o Indii; Kiplinga jsem četla odjakživa. A jak si Joseph Conrad vymyslel Costaguanu – tu z Nostroma –slyšel o tom někdy? Kde přesně se to podle něho odehrává? Tarzan, pán opic – četl tohle? Afrika, to je pane téma! O tom se dá mluvit!

„Na ‚skutečnou knihu‘ si asi ještě chvilku počkáme,“ řekl. „Bohužel. Ale zatím bych vám půjčil něco jiného, pokud byste chtěla. Čtete ráda?“

„Čtu úplně všechno. Má přítelkyně Sara Haardtová mi zrovna půjčila hrozně zvláštní příběh, Zem žen, vyšlo to v časopise, je to o společnosti, kterou tvoří samé ženy. Moc se mi to nelíbilo.“

Zasmál se. „Samé dobré zprávy.“

Nikdo z chlapců, které jsem znala, se o knihy moc nezajímal. Americký fotbal, koně a psi, to bylo něco pro ně. Hleděla jsem na Scotta, v tom růžovém světle mne oslňoval, vlasy, pleť i oči mu plály radostí, ctižádostí a nadšením.

„Tady ji máme,“ zvolala Eleanor a objala mne kolem pasu. Doprovázel ji pořádný hromotluk. „Myslela jsem, že se vytratíš jako posledně.“

„Vytrácí se? Kdybych to byl věděl –“

„Kouřit,“ dodala honem Eleanor, když jsem ji štípla. „Občas se vypaří a dá si čouda se staršími děvčaty.“

„Staršími než…?“

„Kterým je přes sedmnáct,“ řekla jsem já. „Mně bude sedmnáct až do dvacátého července, to je ode dneška za dvacet šest – no, vlastně už skoro za dvacet pět dní, když uvážíme, že se blíží půlnoc. Dvacet pět dní, a pak mi bude osmnáct.“

„A pak už nebude zdaleka tak protivná, aspoň doufám. My moc nekouříme,“ ujistila ho El. „Ale je to dobré proti bolení v krku.“

„Je to dobré, protože je ti pak dobře,“ řekla jsem já, „a proto je zákon a můj tatínek odjakživa proti tomu, aby ženy kouřily.“

„A kdo vy vlastně jste?“ zeptala se Scotta El. Ukázala na svého nového společníka. „Tenhle můj nový přítel, který se už chystá jít po svých, je Wilson Crenshaw Whitney Třetí.“

„Scott Fitzgerald, jediný a jedinečný,“ představil se těm dvěma Scott. Pak dodal s pohledem na mne: „Který si velice přeje, aby ho nečekal stejný osud.“

„Já nemám nejmenší chuť jít domů,“ řekla jsem mu na to. „Kdybych nebyla dívka –“

„Neprosil bych vás o svolení, jestli vám zítra smím zavolat. Jasné?“

„To je má jediná útěcha,“ odvětila jsem. Kočár předjel. Vydala jsem se za El ke dvířkám a dodala: „Sídlo soudce Anthonyho Sayrea. Na centrále vás hned přepojí.“

*

Ranní potrhané mráčky se odpoledne zformovaly do hrozivě čnějících věží korunovaných čímsi podobným kovadlině, a já ležela v posteli, deník otevřený a v ruce pero. Jedním uchem jsem naslouchala blížící se bouři, která mi mohla pokazit plány na večer, a druhým jsem očekávala tři krátká výmluvná zazvonění, která oznamovala, že k nám někdo telefonuje. Scott ještě nezavolal, a už jsem si byla skoro jistá, že nezavolá. Řečí moře a skutek utek, pomyslela jsem si. Spisovatelé asi takoví budou.

Ve dveřích mé ložnice se objevila Tootsie se slovy: „Čas na čaj! Katy pro nás má citronové řezy nebo sendviče s rajčaty – a já mám gin.“

„Takže maminka není doma.“

„Holčinko, je mi dvacet devět. Nejsem už školačka, panebože!“

„A přesto pořád čekáš, až bude maminka z domu, aby sis nalila skleničku.“

„Nechci být netaktní. A potom, tatínek se o nás tolik nastará… A Bůh mipomoz, kdyby mě někdy uviděl kouřit. Tak já do toho ginu skočím natrhat mátu a pár ostružin. Souhlas?“

„Jasně, jistě.“ Vrhla jsem pohled na deník, kam jsem právě zapisovala, jak jsme ráno pracovaly v Service League. My dobrovolnice jsme podávaly v nádražní kantýně vojákům kávu s vdolečky a já jsem tam zřejmě udělala ohromný dojem na jednoho ženatého důstojníka. Ačkoliv jsem věděla, že bych měla jeho zájem odmítnout, stejně jsem s ním flirtovala. Byl přitažlivý a zábavný, a vůbec, co je na tom zlého? Sloužil mi jen k ukrácení času, než budu hotova, než budu moci zas domů, než mi zavolá ten okouzlující poručík.

Zeptala jsem se sestry: „Tootsie, jak jsi poznala, že miluješ Newmana?“

„O-hó!“ Posadila se vedle mne. „Kdo je to? Vykládej!“

Katy volala z přízemí: „Slečno Rosalind, jak ste se teda rozhodly? Co si dáte?“

„Jak jsme se rozhodly? Řezy?“

Pokrčila jsem nos.

„Sendviče,“ zahlaholila Tootsie. „A opláchni mi ty ostružiny, ano?“

„Jó, mlospani!“

Tootsie se zas obrátila kemně. „Tak vyprávěj!“

„Není co. Jen si tak říkám, že bych si měla uvědomit, co hledám. Znamení pravé lásky, chápeš. Že je to jak u Shakespeara?“ Posadila jsem se zpříma a vzala Tootsie za ruku. „Vždyť víš, všechna ta tíha v prsou a chvějící se srdce a záměny identit a šílenství?“

Zezdola se ozval telefon a mně vyskočilo srdce do krku.

„Ano,“ řekla Tootsie a přidržela mě za ruku, když jsem se vymrštila. „Ano, přesně tak to je. Opásej své ledví, sestřičko.“

3

V půli července jsme se Sarou Haardtovou právě vycházely z kloboučnictví na Commerce Street, když na mne mužský hlas zavolal:

„Slečno Sayreová! Hola!“

Scott na nás mával a prodíral se k nám zástupem mladých žen, které se otáčely a hleděly za ním. Cestou se prstem dotýkal klobouku a usmíval se na ně. I v civilním obleku – bílá košile, modrá pletená vesta, nažehlené hnědé kalhoty se záložkami – vypadal exoticky, mimořádně, budil touhu. Od našeho prvního setkání jsem se s ním viděla dvakrát, jednou, když mi přinesl strojopis jedné kapitoly ze svého románu, a potom, když jsem si ji přečetla. Obě schůzky byly pouhé příliš stručné výměny úsměvů a komplimentů, které se odehrávaly ve veřejné jídelně nad sýrovým sendvičem (Scott) a melounem (já), pod dohledem Eleanor a Lyvie, které po nás pokukovaly z vedlejšího boxu. Jakkoli jsem byla v pokušení zrušit všechny své závazky a věnovat své víkendy tomu sličnému vetřelci ze Severu, jak mu říkala Tootsie, nebylo tak lehké odhadnout, zda bych měla jeho pozornosti brát vážně.

„To je milé, že jsme vás tu natrefily!“ uvítala jsem ho, když k nám došel.

„Prozradím na sebe příliš, když se vám svěřím, že to nebyla náhoda? Vaše sestra mi pověděla, že vás tu možná naleznu.“

„Jemine, páni, to nám lichotí, no ne, Saro? Ach, Saro – dovol, ať ti představím poručíka Scotta Fitzgeralda z Princetonské univerzity. Tohle je slečna Sara Haardtová z Goucher College. Připadám si vedle vás tak nedovzdělaná – ne že by pro mne vysoká k něčemu byla. Takové vysedávání! Nemohla jsem se dočkat, až budu mít za sebou střední!“

„Velice mne těší, slečno Haardtová.“

„Je to skvělá hlava, nesmíte ji brát vážně,“ řekla Sara.

Ukázala jsem na výlohu obchodu. „Slečna Haardtová, žena světa znalá, by mi ráda rozšířila obzor a poučila mne, co dnes dámy, které drží krok s módou, nosí na hlavách – což patrně nebudou tyhle obří dorty s peřím, které tady vidíte.“

Scott na to: „Musím s vámi souhlasit. Když jsem byl naposled v New Yorku, ve všech výlohách převládal menší, méně zdobný styl.“

„Chlapík, který se vyzná v módě!“

„Jsem pouhý pozorovatel. Spisovatel jím být musí.“

Vysoká hubená Sara, jež vládla intelektem mnohem méně tuctovým, než by napovídal její zjev, navázala: „Tak vy jste spisovatel?“, docela neviňoučce, jako bych jí už nevyložila všechno, co jsem o něm věděla.

„Od chvíle, kdy jsem dokázal udržet tužku.“

„To je úchvatné,“ prohlásila Sara. „Sama tak trochu píšu. Jdeme zrovna se Zeldou na oběd; co kdybyste se k nám přidal? Můžete nám vyprávět o své práci.“

„Učinil bych tak s největší radostí, ale musím se vrátit do výcvikového tábora.“ Obrátil se ke mně. „Ale než půjdu, slečno Sayreová – Zeldo, smím-li vás tak zvát – pokud si vzpomínám, jednou nebo dvakrát jste se zmínila, že máte příští týden narozeniny. S vaším laskavým svolením bych rád uspořádal v klubu malou slavnost na vaši počest.“

„Vážně? Nevím, co bych na to řekla –“

„Říkejte, co chcete, jen neříkejte ne.“

Zasmála jsem se. „To omezuje mou volbu.“

„Což jsem též zamýšlel. A teď už musím běžet.“ Už na odchodu se usmál: „Ohledně detailů vám ještě zavolám!“

Dívaly jsme se za ním, jak chvátá ulicí, a Sara řekla: „Jaké roztomilé gesto – škoda, že tomu chlapci musíš připravit zklamání.“

„Škoda, že musím připravit zklamání mamince, chceš říci, až jí povím, že oslavy doma nebudou – ale postarám se, aby je Scott oba pozval, ji i Soudce, a snad by stejně mohla upéct dort.“

Večer po dezertu jsem to v salonu vyložila tatínkovi. Vyslechl mne a prohlásil: „Ten hoch očividně postrádá dobré vychování! Sotva tě zná! Odkud jsi říkala, že je?“

Neříkala jsem to, a mělo to svůj důvod. „Než nastoupil do armády, byl tři roky v Princetonu a teď slouží ve výcvikovém táboře Camp Sheridan.“

Maminka poznamenala: „Je to nadšenec, to je na něm vidět.“

„Je,“ přisvědčila Tootsie. Vyšívala zrovna americkou vlajku; občas jsem se jí posmívala, že se z ní stává nová Betsy Rossová. A dodala: „Když dopoledne volal a já mu řekla, že Zelda není doma, trval na tom, že musí vědět, kam šla. Prý: ‚Je to krajně naléhavé!‘, a říkal to, jako by mu šlo o život.“

„Frivolní, to ten hoch je – patrně má příliš peněz a ne dosti rozumu. Takových přivandrovalců známe. Nepřekvapilo by mne, kdyby jeho rodina pocházela ze Severu.“

Zasáhla jsem: „Mně připadá děsně romantický a koneckonců, jsou to moje narozeniny.“

Tatínek sáhl po koňaku, po jediném alkoholickém nápoji, který si dovolil, a to jedině v pátek večer. „Buď jak buď, tvá matka –“

„– to bere jako dvorné gesto ctitele,“ usmála se maminka vlídně na tatínka, což postačilo, aby se dal obměkčit.

*

Oslava mých narozenin se konala ve společenských prostorách klubu, vysoký salon osvětloval mohutný křišťálový lustr nad našimi hlavami a malé křišťálové svícny rozmístěné po stěnách. U té příležitosti jsem přemluvila maminku, aby mi mé světle zelené hedvábné šaty se špičatým výstřihem zkrátila do půl lýtek. Vzala jsem si k nim nový slaměný klobouček s úzkou krempou a štíhlé vysoké podpatky, které jsem viděla v časopise. „Pověz mi něco o tom chlapci,“ naléhala maminka, když mi špendlila šaty, ale já ji zklamala. „Vždyť se s ním seznámíš,“ řekla jsem jí. „Uvidíš sama.“

Milovala jsem ten klub, zažila jsem tam spoustu zábavy, ale plynové světlo teď působilo tak zastarale, když se už ve všech moderních budovách svítilo elektrikou. Elegantně omšelé orientální koberce klubu, jeho vrzavá dřevěná podlaha a neslyšný černošský personál byly přímou antitezí všeho moderního – a pyšnily se tím. To byl Jih mého tatínka, klub mého tatínka – nepatřil mu sice doslova, ale v mnohém ohledu mu vlastně patřil. Patřili k sobě.

Teď stanul uprostřed místnosti Scott, zdvihl ruce a prohlásil: „Dámy a pánové, vítejte na oslavě osmnáctých narozenin slečny Zeldy Sayreové! Já jsem Scott Fitzgerald, váš hostitel a její vášnivý obdivovatel!“

V dobře střiženém perlově šedém obleku vypadal elegantně. Měl bleděmodrou vázanku s šedivým proužkem. Jeho oči, v tomhle světle šedozelené, mi připomínaly rampouchy – tak vzácné v Montgomery – nebo oblázky na břehu bujně bublajícího jarního potoka. Do té míry prozrazovaly inteligenci, až ve mně budily touhu potopit se mu do hlavy a plavat v jejích hlubinách.

Moji přátelé zatleskali a Scott se opět ujal slova: „Náš barman Jasper vytvořil nápoj na Zeldinu počest. Popsal jsem mu ji – a výsledkem je tahle směs ginu, sody a meruňkové šťávy. Musíte ochutnat, je to nehorázně dobré.“

„A co ty na to všechno?“ zašeptala Sara Mayfieldová s očima upřenýma na Scotta. „Je do tebe celý blázen, co?“

„To si piš.“ Hruď se mi podivně svírala.

„Muselo ho to stát celý měsíční plat. Je z bohaté rodiny?“

„Nemám tušení. Šel na Princeton, nějaké peníze tam budou.“

„Kolik mu je?“

„Dvacet jedna,“ zašeptala jsem. „Je spisovatel; už napsal román. Kus jsem toho četla, je to děsně dobré. Plánuje si, že bude slavný.“

„To se dá dost špatně plánovat.“

„Soudce říká, že když někdo uspořádá takovýhle večírek pro dívku, kterou sotva zná, musí být lehkovážný.“

Sara přelétla pohledem mého tatínka, jenž svým ztuhlým postojem a výrazem dával najevo, že je tu jen z donucení. Pak řekla: „Jsou na světě horší věci.“

Hudba začala hrát a Scott k nám přistoupil. „Poprosil jsem vaši přítelkyni slečnu Hartovou, tamhle u piana, aby nám zahrála foxtrot. Zatančíme si?“

„Když vidím, co vás to všechno stálo námahy, mám dojem, že bych měla souhlasit.“

„Je vždycky tak nabroušená?“ zeptal se Scott Sary.

„Držte si klobouk, pane,“ odvětila Sara.

Za chvilku už nám vykládal, jak se z Princetonu vydal vlakem přes celou zemi, napřed do Chicaga a pak do St. Paul. V jeho slovech se pole třpytila démanty, jeho společníci byli plni energie, chytří, zábavní, nebo smutní, z měst byly hotové rohy hojnosti překypující ambicemi a průmyslem.

Je tak světaznalý, říkala jsem si. Kdežto já jsem byla pravý protiklad, nikdy jsem se neocitla od domova dále než v horách Severní Karolíny. Světaznalý, ale vřelý a dychtivý jako zlatý retrívr.

Právě jsem se ho chtěla zeptat, jestli nemají někde v příbuzenstvu zlatého retrívra, když mne objevil tatínek a odvedl si mne stranou.

„Holčinko, je čas, aby ses rozloučila.“

„Ještě je brzo.“

„Na to nehleďme. Poručík Fitzgerald nás třikrát vyzval, ať si dáme ten jeho koktejl. Snad mohl projevit poněkud více zdrženlivosti.“

Soudila jsem, že koktejl stojí za pozornost, kterou mu Scott věnuje – ale to jsem tatínkovi povědět nemohla. Zasmála jsem se tedy: „Ne, on určitě moc zdrženlivý nebude.“

Tatínkovi se zúžily oči. „Jistě jsi mu vyjádřila své politování.“

„Ano, jistě!“ zalhala jsem. „Nu, dala jsem sidoušečekšampaňského – abych nebyla nezdvořilá k našemu hostiteli. Nerada bych vzbudila dojem, že nejsem dobře vychovaná.“

Nedal se ošálit. „Chová se prostě nevhodně; nechci, abys s tím chlapcem nadále utrácela čas.“

„Ale Soudce, vždyť má narozeniny,“ vložila se do toho maminka a zlehka se dotkla jeho paže.

„Vážně bych tu ráda zůstala, tatínku,“ řekla jsem. „Mám tu všechny kamarády. Jak to bude vypadat, když odejdu tak brzo?“

Zvažoval to, pak těžce povzdechl, jako kdyby na něj neviditelnou silou času a gravitace náhle dolehla jeho šedesátka. „Tootsie tě pak dopraví domů,“ prohlásil a očima sledoval Scotta, který právě budoval na stole věž z prázdných sklenek od šampaňského. „Máme v tom jasno?“

„Ano, tatínku – ale on je slušný člověk, jenom ho zkrátka musíš poznat blíž. Teď je všechno trošku jinak, než to bylo v tvém mládí.“

Scott mé rodiče zahlédl ve dveřích, nechal věž věží a spěchal tatínkovi potřást rukou a pocelovat maminku na líčko. „Děkuji vám, že jste přišli. Zelda má opravdu štěstí, že má takové rodiče. A jaký krásný kus práce jste na ní odvedli!“ prohlásil a objal mne paží kolem pasu. „Je pozoruhodná!“

„Hmm,“ udělal tatínek.

„Ještě jednou všechno nejlepší, holčinko,“ řekla maminka a objala mne. „Jsme na tebe moc pyšní. Je to divné pomyšlení, že už jsi úplně dospělá.“ Oči měla zamlžené. „Všechny mé děti jsou dospělé.“ Obrátila se k otci. „Soudce, budeš mi muset vysvětlit, jak se to mohlo stát.“

„Obvyklou cestou,“ řekl a vzal ji pod paží. „Dobrou noc, holčinko.“

Jakmile maminka s tatínkem prošli dveřmi, Scott se otočil, vzal mne za ruku a zavolal na Livyi:

„Kočičko, zahraj nám tango!“

*

V domě plném žen byla tatínkovým oblíbeným útočištěm knihovna. Všechny stěny nevelké místnosti tu lemovaly tmavé regály z javorového dřeva, plné knih. Spoustu jich zdědil po svém otci a hodně jich také přidal sám. Četl vážné romány, filozofii a historická díla; pomáhala mu, jak říkal, chápat lidské plahočení, a čím lépe je pochopí, tím lepším bude soudcem. Na člověka tak inteligentního a s takovou láskou ke knihám by měly, jak jsem soudila, Scottovy ambice udělat dojem, několik dní po slavnosti jsem se tedy tatínkovi u večeře zmínila o jeho románu.

„Dal mu název Romantický egoista, ještě pro něj nemá nakladatele, ale u Scribnera – to je moc dobré vydavatelství – o tom uvažují a co nevidět mu dají vědět.“

„Psaní je pěkný způsob trávení času – svědčí o čilé mysli – ale nedá se tím vydělat na živobytí. Jaké si hodlá zvolit povolání?“

„Psaní knih může být povolání,“ řekla jsem, i když jsem si tím nebyla nijak jista. Jediní, o kterých jsem kdy slyšela, že by se tím živili, byli velice slavní a také už mrtví. Tak jsem dodala: „Charles Dickens se živil psaním. A Henry James.“

Tatínkův kyselý výraz na to byl dostatečnou odpovědí.

Tootsie se na mne účastně usmála a řekla: „Poručík Fitzgerald je čilý mladík.“

„Čilost,“ pravil náš tatínek, „rodinu taky neuživí – zvláště když ten mladík podstatnou část příjmů – ať už z jakýchkoliv zdrojů – utratí za pití. Fitzgerald – to je irské jméno, chápeš. A předpokládám, že je katolík. Nechci nikomu křivdit, ale tihle lidé požívají jisté pověsti nikoli nedůvodně. Holčinko, přece bys na něco takového neskočila.“

Naježila jsem se. „Na nic jsem neskočila. Je to slušný a nadaný člověk a náhodou se mi líbí, a myslím, že je to vážně něco, když mu už už vyjde román!“

„Pouhé dohady. V nejlepším případě.“ Tatínek na mne pohlédl přes brýle. „Za předpokladu, že takovému nezkušenému autorovi opravdu něco vydají – je to nepravděpodobné, ale nikoli nemožné, to uznávám – vynese mu to rázem dost, aby si za to koupil nový svrchník nebo něco podobného. Báječné.“

Katy vešla do jídelny a začala sbírat salátové misky, když jsem řekla: „Nezdá se ti, že bychom mu měli přiznat zásluhu, že se o něco snaží?“

Tatínek na mne pohlédl, jako bych byla slabomyslná. „Člověk zaslouží uznání, když dosáhne něčeho významného. Něčeho, co přispěje ke zlepšení života jeho a jeho rodiny, a pokud možno, i celého lidstva.“

„Ale knihy tohle dokážou. Vím, že si to také myslíš,jinak bychom jich tady tolik neměli.“ Ukázala jsem na knihovnu.

„Scott Fitzgerald není Dickens, holčičko. Ani James – který měl ostatně rodinné jmění, stejně jako Edith Whartonová a řada dalších. Není to učenec, není filosof, není to zámožný člověk ani obchodník, dokonce ani politik. Co vlastně je? Yankee, irské štěně, kterému příliš chutná kořalka, nedokázalo dokončit školu a které co nejdříve pošlou do války a které ani pak – za předpokladu, že se vrátí celé – před sebou nemá žádné obzvláštní vyhlídky.“ Tatínek na mne zamířil vidličkou. „Měla bys raději stát nohama na zemi, pustit z hlavy ty chiméry, nebo jednoho dne zjistíš, že žiješ v chatrči jak nějaký negr, pereš si prádlo v řece a den co den máš k večeři hrách.“

„Dobré nebe, Soudce, to je mi představa,“ ozvala se maminka. Pak mě popleskala po ruce a řekla: „Katy, teď si dáme pečeni!“

„Jo, mlospani.“

Ráda bych pokračovala v debatě, ale došla mi munice. Pokud mé zkušenosti sahaly, tatínkův názor byl neoddiskutovatelný.

„Přece bys nechtěla,“ vedl dál svou, „nakonec ještě pracovat, aby ses uživila.“

A v tom měl pravdu, to bych nechtěla. Žádná úctyhodná vdaná žena by nenastoupila do zaměstnání, pokud má na vybranou, v Alabamě tedy ne. My dívky jsme byly vedeny k tomu, že před sebou máme jediný cíl – provdat se za nejlepšího mládence, kterého dokážeme sehnat. Ačkoliv jsem byla ochotna překročit spoustu všelijakých pravidel, porušit tento zákon mi nikdy ani na mysl nepřišlo. Takže nezbývalo než udělat všechno pro to, aby se ukázalo, že má pravdu Scott a že se tatínek mýlí.

4

„Nemohu se zdržet na večeři, ale musím s tebou mluvit,“ řekl Scott.

Bylo odpoledne na sklonku října a já jsem za ním sešla na přední verandu. Měl už za sebou pořádnou dávku čekání: na osud svého rukopisu, který mu už jednou odmítli, vrátili k přepracování a on jim ho předložil znovu v nové verzi; na odjezd do Evropy – věděli jsme, že každým okamžikem může přijít rozkaz k nalodění; a na mne, kdy už ho veřejně prohlásím za prvního a nejlepšího ze svých nápadníků, za budoucího manžela, za cokoliv. Dosud jsem se zdráhala. Neměl v úmyslu se po válce vrátit na Jih, a já o něho sice tuze stála, ale zaráželo mě pomyšlení, že bych odsud měla navždy odejít. Co bych znamenala jinde než v Montgomery?

Jakmile se mohl uvolnit, jezdil rozvrzaným autobusem z Camp Sheridan do města. Chodili jsme na dlouhé procházky, také tančit, bral mne na večeře, a občas jsme jen tak sedávali na schodech a na verandách mých přátel, upíjeli jsme z placatek gin, vyprávěli si historky a smáli se tak, jak se umějí smát jen lidé, kteří nikdy neutrpěli žádnou ztrátu a nepotkalo je nic zlého. Notný čas jsme také strávili líbáním, zdokonalovali jsme se v polibcích; upozorňovala jsem ho, že to nepokládám za nijak závazné – „Jinak už bych byla hodně dávno vdaná,“ říkala jsem mu.

Většinu toho jsme před tatínkem tajili, protože, jak vždycky říkávala stará teta Julie: „Maléry chodí bez zvaní, nač si o ně koledovat.“ Narodila se jedné z otrokyň pradědečka Machena, a než se ujala péče o Sayreovic potomstvo, bývala chůvou mé maminky; hlásala, že osvobození otroků znamená, že se zkrátka musíte ohánět, abyste se o sebe postarali.

Scott se dnes tvářil zasmušile, oči podlité krví svědčily o nemoci nebo možná taky o kocovině. Vyprávěl mi, jak si to čekání na loď vybírá svou daň; jak důstojníci noc co noc pijí kukuřičnou kořalku a vykládají si navzájem, jak zatočí s nepřítelem, pokud se k němu ovšem dostanou. Možná to bylo tím. Doufala jsem, že to není ta strašlivá španělská chřipka, o které se teď všude mluvilo.

„Co je ti? Jsi nemocný?“ zeptala jsem se.

Sáhl do kapsy a vytáhl přeložený list papíru. „Tak nějak,“ řekl a podal mi ho.

V záhlaví dopisu stálo Charles Scribner a synovéa já hned věděla, že svůj román nepřepracoval dostatečně. Dopis byl krátký, omluvný a zdál se být konečný.

„Jé, to mě mrzí. Dal sis s tím tolik práce.“

Seděl na nejvyšším schodu – sklesl na něj, jako by mu tím odmítnutím změkly kosti. „Víš, jako malý jsem se učil moc špatně. Nedokázal jsem se soustředit. A jelikož můj otec měl sice dobré jméno, ale neměl peníze…“

„Jako u nás,“ řekla jsem, sešla ze schodů a opřela se o zábradlí. „Ani maminka, ani tatínek toho moc nezdědili – tatínek tvrdí, že je to jenom dobře, protože skutečný muž si na sebe má vydělat sám.“

„Měl by. A moji rodiče doufali, že to svedu, jen kdybych tu školu bral trochu vážně. Moje teta navrhla, abych šel do Newmanovy přípravky na vysokou, a všechno platila. I Princeton. To od ní bylo velkorysé,“ prohlásil kategoricky a oždiboval si nehet. „Ale mně hrozně vadilo, že jsem na tom byl skoro jako nějaký stipendista. Všichni kamarádi ze školy měli tatíčky milionáře, rezidence, jezdili do ciziny, chodili do společnosti… proč jsem se nenarodil jako jeden z nich?“

Pohlédl na mne a já jen pokrčila rameny. „Chtěl jsem patřit mezi ně. A myslel jsem, že to dokážu svým perem. Psaním se nedají získat miliony, v to se doufat nedá, ale dá se získat prestiž. V Americe si můžeš nalézt cestu na vrchol na kterémkoliv poli. A když to dokážeš – nu, tak tam jsi.“ Ukázal na dopis, který jsem dosud držela. „Tohle, má drahá dívenko, je konec jednoho snu.“

Odvedla jsem ho na dvůr, abychom se dostali z doslechu každého, kdo by snad číhal za okny na verandu, a sedla jsem si do trávy. Svalil se vedle mne.

„To nejsou jiná nakladatelství?“ zeptala jsem se.

„Scribner byl moje největší šance.“ Převrátil se na záda, tváří k nafialovělému nebi, a těžce vzdychl. „Teď ať si ze mne klidně Hunové udělají terč na střelnici.“

„Jsi směšný. Jsi prostě dobrý autor. Ti lidé u Scribnera nejsou jenom dost bystří, aby si toho všimli. Zřejmě to bude parta postarších škrobených panáků s moc pevně zapjatými límečky.“

Matně se usmál. „Je to konzervativní nakladatelství…“ Ale pak mu úsměv zmizel. „Mé myšlenky jsou příliš radikální. A můj styl – taky není dost tradiční.“

Položila jsem mu dopis na prsa. „Jenže tenhle pan Perkins si to nemyslí.“

Scott opět vzdychl. „Nesejde na tom, co si myslí Perkins, když odpověď zní ne. Bože, tomu se říká prohra. Měl jsem vstoupit do řádu – vykládal jsem ti to? Monsignor Fay, můj mentor, můj přítel, vždycky říkal, že mám poslání. Popsal jsem ho v tom románu – který ovšem nikdo nikdy nebude číst.“

Říkal to tak zoufale. Chvilku jsem uvažovala, jak bych ho mohla dostat z těch chmur, aby v něm zas převážil jeho obvyklý optimismus. Možná by zabral apel na jeho hrdost, jako se to často osvědčilo u mého bratra. Tony býval tak náladový, a to bylo vždycky lepší jednat s ním tvrdě a nelitovat ho.

Tak jsem řekla: „Doopravdy chceš, abych si to o tobě myslela? Že jsi ztroskotanec? Že jsi nejen prohrál, ale že jsi taky utekl z boje? Francis Scott Key Fitzgerald z Princetonské univerzity není nic než slaboch, se kterým každý zamete. Je to tak?“

Scott se vzepřel na loktech a zahleděl se někam nade mne, obočí svraštělé, rty našpulené. Zvedla jsem bradu a nasadila jsem svůj nejvážnější výraz, který jsem užívala, když jsem vykládala o poezii žáčkům základní školy. Musíte děti přesvědčit, že to myslíte úplně vážně – zvláště, když dojde na Williama Blakea s tím jeho jasně planoucím tygrem. Často je to zavede úplně jinam. Co ten tygr? To on doopravdy hoří? A uhoří? Co ho zapálilo? Blesk? Nebo bůh? Musila jsem je nějak přesvědčit, že poezie je vážná záležitost; že už brzo dorazí k rýmovaným epigramům.

Teď bylo třeba, aby Scott uvěřil, že jeho pověst v mých očích je v sázce. Vrhla jsem na něho nesouhlasný pohled a odvrátila se.

Řekl: „Víš, že jsem jednou nebo dvakrát stál na jevišti, viď?“

„Vyprávěl jsi mi to.“ Působil v princetonském Triangle Clubu, psal libreta a verše a vystupoval v několika hrách.

„Ano, tak teď, abys věděla, hraji roli Zkroušeného mladého muže. Piluji své jevištní schopnosti. Mistra dělá cvik.“

Obrátila jsem se k němu a násilím jsem potlačila úsměv. „Takže nejsi ztroskotanec a všechno není ztraceno?“

„Ne,“ prohlásil s vervou a posadil se zpříma. „Jasně, že ne. Už mi vyšlo spoustu věcí ve školních časopisech. Básně, povídky, kritiky. Seznam dlouhý jak má paže. Napsal jsem muzikál! Tohle nic není. Menší dílčí nezdar. Zkusím to znova.“

„Taky bych to tak brala. Takže u nás zůstaneš na večeři?“

„Nerad bych zklamal tvého otce.“

*

Toho dne, kdy Scottův pluk odplul do Francie, mě nalezla má sestra Tilde, která teď také bydlela u rodičů, protože její manžel narukoval, jak trucuji na předních schodech.

Má sestra Tilde, věkem mi nejbližší, sedmadvacetiletá, matka roztomilého chlapečka pokřtěného po svém otci, byla vždy schopná a spolehlivá. Skutečná Gibson Girl, ztělesnění ženského ideálu na přelomu 19. a 20. století. Nic ji nevyvedlo z míry. Měla temně plavé vlasy, nosila brýle, vynikala rozhodností a hodně se podobala tatínkovi.

Posadila se vedle mne. „Scott odjel, co? Řekla mi to Tootsie.“

Ulomila jsem větvičku rozkvetlého jasmínu, plátek po plátku trhala voňavé hedvábné kvítky a sypala si je na svá bosá chodidla na dřevěných prknech. Podívala jsem se na Tilde: „Proč to dělají?“

„Co? Že jdou dobrovolně do války?“

„Ano, taky – a proč se vůbec vedou války. Proč si pořád ještě někdo myslí, že něčeho dosáhne, když se budou houfy mladých mužů srážet v polích, v lesích, ve městech a budou na sebe střílet, jako by to dokazovalo, že jedna strana je víc v právu než druhá, jen proto, že si někdo udržel zrovna tohle pole, tuhle řeku, nebo tuhle budovu? Co je Johnovi do toho, jestli Němci získají kus Francie? Proč mu na tom záleží víc, než mu záleží na tobě?“

Tilde si propletla prsty na kolenou. „Muži takhle neuvažují. Domnívají se, že nám ukazují sílu svého charakteru. Bojují pro naše dobro.“

„Jaké dobro mi plyne z téhle války? A jaké tobě? Nikdo nenapadl Montgomery, nikdo nezaútočil na Ameriku.“

„Válka ti přinesla Scotta.“

„A teď mi ho bere.“

„Měj trpělivost, holčinko. Jsi tak mladá – nemusíš ještě vázat své naděje k jedinému muži.“

„Nelíbí se ti?“

„Líbí – ale já ho sotva zahlédla. I když podle toho, co říká maminka, je zřejmě jako malý kluk, který pobíhá sem tam a pokřikuje: ‚Koukejte na mě! Koukejte na mě!‘“

„Co je na tom zlého?“

„Obávám se – a maminka se toho taky bojí – že mezi vámi padne kosa na kámen,“ odvětila Tilde. „Jenomže stejně nezbývá než čekat, jak to dopadne. Já vím, že jsi s ním celá blažená, ale i tak, možná že pro tebe není ten pravý.“

Hlavou mi prolétlo, oč by mi bylo lépe, kdyby Tilde měla pravdu, o co jednodušší bych měla život, a řekla jsem: „Přála bych si, aby nebyl ten pravý, ale obávám se, že patrně bude.“

5

1. listopadu 1918

Nejdražší Zeldo,

píšu Ti z Long Islandu, dosud trčíme v přístavu, mé vojáky kosí chřipka a nevyplujeme, dokud nedoplníme stav. My důstojníci si tu krátíme čas špatnou poezií a náramně dobrým bourbonem, nosíme nový typ lodiček, speciálně určených pro zámoří, v naději, že se v dobrém zdraví dostaneme do akce. Drahá, drahá moje, stýská se mi po tvém úsměvu, chybí mi zvuk tvého hlasu a jemná vůně růžové vody na tom delikátním místečku na krku, hned za ouškem. K smíchu, jak jsem se třásl na cestu do Francie, než jsem zjistil, že to místečko existuje… Teď jsem hotov se s tou zatracenou válkou vypořádat, abych se mohl věnovat tomu, k čemu jsem vpravdě určen.

Toužím po Tobě –

Scott

Nepřála jsem si myslet na to, co ho čeká ve Francii, a psala jsem mu vždy v povzbudivém tónu. Vyprávěla jsem mu, jak jsem na doporučení paní Davisové, která mě učila výtvarné výchově na střední škole a pokládala mě za skutečně nadanou, začala chodit na kurz olejomalby. Psala jsem: „Celý první den jsme strávili tím, že jsme se učili vyslovovat technické termíny grisaille a chiaroscuro, které v jazyce Jižanů nejsou tak úplně běžné.“ Vyprávěla jsem, jak jsem si včera večer před tancem v hotelu Exchange dala dvě sklenky pořádně říznutého pití, následkem čehož jsem vylezla na stůl a chtěla předvést kroky odvázaného černošského tance zvaného black bottom, jenže mě stáhla dolů jedna z gardedám. Psala jsem:

Ta milá stařena mi velice vážně sdělila, že ten tanec je skandální, a já jí odvětila se stejnou vážností, že mi zabránila, abych splnila svůj slib. Srdce moje drahé, myslíš, že bych se mohla hodit i k něčemu jinému než k zábavě? Nijak zvlášť po tom netoužím – ale samozřejmě toužím pobavit co nejvíce a nejlépe tebe. A tak si vždycky zapisuji historky o svém ohavném chování do deníku, aby tě čekalo nějaké počtení, až se vrátíš.

Byl pryč všeho všudy tři týdny, když jsem jednoho pondělí přišla domů a nalezla maminku, všechny tři mé sestry a Minora, manžela Marjorie, shromážděné kolem tatínka, který třímal rozevřené noviny jako trofej.

Odstrčila jsem ramenem Tilde, abych se také podívala. „Co se děje?“

„Je po všem!“ prohlásila Tilde a sevřela mne v náručí. „Hunové kapitulovali!“

„Cože?“

Tatínek poklepal na noviny hřbetem ruky a obrátil se ke mně. Bylo to zvláštní vydání a hlásalo: MÍR. Konec bojů! Podepsáno příměří. „Dnes ráno pařížského času,“ sdělil mi. „Zvítězili jsme!“

Tilde řekla: „John a Newman se vrátí domů!“

A Scott, pomyslela jsem si, zaplavena úlevou. Nebude se muset plavit přes rozbouřený Atlantik, aby čelil surovému nepříteli, nebude zafačován do těch obvazů, kterých jsem tolik navíjela, nebude se brodit v rozbahněných zákopech a riskovat zranění, infekce, parazity, smrt, zatímco já bych čekala v nejistotě, v jakémsi svém soukromém předpeklí, až ta válka skončí.

Domovem se však pro něj stane New York, město jeho snů. Vykládal mi, jak Bunny Wilson, jeho kolega z Princetonu, před válkou bydlel na Manhattanu, pracoval jako reportér, dělil se o byt se dvěma dalšími muži a s velikým množstvím knih a ze všech stran je obklopoval rámus a půvaby velkoměsta. Scott si pro sebe představoval cosi podobného, lákal ho Bunnyho životní styl, ne ospalé jižanské městečko Montgomery, kde největší vzruch v horkých odpoledních obstarával ventilátor, točící se pod stropem.

„Nemáš radost?“ ptala se Tootsie a objímala mne.

„Mám, to se ví, že mám. Kdo by neměl?“

Scott se nakrátko vrátil do Montgomery, aby se podílel na likvidaci výcvikového tábora Sheridan. Tvářili jsme se, že nám vůbec nesejde na tom, kam půjde pak, a většinu společně stráveného času jsme se vášnivě líbali v některém zastrčeném výklenku v klubu nebo v zadní řadě biografu Empire Theater, bez ohledu na to, jaký film tam zrovna promítali. Vtipkovali jsme o tom, že naše láska má stále nějaký hudební doprovod. „Vsadím se, že Lillian Gishová si připadá zrovna tak,“ komentovala jsem to.

Jednoho vlhkého chladného dne na počátku února jsme se vydali na procházku, jen abychom byli chvilku sami. Mrazivý vítr nad námi rychle hnal mraky. Na nároží Sayre a Mildred Street mě vzal za obě ruce a řekl: „Pošlu pro tebe, jsi pro? V New Yorku není o moc větší zima než tady.“

Hleděla jsem na něho s údivem. Tvář měl brunátnou, oči bystré a plné naděje. „Je to snad nabídka k sňatku?“

„Mohu ji zopakovatve svitu svící po večeři, jestli to bude působit oficiálněji – ale ano, chci, aby ses za mě provdala.“ Poklekl na koleno. „Vezmi si mě, Zeldo. Všechno si to vynahradíme. Co říkáš?“

Rozhlédla jsem se okolo, na důvěrně známá průčelí, na tabulku s názvem ulice, která nesla moje jméno, na chodníky a sloupy pouličního osvětlení a stromy, které na mne shlížely celá léta, jak běhám, jezdím na kole, na kolečkových bruslích, pouštím bubliny, hraju si na honěnou – a v poslední době chodím s mládenci, kteří úplně stejně jako tenhle pláli touhou, abych se stala jejich nevěstou. Milovala jsem Scotta s veškerým zápalem vášnivé osmnáctileté dívky, milovala jsem ho však dost na to, abych navždy odešla z domova?

Spatřil v mé tváři nerozhodnost a vstal. „Nemusíš mi odpovědět hned. Rozmysli si to. Budu tvůj, Zeldo, jestli si mne vezmeš.“

Když jsem té noci zavřela oči, viděla jsem se, jak stojím na skutečném rozcestí:

Jsem v otevřené krajině. Vzduch se ani nehne, všude je klid, a já čekám na závan osudu, aby mě postrčil tím nebo oním směrem. Stojím tam, hledím na prašnou cestu a vím, že když se teď rozejdu se Scottem, s největší jistotou skončím provdaná za nějakého milého, slušného mládence z dobré rodiny, která má své hluboké kořeny na Jihu. Budu tatáž čilá, životem překypující dívka, jako jsem dosud byla, jenom slavnosti, na které budu chodit, se nyní budou odehrávat v salonech místo v klubu a v sálu hotelu Exchange. Můj manžel bude, řekněme, pěstovat bavlnu. Bude hrát golf, chodit na lov a popíjet s přáteli kvalitní bourbon. Mé děti budou mít barevné chůvy, které na ně dohlédnou, když si zajdu na oběd s kamarádkami, a budu plánovat stejné kulturní a společenské události jako ty, kterých jsem se od malička celá léta účastnila. Znám tenhle život, umím si ho zřetelně představit, miluji ho, jako miluji svou rodinu. Rozumím mu, nemám skutečnou touhu na něm cokoliv měnit.

Když jsem pohlédla na cestu v opačném směru, spatřila jsem před sebou život, který mi nabízí Scott, život, který mi nastínil na naší procházce. Bude nepředvídatelnější než alabamské počasí na jaře.

Pro začátek Scott odjede do New Yorku, kde si najde nějaké zaměstnání od pera, jež nás zajisté docela dobře uživí, a potom pro mne pošle. Najde pro nás nějaké bydlení – nájemný byt, jenž bude, jak říká, sice starý a těsný, ale útulný. Nějak, s mou pomocí, jak říká, dosáhne toho, aby mu vydali ten román, a pak zaujme své místo mezi nejpřednějšími spisovateli současnosti. Budeme se stýkat s lidmi z literárního světa a s jeho přáteli z Princetonu, kteří mi budou určitě připadat kouzelní. Dříve nebo později budeme mít děti. Zatím se můžeme vrhnout do zábav, které oba milujeme: do hudby a tance a divadla a vaudevillu. Bude to dobrodružství – dobrodružství: to slovo na nás oba působí jako zaklínadlo.

Mohla bych si snadno vybrat ten nebo onen život. Ale jen jeden v sobě zahrnuje toho jedinečného tvora, který svou přítomností rozzáří všechno kolem sebe – rozzáří mne, a tím je všechno řečeno. Otázka tedy zní: Dokáže, co si předsevzal? Odkud zavane vítr?

Bylo mi osmnáct; byla jsem netrpělivá; rozhodla jsem se: Klidně se dám nést větrem. Okolo třetí ráno jsem se přikradla dolů a dala se přepojit do kasáren. Když Scotta zavolali k telefonu, řekla jsem mu: „Splníš, co od tebe čekám?“

„A ještě mnohem víc.“

*

„Podívej se na sebe,“ prohlásila Sara Haardtová, když jsem jednoho nádherného vonného májového odpoledne přišla do domu jejích rodičů na čaj. „Kouzelněji už snad vypadat nemůžeš! Jsi jako Botticelliho Venuše.“

Sara, která se narodila přidušená a odjakživa byla útlé dítě, se mi zdála hubenější, než když jsem ji viděla naposled, a jako vždycky bledá. „A ty jsi Mona Lisa,“ opáčila jsem. „Počkej, jakou pozornost vzbudíme, když se někde objevíme spolu!“

„Neumím si představit, že by se zrovna tobě nedostávalo pozornosti.“

To tedy ne. Scott mi poslal prsten s diamantem, který dostal od své matky, a já ho nosila s pýchou a potěšením, můj společenský život běžel ve starých kolejích. Zdejší mládenci už byli doma z Francie – až na ty, co se už nikdy nevrátí – a zřejmě jim nijak nevadilo, že jsem v dlouhodobém horizontu nedostupná, pokud zatím pořád bezvadně tančím two-step, vyprávím správné vtipy a občas vyskočím na židli nebo na stůl, abych předvedla, jak se mi pěkně vlní třásně na šatech, když tančím shimmy. S Druhou Sarou jsme na sebe také dobrovolně vzaly úlohu asistentek organizátorky svateb paní McKinneyové. A měla jsem také své malířské lekce, v nichž jsem se už potřetí pokoušela o dokonalé vystižení květů svídy krvavé. A také tu byl tenis. A jen co se zazelenalo golfové hřiště, trénovala jsem usilovně údery v naději, že třeba za měsíc na amatérském turnaji získám pohár v kategorii žen.

Usadily jsme se se Sarou v salonu, kam nám služka prostřela porcelánový čajový servis na stoleček mezi dvěma křesílky potaženými květovaným hedvábným saténem. Za širokým oknem se k sobě na větévce magnolie choulila tři mláďátka červených ptáků kardinálů, peří jim ještě trčelo v chomáčích. Přes sklo jsem slyšela, jak štěbetají.

Sara prohodila: „A co Scott, co je? Nikomu nejde na rozum, že se doopravdy dáš ulovit – a že by si tě muž odvezl do New Yorku! Co tomu říkají vaši?“

„Ale, mohl je trefit šlak, když jsem jim vyložila, co máme se Scottem v plánu, ale já jim řekla: ‚Já Scotta zbožňuju. Žádný se mu nevyrovná. Našla jsem svého prince.‘ Tatínek obracel oči v sloup, to si umíš představit. Ale když Scott je zkrátka úžasný,“ povzdechla jsem si. „To se ví, než mě doopravdy unese, musí si mne vydobýt. Musí překonat překážky. Musí pobít draky. A pak se triumfálně navrátí pro mne.“

„Tys četla Tennysona, viď?“

„Není Lancelot nádherný?“ opáčila jsem. Načež jsem se zaklonila a natáhla si nohy na stůl. „Vždycky jsem si myslela, že odsud nikdy nebudu mít chuť odejít, ani když potkám někoho tak úžasného, ale teď, když je Eleanor u své sestry v Kanadě a ty jsi většinou v Baltimoru a mí bratři a sestry jsou také pryč – nu, až na Marjorie – a – já ti nevím, stalo se toho tolik, ale nic se neděje.“

Sara s pochopením přikývla. „V poslední době chodím na neobyčejně zajímavé přednášky. Slyšela jsi už o tom novém předmětu, sexuologii?“

„Nevypusť to slovo z úst před svou matkou.“

„Ona byla na jedné přednášce také! Byla jsem na ni tak hrdá!“ Sara nám nalila čaj. „Sexuologie se zabývá rolí ženy v intimním vztahu a usiluje o pochopení našich jedinečných fyziologických kvalit, aby nás už nezahanbovaly naše touhy. Žijeme v převratné době, chápeš. Jen co se zase sejde Kongres a dokončí ratifikaci, získají ženy hlasovací právo.“

„Zní to jako zaříkání. Ratifikace – a proměníš se v racka.“

Sara mne pleskla dlaní. „Proměníme se v plnoprávné lidské bytosti,“ řekla. „My dvě si budeme vybírat našeho příštího prezidenta.“

„Jenomže já jsem si teď zrovna vybrala manžela, jestli ovšem přestane slibovat a doopravdy se prosadí. Na jaře prodal jednu povídku do nějakého exkluzivního časopisu, který se jmenuje The Smart Set, dali mu za ni třicet dolarů a on je všechny utratil za péřový vějíř pro mne a flanelové kalhoty pro sebe. Nemůže najít práci, jakou by chtěl – píše reklamní texty za devadesát dolarů měsíčně a bydlí v nějaké příšerně skličující díře v… jak že to říkal? V Harlemu? Někde, odkud je blízko do centra, ale není to správná adresa. Nenávidí tu práci, ale pořád mi tvrdí: ‚Už brzo,‘ a já ti řeknu, čím víc to tvrdí, tím míň tomu věřím. Co je to ‚brzo‘? Nejsou to ani dny, ani týdny, ani roční doba. To vůbec není časové určení, to je náhražka, šidítko!“ Naklonila jsem se k Saře. „Myslíš, že jsem blázen, když se za něho vdám? Odpověz. Já ti věřím. Dám na tvůj názor.“

„Miluje tě – a myslím doopravdy tebe, tu osobu, kterou skutečně jsi, a ne jen nějaký idealizovaný ženský objekt?“

„Miluje, ale –“

„Ale co?“

„Když nebude mít úspěch, bude na tom mizerně. Budu mít mizerného manžela a mizerný byt. Jsem sice romantická, ale taky náramně dobře vím, že láska nezmůže všechno. Navíc jsem od něho nedostala dopis už dva týdny. Vede tam úplně jiný život. S jinými lidmi.“

„To ty tady také, z jeho úhlu pohledu,“ řekla Sara. „Dopřej mu ještě trochu času. Pokud tě bere tak, jak říkáš, je to vzácný muž, Zeldo. I v době tak moderní, jakou se stává ta naše, muži většinou nevidí žádný důvod, proč by ze ženy dobře poznali něco víc než vaginu.“

„Tedy Saro Haardtová,“ řekla jsem obdivně. „Tobě ale ta studia rozšířila slovník!“

„Bereš ty vůbec něco vážně?“

„Znáš mě snad celý život.“

„To je pravda.“ Rozesmála se. „Když většina žen zaslechne takové věci – a nemám na mysli jen tohle slovo – dostane chuť si zacpat uši. ‚A co milostný cit?‘ říkají. ‚A co láska?‘ A přitom to můžeme mít všechno. Milostný cit, lásku, sex, úctu, sebeúctu a naplňující zaměstnání v každém oboru, který by nás zajímal, pokud budeme chtít. Mateřství nás nemusí zaměstnat na celý život – může to být jen jedna z rolí v širším životě ženy, stejně jako otcovství pro muže.“

„To si opravdu myslíš?“ zapochybovala jsem.

„Pokud bychom získaly snadný a legální způsob, jak zabránit těhotenství – myslím jiný, než ten zcela zřejmý. A to už se také blíží – díky ženám jako Margaret Sangerová.“

A ženám jako Sara, která v Montgomery vedla kampaň za práva žen. Tak jsem řekla: „Ty jsi ohromná, Saro Haardtová. Vážně bych se měla alespoň snažit, abych se ti víc podobala.“

„A jaká by z toho koukala zábava?“

„A v tom je také jádro pudla, že?“

*

Koncem května jsem dostala bronchitidu a kašlala jsem tak hrozně, že jsem nemohla z domu. Čekala jsem tedy, až horečka a kašel ustoupí a Scott mi ohlásí, že se mu povedlo nalézt místo v redakci nějakých novin, a mezitím jsem četla. Nejprve Rozpravy Marka Aurelia, které mi dal tatínek. „Duševní potrava,“ povídal, „teď, když tu musíš sedět jako zakletá. Uvidíme, zda tě to nepřiměje, aby ses na svou budoucnost podívala jinýma očima.“

Tahle kniha jistě nebyla k tomu účelu vhodná; kupila v sobě hory stoických banalit, které už každý někdy slyšel, ale žádná živá bytost se podle nich doopravdy nechtěla řídit. „Nejednej, jako bys měl žít tisíc let. Číhá na tebe smrt. Pokud žiješ, buď, pokud je to v tvé moci, dobrý.“ Ten chlapík dokázal v člověku zabít každou radost. Jasně, a právě to měl v úmyslu i tatínek.

Oči mi otevřel Compton Mackenzie se svým románem Plashers Mead, který mi poslal Scott. Jeho hrdina Guy Hazzlewood připomíná romantického básníka, za jakého se Scott pokládal, a jeho hrdinka, Guyova snoubenka Pauline Greyová, je vášnivá žena, o níž Scott tvrdil, že mu připomíná mne. Tyhle postavy jsou starší než my a jejich životní okolnosti se velmi liší od našich, přesto jsem však při četbě měla pocit, jako bych byla živoucí verzí toho příběhu. Bylo to nanejvýš zvláštní.

V té knize – v kapitole „Další léto“ – byla řádka, která mi padla do oka, uvázla mi v hlavě a nedopřála mi chvíli klidu. Guyův přítel tu o něm říká Pauline:

On je tak mimořádně skvostný člověk, že by bylo hrozné, kdyby dopustil, že nakonec nedokáže vůbec nic.

Tenhle přítel mi tedy mluvil z duše.

Práce v novinách, o kterou Scott usiloval: byla to velká věc, nebo to bylo na nic? Scott si to nepřipouštěl. Kdyby nějaké takové zaměstnání získal, znamenalo by to pro něho odpověď na otázku, jak by mě mohl v New Yorku slušně uživit. Sliboval si však od toho mnohem víc. Až příliš se spoléhal, že stačí, aby si opatřil nové místo, a rázem bude schopen se pustit do realizace všech svých záměrů. Nové zaměstnání, nová žena, čas na psaní, dostatek prostředků na návštěvy divadel a na večírky, velký román, literární sláva – když Bůh dá, všechno to najednou zmákne – anebo zemře v boji.

Byl to nemožný plán.

6

Za několik dní nato jsem vešla do haly a maminka tam telefonovala s Tonym. „Pošlu ti peníze,“ říkala právě; jako obvykle mluvila příliš hlasitě a držela mluvítko příliš těsně u úst. Nedůvěřovala telefonům a zacházela s nimi jako s babičkou Musidorou, když ta už byla bezmála hluchá. „Ale s tím už musí být konec. Víš, co říká Soudce, že člověk má vyjít s tím, co má…“ Zachytila můj pohled. „Je tu tvá sestra; chceš ji pozdravit?“

Podala mi sluchátko a už byla na odchodu.

„Ahoj, Tony,“ řekla jsem, hlas jsem měla ještě zastřený, „kdy se na mě přijedeš podívat?“

„Někdy brzo,“ prohlásil Tony.

(brzo, brzo…)

„Teď se od té zatracené práce nemůžu utrhnout. Jestli nebudu dávat najevo, jak svrchovaně jsem vděčný za to, že se tu smím čvachtat a zaměřovat rákosí na močále, aby mělo Montgomery pořádnou silnici do Mobile, najde se padesát nezaměstnaných navrátilců z války, kteří to za mne ochotně vezmou.“

„No,už se nám tu po tobě stýská. Třeba bych mohla pro změnu přijet já za tebou, až si budu jistá, že tě nenakazím. Jsem úplná sbírka infekcí.“

„To znamená, že jste ještě neurčili datum svatby.“

„Scott ještě chce doladit nějaké detaily.“

Tony se zasmál, ale nebyl to šťastný smích. „Takovéhle týpky znám, zdejší inženýři, ti dělají ze všeho vědu, honí nás tu, až z toho šedivíme. Radši se vdej za farmáře – ten aspoň ví, že nic není dokonalé.“

„Jenže tihle páni inženýři, těm jde přece o to, aby ta silnice byla k něčemu. Mám pravdu?“

„Žádná silnice nebude, dokud je někdo nekopne do zadku.“

„Toho se taky obávám.“

Té noci, když bylo v celém domě ticho a ozývali se jen cvrčci na okenním parapetu a žáby pod stromy, jsem se v ložnici posadila k psacímu stolu a začala jsem koncipovat dopis. Stálo mě to hodiny úporných úvah – mnohem víc, než jsem čekala. Dvakrát jsem své pokusy znechuceně roztrhala a chtěla jsem si namluvit, že to přece vůbec není nutné. Pak jsem si to v duchu přebrala ještě jednou a pustila se zase do díla.

Nakonec byl dopis stručný:

Milý Perry,

to jsme to ale minulý víkend v Atlantě roztočili! Obávám se však, že jsem zašla trochu příliš daleko, když jsem přijala tvou jehlici do kravaty. Může za to gin. Velice lituji, že jsem nucena zranit tvé city, ale posílám Ti jehlici zpátky. Nemohu ji přijmout, protože jsem dosud zaslíbena někomu jinému. I když to se může také změnit, a pokud by k tomu došlo, určitě se ti ozvu.

A do té doby –

Zelda

Vložila jsem psaní do obálky, přiložila jehlici od svého dávného nápadníka a odeslala jsem dopis zcela úmyslně Scottovi.

*

Když za týden přišla odpověď od Scotta, byla u mne Sara Mayfieldová. Maminka ji poslala za mnou do mého pokoje, viděla, že jsem celé dny špatně naložená, ale netušila proč. Když přišla Sara, zaslechla jsem, jak jí maminka říká: „Běž za ní, třeba ji nějak rozveselíš. Panebože, ty děti jsou tak náladové…“ Nemohla jsem mamince svěřit, co mě trápí; nekonečně by se tím zaobírala a mně by to šlo na nervy ještě víc.

Teď vedle mé postele usedla Sara; oči jsem měla uplakané a v ruce svírala dopis. Poplácala mě po rameni a zeptala se: „Tak co píše?“

Hrdlo jsem měla stažené, že bych ze sebe stěží dostala slovo, tak jsem jí jen podala dopis. Byl stejně úsečný jako můj a vrcholil větou: „Nikdy už mě nevyhledávej.“

Sara si ho přečetla. „Jú, toho to opravdu vzalo. Ale to sis přece přála.“

„Hm.“

„Za nějakou dobu se z toho sebere, uvidíš. Jestli mu vyjde ta kniha a tak.“

Otřela jsem si oči a přikývla na souhlas.

„A jestli tě opravdu miluje, bude tě milovat i pak. Musela jsi to udělat, Zeldo.“

„Pro jeho vlastní dobro.“

„A kvůli sobě. Kvůli vám oběma.“ Chytla mě za ruku a tahala mě z postele. „A teď vstávej, je vedro a já mám žízeň. Zajdem si do obchodu a dáme si tam kolu s ledem. Svět se netočí jen kolem kluků!“

„No, možná,“ řekla jsem. Úsměv jsem měla nejistý, ale první krok byl učiněn.

*

Za deset dní stál Scott v hale našeho domu. „Musel jsem tě vidět,“ vychrlil ze sebe udýchaně. Tatínek nás pozoroval od dveří knihovny. „To všechno je omyl.“

Scott vypadal tak zničeně a utrápeně jako já, když jsem dostala jeho dopis. Měl na sobě lehký hnědý oblek, ve kterém zřejmě i spal – a celou cestu od nádraží patrně utíkal. Pot mu stékal po čele a zanechával úzké lesklé stopy na tvářích.

Vzala jsem ho za ruku; byla vlhká. Pohlédla jsem úkosem na tatínka a řekla: „Pojď ven.“

„Je to všechno má vina, trvá to tak dlouho,“ řekl Scott, když jsem ho vedla do maminčiny růžové zahrady. „Odjeď se mnou – chytneme první vlak a vezmeme se hned.“

Srdce mi bušilo. Ano! Kup mi lístek, já si jdu sbalit! Pokoušela jsem se to vyslovit. Už jsem ta slova měla na jazyku, jenže –

On je tak mimořádně skvostná bytost, že by bylo hrozné, kdyby dopustil, že nakonec neudělá vůbec nic.

Ano, já vím, pomyslela jsem si – ale byla jsem rovněž tvrdohlavá a on tu stál vedle mne a byl tak plný nadějí a vášně; nechtěla jsem ho zklamat, ale nechtěla jsem se vzdát jen tak.

„Nenapadlo tě nikdy, že bys mohl mít psaní jako koníčka?“ zeptala jsem se. „Mohl bys mít nějaké solidní zaměstnání. Třeba v bance, jako můj švagr Newman.“

Scott zavrtěl hlavou. „To nejde.“

„Proč ne? Proč se musíš živit psaním?“

„Je to jediné, co umím. Na nic jiného nemám nadání. V ničem jiném se nevyznám.“

„Můžeš se něco naučit.“

„To nejde,“ řekl znova. „Ty to nechápeš. V armádě jsem byl nemožný. Nejhorší štábní důstojník, jaký kdy byl. Neumím vést spisy. Neumím nikomu velet. Vůbec mi nejdou čísla. Nemám trpělivost na administrativu – víš vůbec, jací pitomci vedli ty jednotky? Ale na tom nesejde. Na ničem z toho nesejde. Když tě budu mít doma, tak… Budeš mě inspirovat. Už teď mě inspiruješ. Bude se mi mnohem lépe pracovat, když se o tebe nebudu bát.“

Taková romantická slova! Kdyby se ten výjev odehrával v šestákovém románu nebo ve filmu, hrdince byse rozbušilo srdce, omdlela by a padla hrdinovi do náruče. Odevzdejme se osudu! zašeptala by umdlévajícími rty. Já asi nejsem ten typ, protože jsem pochopila, že Scott si sám sobě předpisuje lék:

Bude se mi mnohem lépe pracovat, když se o tebe nebudu bát.

Už jsem dospěla k závěru, že má naprostou pravdu, pouze trochu jinak, než se domnívá. Nikdy se nevzdá svých cílů – není jeho komické vzezření jasným důkazem toho, jaký je umanutý? A když by rezignoval na některý ze svých cílů, sesype se mu všechno.

Tak jsem těžce polkla a prohlásila: „Chápeš, já soudím, že naše láska proběhla svou dráhu a teď se oba potřebujeme dostat dál.“

Zůstal stát s otevřenými ústy. „O čem to mluvíš? Co – jen proto, že se ze mne nestane někdo jiný, někdo, koho by schválil tvůj otec, něco drtivě bezduchého a bezvýznamného, jen abych měl pěknou výplatní pásku?“

„Jestli to vidíš takhle,“ pokrčila jsem rameny.

Panečku, ten se zatvářil! Příšerný pohled. Bála jsem se, že mu z očí vyšlehnou plameny, že mu chytí vlasy, že celý na místě shoří na popel.

Když byl zase schopen slova, obvinil mne, že ho vodím za nos, že jsem sebestředná a neschopná obětovat své pohodlí za skromný, leč počestný život, který mi nabízí on. Namířil na mne prstem: „Nikdy jsem ti neměl důvěřovat. Tys mi zřejmě celou tu dobu lhala.“

Opět jsem pokrčila rameny a sdělila mu, že už by měl jít.

„Zeldo –“ pokusil se ještě jednou, tak rozhněvaný, tak zmatený.

Nemohla jsem tomu čelit; brzy bych se zhroutila a kde bychom pak byli? Vstala jsem a odešla – hlavu vzhůru, bradu vystrčenou, zuby a pěsti zaťaté, dokud jsem se bezpečně nedostala do našeho domu a do ložnice.

Zůstala jsem tam celé hodiny; přecházela jsem sem tam a nepříčetně plakala, přesvědčena, že jsem to vzala za špatný konec. Přála jsem si, aby mi tloukl na dveře a naléhal, ať s ním uteču a dám se s ním tajně oddat – a zároveň jsem se děsila pomyšlení, že by toho byl schopen.

On se však nevrátil, můj pláč se proměnil v uslzené škytání a pak ustoupil vzdechům, vykoupala jsem se, umyla si obličej a dál vedla život nezadané, bezmála devatenáctileté dívky z Montgomery se zlomeným srdcem.

*

Až jsem jednoho říjnového dne přišla domů a čekal mne tam telegram:

SLECNA ZELDA SAYREOVA

PLEASANT AVE 6 MONTGOMERY ALABAMA

MILI SCRIBNEROVI VYDAJI MUJ ROMAN

PRIJEDU VE CTVRTEK ODPO. MUSIM S TEBOU MLUVIT. SCOTT.

Když přijel, vyprávěl mi, jak to léto dal výpověď v práci, jel domů do St. Paul a napřel veškerou energii na to, aby román ještě jednou přepracoval. V září poslal Scribnerovým rukopis. Na jaře měl vyjít pod názvem Na prahu ráje. Tou knihou to všechno začalo.

7

V lednu za mnou Scott přijel na návštěvu a najal si pokoj v hostinci na druhém konci města, než stál náš dům. Nebylo třeba vykládat proč; naprosto dobře jsem chápala, co tím měl na mysli. Chápala jsem to a byla jsem stejně nedočkavá jako on.

Už padal soumrak, když jsem se toho zimního odpoledne převlékla z vlněných šatů do těch zelených, které jsem měla na sobě o svých osmnáctých narozeninách. Pod ně jsem si vzala jediný kousek spodního prádla: slonově bílou hedvábnou košilku, kterou jsem si toho dne ráno koupila.

Naše zasnoubení je pevné jak skála, říkala jsem si. Tak proč nepodniknout ten další krok?

Rozhodli jsme se, že se svatbou počkáme do jara, aby měl čas provést konečnou revizi svého románu a oprášit pár starších povídek, které nyní doufal prodat. Záloha, kterou dostal za knihu, na živobytí nestačila. Ani zdaleka ne. Získal však literárního agenta. Dodalo mu to sebedůvěry. Napsal mému otci a ujišťoval ho, že má nyní všude dveře otevřené, že nebudeme žít jen o rybičkách a fazolích z konzervy a že nám zajistí přiměřené přístřeší.

Bude to dobré. Miluje mne. Nic doopravdy neriskuji.

Pod příkrovem tmy a zachumlaná v těžkém, vše zakrývajícím plášti, na hlavě šálu babičky Musidory, jsem se za ním vypravila do hostince.

Čekal na mě u vchodu. „Teto Myrno!“ vykřikl, aby ho slyšel recepční u svého pultu. „To jsi ale hodná, že jsi za mnou přišla! Koupil jsem něco k večeři; sníme si to u mne v pokoji. Pojď dál, vsadím se, že už šilháš hlady!“

Belhala jsem se mu po boku, hlavu skloněnou, obličej zakrytý. „Jsi hodný, že pamatuješ na svou chudinku starou tetu Myrnu,“ řekla jsem a Scott se rozkašlal.

„Uvidíš,“ řekl, když jsme dorazili ke schodům, „jaké dobroty na tebe čekají.“

Takový pokoj klidně mohla mít moje babička, napadlo mne, když mě Scott pouštěl do dveří. Okna zakrývaly draperie s kanýry. Křeslo a pohovku krášlily háčkované dečky. Úzkou postel kryl sice krásný, ale dokonale staromódní přehoz. Na všem vybavení se podepsal čas, jako by pocházelo ze starých panských sídel, a teprve později dostalo příležitost k novému životu tady v hospodě.

Scott mě přitáhl k sobě. Když mě líbal, cítila jsem chuť bourbonu.

„Co kdybys mi taky nalil skleničku?“ povídám.

„Jsi nervózní?“

„Ne. Ano. Nejsem,“ prohlásila jsem nakonec. „Nervózní nejsem. Jen… Je to všechno tak závažné. Mám pocit, že my dva… jsme nové stvoření, které se právě vylíhlo do světa, kde není nikdo nám podobný, a my si musíme všechno, každou maličkost, vymyslet a vytvořit nově. To je ale hloupé, ne? Lidé se přece zamilovávali a dělali to, co je přirozené, už celé věky před námi.“

Scott přitiskl čelo k mému čelu. „To vůbec není hloupé. My opravdu půjdeme svou vlastní cestou. To je vážné a důležité.“ Znovu mě políbil. „Tak já ti tedy naliju.“

Bourbon způsobil, co bourbon umí tak dobře, a brzy Scott obdivoval tu novou košilku na vlastní oči, pak ji zkoumal rukama, a pak ji odhrnul z míst, která chtěl prozkoumat ústy. A já jsem ho obdivovala právě tak.

Postupovali jsme pomalu, trochu nemotorně, já se hihňala a on mi šeptal „pst!“ a pak se také rozesmál. Kůže na kůži, propletli jsme se navzájem a konečně jsme spolu splynuli tak, jak to Příroda zamýšlela. Tohle mi letělo hlavou, když Scott skryl tvář na mém hrdle. Byl to jen letmý dojem, takový hluboký základní instinkt, který jsem nemohla předvídat a který nahradil zkušenost.

A přestože to tenkrát poprvé trvalo jen několik intenzivních minut, věděla jsem už najisto, že nás dva poutá něco mimořádného, stejně neodolatelného jako drtivého. A že to už navždy, v dobrém nebo ve zlém, určí můj budoucí život.

*

V únoru přijel Scott znovu. A já jsem opět dychtivě a v přestrojení běžela do jeho pokoje. Nevzpomínám si, že bychom si řekli něco víc než Ahoj, než jsme ze sebe strhali slupky a padli do postele.

Potom jsem mu pověděla, že asi budu těhotná.

„To nemůžeš vědět v tom okamžiku, kdy se to stane.“ Smál se.

„Od minule, myslím.“

Na okamžik se na mne strnule zadíval a potom řekl: „No, ne že bychom se tomu mohli divit. I když, být otcem…“ Zavrtěl hlavou. „Nenapadlo mne, že se to může stát tak snadno – ne že bych nechtěl mít děti.“

„To na tom jsme stejně.“

„Jen je to děsně náhlé,“ řekl. Posunul se, aby se mohl posadit, a zapálil si cigaretu.

Také jsem se posadila a oba jsem nás přikryla prostěradlem. „Já vím, to je.“

„Příliš náhlé. Jsou jisté cesty, jak… jak tu situaci zvládnout. Znáš takové ty – hm – prostředky? Pilulky a tak?“

„Ovšem.“

Eugenie, sestra Tallulah – Gene – nás děvčata s tímhle tématem seznámila a přidala tolik dalších ožehavých a pikantních údajů, až jsme po ní věčně žádaly, aby nám je zopakovala. Tak jsem se dozvěděla leccos důležitého. Na to, jak zabránit těhotenství,existují prostředky, bylinné čaje a speciální výplachy – žádný z nich není úplně bezpečný a mne nikdy ani nenapadlo, abych něco podobného vyzkoušela. I já jsem se, stejně jako Scott, domnívala, že otěhotnění je pravděpodobnější, když se styk vícekrát opakuje. Marjorie to alespoň trvalo celé roky a Tootsie na tom zřejmě byla podobně.

Na to, jak se zbavit těhotenství – vyložila nám Gene – existují zas jiné bylinné čaje a speciální výplachy, spolu s celou škálou pilulek, které jsem našla v inzerátech pod názvem „úleva pro ženy“. Žádná dívka, kterou jsem znala, tyhle věci nikdy nepoužila, ale všechny jsme o nich mluvily. Existují, jak jsme všechny shodně soudily, jisté ženy v jistých situacích, pro něž jsou podobné prostředky dobrodiním. Například skutečně chudé ženy, které už mají mnoho dětí. A ovšem prostitutky.

Scott řekl: „Takže se do toho pustíš.“

„Počkej. Především, ještě jsem nebyla u doktora –“

„Bylo by lépe, kdybychom měli rok nebo dva jen pro sebe,“ prohlásil on. „Vážně potřebuju čas, abych si udělal jméno. A dítě v domě… Nedokážu si představit, že bych se vůbec dokázal na něco soustředit.“

„No jistě, ale když bychom je nakonec stejně jednou měli –“

„Doufám, že si pak budu moci dovolit ošetřovatelku a chůvu a tak dál, abys měla veškerou pomoc, jakou budeš chtít. Ale to je vyloučené, dokud toho víc nenapíšu a víc neprodám. To chápeš.“

„Ještě pořád máme sedm nebo osm měsíců, než se dítě narodí,“ řekla jsem, „a pak, novorozeně stejně pořád jenom spí. Alespoň první rok.“

Scott zavrtěl hlavou. „Když nedokážu psát, nevydělám víc peněz, a když nevydělám víc peněz, budou všechny naše plány pro kočku – a všechno, co jsem už vydělal, bychom teď vydali na dítě. Dřel jsem do krve, abych se dostal tam, kde jsem teď, Zeldo. O tohle se teď musíš postarat ty. To se nám teď zkrátka nehodí.“

„Dřel ses, já vím. Ale celý rok by –“

„Zeldo,“ řekl a otočil se ke mně tváří v tvář. Oči měl tvrdé, ale byl v nich také strach. „Už jsem tak blízko. Všechno, co jsem si kdy přál, je na dosah.“ Napřáhl paži, jako by se před ním jeho literární úspěch houpal jako jablko na stromě.

„Můj otec byl smolař,“ řekl Scott a vstal z postele, natáhl si spodky a nalil nám oběma gin. „Když přišel o místo v Buffalu a museli jsme se vrátit do St. Paul, držela nás nad vodou jenom charita rodiny mé matky. Takže jsme bydleli ve velikém domě, tvářili se, že jsme na tom stejně dobře jako naši bohatí sousedé, a všechno to byla komedie.“

Podal mi sklenku. „Nemohu být skoro úspěšný. Nemohu se zase dostat do stejné situace, tisknout tvář na sklo jako Andersenova Holčička se zápalkami a pak se dívat, jak se to všechno rozplývá jako fata morgána. Až se vrátím do New Yorku, podívám se, co se nám nabízí, a pak už to bude jenom na nás. Víš, o čem mluvím, ne?“

„Asi ano.“

Měsíčky se opět nedostavily, za týden však v obálce dorazily pilulky, malá krabička v papírovém obalu.Ty malé světle žluté kuličky vypadaly nevinně jako aspirin. Bylo by snadné jich pár chvatně spolknout a pak už na to prostě nemyslet – dokud se nedostaví výsledek, a to už bude příliš pozdě na všechno kromě lítosti. Na okamžik jsem je podržela v dlani, potom jsem je zasunula zpátky do krabičky, zastrčila spolu s dopisem pod matraci a sešla dolů.

Probírala jsem se stohem not na klavíru, odsunula stranou jazzové kousky, které jsem si cvičila, odsunula jsem otcovy oblíbené melodie jako „Dixie“ a „Do bitvy“, které jsem často brnkala, abych upoutala jeho pozornost a vymámila z něho úsměv. Pak jsem uviděla „Tanec hodin“. Rozevřela jsem noty a začala jsem hrát.

Jak prosté bylo všechno toho večera, když jsem tančila sólo na tuhle melodii! Jak snadné. Nic než tanec a smích a kouzlo skvělého mladého důstojníka v nažehlené slavnostní uniformě… Teď mne pohltila změť náhod, nadějí a osudových událostí.

Co je dobré pro Scotta, je dobré pro mne, pomyslela jsem si. Až na věky věků, amen. Jenomže… když si vezmu tyhle pilulky, když přeruším těhotenství jen proto, že se nám to zrovna nehodí, nebude to totéž, jako bychom rovnou prohlásili, že to, co děláme, je sprosté a špatné? Že nejsem nic lepšího než nějaká děvka?

Na druhé straně, kdybych to dítě nakrásně měla, a pak by se ukázalo, že je náš život jedno jediné trápení, on by toho věčně litoval, a co by to pak bylo za život?

Však ono by to jistě tak hrozné nebylo. Scott přehání.

„Zeldo, propánaboha,“ volala maminka ze salonu. „Nemusíš snad do toho tak mlátit!“

„Promiň, maminko!“

V podstatných věcech jsem se nikdy nezpronevěřila svým zásadám, zatraceně! Zavřela jsem piano, vyběhla nahoru pro pilulky a hodila celý balíček do ohně.

A štěstí nám přálo, za několik dní se všechno vyřešilo samo od sebe. Napsala jsem Scottovi: Je to jen další znamení, že všechno pracuje pro nás.

A také jsem tomu věřila. Kdo by také nevěřil, když od téhle chvíle se všechno, co Scott v posledním roce napsal, začalo měnit ve zlato?

*

„Tak ten jeho román už brzy vyjde,“ řekl tatínek. Byli jsme v salonu; právě jsem s maminkou diskutovala o své výbavě. „To je jistě hezké, ale není to zaměstnání.Jak dlouho mu bude trvat, než prodá další román, a z čeho budete mezitím žít?“

Vyložila jsem mu, že Scott začal prodávat své povídky. „Saturday Evening Post mu za jednu nazvanou ‚Hlava a ramena‘ vyplatil čtyři sta dolarů – a líbila se jim tolik, že mu za další dvě zaplatili devět set.“

Když se tatínek pořád netvářil, jako by to na něho dělalo obzvláštní dojem, dodala jsem: „Přičti si k tomu, co už dostal za svůj román, a už to dělá tolik, kolik ve své staré práci vydělal za dva roky. A to má ještě celý štos hotových povídek.“

„Nelíbí se mi to,“ povídal tatínek. „To není stabilní příjem, je to jen dílo náhody. A když mu nebude štěstí přát –“

Přerušilo ho klepání na dveře, do salonu vešla Katy a podala mi telegram.

Chvatně jsem ho rozlepila, přečetla si krátkou zprávu – a vyjekla radostí.

„Co říkáš tomuhle, tatínku: Metro Company mu zaplatí dva tisíce pět set dolarů za práva k zfilmování ‚Hlavy a ramen‘!“

Pro dívku, která potřebovala nevývratný důkaz, že otec prostě uvažuje mylně, nemohlo být nic lepšího. Tančila jsem po salonu, mávala telegramem a za mák nedbala o to, že otec odešel znechuceně z místnosti.

*

Ani týden ještě neuplynul, byla jsem právě v ložnici a zabývala se svou vlastní povídkou, když dovnitř vešla maminka s malým balíčkem. Byla jsem vděčná za to vyrušení; povídka, k níž mi dodal odvahy Scott, se mi nějak nedařila. Popisovala jsem své postavy do nejmenších podrobností, nezdálo se však, že by jim to přidalo na zajímavosti.

„Zrovna ti přišlo tohle,“ povídala maminka.

Z hnědého papírového obalu vyklouzla malá krychlová krabička a v ní bylo sametem potažené pouzdérko. Otevřela jsem víčko a zalapala po dechu.

Maminka hlesla: „Pane bože!“

Byly to hodinky, jaké jsem ještě v životě neviděla. Úzký pravoúhlý ciferník lemovaly jiskřivé čtverečky démantů, z démantů uspořádaných do složitého, téměř květinového vzoru byl i náramek.

Vyňala jsem je. Pod hodinky vložil Scott kartičku, na níž stálo: Vezmi si je na svatbu – ať máš něco nového.

„To je váha!“

„Asi budou z platiny,“ hlesla maminka.

Na víčku bylo vyryto Scott Zeldě. Znova a znova jsem si je prohlížela ze všech stran, obdivovala jejich design, lesk a samotný fakt, že tu jsou.

„Holčinko, uvědomuješ si vůbec, jaká je to výstřednost? Muselo ho to stát stovky dolarů. Za tohle je vážně utratit neměl; je to nezodpovědné. Teď je čas šetřit.“

Připjala jsem si je na zápěstí. „Já vím, že to tak vypadá. Ale vydělává teď spoustu peněz, a to jeho román ještě nevyšel. Získává si ve světě místo, které mu patří, maminko. Teď už to bude pořád jen lepší.“ Všechno, co sliboval, se plnilo.

Matka si povzdechla. Náhle působila staře, jako by za rok zestárla o deset let. Vlasy měla ocelově šedé, pleť zvrásnělou a bledou – ještě bledší, než by odpovídalo zimní době. Nezdála se mi nemocná, jen unavená a vyčerpaná. Měla jsem dojem, že na nic, co říká, nemusím brát zřetel, vždyť co by taková stařena mohla vědět o moderní lásce a vůbec o životě?

Řekla jsem: „S námi je to jiné, maminko. Nebudeme žít po staru, dělat všechno tak, jak se dělalo odjakživa.“

Nový povzdech. „Na mou čest, nevím, zda ti mám závidět tvůj optimismus nebo tě mám litovat.“

Odepjala jsem si hodinky a obrátila je, abych se ještě jednou podívala na vyrytý nápis, a pak je rychle otočila zpátky, abych obdivovala třpyt démantů. Ve dveřích stanul tatínek; zachytila jsem jeho pohled.

„Až se ti ta novinka omrzí,“ podotkl – a měla jsem dojem, že tím nemyslí jenom hodinky – „můžeš je prodat, abys z toho zaplatila náklady na dům.“

8

„Jen si pomysli,“ vzdychala Eleanor v předvečer dne, kdy jsem měla odjet z Montgomery, „New York! Umíš si to vůbec představit?“

Bylo 1. dubna 1920, má svatba se měla konat 3. dubna, den před Velikonocemi a týden po vydání Na prahu ráje.

Seděly jsme se zkříženýma nohama na koberci u mne v ložnici a já jsem se cvičila v umění, jak elegantně kouřit. U stěny stály tři veliké kufry plné toho mála, co jsem si s sebou odvážela do svého života vdané paní: šaty, povlaky, boty, knihy, hromádku fotografií a krabici suvenýrů, své deníky a starou panenku Alice. „Ještě mírně zdvihni bradu,“ nařídila Eleanor.

Poslechla jsem ji se slovy: „New York bude fantazie. Scott nám na líbánky rezervoval pokoje v hotelu Biltmore.“ Podala jsem Eleanor inzerát, který Scott vystřihl z časopisu a poslal mi ho.

Eleanor četla: „‚Biltmore je v New Yorku centrem mezinárodního společenského života.‘ Takže je to pro vás to pravé.“

„Říká, že nic, co známe z Montgomery, se tomu ani zdaleka nevyrovná. Bydlí tam milionáři.“

„Můžete mít obsluhu na pokoj.“

„A plavat v krytém bazénu! A říká, že v dvacátém druhém poschodí je veliký taneční sál, když je teplo, dá se z něho vyjít na střechu a večeřet pod hvězdami.“

Eleanor ztratila řeč.

„A taky se půjdu podívat do Follies.“ Obzvláště vybraným stylem jsem potáhla z cigarety.

„A na Sochu Svobody.“

„A uvidím mrakodrapy!“

„A budeš manželkou slavného muže.“

„Tak slavný zas není, prozatím ovšem; jeho knihy jsou v prodeji sotva pár dní.“

„Nu, ale je hezký, a slavný bude, jen co se to mezi lidmi rozkřikne. A abys věděla, napříště dodám do seznamu přívlastků bohatý a každý řekne: ‚Konečně je někdo pro naši Zeldu dost dobrý!‘ A teď mi ještě ukaž ty hodinky.“

*

Naši se se mnou rozloučili u nás v hale. Nepadla ani zmínka o tom, že nikdo z nich nepojede se mnou, ani proč se k tomu rozhodli. Maminka s tatínkem mi toho vůbec moc nepověděli, leda snad „Dobře dojeď“ a „Brzo napiš“, protože tatínek mi řekl už dříve: „My se domníváme, že sis vybrala špatně, a nechceme ti při tom asistovat. Nemůžeme ti zabránit, aby ses za něho vdala, pokud sis to vzala do hlavy. Ale stát tam a dívat se na to nebudeme.“ Maminka jen mlčky přihlížela, snažila se to nést stoicky, oči jí plavaly v slzách.

Veškeré přípravy zůstaly na Scottovi, pomáhali mu jen Tootsie s Newmanem, kteří se teď usadili poblíž. Mí rodiče se obřadu účastnit nechtěli, mí sourozenci jen tak tak – Scott tedy řekl svým rodičům a sestrám, aby prostě zůstali doma. Mé sestry se na celé akci podílely jen proto, že se Marjorie hodilo, aby se se mnou svezla vlakem, a Tilde a Tootsie, které už také přesídlily do státu New York, se těšily, že se podívají na Manhattan, a všem třem se zamlouvalo, že si mohou vychutnat tu vzácnou událost a Marjorie si při tom prohlédne město; o nic jiného nešlo a nikdo o nic jiného ani nestál. Zajisté jsem neprahla po tom, aby na mě nadále někdo dohlížel. Vzrušena pomyšlením na to, co mne čeká, nijak zvlášť jsem si nepřipouštěla, že opouštím domov. Klidně bych vylétla ze dveří docela bez rozloučení.

Kamarádky mě chtěly překvapit a čekaly na mne na nádraží. Byl to pohnutlivý výjev, do vlaku mě doprovázely polibky, slzy a květiny. Všechny jsem je objímala, náležitě odpovídala na žerty a dobré rady a ustavičně si otírala oči a slibovala, že určitě neodjíždím navždy – i kdyby jen proto, aby mě Eleanor a obě Sary vůbec pustily.

Jakmile jsemnastoupila a usadila se v našem kupé, mohla jsem si na chvilku vydechnout. Když lokomotiva vysupěla z nádraží a Montgomery zvolna zůstávalo za námi, zhluboka jsem se nadechla, vydechla a opřela jsem si hlavu o opěradlo. Ve srovnání se starými vozy se sedadly potaženými plyšem, kterými jsme jezdili, než vláda všechny vlaky zabavila pro válečné účely, byl vagon nový, lesklý a moderní. Na oknech teď byly závěsy a lapače prachu. Koberec byl bez vzoru a prostá hladká sedadla nahradila ta stará, zdobená střapci. Pryč se vším starým, myslela jsem si, a vzhůru do nového.

„Určitě to pro tebe taky bude dobrodružství,“ řekla jsem Marjorie, která po tom všem ruchu a shonu na nástupišti dosud působila poněkud vyděšeně. Marjorie vypadala vyděšeně často, jako by pro ni bylo daleko nejpohodlnější, aby zůstávala zavřená ve svém prostém domku, šila, četla, vařila a pečovala o svou dceru Noonie.

„Ano, těším se, až uvidím New York. Tootsie říká, že je velkolepý.“

„Určitě nám odpustíš, když tě se Scottem nebudeme doprovázet na vycházkách.“

Marjorie se usmála a řekla: „Líbánky mají svá práva.“ Potom dodala: „Poslyš, holčinko, já vím, že máš mnohem víc zkušeností s chlapci, než jsem já měla ve tvém věku –“

„V každém věku,“ navázala jsem rozmarně. „Tatínek řekl: ‚Vdáš se za toho milého mladého Minora Brimsona,‘ a ty jsi řekla: ‚Rozkaz.‘“

„To je trochu zjednodušené. Ale v každém případě, jsou jisté věci, které nevíš a které by ses měla před svatební nocí dozvědět.“

„Tím tě pověřila maminka?“

„Nabídla jsem se sama, ale ona usoudila, že to tak bude moudré.“

„Určitě, když vezmeme v potaz, že už sama pravděpodobně zapomněla, jak takové ty věci, co by se mohly přihodit dívce o svatební noci, vlastně fungují.“

„Ty máš pořádně horkou krev v žilách, co? Kde jsi k tomu vlastně přišla, co myslíš?“

„Od Machenů, z matčiny strany, tím jsem si jista. Sayreové jsou taková zastydlá parta. Maminka byla pěkně temperamentní, než si ji tatínek uvázal na vodítko.“

„Otcové musejí dohlížet na své dcery. Je to jejich povinnost.“

Přemýšlela jsem o tom. Náš otec byl nadevšechno dbalý svých povinností a otcové mých kamarádek v podstatě také. Někteří byli poněkud ústupnější, ale všichni byli bezesporu hlavami svých domácností. Přišla mi na mysl jediná výjimka: Domov Eleanor Browderové, kde se oba rodiče – podle všeho, co jsem tam viděla – dělili o odpovědnost stejným dílem. Paní Browderová si nelibovala v žádném z těch malých běžných podvůdků, kterých se dopouštěly matky druhých děvčat – včetně mé maminky. Nepotřebovala to.

Po pravdě řečeno, paní Browderová se občas chovala bezmála hnusně. Jednou jsem byla u Eleanor na návštěvě a paní Browderová nám vykládala, jak by si přála, aby si to s námi mohla vyměnit – a kdyby ji tak netížil věk a praktické ohledy, chodila by ženám dodávat odvahy, aby volily, a roznášela letáky Margaret Sangerové do domácností střední a vyšší třídy, které, jak říkala, potřebují poznat, jak to chodí ve skutečném životě. „Tyhle ženy se jaksi domnívají, že pohlavní nemoci mají jenom chudí. Houby, mohla bych jmenovat půl tuctu našich sousedek, které se léčí na ‚ženské choroby‘, což je ve skutečnosti kapavka, kterou dostaly od svých nevěrných manželů, a ti ji chytili někde v bordelu!“

„Maminko, proboha!“

My dívky jsme proti podobnému pokroku příliš námitek neměly. Spíše jsme měly dojem, že se nás to netýká. Nezajímaly jsme se o politiku; byly jsme mladé, hezké a oblíbené. Žádná z nás v nejmenším netoužila stát se aktivní feministkou jako paní Browderová, a to ta chudinka pokládala za pohoršlivé mrhání silami.

Teď jsem se zeptala sestry: „Tobě Soudce nikdy v ničem nebránil, viď? Tilde říká, že jsi byla vzorné dítě.“

„Já mám v žilách studenou vodu. Občas jako led.“ Při tom pomyšlení se zakabonila. Marjorie má „své nálady“, říkávala maminka, a ona někdy kvůli těm „svým náladám“ proležela celé dny v posteli. Kdežto mé „zuřivé výbuchy“ trvaly obvykle minuty, občas hodiny. Tootsie „ohrnovala nos – ale nakonec dostala rozum“, Tony byl „tak citlivý“, jenom Tilde se dostalo lichotivého označení – byla pro maminku „dítě ochotné ke spolupráci“.

„Ostatně, co jsi to povídala? O svatební noci?“

„Měla bys vědět, že existuje cosi, co se nazývá ‚manželský akt‘, koná se to poprvé o svatební noci a potom – záleží na muži – více či méně pravidelně v průběhu celého manželství. Jeho účelem je rozmnožování, ale hodně dvojic se domnívá, že je to… docela příjemné.“ Zrudla ve tváři. „Zvláště mužům to přináší potěšení, protože mají těla stavěná… nu, v tomhle ohledu jaksi případněji.“

Doširoka jsem otevřela oči a tvářila se, že mne nesmírně zajímá, jak Marjorie popisuje mužské genitálie a jejich tendenci k zbytnění a zhruba nastiňuje, co muž s těmi zbytnělými genitáliemi dělá a jakou reakci očekává od své ženy. Posléze se odmlčela a zahleděla se na mne.

„To je přímo fascinující,“ prohlásila jsem srdečně a skousla si dolní ret ve snaze potlačit úsměv.

Marjorie se po tváři rozlilo pochopení. „Ty ďáble. Ty už to všechno znáš, co?“

„Ale nikdy jsem to neslyšela tak zevrubně vysvětlené.“

„Horká krev,“ vrtěla nade mnou hlavou Marjorie.

Část druhá

Každé mládí je sen, forma chemického šílenství.

F. Scott Fitzgerald

9

Nic nepřipraví nezasvěcence na to, jaký je doopravdy New York. I když mi Scott tolik a tak zasněně vyprávěl o Manhattanu, ač mi vyprávěl o Broadwayi a o Hippodrome a o gotické velkoleposti Woolworth Building – nejvyšší budovy světa! –, i když mi vysvětloval, že to město má duši, že má své vlastní zákony, přece jsem nebyla připravena na to, s čím se setkám, až vystoupím z vlaku na Pennsylvania Station.

Poslední část cesty jsme s Marjorie urazily přes noc. Měly jsme prostorné kupé s pohodlnými lůžky, ale přesto byl můj spánek plný podivných snů. V tom nejživějším jsem uměla létat. Vznášela jsem se nad ohromnými lány bledě fialového indiánského tabáku a zpívala jsem znovu a znovu „Lobelia inflata“ ve strachu, že neudělám zkoušku z botaniky. Proplétala jsem se mezi vrcholky neuvěřitelně vysokých borovic, které se mi měkce šepotavými doteky otíraly o nahé břicho a o prsa. K tomu, abych vzlétla, stačilo, abych se postavila na špičky, rozpřáhla ruce a s pokrčenými koleny se vrhla kupředu. Malý odraz a už jsem byla svobodná. Proudil kolem mne vzduch teplý a hebký jako lázeň.

Ráno jsem se probudila dezorientovaná. Ten pocit už ve mně přetrval.

Někde v New Jersey náš vlak nabral tři hodiny zpoždění, a když prorachotil tunelem pod řekou Hudson a zastavil na Penn Station, zbývala do svatby jenom hodina a už bylo jasné, že nestihneme schůzku se Scottem a s oddávajícím knězem.

Vystoupily jsme na obrovském nástupišti zakrytém skleněnou střechou zalévanou třpytivým slunečním svitem a stály jsme tu vyděšené, beze slova a bez hnutí. Kolem nás ze všech stran proudily davy cestujících. Upoutaly mne ocelové podpěry, které stoupaly výš a výš až k širokým skleněným tabulím a modré, modré obloze nad nimi. Tenhle skleněný strop byl vysoký dobrých sto stop a úhledně rozdělený do nejpůvabnějších oblouků a pravoúhlých polí. V Montgomery bylo několik majestátních budov, ale s tímhle se žádná z nich nedala srovnávat.

S očima stále upřenýma vzhůru jsem zatahala Marjorie za rukáv. „Neviděla jsi u snídaně nějakou lahvičku s etiketou ‚Vypij mne‘?“

„Nevšimla jsem si, že by tam – Aha, ty myslíš jako v Alence v říši divů.“

„Mhm,“ přikývla jsem a rozhlédla jsem se kolem sebe. „Tady někde bude bílý králík!“

„Vypadá to jako ohromný skleník.“

Vydechla jsem: „Je to jak nebeská vozovna. Nezdá se ti, že to mohli vystavět jedině andělé?“

Vyšly jsme za několika posledními spolucestujícími na schodiště k hlavní hale, kde se prostora otevírala – explodovala, pomyslela jsem si – do největšího atria, jaké jsem kdy viděla a jaké bych si nikdy nedokázala představit. Všude ocel, sklo a oblouky… Pod zdánlivě nekonečný strop by se snadno ukrylo menší město. Bylo to nádherné a působilo to závrať.

„Všechna kolečka v hlavě mi rotují a protáčejí se,“ řekla jsem.

Marjorie jenom přikývla. Za okamžik se vzchopila a vzala mne za ruku. „Měly jsme se domluvit s Tootsie a s Newmanem, aby nám přišli naproti.“

Také jsem byla plna úzkosti, ale věděla jsem, že úzkost nám teď nepomůže. „Scott říkal, že stačí, když si vezmeme taxík – je tu tolik turistů, že řidiči projíždějí celý den před průčelím jeden za druhým.“

„Třeba by to bylo snadné,“ řekla Marjorie, „jen kdyby si člověk nepřipadal jako v říši divů. Tohle je celé město!“

Nakonec Marjorie oslovila elegantně oblečenou dámu a zeptala se jí, jak se nejrychleji dostaneme k stanovišti taxíků.

„Projděte hlavní čekárnou,“ řekla dáma a pohledem si ověřila čas na obřím ciferníku za svými zády. „Uvidíte východy – jsou tam i nápisy – a venku bude stát fronta na taxík. Vy jste tu poprvé, že?“

„Ano. Má sestra se v poledne vdává v katedrále sv. Patricka.“

Ženino obočí vylétlo téměř k linii vlasů. „Nuže – až budete v čekárně, zahněte doleva nebo doprava – neztrácejte celý den motáním po Sedmé. A vezměte si k srdci tuhle radu: řekněte taxikáři adresu takovým tónem, jako by vás to nudilo a dělaly jste to už po padesáté. Když pozná, že jste tu nové, povozí vás po celém městě, než vás vysadí na místě.“

Podle jejích pokynů jsme z atria prošly pasáží k hlavní hale. I klenutá, kamenem obložená pasáž, do níž ústily ještě další průchody, svými rozměry – třicet stop na šířku a padesát do výšky – přesahovala naše chápání. Jako bychom se ocitly ve snu ještě podivnějším než ten, který se mi zdál v noci. Byla jsem Alenka, nebo jsem byla Jack, kterého omrzelo šplhat do sídla zlého obra po fazolovém stonku a vypravil se tam raději vlakem. Ten pocit ve mně ještě zesílil, když jsme dorazily ke schodišti, po kterém se scházelo do hlavní haly.

Nad širokou, sluncem zalitou dvoranou se tu klenula kupole stropu – neodvážila jsem se odhadnout, jak vysoko – jejíž stěny byly zbudovány z téhož růžově zbarveného kamene jako nižší zdi atria. Měla bezmála rozměry fotbalového hřiště. Stály v ní sloupy veřejného osvětlení, které v té obrovské rozloze vypadaly komicky malé. Na vzdálenějším konci ji prolamovala ohromná klenutá okna, rozdělená rámky do čtvercových polí. Do dvorany vedla ze čtyř stran schodiště.

„V nejdivočejších snech…“ začala jsem.

„Je po jedenácté,“ řekla Marjorie. „Musíme sebou hodit. Vpravo, nebo vlevo, co myslíš?“

„Jak dokážeš být tak praktická?“

„Máš snad nějaký časový rozvrh,“ řekla Marjorie.

„Scott pochopí, že nás tohle zdrželo – konec konců, tahle paráda patří do toho reklamního balíčku, který mi prodával, když mě chtěl dostat z Montgomery.“

Vešly jsme do dvorany a vydaly se jí napříč ke schodišti, které by nás vyvedlo k východu, ale já jsem se opět zastavila.

Zvrátila jsem hlavu, abych si lépe prohlédla strop. Kdo vytesalty myriády šestiúhelníků – vlastně šestiúhelník uvnitř šestiúhelníku uvnitř šestiúhelníku – které zdobily celý strop? Čí talent s dlátem vytvořil tyhle úžasné sloupy? Jak to postavili? Kde nalezli ti umělci dost místa, aby vytesali korintské křivky a listy, jež pokrývaly hlavice sloupů?

Kdyby mě Marjorie nevzala za ruku a neřekla: „Uvědomuješ si, že se za hodinu vdáváš?“, lehla bych si snad rovnou na podlahu, abych je mohla řádně obdivovat.

Ach, a co teprve venku! Budovy, lidé, dunění lokomotiv, klaksony a křik, rámus projíždějících aut. Pohlédla jsem na sestru; tvářila se vyděšeně. Zasmála jsem se a řekla: „Odsud už asi neodejdu.“

Během jízdy městem jsem upřeně zírala na každou výškovou budovu a na každé půvabné průčelí, až jsme dorazili k bloku, který si pro sebe zabírá katedrála sv. Patricka, a já civěla na její umná oblouková okna ze skla a oceli. Každé z nich bylo uměleckým dílem.

Ale teprve když se přede mnou objevil portál a čelní věže, zalily se mi oči slzami. Nikdy jsem neviděla architektonické dílo, kter0 by bylo zároveň tak zdobné a tak poklidné. Pohled na celý komplex, na jeho ladné, spletitě prolamované vížky, tyčící se nad ulicí a korunované kříži, mi doslova vyrazil dech. Není divu, že to na tu dámu na nádraží udělalo dojem.

Budu se vdávat v takovémhle kostele! Bylo to ohromující, zároveň to bylo zcela na místě. Byla jsem přesvědčená, že naše spojení nebude jen nějaký běžný manželský svazek. Scott nebyl běžný ženich. Ale přesto – jak zorganizoval tohle?

Na chodníku před katedrálou se hemžil dav turistů. Marjorie poznamenala: „To by mě zajímalo, jestli je to tady vždycky takové, anebo je to proto, že jsou zítra Velikonoce.“

Na vrcholku širokého schodiště jsem zahlédla Scotta – čekal tam na mne ve společnosti Tootsie, Newmana a dvou mně neznámých mužů – a vylétla jsem z vozu dříve, než Marjorie stihla otevřít peněženku, aby zaplatila jízdné.

„Má nejdražší dívenko, nevěsto moje! Povedlo se to, dokázali jsme to! Věřila bys tomu? Co říkáš?“

„Je to k neuvěření.“ Odtáhla jsem se od něho a usmála se. Oči měl náležitě zelené, planuly mu radostí a pýchou. „Vida ho! Můj manžel spisovatel.“

Zazářil. „Už se prodalo skoro deset tisíc, pokud vím. A recenze jsou zatím zatraceně znamenité. Někteří kritici dokonce tvrdí, že je to geniální. Srovnávají mě s Byronem a s Kiplingem!“ Hlas se mu zadrhl, když říkal: „Tohle,teď, tady s tebou, to je naprostý vrchol.“

„Já jsem tak šťastná, kvůli tobě, miláčku!“

„To všechno jen díky tobě.“ Políbil mi ruku. „Protože jsem měl tebe.“

Přidala se k nám Marjorie, i ostatní zatím sešli na chodník. Scott se obrátil na kněze. „Otče, rád bych vám představil slečnu Zeldu Sayreovou a její sestru, paní Marjorie Brimsonovou. Dámy, to je otec Martin. Prokáže nám tu čest a oddá nás.“

„Těší mne, dámy.“

„Velice mne těší,“ řekla jsem a pošilhávala vzhůru na klenutý portál, rozkročený pod kamenným štítem, nad kterým se zdvíhal další, ještě velkolepější. Všude tu k nebi sahaly hroty a vížky – což, jak jsem usoudila, byl také záměr.

„To je nejpozoruhodnější chrám, jaký jsem kdy viděla,“ pravila jsem s pohledem dosud upřeným vzhůru. „Co myslíte, kolik je tu vůbec křížů?“ – S úsměvem jsem pohlédla na kněze. „To je úžasné. Náhle jsem zatoužila stát se katoličkou.“

„Myslím, že se to dá zařídit.“

Newman se vmísil: „Nejvyšší věž prý dosahuje výšky tři sta třiceti stop.“

„Prakticky k nebeské bráně,“ zavtipkovala Tootsie a objala mne. „Ty jenom záříš, sestřičko.“

Měla jsem na sobě šaty v barvě večerního nebe a na ně jsem si připjala bílou orchideu, kterou mi Scott objednal v květinářství v Montgomery. Řekl, že přes noc vydrží, a taky vydržela. Klobouk jsem měla ze stejné látky jako šaty, lemovaný šedou koženou stuhou se stříbrnou sponou. K tomu příslušné střevíčky, a cítila jsem se, jak jsem řekla Eleanor, když jsem se jí to pokoušela vylíčit –, „jako skutečná dáma – což bude asi nejlepší kostým, jaký jsem si do téhle chvíle navlékla“.

Scott se pak obrátil k muži vedle sebe a prohlásil: „Tenhle chlap je Ludlow Fowler.“

Ludlow se uklonil Marjorie a mně podal ruku: „Víte, Fitz o vás vykládá v jednom kuse. Díky bohu, že jste tady – snad nás teď přestane otravovat a místo toho bude historkami o chlapcích z Princetonu zasypávat vás.“

„Jako kdybyste mi za to stáli,“ ucedil Scott.

Tootsie oznámila: „Čekáme ještě na Tilde a na Johna. Domlouvali jsme se tak na poslední chvíli, snad si vzpomenou, že se to koná dnes a ne v pondělí.“

Scott pohlédl na hodinky. „Mohl bych pro ně snad poslat auto.“ Obrátil se ke mně. Vypadal jako kůň ve startovacím boxu, který čeká na zvonec. „Scribnerovo knihkupectví je odsud jen dva bloky. Nemohu se dočkat, až ti ukážu knihu – kdybys chtěla, můžeme pak jít rovnou tam.“

„Ano, ano, samozřejmě. Nemůžu se dočkat, až ji uvidím!“

„Poslyšte, vy dva,“ ozvala se Tootsie. „Tohle je váš svatební den!“

„Je to prostě náš den,“ prohlásila jsem.

Bylo za deset minut dvanáct. Scott řekl: „Měli bychom jít dovnitř a pustit se do toho.“

„Já tady zůstanu a budu je vyhlížet,“ nabídl se Newman.

Tootsie mu namítla: „Oni se opozdí a ty to prošvihneš. To je hloupé. Pojď!“

Otec Martin nás vedl dovnitř vysokou vstupní branou. Interiér byl obrovský a tak neskutečně krásný, až jsem nevěděla, kam se dívat dřív.

Podlaha, dlouhá přímá stužka z mramoru vanilkové barvy, se před námi vinula do daleka, až k velkolepému oltáři. Nad námi se tyčila kamenná klenba, fantastické kamenné sloupy – vysoké jistě přes sto stop – jako by vykvétaly bledými líbeznými kamennými úponky. Při úpatí sloupů ubíhaly na míle daleko řady leštěných dřevěných kostelních lavic, dobré dvě třetiny z nich byly zaplněné.

Zašeptala jsem: „To sem všichni ti lidé přišli kvůli nám?“

„Ne,“ řekl Scott. „Půjdeme do sakristie; je to kompromisní řešení, protože jsi nekonvertovala. Za chvilku začne polední mše.“

Oblouky klenby se v pravidelných odstupech protínaly a tvořily nad hlavní lodí cosi, co mi připomínalo řadu rozkvetlých vánočních hvězd. Vysoko mezi oblouky žebroví zobrazovala vitrážová okna biblické výjevy. Pod nimi po obou stranách místnosti – pokud lze pro tuto prostoru užít slova „místnost“ – zářila v poledním slunci další řada ještě širších vitráží. Z pilířů a výklenků shlížely na návštěvníky v klasicky nudných postojích sochy, patrně postavy Římanů, kteří jako by dávali najevo, že to, co by snad dělalo dojem na smrtelníky, se jich nedotýká, neboť pohled zaslouží jen skutečné nebe.

Každý povrch, ať už zdi z kamene či stropní klenbu, dřevěnou kruchtu či lavice, krášlily plastiky nebo řezby a proměňovaly je ve svébytné umělecké dílo. Bylo to všechno jen výrazem víry – bylo to, řekněme, zamýšleno jako výraz Boží slávy? Vyjadřovalo to nějak, co znamená být katolíkem v New Yorku? Možná, že všechna velká světová města mají takovéhle katedrály…

Poprvé mnou projel záblesk poznání, že planeta je obrovská a že na ní zároveň se mnou i jiné bytosti žijí stejně samozřejmě a snad i se stejným nasazením jako já. Kdo ví, kolik takových Pennsylvánských nádraží a katedrál sv. Patricka skrývá svět? Když mi New York nabízí hned v okamžiku příjezdu dva takové poklady, co dalšího tu ještě objevím? Jakou hudbu? Jaké tance? Jaké knihy? Jaké divadelní hry? Krása a umění, jaké jsem si nikdy nedovedla ani představit, jsou v tomhle městě všude na dosah – a patrně jsou všude po celém světě – a tady stojím já, já, v té velkolepé ukázce veškeré krásy – a hodlám se vdát za muže, který do tohoto úžasného celku právě přispěl svým vlastním uměleckým dílem.

Když jsme dospěli do půli cesty k oltáři, zastavila jsem se a pomalu jsem se otáčela v půlkruhu, abych to všechno nějak vstřebala. Marjorie mne napodobila se slovy: „Ach, já bych si tak přála, aby tu byla maminka.“

„Naši rodiče soudí, že už jsou na cestování moc staří,“ vysvětlovala Tootsie páteru Martinovi. „A Scottovi rodiče by si určitě taky přáli, aby tu mohli být s námi.“

„Zajisté,“ přisvědčil kněz.

A já řekla: „Tady by mohly parkovat vzducholodi!“

„Vskutku,“ odvětil páter Martin. „Zvažovali jsme tu možnost – pokud by se nám nedostávalo materiálních zdrojů, pronajali bychom tento prostor vládě.“

„I když dneska tu máte nabito,“ podotkl Scott.

Tootsie přikývla. „Určitě slyšeli, že se tu chystá oženit pan F. Scott Fitzgerald!“ Kývla na mne. Já jsem ji štípla do paže.

I sakristie, na rozměry relativně nevelká, byla vybavena bohatými dřevořezbami a okny s tabulkami skla zalitými v olovu. Dýchalo se mi tu snadněji. V tomhle prostoru jsem se mohla soustředit jen na to, proč jsem sem v první řadě přišla. Mohla jsem se soustředit na Scotta. Jak hezky a distingovaně vypadal ve svém tmavošedém obleku lepšího střihu, než byl ten, který jsem na něm vídala dříve. Vypadal jako muž, jakým se vždy hodlal stát, a já jsem si pomyslela: Už nikdy o něm nebudu pochybovat.

„Už bude čas,“ řekl kněz a vyzval nás, abychom se před něho postavili.

Pohlédla jsem na Tootsie a zeptala jsem se: „Ozvala se Tilde?“ Tootsie zavrtěla hlavou.

Scott prohlásil: „Otec Martin má dnes nabitý rozvrh. Dejme se do toho.“

„Ale ji bude hrozně mrzet, že to propásla,“ namítla Marjorie.

„To bychom na ni taky mohli čekat celé odpoledne.“ Scott se podíval na mne; přikývla jsem a on tedy řekl: „Do toho, otče. Jsme připraveni.“

Po mém boku stála Tootsie, po Scottově Ludlow Fowler, a kněz odříkával všechno, co musí být řečeno, aby nás církev a stát pokládaly za zákonně oddané. Jeho slova po mně stékala. Hleděla jsem do očí Scottovi a viděla v nich zrcadlit veškeré to štěstí, pýchu, lásku, slib, že teď budeme na všechno dva, budeme spolu jako té červencové noci před bezmála dvěma roky.

„Teď.“ Tootsie do mě strčila.

„Ach – ano, ano.“

Vyměnili jsme si prosté snubní prstýnky a pak jsme se za potlesku našeho malého publika něžně políbili. Vtom se otevřely dveře a nějaký mladík uváděl do místnosti Tilde a Johna.

„Právě jste to prošvihli,“ řekla jsem a šla sestře v ústrety. Pokoušela se zakrýt své pokročilé těhotenství neforemnými šaty a volným kabátem – ovšem již pouhý fakt, že se tak oblékala, naznačoval, že je v jiném stavu.

Položila jsem jí ruku na břicho a otázala se dítěte: „To kvůli tobě přišli pozdě?“

„Vlak měl zpoždění,“ řekla Tilde. Položila ruku na moji. „Ale dobré bylo, že to kolébání je uspalo. Z tohohle dítěte bude akrobat.“

John mi stiskl rameno. „Tak už z tebe udělal počestnou ženu?“

„Věřil bys tomu?“ řekla jsem, když se k nám připojil Scott. „Kdekdo tvrdil, že na to nikdy nedojde, teď tu však stojím jako šťastně vdaná paní.“

„Na kterou čekají u Scribnerů,“ navázal Scott a do ucha mi dodal: „A potom Biltmore.“

„Nemravo,“ zašeptala jsem.

Tilde se rozhlédla sakristií a zeptala se: „Byl obřad hezký?“

„Šlo to rychle. Takhle.“ Snížila jsem hlas a napodobila kněze. „Scházíme se tu tohoto krásného dne před tváří Boží, abychom zajistili, že ta dvě bláznivá děcka nepropadnou ďáblu.“

Pak jsem políbila Scotta tak, jako jsem ho políbila na závěr svatební ceremonie, a řekla: „Co Bůh spojil, do toho ať se nemíchá hejno sester. A –“ dodala jsem svým normálním hlasem – „teď už musíme vypadnout.“

Marjorie řekla: „Cože, holčinko, jenom tak?“

„Já bych rád viděl tu knihu,“ řekl Newman. „A taky si jednu koupím.“

Tootsie mu řekla: „Později. Ať si to dnes užijou sami. A pak, musíme nakrmit ubohou Tilde, ta už určitě umírá hlady.“

„Díky,“ řekla jsem a objala ji.

Tilde se zatvářila sklíčeně. „Bylo by o tolik lepší, kdybyste někam šli s námi. Tootsie, proč jsi jim nepomohla uspořádat nějakou oslavu?“

„Nestáli o žádný rozruch.“

„Objevíme se u vás hned po líbánkách,“ prohlásil Scott.

Přikývla jsem. „Tak my jdem. A vy máte taky čas, abyste to probrali – Marjorie, vezmi jeden výtisk knihy pro Soudce a odvez mu ho domů, ano? Já vám všem napíšu; tak ahoj!“

Dva bloky ke Scribnerům jsme se Scottem odkráčeli ruku v ruce. Rozhlížela jsem se kolem sebe a zaměstnávalo mě to tolik, že jsem si ani neuvědomila, že už jsme u knihkupectví, dokud mě Scott nezavedl před výlohu.

„Tady je.“

V zasklené výloze byla knih celá řada, z té Scottovy však byla navršena pyramida, jež dominovala celé výloze. Nápis pod pyramidou hlásal:

Ve svých pouhých třiadvaceti letech

je pan F. Scott Fitzgerald nejmladší spisovatel,

kterému kdy nakladatelství Scribner

vydalo román.

Hlesla jsem: „Je to pravda?“

Scott přikývl.

„To je kniha mého manžela!“ vykřikla jsem a ukazovala na výlohu. Kolemjdoucí se usmívali. Obrátila jsem se na Scotta a řekla tiše, jenom pro něho: „A to je můj manžel.“

10

Nemohla jsem odolat, abych v hotelu Biltmore cestou do našeho apartmá nepohladila každé vyleštěné mosazné zábradlí, každý pozlacený stůl, každé brokátem potažené křeslo. Točila jsem se pod křišťálovými lustry, zastavila jsem se u hodin. Obdivovala jsem mosazné knoflíky na uniformě muže, jenž obsluhoval výtah; obdivovala jsem výtah. Po lehké večeři v luxusní hotelové jídelně jsem obdivovala tři láhve pašovaného šampaňského, jež na nás čekaly v našem pokoji – poslali nám je Scottovi kamarádi z Princetonu, se kterými jsem se měla seznámit v úterý večer.

Záhy poté, co jsem se náležitě pokochala šampaňským (ty bublinky! ta vůně!), ocenila jsem širokou postel, která byla pro dva jako stvořená, bez ohledu na to, z které strany jste si na ni lehli, a při milování se neprohýbala. Všechno to bylo o tolik skvělejší než život, do kterého mi Scott dal prozatím nahlédnout; a jakkoli jsem očekávala, že to bude dobré, tohle bylo mimo veškerou představivost.

„Jsme bohatí?“ ptala jsem se ho.

„Nedáme se ničím zastavit.“

V neděli jsme dlouho spali, lenošili jsme a posnídali v posteli, měli jsme jahody se smetanou a vdolečky, odpoledne jsme se spolu koupali v mramorové vaně a pak jsme strávili večer na Broadwayi. Napřed jsme povečeřeli v jídelničce na Čtyřicáté třetí ulici a pak jsme se, jak Scott slíbil, vydali na představení Ziegfeldových Follies do New Amsterdam Theater. Když jsme zaujali svá místa, opona šla vzhůru a ukázalo se jeviště se svou pozoruhodnou výpravou a ještě pozoruhodnějšími herci a s tanečnicemi v kostýmech, jež byly ze všeho nejpozoruhodnější, zářivé, pošité korálky a flitry, jiskřivé, třpytivé, dokázala jsem jen zírat a žasnout nad tím bláznivým štěstím, které nás se Scottem svedlo dohromady a přivedlo nás až sem.

V pondělí jsme si v brzkém odpoledni udělali piknik a snědli jsme si studené pečené kuře v Central Parku. Nečekala jsem, že tu naleznu sochy, umělecky tvarované můstky a barevně obkládané tunely. „Takhle se tady dělají parky?“ opakovala jsem neustále, když jsme se spolu procházeli po stezkách a přes mosty a podél jezírek, a proměnila jsem to v žertovný refrén. Najedli jsme se na sluníčku na schodech terasy Bethesda poblíž anděla nad vodami, přívětivé sochy, která se tu tyčí z širokého mělkého jezírka. U andělových nohou jsou čtyři cherubíni. Scott mi vyložil, že představují Zdraví, Mír, Uměřenost a Čistotu. Smála jsem se tomu. „Ti první dva sotva dostanou šanci, pokud člověk musí tuze dbát o ty druhé dva.“

„To jsi celá ty,“ prohlásil Scott.

*

V úterý jsem si poprvé doopravdy zkusila, jaké to asi bude, být vdána za F. Scotta Fitzgeralda.

Sotva jsme se oblékli, ozvalo se klepání na dveře našeho hotelového pokoje. Když si Scott v sobotu odpoledne domlouval svůj první rozhovor pro časopis na dnešek na jednu hodinu, znělo to docela rozumně. To jsme si ještě neuvědomili, že budeme každý den vzhůru až do rána. New York nabízel neodolatelnou škálu zábav; kdybychom dokázali přežít docela beze spánku, nespali bychom.

Scott se mne optal: „Můžu takhle mezi lidi?“, a když se klepání ozvalo podruhé, zvolal: „Dále!“

Utáhla jsem mu kravatu a políbila jsem ho. „Nebuď nervózní.“

„Ani omylem. Je z Princetonu.“

Scott otevřel dveře a v nich se objevil Jim Ellis, plešatějící chlapík kolem třicítky s měkkým okrouhlým obličejem a očima jako kokršpaněl. Hnědé sako se mu napínalo na ramenou a táhlo v pase, z rukávů vylézaly otřepené manžety. Působilo to dojmem, jako by se sako srazilo nebo jeho majitel přibyl na váze, nebo si ho třeba v poslední chvíli vypůjčil od spolubydlícího nebo od kolegy v práci. Ellis byl reportérem časopisu, o kterém jsem nikdy neslyšela. Nějaký malý začínající bulvární plátek, řekl Scott.

Potřásl Scottovi rukou. „Děkuji vám, že jste dal souhlas k tomuhle rozhovoru. Naši čtenáři se touží dozvědět něco o člověku, který se skrývá za románem.“

„S radostí.“

Scott ho odvedl do obývacího pokoje a nabídl mu křeslo po mé levici, kam se muž pečlivě usadil. Usmála jsem se na něho, jako by měl pro Scottovu kariéru takový význam jako pan Charles Scribner osobně.

„Jim Ellis – a tohle je moje rozkošná manželka. Už třetí den. Zelda Fitzgeraldová.“

Zelda Fitzgeraldová. Jak cize to znělo mým uším!

Zkřížila jsem nohy, ukázala jsem kolena a předklonila se, abych mu podala ruku. „Velmi mě těší.“

Ellis zrudl ve tváři a rychle, plaše mi stiskl ruku. Pak se otočil ke Scottovi. „Blahopřeji vám ke sňatku.“

Znala jsem ten typ. Podle mých zkušeností jsou dva druhy mužů. Jeden je vždycky ochoten – bez ohledu na to, jak je třeba hloupý nebo chudý – při setkání s atraktivní ženou přinejmenším zkusit své štěstí. Muži druhého typu mužům prvního typu závidí. Ellis patřil k těm druhým. Pravděpodobně nebyl ženatý, a pokud byl, nalezl si k sobě – tak jsem si to alespoň s jistou dávkou zlomyslnosti představovala – dívku, která si důvěřuje ještě méně než on sám; vzniklá dvojice zajisté rozmnožila zástupy těch plachých a nudných lidí, které nikdy nepozvete na večírek, pokud je z nějakého důvodu netoužíte zaplavit svou září a pomoci jim z jejich mizérie.

Scott také usedl, Ellis vytáhl zápisník a nalistoval v něm stránku, kde už měl několik poznámek. Ukázal na výtisk Na prahu ráje, který před námi ležel na stole. „Musím říci, četl jsem tu knihu a plně souhlasím s tím, co píší Times: ‚V tom, jak zobrazuje každodenní život těch, jež rádi nazýváme mladíky z koleje, je tato kniha bezmála dokonalá a má vše, co od podobného díla lze žádat.‘ Mám přesně týž pocit.“

Scott kývl na znamení díků. „Vždycky mě obzvláště zajímalo, jak to přijmou moji kolegové studenti.“

„Přál bych si, abych se vám v době svých studií více podobal – podle toho, co jsem o vás slyšel. Já jsem býval tak trochu bačkora.“

Vmísila jsem se: „Ach, to se mi nechce věřit. Vsadím se, že jste byl prostě rozumný.“

Pohlédl na mne. Nyní mu zrudly uši. Obrátil se na Scotta: „To musí být ale skvělé, dostat zlatou pečeť v Times– a vám je jen dvacet tři, první kniha…“ Kroutil hlavou ve zřejmé závisti.

Řekla jsem: „Impozantní, co?“

„Ale no tak, díky, drahoušku.“

Ellis se ho pak zeptal, do jaké míry se v zážitcích hlavní postavy – Amoryho Blainea – zrcadlí Scottův vlastní život.

Scott odpověděl: „Jen volně. Provedl jsem zkrátka tuhle postavu jednou z možných verzí své osobní historie.“

„Takže Blaine je vaše alter ego.“

„Poněkud naivnější ego, ano.“

„Nu zajisté, to se rozumí; nemohl byste ho vylíčit tak moudře, pokud byste to skutečně byl vy sám.“

Scott zářil.

„Nuže –“ pokračoval Ellis, „a co se týče ženských postav –“

„Je to román o žábách – znáte ten výraz? Nezávislá dívka s moderním vztahem k morálce? – Filozoficky laděný příběh o správných žábách.“

Ellis přisvědčil a udělal si poznámku. „A to sobecké děvče, které mu zlomilo srdce – Rosalind. Je to…“ Opět pohlédl na mne.

Řekla jsem: „Vykazuje se mnou jistou podobnost, to je pravda – ale, jak vidíte, já jsem se za svého Amoryho provdala.“

Scott navázal: „Ale teprve poté, když její Amory dokázal, že má před sebou daleko lepší výhledy a slibnější budoucnost než náš ubohý hrdina zde!“ Poklepal na knihu. „Zelda byla ve svém prostředí zvyklá na lepší věci, na věci, které jsem jí s to poskytnout až nyní. Takže se za mne neprovdala, dokud jsem neprokázal, že toho jsem schopen a že mám pár dolarů na účtu.“

Vpadla jsem: „Ale vážně, to snad docela tak…“

„Miláčku,“ přerušil mne Scott, otevřel pouzdro na cigarety a zase je zaklapl. „Podívejme, už mi došly. Zatelefonovala bys mi pro ně, než to tady dokončím s panem Ellisem?“

„Co, prosím?“ hlesla jsem, překvapena, že mi skočil do řeči.

„Cigarety. A něco pro vás, Ellisi?“

„Jestli by tam byl sendvič se šunkou. Nestihl jsem oběd –“

„Jistě,“ řekla jsem, „ale ráda bych jen vysvětlila, že jsem ne–“

„Nikdo si o tobě nepomyslí nic špatného proto, že jsi mě nechala čekat, miláčku. Ženy musí být praktické.“

Vstala jsem a tónem vhodným k postavě, již jsem údajně ztělesňovala, jsem chladně pronesla: „Co kdybych radši osobně zašla na recepci?“

Nikdo z nich neodpověděl, ale když jsem vycházela z pokoje, cítila jsem na sobě jejich oči. Ve dveřích jsem zaslechla Scotta: „Tyhle správné žáby jsou jak závodní koně.“ Zabouchla jsem za sebou dveře. Do háje s nimi, pomyslela jsem si. Nebudu jim dělat poskoka.

Když jsem se za devadesát minut vrátila, byl Ellis už pryč, Scott seděl na podlaze a před sebou měl narovnáno půl tuctu výstřižků z novin. Na stolku leželo otevřené pouzdro na cigarety a bylo skoro plné.

„Říkal jsi, že ti došly!“

Vstal a šel ke mně. „To byl jen úskok, abys mi ten příběh neuváděla na pravou míru. Nechtěl jsem oslabit Ellisův zájem. Nevšimla sis, jak se na tebe díval? Pro něho jsi Rosalind. Pokud někdo v budoucnu přijde s tím, že Rosalind se ti podobá, nečerti se; zahrej jim to. Buď Rosalind. Nekaž jim naděje.“

Vzala jsem si cigaretu a dala si připálit, potáhla jsem z ní a pak pomalu vydechovala. „Jenže já nejsem Rosalind. Ona – přinejmenším – není z Jihu, ničím, ani malíčkem. Je z newyorské společnosti a do té já určitě nepatřím.“

Odmítavě zavrtěl hlavou. „Umělecká licence.“

„A je to upjatá snobka, nezdá se ti?“

„Proč, že poslechne přání své rodiny a dá před Amorym přednost bohatému ženichovi? Je praktická. Myslí na zadní kolečka, dalo by se říci. To nejsou nutně záporné rysy. Záleží na kontextu, na okolnostech, v nichž tyto rysy hrají svou roli.“

„Ty chceš, aby si lidé mysleli, že jsem takový studený čumák? Sobecká? Že ‚myslím na zadní kolečka‘?“

„Každý, kdo tě opravdu zná, ví, že jsi vřelá, šlechetná a chytrá. ‚Nejoblíbenější dívka‘ na střední škole Sidneyho Laniera – to je mimo diskusi. V novinách a časopisech – co na tom záleží, jaká opravdu jsi – nebo kdo jsem já, sejde na tom? Je to jako v reklamě: dej lidem to, o čem se domnívají, že chtějí, a oni ti dají peníze na ruku.“

„Asi by od nás chtěli slyšet nějaké ubrečené důvěrnosti. Myslela jsem, že bys chtěl, aby tvá kniha byla posuzována po zásluze.“

„To taky je –většinou těch, na kterých opravdu záleží; koukni na tohle.“ Ukázal na novinové výstřižky. „Kritiky, které vyšly tenhle víkend. Poslal mi je můj agent a jsou dobré.“Hlas se mu zlomil, odkašlal si a dodal: „Max Perkins byl prorok, tohle dokazuje, že měl pravdu.“

„Dokazuje to, že jsi měl pravdu ty,“ řekla jsem, už obměkčena. „Věděl jsi, že se o tom bude všude mluvit. Je to chytrá, zábavná, moudrá knížka, Scotte, a ty si to všechno zasloužíš.“

„My si to zasloužíme. Spoustu dialogů jsem převzal rovnou z tvého deníku.“

„To je ohromné, jak vkládáš má slova do úst někomu, kým já nikdynebudu. Abrakadabra, kouzelnické číslo, co? Jenže to jasně zabralo.“

„Zabralo to, a teď jsme tady.“

Přešla jsem k oknu. „To bych si nikdy nepomyslela. Nic podobného.“ Otočila jsem se k němu. „Ty jsi vážně úchvatný.“

Pokrčil na tu poklonu rameny, ale jeho úsměv prozradil, že ho těší. „Teď jde o prodej. Popularita pro nás znamená, že budeme i nadále pít šampaňské,“ řekl a vytáhl zátku z láhve, „a nosit démantové hodinky, a –“ poklepal na obálku ležící na stole – „chodit na podobné večírky, jako v pátek večer pořádá ve svém bytě George Jean Nathan.“

„Další dědic rodinného jmění z Princetonu?“

„Probůh, ne. Patří k tomu nejlepšímu, co se najde v tomhle městě – vydává časopis The Smart Set, a navíc je spisovatel a k tomu skutečný divadelní kritik prvního řádu. Zná každého. Ale kaž-dé-ho. A chce poznat nás.“

Uvědomila jsem si, že The Smart Set jako prvý z prominentních časopisů začal tisknout Scottovy povídky. Neuměla jsem si představit, jaká sláva to tehdy vlastně byla; Scott ani na to, jak se zdá, nebyl nijak zvlášť pyšný – šlo mu hlavně o to, aby vydal svůj román a našel si lepší místo. Ten první poryv větru se však proměnil v silný vichr, který ho zanesl až tam, kde v této chvíli byl: Dával rozhovory novinám po celých Státech. Jeho kniha šla na dračku. Nové povídky prodávané na nová místa. Stálý příliv peněz. Svatba u sv. Patricka. Luxusní apartmá v Biltmore. Reportéři, kteří se domáhají interview…

„Ten chlápek Nathan stojí o tebe,“ řekla jsem.

„Pozvánka je adresována Pan a paní Fitzgeraldovi. A já si myslím, že taková příležitost zrovna volá po nových šatech –“

„Šatech pro tvou Rosalind, to tím myslíš,“ řekla jsem, stoupla jsem si na pohovku a přešla po ní, pak jsem vylezla na opěradlo. Zvedla jsem paže nad hlavu, udržovala jimi rovnováhu a přešla opatrně po úzkém vypolstrovaném rámu. „V Montgomery to bylo snazší. Stačilo, když jsem byla sama sebou.“

„Být sama sebou v tvém případě znamená být kteroukoliv postavou, kterou ztělesníš na scéně, není-liž pravda?“

Seskočila jsem na polštáře pohovky. „Už asi ano.“

„Tak…“

„Takže, budu-li se řídit tímhle schématem, budeme hrát role, to máš na mysli. Stejně, jako když jsme u nás doma letos pořádali maškarní bál.“

Scott mi podal sklenku šampaňského. „Jenomže tentokrát si ty role píšeme sami.“

11

Toho dne jsme večeřeli v Cascades, v restauraci v nejvyšším patře hotelu Biltmore. Noc byla příliš chladná, než aby byla střecha otevřená. I tak jsme se shodli, že je prostě senzace, když otevřená být může. Ta budova je zázrak. Všechno v New Yorku bylo přímo zázračné a Scott jakbysmet. Zacházel se mnou jako s princeznou, kterou bych kdysi dávno ráda byla. Jahody se šlehačkou servírované na pokoj ráno. Nákupy a kadeřník přes den. Večeře – kultivovaní Seveřané říkají večernímu jídlu „dinner“, prozradil mi Scott – na střeše skvělého hotelu. Potom tanec za doprovodu špičkového orchestru. A šampaňské. Vypili jsme ho celé řeky. Noc předtím jsem řekla Scottovi: „Vsadím se, že budeme brzo čurat bublinky!“

A při každé možné příležitosti jsme se milovali. Rychle a energicky mezi jednotlivými činnostmi; lenivě, když jsme před sebou měli celé hodiny času. Večer jsme si spolu čistili zuby nad jedním umyvadlem. Povídali jsme si, když jsme byli na záchodě. Manželství nám svědčilo, o tom nebylo pochyb.

Když nám číšník po večeři odnášel talíře, řekl mi Scott, že mu interview s Ellisem vnuklo nápad a že by rád věděl, co si o tom pomyslí jeho nakladatel.

„Rád bych napsal fiktivní rozhovor, který by mohl vyjít v Times nebo v Tribune. Tak nebudeme muset čekat, až se noviny uráčí a někoho za mnou pošlou.“

„Fiktivní rozhovor? Aha, další ukázka alter-egoismu,“ řekla jsem.

„Něco takového. Ještě jsem si to nepromyslel do detailů… ale pár nápadů mám.“

Téměř jsem viděla, jak se mu ty nápady vznášejí v hlavě, a pobaveně jsem pozorovala, jak se chopil zápisníku, aby si je zachytil.

„Já mám taky nápad,“ prohlásila jsem svůdně, než se vynořil číšník s naším crème brûlée.

Scott na mě pohlédl, pak mu došlo, co myslím, a zašklebil se. Otázal se číšníka: „Nejsme skvělá dvojka?“

„Naprosto, pane. Tedy, dvojice od vedlejšího stolu se už na vás ptala, zda nejste slavní z filmů nebo z Broadwaye.“

„Opravdu?“ řekl Scott. „Která dvojice?“

„Tamhle, s těmi brýlemi.“ Číšník nám ukázal muže a ženu středních let o několik stolů dále.

Scott vstal a já i číšník jsme jen přihlíželi, jak si to míří rovnou k nim. Uklonil se a živě cosi hovořil. Ti dva se smáli, i on se smál, a pak vytáhl z náprsní kapsy pero. Odšroubovával je a zřejmě přitom prohodil cosi, co způsobilo, že na mne dvojice pohlédla s pochvalným úsměvem.

Půvabně jsem jim pokynula, jako by se mi to dělo pořád.

Scott ženě sebral rovnou z klína ubrousek a rozložil ho na stůl; pak na něj něco psal. Když dopsal, uklonil se muži, ženě políbil ruku a vrátil se k našemu stolu.

Řekl mi: „Doufali, že jsme herci, ale nakonec vzali za vděk podpisem skvělého mladého autora toho skandálního nového románu, o kterém každý tolik mluví.“

Číšník se hbitě rozhlédl. „Dovolíte…?“ Položil Scottův ubrousek na stůl. „A připomeňte mi prosím, jak že se jmenuje ta vaše kniha?“

*

Druhý den ráno zorganizoval Scott u Scribnerů pracovní schůzku, které se účastnil Maxwell Perkins, jeho redaktor, a také chlapík, který měl na starosti reklamu. Když jsem byla takto ponechána sama sobě, rozhodla jsem se, že se pustím do vyřizování korespondence. Dlužila jsem dopis Saře, Livyi i rodičům a chtěla jsem zjistit, zda je Tallulah zpátky v New Yorku nebo dosud pracuje v Londýně, kde se jí lépe daří prosadit.

V New Yorku je slavný každý, napsala mi před několika týdny. Každý je krásný. Ale v Anglii je sháňka po přitažlivých dívkách. Doufám, že se brzy setkáme, ale ještě předtím se podívej za Gene. Najdeš ji docela snadno – stačí sledovat muže, kteří se za ní táhnou.

Scott se vrátil bujarým krokem, v ruce sáček sendvičů.

„Šlo to dobře?“

„Ale – myslí si, že mi straší ve věži, ale vyjdou mi vstříc tak jako tak. – Co si myslíš o tomhle?“ Vytáhl z kapsy složenou stránku a rozevřel ji. „Rozhovor se mnou bude vést chlápek jménem Carleton R. Davis. Řekl jsem mu, ať za mnou přijde sem, docela po domácku! Bude tu binec – zrovna jako teď.“ Rozhlédl se po nepořádku kolem sebe. Žít s věcmi v kufrech nepovzbuzuje smysl pro úpravnost. „A já budu zrovna hledat klobouk, a tuhle kravatu,“ řekl a poklepal na tu, kterou měl právě na sobě, modrou s bílými puntíky, „a cigarety a tak dále, ale řeknu mu, jen ať se do toho klidně ptá. Probereme to obligátní ‚jak dlouho vám trvalo, než jste to napsal‘ a já mu jaksi teoreticky načrtnu –“

„Teoreticky načrtneš?“

Zašklebil se. „Myslíš si, že mě tak dobře znáš, co?“ Políbil mě a dál četl ze svých poznámek: „Zeptá se mne, jaké mám plány pro nejbližší budoucnost.“

„A jaké máš plány pro nejbližší budoucnost?“

Zadíval se na mne přes okraj stránky. „Soudím, že máš na mysli mé literární záměry.“

„Ne, ale Carleton R. Davis určitě ano.“

„Ano, ano, to je pravda.“ Opět pohlédl na stránku. „A já pokrčím rameny. ‚Ať mě husa kopne, jestli to vím. Rámec, hloubka a šíře mého psaní spočívají v klínu bohů.‘“

„Kteří si bezpochyby právě čtou Na prahu ráje – jen aby ti dali vhodné pokyny pro budoucnost.“

„Bez nejmenších pochyb. A pak budu rozvíjet a objasňovat svou koncepci tak dlouho, až na našeho pana Davise udělám dostatečný dojem a on se mě zeptá, zda se hodlám začlenit do naší velké literární tradice.“

„Což hodláš.“

„Ne! Ne, v tom to právě je, od každého na mém místě se čeká, že to řekne! Ale já ne. ‚Velká literární tradice neexistuje,‘ řeknu já. ‚Jedinou skutečnou tradicí je smrt těch předcházejících.‘“

Cosi ho napadlo, odmlčel se a začal si prohledávat kapsy, až vylovil tužku. „Počkej.“ Položil papír na stůl a něco si na něj poznamenal. Potom přečetl: „‚Moudrý literární syn zabíjí vlastního otce.‘ Co tomu říkáš?“

„Trošku antické, nezdá se ti?“

„Kolébka literatury, nejdražší moje. Všichni spisovatelé čerpají z téhle studně – a co říkáš tomu, jak zacházím s metaforou?“ Sedl si vedle mne a prohlásil: „Dejte mi hrdinu a já vám stvořím tragédii.“

Nadechla jsem se k odpovědi, ale Scott dodal: „Počkej – Dejte mi hrdinu… Dejte mi hrdinu a já vám stvořím… ne… já vám předvedu –“

Sáhl po tužce a cosi psal na okraj papíru. Čekala jsem. Bylo tak zábavné sledovat, jak proměňuje myšlenky do slov – jako by zapisoval, co mu diktují ti řečtí bozi, o kterých se prve zmínil.

„Tak, myslím, že to mám: ‚Ukažte mi hrdinu a já vám napíšu tragédii.‘ To je dobré. Nevím, kam se mi to bude hodit, ale někde to uplatním.“

„Není to Shakespeare?“

Scott se na okamžik zamyslel a pak pokrčil rameny: „Kdo ví?“

12

Pozvali jsme Scottovy přátele do Palms Court v hotelu Biltmore. Oblečení vhodné k téhle příležitosti se ničím nelišilo od oblečení na kterýkoliv večírek nebo ples u nás doma, ale přesto jsem měla trému. Nebylo tu vlhko, jako v Montgomery, a mé vlasy jako by nevěděly, jak se s tím vypořádat. Nebylo tu zkrátka Montgomery a já tak docela nevěděla, jak se s tím vypořádám.

Tihle muži mne – až na Ludlowa Fowlera – znali jen z toho, co jim o mně vyložil nebo napsal Scott. Byla jsem zvyklá být posuzována jen za své skutečné činy, mívala jsem přehled o tom, co podnikám a s kým to podnikám, a jakmile jsem se jednou k něčemu rozhodla, s potěšením jsem nebrala ohled na důsledky – ať se práší za kočárem! Ale bůh ví, co jim Scott navykládal po našem rozchodu; někteří z nich – nebo dokonce všichni – mě teď možná pokládají za přelétavou a vrtkavou osobu, která Scotta vodila za nos, upoutala ho, zmařila jeho naděje, opět si ho přivábila a posléze ho ulovila. Každý zná podobné dvojice, kde chudinkovi mužovi přerůstá vztah přes hlavu a on je zcela bezmocný. Pokud si ta princetonská banda o mně myslí tohle, nemůžu to tak nechat. A taky nehodlám připustit, aby mě pokládali za Rosalind. To je dobré pro cizí lidi, ale tihle muži jsou cosi jako Scottovi bratři.

Měla bych je všechny okouzlit a chovat se vůči Scottovi prostě a láskyplně a dopřát mu, aby se hřál v tvrdě vysloužené záři reflektorů. Pak by i oni viděli, že nás dva poutá – bez ohledu na to, co jim snad dřív vykládal – pravá láska a vzájemná úcta. Sara Haardtová by na mě byla hrdá.

Vzala jsem si šifonové šaty v barvě námořnické modři, které Scott nedávno zahlédl ve výloze. Říkal, že všechno, co jsem si přinesla z domova, působí vedle toho, co nosí ženy v New Yorku, provinciálním dojmem – a to jsem viděla i já sama. Bylo divné dát si v otázkách módy radit od muže, připouštěla jsem však, že – pokud hodlám být manželkou slavného spisovatele, navíc, jak se zdá, neblaze proslulou manželkou – musím podle toho také vypadat. Dosud jsem běžně nosila jednoduché bavlněné halenky a k tomu nějakou tu sukni. Nyní jsem přešla na tu nejjemnější bavlnu a na hedvábí! Sukně a šaty jsem nosila v délce po kolena. Měla jsem elegantní klobouky, měkké kožené rukavice a střevíčky ve čtyřech různých barvách.

Po pravdě řečeno, bylo děsně bezvadné vcházet do obchodů a nakupovat všechno, o čem jsem usoudila, že bych to měla mít. Nemusela jsem se domlouvat s matkou o barvě, stylu a délce, nemusela jsem z ní mámit peníze ani se dlouze dohadovat, zda se to či ono vejde tatínkovi do rozpočtu. Scott odloupl pár desetidolarovek a podal je prodavačce; mně jen dodával odvahy, ať si koupím, na co mám chuť.

Toho večera mi stál za zády, když jsem si před zrcadlem malovala rty a nasazovala klobouk. „Nejsi snad hotový zázrak?“ řekl.

Usmála jsem se na jeho odraz. Uvázal si novou proužkovanou kravatu, která jeho očím dodávala stříbřité uvážlivosti. Tváře měl dosud zrůžovělé ze společné vycházky v Central Parku. Rozdělil si vlasy stezičkou uprostřed a sčesal si je po obou stranách dozadu, takže působil uhlazeně a důvěryhodně. Řekla jsem mu: „Ty taky nevypadáš nejhůř.“

„Ve všech těch nesmyslech, které se na nás dnes večer vyhrnou – patrně to bude divoká směsice ragby, poezie, literárních časopisů, vydávání knih, bourbonu, války a děvčat – chci, abys věděla, že ty, má nejdražší žena, můj miláček, jsi středem mého vesmíru.“

„V tom případě,“ otočila jsem se k němu tváří v tvář, „si tě možná nechám.“

Bylo jich příliš mnoho, než abych je hned napoprvé dokázala všechny správně odhadnout. Toho večera jsem se o to ani nesnažila. Stačilo, když jsem se ve své nové úloze s každým pozdravila a pak jsem mezi nimi seděla a připadala si jako antropolog, který se náhle ocitl v nějakém cizím domorodém kmeni.

Ludlowa Fowlera jsem si zapamatovala snadno, protože nám byl na svatbě. „Paní Fitzgeraldová,“ zdravil mne, vzal mne za obě ruce a políbil mne na tvář. Měl kvalitní oblek, šitý na míru, plavé vlasy čerstvě přistřižené a šířil kolem sebe vůni rodinného jmění a také gardénií, jako by mu matka dosud posílala francouzská toaletní mýdla a on jich bez odmluvy užíval. Svou nekomplikovanou upřímností a sebejistotou, tak příznačnou pro muže narozené v bezpečném blahobytu, mi Ludlow připomínal některé mé zámožné ctitele u nás doma.

Usoudila jsem, že pět zbývajících si budu muset prozkoumat zevrubněji; zatím jsem se sotva naučila přiřazovat jim jména: Bunny, Biggs, Townsend, Alec a Bishop. Povědomý mi byl jen Edwin Wilson, nepřípadně nazývaný Bunny (králík), o kterém jsem už hodně slyšela od Scotta. Vypadal trochu jako reportér Ellis, ale oblek mu padl lépe a bylo naprosto patrné, že tenhle králíček-ušáček se ve světě neztratí. Zřejmě náleží k prvnímu typu mužů, k těm přesvědčeným, že mají právo zkusit štěstí u každé dívky, která jim padne do oka – ačkoliv jsem si už byla jista, že Bunnyho záliby budou v tomhle ohledu velice specifické.

Na úvod mi muži věnovali několik zdvořilých dotazů – bezpochyby mě brali jako divný nový rušivý přívažek, který Scott jaksi získal spolu se svým novým statusem celebrity – a pak rychle přešli k veselé rozpravě o Prahu ráje. Všichni knihu už četli a také už Scottovi sdělili své výhrady i chválu. Teď je zajímalo, jaké to je, být vydán soudu veřejnosti, stát se nejnovější literární senzací.

„Nevypadášslavný,“ prohlásil jeden.

„Až na ty šaty. Jako bys měl na sobě Fowlerův oblek,“ přidal se s přátelským úsměvem druhý, vysoký modrooký blonďák.

Scott řekl: „To z člověka udělá, když prodá práva na zfilmování povídky; s knihou to nemá nic společného.“

„Nebýt knihy, tak si povídky nevšimnou.“

„To George Nathan je přiměl, aby si jí všimli.“

Pobaveně jsem sledovala přestřelku.

„Ne,“ řekl Scott, „tu povídku, Hlava a ramena, jsem poslal do Saturday Evening Post, ne do The Smart Set. Můj agent, Harold Ober, ji nabídl filmařům.“

„‚Můj agent‘. Paráda. Říká to, jako by se narodil na zámku.“

„Stejně v tom měl prsty Nathan. Jede po tobě, Fitzi.“ To prohlásil ten tmavovlasý chlapecký.

Ludlow Fowler s gestem na mne: „Ale teď se nemusíme bát, že by náš chlapeček nebyl dosti mužem.“

„Známe ještě další tetičky?“

Opět se ozval tmavovlasý: „Nedávno jsem byl v Greenwich a potkal jsem tam párek – totiž, nebyly to buzny, byly to dvě ženské. Edna Millayová a Djuna Barnesová.“

„Lesbičky nejsou tetičky,“ řekl Bunny Wilson. „Kriste – a to si říkáš mistr slova?“

Scott řekl: „Nathan není teplouš.“

„Je Edna Millayová lesba?“

„Viděl jsem ji s muži.“

„Já jsem ji viděl se ženou.“

Ludlow zasáhl: „Na tom nesejde. Kolik povídek ti už Nathan a Mencken přijali, Fitzi?“

„Šest. A Saturday Evening Post přijal čtyři.“

„Zaplatil…?“ zeptal se tmavovlasý.

„Post?“ opáčil Scott. „Čtyři sta za jednu, čtyři sta padesát za další dvě, a můj agent dojednal, že za další už dostanu pět set.“

To na okamžik uťalo hovor, všichni – až na Bunnyho a Ludlowa – se na něho zadívali s posvátnou úctou.

„A Smart Set platí…?“

„Třicet,“ odpověděl Bunny, hlas měl břitký a autoritativní jako tři nové desetidolarové bankovky. „Což pokryje sotva pronájem téhle místnosti na dnešní večer, ale literární prestiž je k nezaplacení, nemám pravdu, Fitzi?“

Scott si přihladil dlaní vlasy a usmál se.

Rozprava ještě chvíli pokračovala. Někteří si s sebou přinesli placatky, ty se nyní vynořovaly častěji; zavdalo to podnět k debatě o účinnosti prohibičního zákona, jenž byl přijat loni v říjnu, a o náležité úloze alkoholu v inteligentní společnosti. Potřebuje ho myslící člověk? Posiluje spisovatelovu produktivitu, nebo mu brání v psaní?

Bunny se obrátil na mne. „Co si myslíte vy, Zeldo?“

„Soudím, že většina mužů tančí lépe, když se napije,“ řekla jsem a sáhla po jeho placatce.

Posteskl si se smíchem: „Obávám se, že ani pití mi v tomhle moc nepomůže!“

Scott zachytil můj pohled. V úsměvu měl vděk. V něčem – možná ve všem – jsem si vedla správně.

*

Záhy jsem pochopila, že tahle parta a ten knižní svět, ve kterém žili a který zároveň vytvářeli, je jakýsi školní literární kroužek, nafouknutý do velikých rozměrů zásluhou newyorských časopisů a novin.

V éře, která předcházela jejich panování, dříve, než mladá bystrá spisovatelka jménem Dorothy Parkerová řekla příliš mnoho příliš dobře a byla za to vyhozena z práce, dříve, než měl Scott úspěch, dříve, než svět zpustošila válka a chřipka, bylo v literárním světě málo lesku. Spisovatel byl malý olezlý krtek, který přežvykuje veliké myšlenky a metodicky je svěřuje papíru, doufá, že budou otištěny, ale nijak zvlášť o to neusiluje, a pak se zahrabe zpátky do díry, aby zase chvilku přemýšlel.

Díky téhle partě a jejím kolegům z konkurenčního Yale a díky poválečné chuti k životu, k zábavě, ke všemu, co jsme se Scottem hledali a ztělesňovali, nakročil literární svět do záře reflektorů. Nedospěl daleko; avšak dost daleko na to, aby publikum zahlédlo naleštěnou, dobře ušitou botu a zajímalo se, komu asi patří.

Patřila hochům z Princetonu, kteří ve veselou taškařici proměnili Nassau Lit, jenž kdysi platil za ultravážný univerzitní zpravodaj. Patřila Scottovi.

Za něco vděčili čistě a jenom šťastné náhodě. Například Bunny byl dobře zavedený ve Vanity Fair hlavně díky tomu, že Dorothy Parkerová postrádala smysl pro diplomacii (a proto ji odtamtud také vyhodili); pak se tam díky Bunnymu dostal jejich kamarád John Peale Bishop. Vanity Fairbyl centrem a osou všeho literárního dění a vyvolení se k němu družili a rozbíhali se od něho jak paprsky z náboje a brzy se otáčeli uprostřed Manhattanu jak obří ruské kolo – správná jízda, pokud člověk dostal jízdenku. A tihle mládenci z Princetonu ji měli všichni do jednoho. Kolo vás mohlo vynést na prominentním žebříčku knih nebo vám zadat nějaký významný článek; mohlo vás vhodit na večírek s Florenzem Ziegfeldem nebo s Georgem Cohanem; mohlo vás svést dohromady s novými tvářemi z Hollywoodu, a zanedlouho už jste mohli psát pro film a vydělávat stovky dolarů týdně – a nejen to.

Něco z jejich vlivu pramenilo čistě z designu – z jejich vzhledu a vystupování – a Scott mi vysvětlil, že tahle hra pro veřejnost má rozhodující význam pro naši budoucnost. Povstala jako kouzlem, stvořil ji z ničeho – téměř – a přál si, abychom ji my dva hráli. Z našeho závratného smíchu v hale hotelu Biltmore ve dvě nebo ve tři ráno, ze zpěvu, který se při večírcích rozléhal v našem apartmá, z tance na chodbě, z postoje ředitelství hotelu, které nás zdvořile, ale pevně požádalo, abychom přesunuli své líbánky do nového apartmá sousedního hotelu Commodore – z toho všeho cosi vyrůstalo. Budoucnost. Ukázala se být skvělejší, podivnější a ošidnější, než kdokoliv z nás tušil.

V téhle chvíli však je tato malá vlivná skupinka dosud pouhou partou ctižádostivých inteligentních mladíků a s nimi já, velice mladá žena, která nemá zdání, jaký ji čeká kolotoč, neví, jak funguje, a není si ani jista, že se na tom obřím kole doopravdy chce svézt – ale je dost kurážná, aby to byla ochotná zkusit.

13

Zrovna jsem končila koupel, když jsem zaslechla, jak Scott někomu otvírá dveře. Byl to jeho kamarád Alec.

„Viděl jsi, co o vás dvou napsali?“

„To se ví, že viděl – Zelda si to vystřihla do památníku.“

„To“ byla zmínka ve společenské rubrice. Otiskli tam referát o tom, co se stalo včera večer při představení Skandály George Whitea. Byla to hudební revue, která jako by z oka vypadla těm, co jsme viděli ve Follies, až na to, že ve Skandálech měli Ann Penningtonovou a Ann Penningtonová umí tančit shimmy. Já také umím shimmy a příležitostně jsem je i tančila – na jistých večírcích v Montgomery, stačilo k tomu jen maličko naléhání a kapka pití. Ta drobounká, tmavovlasá a okatá slečna Penningtonová však na sobě měla strategicky umístěné stříbrné třásně a dopadal na ni kužel reflektoru. Na diváky to mělo dramatický účinek: dupali, jásali, hvízdali a tleskali.

Zahájili jsme se Scottem večer koktejlem z pomerančových květů a do té doby jsme se chovali zcela upjatě, seděli jsme blízko jeviště v šesté řadě a špitali jsme si při každém výstupu poznámky o mezích talentu a zda bychom to náhodou my dva nedokázali lépe. Když se však objevila Ann Penningtonová se svým shimmy, zavrtěla jsem hlavou a prohlásila: „Páni, já jsem fakt dobrá, ale tohle bych nesvedla.“

„Vsadím se, že svedla, a líp,“ řekl Scott.

„Ne. A ty? Hýbeš se dobře, to ano, ale na tyhle nemáš.“

„Myslíš, že na ně nemám?“ zeptal se on.

Když číslo skončilo, vstal a pomalu si svlékal sako. Lidi vedle nás mu začali fandit. Pak si rozepnul vestu a nechal ji klesnout k zemi, jako to dělají striptérky. Lidé kolem nás mňoukali a hvízdali, veškeré dění na jevišti se zastavilo. Uvolnil si kravatu a začal si rozepínat košili. Povzbuzující pokřik zesílil a náhle na nás dopadlo světlo reflektoru. Scott vystoupil na sedadlo, aby více diváků spatřilo, jak si přetahuje přes hlavu vázanku a odhazuje mi ji do klína. Když odložil košili, dav už šílel. Scott se klaněl; vložili se do toho tři uvaděči a oba nás – spolu s jeho šatstvem – vyeskortovali do vestibulu a odtud do přistaveného taxíku.

Článek, o kterém mluvil Alec, nesl název Skandál ve Skandálech způsobil nový proslulý romanopisec Fitzgerald. Citovali tam návštěvníky divadla, kteří u toho byli, a nyní vyjadřovali naději, že Scott bude angažován nastálo nebo že se mu alespoň dostane nějakého odškodnění za způsobenou újmu, a zazníval také údiv, že nějaký autor vypadá bez košile tak pěkně. Jiní soudili, že úroveň mravů v New Yorku v porovnání se světem představuje nejhlubší propast vulgarity; že něco podobného provádět na jevišti v rámci revue je jedna věc, ale jakmile začíná hrát i publikum, je jasné, že prohibice nezašla dost daleko, aby omezila divokost dnešní mládeže. Četli jsme ten článek už ráno nad kávou s topinkami a Scott pak odhodil noviny a převalil se na mne s tím, že si tu skandální činnost ještě jednou zopakujeme.

„Jakže, pane,“ prohlásila jsem, „vám to možná bez košile sluší, ale dáma má svou úroveň, a tak to ještě uváží.“

Scott se ke mně přitiskl. „Poskytnu ti k tomu nezbytná kritéria.“

Po chvíli, ještě trochu zadýchaná, jsem mu řekla: „Tohle ti začíná jít děsivě dobře.“

„To si myslím; a ty jsi také nevolala Boha na pomoc, aby tě vysvobodil z mých spárů.“

„Sám jsi byl božský, to ti povím. Každý ti říká ‚Fitzi‘, ale já myslím, že lepší by bylo ‚Deo‘, z latiny. Ode dneška ti tak budu říkat.“

Scott se smál a řekl: „A já ti to možná dovolím.“

A teď se ho Alec táže: „Tobě to nevadí?“

„Je to hra,“ odpověděl mu Scott. „Tisk potřebuje historky, a čím senzačnější, tím lépe.“

Alec byl dosud na rozpacích. „Jenže tady jde o tvoji pověst.“

„Vždyť to byla jen legrace,“ říkal právě Scott, když jsem se k nim přidala. „Potřebují nás vylíčit určitým způsobem, protože to získá odezvu u čtenářů, tak proč jim k tomu neposkytnout nějaký materiál?“

„Co tomu říkáš ty, Zeldo?“

„Zapni mi knoflíky,“ řekla jsem a otočila se k Alekovi zády.

Scott kývl na Aleka a mrkl na mne. „Kniha se prodává jako blázen – sotva stihnou dělat dotisky. Každý by rád věděl, jaké to je, být jedním z nás.“ Posunkem Aleka mezi nás zahrnul. „Ta kniha a ty nové povídky nabízejí zprostředkované vzrušení každému, kdo neumí nebo nechce nastoupit do správného vlaku.“

Alec zápolil s mými knoflíky. Cítila jsem, jak se mu třesou ruce; bylo to milé a trochu smutné. Alec pracoval v reklamě – stejně jako ještě loni Scott – a žil ve společné domácnosti se svou údajně konzervativní matkou. Byla jsem si jista, že se nedomnívá, že by patřil k nám; patrně by si rád se Scottem vyměnil místo.

Alec řekl: „Mám dojem, jako bys věřil svým vlastním novinám.“

„Jsem romanopisec,“ odvětil Scott a oblékal si svrchník. „Z definice žiju ve světě iluzí a klamu.“

„A co ty, Zeldo?“

Sklonila jsem se, abych si zavázala boty. „Drahoušku, říkej mi Rosalind.“

*

Mířili jsme do Greenwich Village na debatní večer, který pořádal někdo, koho nikdo z nás neznal.

Když se náš taxík vnořil do živého provozu na Čtyřicáté druhé, rachotil po zvýšené koleji nad Třetí avenue vlak. Dosud mi připadalo divné, že vlaky takhle křižují město – nejen tady poblíž obdivuhodného nádraží Grand Central, ale také na Druhé, Šesté a Deváté avenue. Ještě podivnější se mi zdál systém podzemní dráhy, jejíž linky nesly názvy IRT a BMT a stanice se skrývaly pod ulicemi po celém městě jako napěchované vosí úly. Pro dva miliony obyvatel Manhattanu to však představovalo báječně účinný způsob, jak se na ostrově někam rychle dostat. Jen pro legraci jsme se jednou nalodili na přívozní loď v South Ferry a cestovali s ní až do Bronxu, kde mi v Claremont Scott ukázal, kde bydlel, „když jsi mi zlomila srdce,“ jak řekl. Samotný ten dům je srdceryvný, pomyslela jsem si – tak holý a ponurý, není divu, že Scotta skličoval. Jak úžasně se náš život změnil za pouhých deset měsíců!

Dolní Manhattan byl pro mne dosud nový. Tady byly domy starší a užší než ve střední části ostrova, a také kratší; zde byl New York, který ještě nevěděl, co se z něho stane, až vyroste. Ulice v soumraku byly romantické a klidnější než rušné bloky ulic kolem hotelu, kde jsme bydleli.

V malém baru v suterénu propůjčoval cigaretový dým prostoru modrý opar, který dobře ladil s tichou jemnou hudbou, již vyluzovalo kvarteto tísnící se v rohu miniaturního jevišťátka při zadní stěně úzkého sálku. Hrálo jazz, ale ne takový, jaký jsem slýchala dříve. Optimistické melodie z Follies nebo ze Skandálů v lidech budily přání dupat do taktu v rytmu shimmy, tahle táhlá hudba však – i s barevnou zpěvačkou, jež stála těsně u kapely a při zpěvu se kolébala – probouzela v těch, kteří tu seděli, kouřili a upíjeli z nízkých sklenek jakousi zelenou tekutinu, přání, aby se k sobě navzájem tiskli. Tahle hudba měla na svědomí napůl spuštěná víčka a pootevřené rty a působila, že prostor mezi tančícím párem prostě zmizel.

„Jůů!“ řekla jsem a šťouchla loktem do Aleka. „Vsadím se, že by tě matka nepustila z domu, kdyby věděla, že navštěvuješ takovéhle zapadáky!“

Scott si přisadil: „A když to zjistí, nejspíš tě dá vsadit do vězení.“

„A proto,“ řekla jsem, „budeme chránit tvou identitu a dodávat ti odvahu, aby ses seznámil…“ projela jsem pohledem prostor a dokončila: „…s tamhletou dívkou, s tou v tmavomodrých šatech.“

Alec pohlédl směrem, kterým jsem ukazovala. „Všechny jsou v tmavomodrém.“

„Až na ty, které jsou v černém,“ řekl Scott. „Pokusíme se najít našeho hostitele. Vlastně hostitelku.“

Dolehla ke mně vůně čehosi zeleného, zemitého a jemně nasládlého. „Co to tady voní, co myslíš?“

„Parfém,“ řekl Scott, když se mezi námi protáhla žena s úsměvem kočky Šklíby.

„To nemyslím. Ta kouřová, zemitá vůně.“

Scott začenichal. „To bude marijánka.“

„Marijánka?“

„To je rostlina, kouří se jako tabák, ale má něco navíc.“

„To se mi bude líbit.“

„Kdo to tu vůbec pořádá?“ zeptal se Alec Scotta.

„Jedna básnířka, kamarádka Dorothy Parkerové.“

„Ty se znáš s Parkerovou?“

„Ještě ne.“

„Tak jak –?“

„Nějaký chlápek nám zavolal,“ vyložil mu Scott. „Asi o nás slyšel od Fowlera. Nebo možná od Bishopa. V každém případě mi povídá: ‚Přítelkyně Dorothy‘ – no, řekl mi, jak se jmenuje, ale já to zapomněl – ‚tedy ta přítelkyně sepsala novou knihu básní a byla by ohromně ráda, kdybyste si přišli poslechnout, jak je bude předčítat.‘“

„No tě pic,“ řekl Alec. „Čtení poezie?“

Scott smutně zavrtěl hlavou. „Ty nemáš duši.“

„Musím se napít.“

„Já se musím napít,“ vložila jsem se do toho a vzala jsem Scotta za ruku. „Ne kvůli té poezii – ještě nevíme, jak moc je špatná, tak bychom mohli svoji zběsilou touhu po pití poodložit až do chvíle, kdy k tomu úsudku dospějeme, nemyslíte?“

Scott poplácal Aleka po rameni. „Třeba to bude fantastické.“

„V tom případě,“ prohlásila jsem, „tomu může kořalka jenom prospět.“

Prodrali jsme se k baru; působil dojmem provizoria. Široká mohutná fošna spočívala na čemsi, co bylo obtížné rozeznat, vypadalo to však jako řada dřevěných přepravek. Všechno to bylo natřeno na černo. Usoudila jsem, že to má být patrně umění.

Opatrně jsem zkoumala to zelené pití, když se ozval hlas: „Zelda Sayreová! Ach můj bože!“ a dvě ruce mne chytily za ramena. Vzhlédla jsem a spatřila rozzářenou tvář Gene Bankheadové.

„Gene!“ zvolala jsem, a nebyla prostě jen ráda, že potkávám starou kamarádku, byla jsem šťastná, že vidím někoho důvěrně známého, někoho od nás – až na to, že pouhé pomyšlení na domov, na maminku a na všechny přátele ve mně náhle vzbudilo přání, abych se s Gene raději vůbec nesetkala.

„Tallu věděla, že se sem přijdeš trochu rozšoupnout – ačkoliv nechápu, proč ses napřed musela dát sklofnout. Je tou obětí tenhle nádherný muž?“ zeptala se a přesunula pohled ze mne na Scotta.

Scott jí podal ruku k potřesení. „Scott Fitzgerald k vašim službám.“

„Ale, k mým službám taky?“ Gene zdvihla umně vykroužené oblouky obočí a uchopila ho za ruku. Hlas měla tak svůdně smyslný jako tvář a tělo, z nichž vycházel.

„Seznam se s Gene Bankheadovou,“ řekla jsem Scottovi a zavrtěla hlavou. Jen pohled na Gene by snad stačil, aby kterémukoliv muži vzplály vlasy. Dodala jsem: „Za všechny charakterové vady, které snad mám, je zodpovědná ona.“

„Jistě, jistě,“ řekla Gene a doprovázela svá slova gestem cigarety, „kazila jsem ty ubohé dívky, jak jsem jen mohla.“ Naklonila se ke Scottovi. „Co říkáte? Odvedla jsem kus práce?“

„Co tady mají k pití?“ řekl Scott a naklonil se nad bar.

Gene se podařilo líbnout Aleka na tvář. „Děcka, já se o vás musím postarat.“ Pak se obrátila k ženě za sebou. „Edie, znáš tu knihu, o které teď každý mluví? Tu o těch ujetých mejdanech, ze kterých jde našim starouškům pěna od huby? Napsal ji ten blond fešák za mnou!“

Edie se obrátila ke Scottovi a totéž provedlo více žen, Edie převelice podobných, a brzy kolem něho stál houf samých Gene a Edie, které ho žádaly, aby jim pověděl všechno – jako kdyby se cokoliv, co kdy napsal, mohlo vyrovnat zkušenostem, které už určitě měly. Mně s Alekem nezbývalo než zpovzdálí přihlížet, jak je Scott rychle mění v podivné planetky, rotující kolem literárního slunce.

A potom, ach, páni moji, Union Square.

Někdo mi řekl: Hele, měla bys vidět Union Square, a teď jsem tu najednou byla. Ocitli jsme se tu se Scottem a s námi pět nebo šest dalších, jejichž tváře mi nebyly povědomé a jejichž jména jsem neznala – až na vysokou ženu, která se velice podobala obrázku, který jsem asi zahlédla v Picture-Play; anebo jsem ji viděla nedávno na jevišti. Gene nabízela zelený nápoj, na to si vzpomínám. Chutnal ohavně, dokud jsem si do něho nedala víc cukru, jenže byl tak mocně zelený, že jsem prostě nebyla schopna odolat. V dubnu v New Yorku zrovna moc zeleně nebylo. Pár zelených aut. Jedny nebo dvoje zelené šaty. Tak velice málo zeleně mezi veškerou tou šedí a snědostí. Zelený nápoj pomáhal mírnit tu šeď.

„Zelený drink!“ řekla jsem.

Gene se zeptala: „Co to povídáš, miláčku?“

Pak tam zničehonic byla kašna.

„To je kašna!“ řekla jsem. Zula jsem si boty, rozepnula podvazky, stáhla punčochy a rozběhla se k ní. A kdekdo za mnou.

S vyhrnutou sukní jsem vylezla na široký okrouhlý okraj nádrže. Kámen studil pod bosými chodidly. Prsty na nohou v matném světle tuhly na kámen.

„Tady Zelda je fantastická plavkyně,“ vykládal ostatním Scott. „Vyhrála všechny medaile, které se v Montgomery, ve státě Alabama, vůbec udělují.“

„To je v Evropě?“ řekl někdo a pak se ozvalo: „Jau!“

Noc byla chladná, ale zima nebylo. Jistě nebylo ani zdaleka tak chladno, jako bývalo na jaře, když jsem se chodívala koupat do potoka.

Nebo bylo možná chladněji. Těžko se to dalo odhadnout a taky na tom čerta sešlo.

Voda vypadala černá a hluboká, jen v prostředku ji vodotrysk chrlil do výše a pak padala dolů a vytvářela na hladině jiskřivý kruh. Znělo to jako déšť. Kdy naposled pršelo? Vzhlédla jsem k obloze. Potrhanými mraky jasně zářil měsíc. Tak tohle bylo nebe nad New Yorkem. Překvapující dojem.

Všichni se bavili a smáli se. Gene také vystoupila na okraj kašny, kráčela dokola po obrubě a Scott ji držel za ruku. Poník na oprati, pomyslela jsem si při pohledu na svou bývalou kamarádku, jíž dlouhé tmavé vlasy splývaly dolů jako hříva. Scott se na Gene usmíval způsobem, o němž jsem se domnívala, že je vyhrazen pro mne.

Hleděla jsem na ně ještě okamžik – příliš dlouhý, dosti dlouhý, abych viděla, jak se Gene naklání a Scotta líbá. Líbá ho! A naplno. Na ústa, jazykem. Scott má ruku na jejím stehně…

Tak jsem se přikrčila a položila dlaně na kámen, mezi nohy. Za okamžik jsem klouzala dolů studenou vodou, kolena mi drhla o dno nádrže. Takže to není tak hluboko, pomyslela jsem si a byla ráda, že rozumná část mého mozku se zaměřila na potápění na mělčině.

Vztyčila jsem se a vytřásala si vodu z vlasů. Parta řvala nadšením a Scott přiskočil, svlékl si sako, smál se a přitáhl mě k sobě.

Ano, myslela jsem si a hledala pohledem Gene. Ano, mne.

Vzbudila jsem se; sluneční světlo mne bodalo do očí; podívala jsem se, kolik je: bezmála jedna. Scott se probouzel a tápal po mně.

V hlavě mi bušilo, vršily se tam a přesýpaly obrazy z právě uplynulé noci. Vyvinula jsem se mu z objetí a řekla: „Počkej, já ti hned zatelefonuju pro Gene.“

„Co to meleš?“ S rozčepýřenými vlasy a s ospalky v očích vypadal jako malý kluk.

„Nevzpomínáš si?“

Posadil se, opřel o polštář a sáhl po cigaretě. Uvážlivě si zapálil a pak řekl: „Vzpomínám si na nějaké špatné verše, ale ty určitě nepsala Gene.“

„Ne, Gene je ta, se kterou jsi byl u kašny.“

Působil doopravdy zmateně. „U jaké kašny?“

Teď jsem byla ve zmatku já. Byla tam vůbec nějaká kašna?

Šla jsem do koupelny; byly tam moje šaty, ležely v mokré hromádce vedle vany. „Pršelo?“ řekla jsem toužebně a vyklepávala z lahvičky aspirin. „Vzpomínáš si?“

„Pojď do postele, Zeldo.“

Šla jsem ke dveřím. „Myslíš, že je Gene krásná?“

„Samozřejmě.“

„Toužíš po ní víc než po mně?“

Scott odkopl prostěradlo a vystavil svou nahotu a svou touhu. „Pověz mi: vypadá takhle muž, který dychtí po jiné ženě?“

„Máš značnou představivost. Třeba se ti teď hodí.“

„To spíš tobě pracuje představivost. Pojď sem.“ Plácnul dlaní na postel vedle sebe.

„Ta hlava mě zabije.“ Vrátila jsem se do koupelny, nalila jsem si sklenici vody a spolkla aspirin. „Co to bylo za zelené pití?“

„Absint. Příliš dobrého najednou?“

Cestou z koupelny mu povídám: „Pokaždé, když někam jdeme, je to… je to jako v nějaké velikánské cukrárně. Když zjistí, že to jsi ty, každý stojí jen o tebe a já bych mohla být stejně dobře v Alabamě.“

„Chceš zpátky do Alabamy, nebo chceš být tady se svým zřetelně roztouženým a milujícím manželem, jenž – ano, prosím – se náhodou zrovna teď dožaduje trochy pozornosti?“

Došla jsem k němu a sedla jsem si na okraj postele. „Ne, nechci zpátky. Jen nezapomeň, co jsi napsal.“

„Co jsem napsal?“

„Že jsi to všechno podnikal, jen abys získal mne.“

14

Stejně jako na Jihu, i v New Yorku mají budovy jména. A jako v každé společnosti, některá jména jsou významnější než jiná. Koktejlparty George Jean Nathana, kam jsme měli namířeno, se konala ve vysoce vznešené budově jménem Royalton, která sloužila jako hotel a zároveň tam měli své byty lidé z nejvyšší společnosti.

Mramorové sloupy Royaltonu působily bezpochyby impozantním dojmem, masivní rudě-okrové dveře pobité hřeby však kolem sebe šířily zasmušilost jako rubínová brož na vdovském límečku. Zastavili jsme se na chodníku a přemítavě se na ně zahleděli. Hotel připomínal jakousi exotickou pevnost; budova mohla být snadno pokládána za banku nebo za…

„Je to jak řecké vězení,“ řekla jsem. „On tady bydlí? Nenapadlo by mě, že si někdo může takové místo vybrat dobrovolně.“

Scott řekl: „Newyorčané jsou plemeno, které se liší od všech, které jsi poznala na Jihu – a Nathan je prý speciální odrůda sám o sobě.“

Což taky byl, na to jsem přišla hned, jen co nás dveřník vpustil dovnitř a ukázal nám, kudy nahoru. George Jean Nathan měl tmavé, výrazné řasy a pohled zkušený a pátravý. Blížil se čtyřicítce, byl vysoký a štíhlý, ve svém vybraném černém obleku a nablýskaných černých polobotkách připomínal pantera. Vlasy měl téměř tak tmavé a lesklé jako ty boty. Když jsem ho viděla, jak stojí v rozevřených dveřích, do jisté míry jsem pochopila, proč si tento muž vybral za své sídlo právě tuto budovu.

„Vítám vás!“ řekl a pokynem nás zval dovnitř.

Scott si s ním potřásl rukou. „Scott Fitzgerald. Neobyčejně mě těší, že konečně poznávám muže, o kterém teď jde jeden hlas, že mne objevil. Tohle je moje manželka Zelda.“

„Bylo od vás tak pozorné, že jste své pozvání vztáhl i na mne,“ řekla jsem.

„Můj bože, Fitzgeralde,“ Nathan se chopil mé ruky, ale oči upíral na Scotta, „jste dobrý, ale já neměl tušení, že jste tak dobrý.“ Políbil mi ruku a otázal se: „Jak dlouho jste vdaná za to nové zázračné dítě?“

„Zítra to budou tři týdny.“

„Tři týdny! Co ho to napadlo, že vás přivlekl do téhle bídné díry uprostřed líbánek?“ Vzal mne pod paží. „Omlouvám se, má drahá. Dovolte, ať vám nabídnu koktejl, který vám pomůže, abyste se vypořádala se svým zjevným zklamáním.“

Když mne George odváděl, hodila jsem přes rameno pohled na Scotta. Tvářil se překvapeně, ale taky ho to potěšilo. Zdvihla jsem jedno rameno: Kdo by si to pomyslel? a pak jsem zakmitala prsty: Na shledanou za chvíli.

George řekl: „Zelda, Zelda. Exotické jméno pro dívku, která vypadá jak sladká smetana při východu slunce. Vy nejste odsud.“

„To tedy ne,“ řekla jsem. Namíchal mi gin rickey a já si zatím pro sebe hodnotila ostatní hosty. Byli jsme tu se Scottem patrně nejmladší a zřejmě také jediní, kdo nepřišli v černém. Mé žoržetové šaty v barvě slonoviny se tu báječně kontrastně vyjímaly a mne to těšilo. „Narodila jsem se v Alabamě, jsem čerstvě přesazená – ale myslím, že tu docela s potěšením zapustím kořeny.“

„Takže to, co jste až dosud viděla z Manhattanu, se vám zamlouvá?“

„Je to hřiště pro dospělé, nemyslíte?“

„V těchto dnech. Před válkou – vlastně před tím, než vstoupil v platnost osmnáctý dodatek k ústavě – ten, co se týká prohibice – se valná část těch hřišť omezovala na Broadway. Když jste šla nahoru do města, potkávala jste aristokraty s ňafajícími pejsky a v kožiších, ženy a muže, kteří ohrnovali nosy nad pouhou myšlenkou, že by se dospělí kdy mohli dopustit… řekněme hýření.“

„Z města jsem toho moc neviděla. Ale byla jsem v Greenwich a na Broadwayi – několikrát, a –“

„Četl jsem,“ poznamenal. „Váš manžel nedokáže vydržet oblečený, zatímco vy plavete oblečená na Union Square –“

„Bulvární novináři, těm nic neunikne, co?“ smála jsem se. „Hodně toho taky napsali o tom, jak se Scott tuhle brouzdal ve fontáně hotelu Plaza.“

„Vy dva jste očividně tak hodni pozornosti, až se domnívám, že na vás nasadili slídiče, aby vás špehovali. Bezpochyby i někdo z dnešních hostí o vás bude zítra žvanit do tisku.“

„To bych si asi měla rozvážit, jak hodnotnou četbu lidem poskytnu.“

George ke mně napřáhl ruku a druhou vybízivě kývl do středu sálu. „Dáme se do toho?“

Večer uběhl ve změti nových tváří, smíchu, flirtů, tance a alkoholu. Sklenku jsem netřímala jedině tehdy, když mě svíral v náručí nějaký muž a tančili jsme na novou jazzovou hudbu Bena Selvina nebo orchestru Arta Hickmana, hranou na tom nejúžasnějším gramofonu, jaký jsem kdy viděla nebo slyšela. Neměl žádnou troubu a byl uzavřen v jemně vyřezávané, ručně malované skřínce. George Jean Nathan se všem svým zálibám věnoval s plnou vážností, to bylo zřejmé.

Scotta jsem sotva zahlédla, až na sklonku večírku mě nalezl ponořenou do rozhovoru se dvěma herečkami. Týkal se především pleťového krému a vší. Scott mě z něho odvedl za ruku, aby mi představil kohosi, jehož nazýval „nejvybranější literární myslí v zemi“.

„Ještě vytříbenější než tyhle dvě?“ zeptala jsem se, když jsme procházeli napříč sálem. „To snad není možné.“

„Ta nalevo vydělává tři stovky týdně.“

„Dolarů?“

„Ano – a pravděpodobně rovněž miluje drby.“

„Počkej,“ řekla jsem a tvářila se, že se hodlám otočit. „Potřebuju zjistit značku jejího pleťového krému.“

Nejvybranější literární mysl náležela muži se střízlivou, ponurou okrouhlou tváří, lemovanou vlasy úhledně sčesanými na pěšinku uprostřed. To by byl krásně bílý skalp, pomyslela jsem si, když jsem si ho prohlížela přes blaženě ginový závoj.

Zdálo se, že je Georgi Nathanovi blízký věkem, ale na hony vzdálen jeho joie de vivre. Poklidně spočíval v lenošce v rohu co možná vzdáleném od gramofonu a působil – i v tomto stadiu večera, kdy už byli muži většinou rozcuchaní, odložili si saka a povolili kravaty – tak úpravně, jako když se na sebe díval do zrcadla, než odešel z hotelového pokoje na večírek. Měl vážná ústa a vážné oči. Zajímalo by mě, zda se v jeho životě vyskytovala nějaká žena. Zajímalo by mě, zda vůbec kdy nějakou měl.

„Zeldo, tohle je pan Henry Mencken. Spolu s panem Nathanem vydávají The Smart Set.“

Usedla jsem na opěradlo jeho lenošky. „Určitě oceňujete, že vám Scottovy povídky dělají takovou slávu. Je ukrutně dobrý, nemám pravdu? Je tak milé, že si toho lidé konečně všimli a platí mu tak dobře za to, že se tak nadře. Je důležité, aby se umělcům dostalo uznání a peněz, nemyslíte? Jak jinak by si někdo jako Scott mohl dovolit, aby své ženě koupil takovéhle šaty?“

„Ne že bych s vámi nesouhlasil,“ pobaveně prohlásil Mencken. „S umělci je ta potíž, že jsou v pokušení mylně pokládat vkus publika – a tedy své peníze – za měřítko skutečné hodnoty díla.“

„Čí vkus tedy rozhoduje?“ tázala jsem se. Scott mi položil ruku na rameno.

„Intelektuálů. Těch, kteří rozumějí umění – jeho dějinám a jeho významu pro lidstvo.“

„Lidstvem myslíte intelektuály,“ řekla jsem. Scottův stisk zesílil.

Mencken přisvědčil. „Uvědomuji si, že to zní snobsky. Špatný zvyk. Nemám ani tolik formálního vzdělání jako tady ten chlapík.“ Ukázal na Scotta.

„Princeton mi moc nedal…“

„Až na látku pro váš román, a to ani nemluvím o té novopečené slávě,“ řekl Mencken.

Zasáhla jsem: „Něco může být populární a přitom dobré. Scottova kniha je toho důkazem.“

„Kolik je vám let?“ otázal se Mencken.

„Bude mi dvacet.“

„Odložme tu debatu, až vám bude třicet,“ opáčil Mencken.

Scott mě vzal pod paží a prakticky mě zdvihl na nohy. „Pan Nathan na tenhle večer obstaral doopravdy kvalitní gin, že? Pojď si, miláčku, zatančit se svým manželem!“

*

„Co si myslíš o Menckenovi?“ zeptal se mě ráno Scott. Nebo to možná bylo odpoledne; nebyla jsem si jistá.

Vstala jsem a ploužila se do koupelny. V ústech jsem měla sucho. Oči mě suše pálily. Hlavou se plížila silná tupá bolest.

„Nahání mi tak trošku hrůzu,“ ozvala jsem se ze záchoda. „George se mi líbí o moc víc.“

„A Georgeovi se líbíš ty. Každému se líbíš,“ volal na mne Scott. „Přines mi aspirin, ano?“

„Dokud se líbím tobě, na zbytku světa mi nezáleží.“

Když jsem se vrátila, seděl Scott na posteli. V jedné ruce držel cigaretu a ve druhé tužku. Na klíně měl otevřený zápisník. „Nenajdeš vybranějšího člověka, než je Mencken, a to myslím doopravdy. V literatuře se vyzná – má na ni přirozený čich. Je samouk, všechno, co umí, se naučil sám.“

Podala jsem Scottovi lahvičku s aspirinem. „To je všechno moc pěkné, ale je tak zatraceně vážný.Nezdá se ti, že by byl radši kdekoliv jinde než na večírku?“

„Nathan říká, že Mencken je proti New Yorku zásadně zaujatý a k němu že přijde, jen když ho o to poprosí. A to mu přitom pořád vykládá, že těžko dokáže sledovat cvrkot, když bude sedět sám ve svém bytě v Baltimoru. Já jsem Menckenovi povídal, že bych mu rád poslal svou knihu, a on na to, že už výtisk má, není to něco?“

„No a?“

„Ještě ji nečetl. Ale myslí, že se na ni brzo mrkne, a chce, abych mu poslal Raketový let, až příští zimu vyjde, že by na něj napsal recenzi.“

„Nenahání ti to hrůzu?“

„Hrůzu, mně? Recenze od Menckena… to je meta každého spisovatele. Je to pocta, i kdyby tě rozcupoval na kousky –“

„To by ti neudělal. Obdivuje tvé dílo, když už ne tvou ženu.“

„Ach, myslím, že tě obdivuje – alespoň tvoji neohroženost. I když, co se týče umění, má pravdu. Nejvýznamnější díla jsou pro masy příliš erudovaná.“

„A pro mne, jak se zdá, taky, jelikož nevím, co to znamená.“

„Což je naprosto v pořádku.“ Scott mě chytil za ruku a vlekl mne na postel. „Máš jiné půvaby.“

15

27. dubna 1920

Nejdražší Druhá Sáro,

měla jsem velkou radost, když jsem dostala oznámení o Tvé promoci. Konečně se osvobodíš od slečny Boothové! A vůbec pro mne není velkým překvapením, že se do Tebe zbláznil John Sellers – vidí, co jsme v Tobě viděli všichni a pořád: jsi milá a chytrá, máš v sobě tolik nevinného sexappealu jako tři Lillian Gishové. Ale pozor, není potřeba se ukvapit. Udělej to jako já a počkej, dokud nebudeš vědět jistě, že jsi nalezla svou pravou a jedinou lásku.

New York je nanejvýš úžasný, vyráží dech. Musím říct, že Scottova popularita denně vzrůstá – je to skutečně impozantní pohled. Já jen prostě žasnu a jsem na něho pyšná. Každý týden dostává nejméně tucet obdivných dopisů od čtenářů z celé země. A reportéři se teď začali shánět dokonce i po mně, umíš si to představit? Co Montgomery řekne, když se Tallu i já proslavíme? Budeš mi to muset sdělit, protože maminka by mi zcela jistě nepověděla nic, z čeho by se mi mohla zatočit hlava.

Určitě za námi v létě přijeď. Myslím, že si najdeme nějaké bydlení na venkově, aby Scott mohl dokončit svou příští knihu. Do té doby mnoho pozdravů

Z –

*

Scott ho zahlédl první. „Ach, miláčku, to je ono: to a žádné jiné.“

Pokud jsme hodlali žít na venkově, potřebovali jsme auto. To krásné a jedinečné, které nám padlo do oka v autobazaru na dolním Manhattanu, byl marmon z roku 1917, elegantní kabriolet, rudé sportovní kupé. Scott zamával na prodejce a už lezl dovnitř.

Usadil se za volantem, domlouval se odtamtud s obchodníkem a já si zatím prohlížela kola opatřená paprsky, široká stupátka a ozdobné lišty na kapotě; pak jsem za ním nastoupila do interiéru potaženého rudou kůží. Jednou rukou svíral dřevěný volant a druhou rukou hladil dřevěnou palubní desku. Byla plná poniklovaných ciferníků, páček a čudlíků.

Prodejce nám řekl: „Jeho první majitel byl jistej plejboj z Manhattanu. Nechám vám ho za stejnou cenu jako za novej úplně nezáživnej sedan model 1920 – co vy na to?“

„Poradím se o tom s manželkou,“ prohlásil Scott. Prodejce přikývl a nechal nás o samotě.

„Je to všechno otázka materiálu,“ pověděl mi Scott. „Bohatí to vědí. Jistě, mohli bychom za stejné peníze dostat novější vůz, ale nevypadal by tak dobře a taky by tak dobře nejezdil.“

„Můžeme si to dovolit, ne?“

„Naše skvělá přítelkyně Myra Harperová nám to zaplatí,“ řekl s narážkou na peníze, které právě dostal za prodej práv ke zfilmování své další povídky „Myra poznává jeho rodinu“.

Přejela jsem rukama po sluncem vyhřátých potazích sedadel. „Jů, naše úplně první auto. Skoro jako bychom už byli dospělí!“

Týden jsme jezdili po venkově a prohlíželi si v půl tuctu měst mezi Rye a Bridgeportem všelijaké domy, které bychom si mohli najmout, a pak jsme se zamilovali do stavení krytého šedivým šindelem ve Westportu ve státě Connecticut, asi čtyřicet mil od Manhattanu.

Dům měl širokou a hlubokou přední verandu, která mi připomínala domov, a ležel u silnice jen několik set stop od oceánu – ta poloha mě prostě fascinovala. Nikdy předtím jsem oceán neviděla, nikdy jsem neviděla větší masu vody než ve velkém jezeře. O mnoho dále nebylo ani do jachtklubu, kde bychom mohli získat sezonní členství. Mysleli jsme, že by to bylo ideální pro oba dva: Scott by měl prostor a klid, který potřeboval k práci, a já bych měla pláž, klub, oceán a míle starých venkovských cest, které bych mohla prozkoumávat pěšky nebo na kole. Řekli jsme realitnímu agentovi, že bychom si stavení najali do konce září, a pak jsme se vrátili na Manhattan sbalit zavazadla.

První večer jsme si přitáhli dvě stará houpací křesla, usadili jsme se venku na verandě zabalení do dek a pili jsme šampaňské při svitu svíčky. Vzduch voněl solí a chladnou, vlhkou zemí. Slyšeli jsme rytmické nárazy příboje.

„Vždycky jsem si představoval, že tak nějak zní válka,“ řekl Scott. „Jako těžké zbraně střílející v dálce. Když jsem měl jít do války, nikdy jsem sám sebe neviděl v akci – a také jsem nikdy v akci nebyl.“

„To je taky dobře.“

„Možná – ale Bunny se vrátil. A taky Bishop i Biggs.“

„No jistě, ale ty nemáš jméno na B, tak bys byl v rejži.“

„To jsi celá ty, vždycky znova mi připomeneš, proč tě miluju,“ řekl Scott.

„Já si při tom zvuku vybavuji maminčino vyprávění, jak jejich dům v Kentucky ostřelovala vojska Severu. Bylo jí tehdy pět let, válka už byla skoro u konce, ale ještě docela neskončila. Museli utéct někam na venkov a potom jeli do Kanady, kde se její otec usadil, aby se vyhnul zatčení za svoji činnost ve prospěch Konfederace.“

„To nechal svou rodinu v Kentucky?“

„Měli velkou tabákovou plantáž a několik hutních pecí na železo, a tak potřeboval mou babičku, aby na celý ten provoz dohlížela.“

„Vlastnil otroky?“

„Zajisté. Na plantážistálo šest domů pro otroky, říkala maminka – ani ona, ani druhé děti tam nesměly. To je legrační, protože já jsem domů ke staré tetě Julii chodila vždycky, a jediný rozdíl byl v tom, že my jsme jí platili za to, že pro nás pracuje.“

„Což mi připomíná: Fowler říkal, že ti bude volat a dá ti jméno nějaké místní agentury, kde si můžeš najít hospodyni.“

„Sláva bohu!“

„Bude vědět, která je nejlepší – Fowlerovi mají jen o maličko méně peněz než Bůh.“

„Čím se zabývá jeho rodina?“

„Investicemi.“ Vysvětloval mi cosi o obligacích a akciích a obchodování a úrocích, což jsem poslouchala vážně a zapomínala okamžitě, u vědomí, že nic z toho mě nikdy nebude ani v nejmenším zajímat.

„V každém případě,“ řekl Scott a navázal nit předchozího hovoru, „s veškerou úctou k tvému dědečkovi, nedovedu si představit, že bych já takhle opustil rodinu.“

„Všechno dobře dopadlo,“ řekla jsem. „Když mu prezident Grant udělil milost –“

„Sám prezident mu prominul?“

„Nu… Ano. Kdo jiný by ho měl omilostnit? A když se pak vrátili, chybělo málo a byl sám nominován na prezidenta, a pak se dostal do Senátu a tam se seznámil s mým prastrýcem, a ti dva pak dali dohromady mou maminku a tatínka. Tak vidíš, kdyby moje babička v jeho nepřítomnosti nespravovala jeho podniky, tak bych tady nebyla.“

„Takhle to ty vidíš?“ smál se Scott. „Nejsem si jistý, jestli je mezi tím faktická souvislost.“

„Ovšemže je. Všechno souvisí se vším.“

„Všechno tohle se mohlo stát, i kdyby byl vzal svou rodinu do Kanady s sebou.“

„Nemohlo, pokud by se Sever zmocnil jeho půdy a všeho majetku. Pak by byl chudý, a na politiku jsou potřeba peníze. Proto je můj tatínek jenom soudce.“

„Jenom,“ řekl Scott. „Je krok od nejvyššího místa ve státě.“

„A to je podle mého zrovna dobře. Kdyby se dostal výš a měl více moci, dal by si narůst plnovous a pokusil se sesadit samotného Dia.“

„Co si asi budou naše děti vykládat o nás, co myslíš?“

„Něco mnohem romantičtějšího než historku o dvou senátorech, kteří sezdali své děti,“ řekla jsem. „Že jsme si byli předurčeni, bez ohledu na všechno. Že nás spojily hvězdy, smáli se bohové, příliv se bouřně dmul – to patrně taky, jen my jsme to bohužel přeslechli.“

„To zní jako homérovská epika. Dejme si ještě sklenku šampaňského a povídej mi dál.“

*

Ludlow mi do týdne zatelefonoval a sdělil mi jméno příslušné agentury; byla jsem mu sice vděčná a pomoc v domácnosti jsme nutně potřebovali, nijak jsem však nespěchala, abych někoho najala, dokud jsme nevypotřebovali všechny čisté šaty, neušpinili všechno nádobí a nepotřebovali jsme zase doplnit zásoby. Ještě pořád jsme měli líbánky a bylo nám v našem novém domově na Compo Road tak dobře, že ani jeden z nás nechtěl, aby praskla ta perfektní bublinka štěstí, ve které jsme se vznášeli už skoro dva měsíce.

Když došlo na nevyhnutelné, najala jsem japonského sluhu jménem Tana, všechno běžné – totiž ženské – služebnictvo už dávno pracovalo v domech žen, které své plány na léto chystají v zimě; nikdy jsem nebyla schopna podobných výkonů. Tana byl tichý a výkonný chlapík, moc se mi líbil, ale Scott a Mencken ho s chutí trápili: Tana byla – jak tvrdili – zkratka za Tannenbaum; prohlašovali o něm, že určitě bude německý špion v přestrojení.

Trávila jsem svůj čas tak, jak jsem předpokládala: Plavala jsem v klubu a slunila se na pláži; zkoumala jsem venkov; psala jsem dopisy kamarádkám, mamince a tatínkovi, sourozencům i Scottovým přátelům, kteří byli nyní také mými přáteli. Četla jsem všechno, co mi kdo doporučil, a stálo mě spoustu úsilí vymýšlet stále nové koktejly pro Scotta a pro sebe a pro stále vzrůstající počet návštěvníků, které k nám Scott nazval. Ludlow a Alec u nás koncem léta prakticky bydleli a velice často u nás pobýval i George.

Scott dostal první sazbu Žabců a filozofů, sbírky povídek chystané k vydání. Měl ji zrevidovat a provést korektury. Kapitolu po kapitole psal první verzi textu, jemuž říkal Raketový let, později se z něj však vyklubali Krásní a prokletí; jezdil do New Yorku na pracovní obědy se Scribnerovými prodejci a s lidmi od filmu. Už prodal práva na zfilmování tří svých povídek – z toho získal tu hromadu peněz – a pátral po ještě výnosnějších způsobech uplatnění.

Jak pěkný to byl život! Vždycky byl důvod uspořádat večírek anebo se na nějakou party vypravit. Každý měsíc jsme se dozvídali, že Ráj bude mít dotisk v nákladu dalších pěti tisíc. Scott napsal a prodal tři nové povídky. Spřátelil se s každým hercem, umělcem, spisovatelem, tanečníkem a pašerákem kořalky, který nám přišel do cesty; následkem toho náš dům o víkendech překypoval spoustou divných, čilých a, ano, opojených postav, ale skoro vždycky to bylo bezvadné. Tu a tam jsme si oba dali jednu dvě sklenky přes míru a rozprava na téma – řekněme – pohanství versus křesťanství přeskočila plot diskuse a přistála v žumpě škaredé hádky, ale z takových svárů nic neplynulo; druhý den byly ty tam, spolu se vším, co se snědlo a vypilo, a my jsme začínali znova od začátku.

Jedinou temnou skvrnou na tom jasném obrázku byla srpnová návštěva mých rodičů. Přibrzdili jsme své obvyklé radovánky, věděli jsme, jak by na ně reagovali; jednoho dne se však v době večeře dostavili opilí a bez pozvání jacísi dva Scottovi kolegové z Princetonu. Vrazili dovnitř za družného zpěvu nějaké košilaté písně; a jeden z nich se vyzvracel do kuchyňského dřezu, ještě než jsme vůbec vstali ze židlí. Zvláště tatínek byl zděšený; Scott se stáhl do obrany; já jsem se pokusila kamarádíčky vyhodit, což Scotta jedině naštvalo; po večeři pil až moc, a když si mí rodiče odešli lehnout, skončilo to opravdu ošklivou rvačkou – a já skončila s modřinou na oku. Byla jsem toho názoru, že jsem si ji zasloužila; soudila jsem, že to byl férový boj, ničím se nelišil od rvaček s mým bratrem nebo s dětmi, se kterými jsem vyrůstala. Když mě však ráno spatřili moji rodiče, byli hrůzou bez sebe.

Nezavinila to jen ta modřina; nic v mém životě se jim nezdálo rozumné. Bránila jsem Scotta, náš životní styl a naše chování jako naši záležitost.Byla jsem si tak jista naší láskou, tak odhodlaná dokázat mamince a tatínkovi, že neděláme nic zlého, ba právě naopak. Netušila jsem ještě, že jednoho dne se mi i tato jistota stane přepychem.

16

Podzim roku 1920 se odehrával podle velice podobného scénáře jako léto (až na tu ošklivou rvačku), jenomže tentokrát si nás představte v malém bytečku na 59. ulici na Manhattanu, přímo u Central Parku. Jsme tak od Plazy, co by kamenem dohodil, a často tam chodíme na japonské koktejly. Už nemáme Tanu ani žádnou jinou výpomoc v domácnosti; místo toho si nosíme jídlo domů – většinou z kuchyně v hotelu Plaza – a posíláme tam zpátky špinavé nádobí.

Scott dosud pracuje na Krásných a prokletých. Žabci a filozofové už vyšli a jdou na odbyt docela dobře – když uvážíme, že jde o sbírku povídek – i když ne tak dobře jako Na prahu ráje. S jejich ohlasem v tisku byl Scott docela spokojený – ačkoliv Menckenova recenze sice pár povídek chválí, ale zbytek nazývá „otřesně špatným šuntem“ a rétoricky se táže, zda Scott hodlá být autorem vážným, nebo populárním. Mencken neví, že pro Scotta to zdaleka není jen řečnická otázka.

V té době míval Scott často černé kruhy pod očima a v sobě neklid, jemuž jsem tak docela nerozuměla. V jednom okamžiku souhlasil s Menckenem, s Bunnym i s dalšími kritiky, že povídky, které předtím otiskl v Postu– ty, kterými platil naše živobytí – jsou přinejlepším odfláknuté a přinejhorším pěkný šunt – a v příštím okamžiku si stěžoval, že kritici jsou zkostnatělí a berou sami sebe příliš vážně, nikdy nejsou ochotni dát důvěru čemukoliv, co se vymyká jejich předem určeným parametrům, jimiž poměřují podobný příběh. „Copak nemohu být občas vážný a někdy zase lidový?“ vykřikoval. „Není lepší – není to mnohem pozoruhodnější“ – tvrdil – „když má někdo schopnost dokázat se skutečnou bravurou obojí?“ A v těch chvílích si byl tak jistý, že má pravdu a každý jiný se mýlí!

Jednoho pátečního rána na sklonku října mi podal svitek bankovek a řekl: „Dneska půjdeme do Palais Royale –připomenem si Hlavu a ramena. Šaty, boty, účes – co je ti libo, hoď se do parády.“

V povídce Hlava a ramena Palais Royale figuruje, ale my dva jsme tamspolu ještě nebyli. To je ta potíž s New Yorkem: můžete v něm strávit celé měsíce, můžete v něm žít, a stejně pokaždé, když se někam vypravíte, budete mít co objevovat.

Ten nápad se mi zamlouval, ale přesto jsem se tázavě zadívala na peníze. „Nemyslíš, že už jsme v tomhle ohledu podnikli dost?“

Scott mě se svými příjmy seznamoval jen v obrysech, neopomněl se pochlubit úspěchy, ale do bližších podrobností jsem zasvěcena nebyla. I tak mi bylo zjevné, že se nedá odhadnout, kolik příště vydělá, a stejně zjevné bylo, že žijeme na děsivě vysoké noze. Utratit ještě víc, nadto jen z pouhého rozmaru, to už překračovalo meze příjemného požitkářství směrem k přepychu, který jsme si určitě nemohli dovolit. Teď tu však stál přede mnou s penězi v ruce, tak jsem se možná mýlila. Možná dobře investoval – možná mu Ludlow svěřil některý z poznatků, na jejichž základu Fowlerovi tak zbohatli. Co jsem já věděla, jak to chodí s penězi? Věřila jsem, že Scott ví, co dělá.

Řekl: „S oslavami se to ani nedá přehnat – neznáš tu hlášku? Prohlásil to, tuším, Ben Franklin – nebo Mary Pickfordová?“ Mrknul na mne. „Pořiď si něco pohádkového, ať se za tebou každý otočí.“

„Mám pár hezkých věcí, které jsem ještě nevzala na sebe –“

„Jistě nechceš propást příležitost k nákupům? Jen běž,“ řekl a poplácal mě po zadečku. „Potřebuji přepsat pár kapitol – slíbil jsem to Maxovi, a pak půjdu na oběd s mládenci. Dneska mám celodenní program.“

Rád se se mnou ukazoval a mně se ta role líbila. „Ať je po tvém,“ řekla jsem, ochotna uposlechnout jeho výzvy, pokud mu to udělá radost.

Mou prvou zastávkou byl malý butik na Páté avenue, na který mne upozornila Scottova kamarádka Marie Herseyová, když se u nás před týdnem zastavila. Pařížská móda pro bohaté Američany, tak popsala Marie tamější zboží a mrkla na Scotta, se kterým ji pojilo společné dětství v St. Paul. „Tvá mladá choť si zaslouží jen to nejlepší, sám jsi mi to říkal.“

Police butiku překypovaly přepychovým zbožím všeho druhu. Jemné prádlo lemované nádhernou krajkou nebo kožešinkou; okázalé sametové operní pláštěnky; těžké hedvábné obleky s výšivkami, stuhami a přezkami; kožichy – od úzkých přehozů až k dlouhým plášťům – hermelín, norek, kožešiny králičí, veverčí, liščí – nikdy jsem neměla kožich, a dokonce jsem po něm ani netoužila, dokud jsem nevstoupila do tohoto obchodu.

Klouzala jsem po nich pohledem a pohladila jsem jeden hermelínový kabátek. V Montgomery zdaleka nic takového nebylo. Myslela jsem si: Co by mé kamarádky daly za to, kdyby tu teď byly se mnou…

Stýskalo se mi po rajském domácím prostředí, ale to, co jsem si tu už šest měsíců užívala, mi to více než vynahradilo. A tady, v regálu u zdi, jsem našla patrně nejúžasnější kompenzaci svého stesku po domově: šaty, jaké jsem v životě neviděla. Byly černé, bez rukávů a velice prostého střihu – téměř rovné, jen s nejslabším náznakem projmutí ve výši pasu. Pozoruhodné však bylo jejich zdobení. Okolo výstřihu běžela jediná úzká stříbrná pajetka, z pravého ramene až dolů k lemu šatů pak stékal vodopád drobounkých jemných stříbrných korálků a cestou se skládal do rafinovaného vzoru proplétajících se květů a úponků vinné révy.

Přistoupila ke mně vysoká, štíhlá, pečlivě nalíčená prodavačka. „Nádherné, že? Samé hedvábí, nejlepší, co tu je. Ale počkejte,“ řekla. „Až uvidíte tohle, vyrazí vám to dech.“

Sundala šaty a obrátila je, takže jsem viděla i jejich zadní díl. Kouřově zbarvená jemná, bezmála neviditelná síťovina tu kryla výstřih ve tvaru písmene U, lemovaný pajetkou a spadající tak hluboko, až málem odhaloval kostrč. Tam se vléval do proudu černého hedvábí, které splývalo dozadu kolem boků; i sukni zde zdobil shluk květů a vinné révy.

„Můj otec by mě dal zmrskat,“ řekla jsem.

„Máte do nich ideální postavu – musíte si je zkusit. Je to nejnovější model z Paříže, z dílny Patou, tak sexy design, jak to umějí jen Pařížanky. Opravdu jediný svého druhu.“

Sáhla jsem po ramínku. „Nemusíte mě prosit dvakrát.“

Za deset minut byly šaty zabaleny do krabice a odeslány do našeho bytu, a já už jsem byla na cestě do kadeřnictví.

„Čím vám dnes můžeme sloužit, paní Fitzgeraldová?“ zeptala se mě slečna u recepčního pultu.

Vytáhla jsem z kabelky složený výstřižek a rozložila ho před ní. „Život někdy může imitovat umění, nezdá se vám?“

Slečna si přečetla titulek „Bernice si stříhá vlasy“, název Scottovy povídky, kterou v květnu otiskl Post, a prohlásila: „To bych řekla. Samozřejmě. Carmen vám s velikou radostí pomůže s realizací vaší představy.“

„Tak tedy rychle, než ztratím kuráž. Jak dlouho tady člověk musí žít, než si přestane připadat při každé příležitosti provinile?“

Vrátila jsem se domů dřív než Scott. Z koupelny jsem ho slyšela vcházet. Pobrukoval si cosi, co neznělo právě povzbudivě, ale to, že si vůbec pobrukoval, bylo dobré znamení.

„Co tě potkalo?“ zavolala jsem na něho z vany.

„Ale, znáš to. Provoz.“

„Nechoď sem. Chci tě překvapit. Víš, poslala jsem do Plazy pro něco lehkého k zakousnutí – tedy vlastně k večeři. Něco s bramborami a s řepou. Dostala jsem hlad. Nebo si můžeme dát něco později, jak budeš mít chuť.“

„Jsi ve vaně?“ ozvalo se přímo za dveřmi.

„Nechoď sem! Myslím to vážně!“

„Dobrá, tak ti neřeknu, jaké překvapení pro tebe mám já.“

„Jaké překvapení?“ chtěla jsem vědět, ale on se jenom smál.

Vylezla jsem z vany, otřela jsem se a dala jsem si na čas, abych si natřela celé tělo krémem s vůní šeříku, který jsem si koupila v kadeřnickém salonu – kde jsem si dala nejen ostříhat vlasy, ale nádavkem jsem absolvovala svou první manikýru od profesionálů. Temně rudý lak na nehtech, ke kterému mě přemluvili, mne dosud lekal, ale až ho doplním rtěnkou stejného odstínu, bude to působit dokonale dramaticky.

Nalíčila jsem se, dala jsem si zvláště záležet na očních linkách, jak mi právě poradila kosmetička. Jemný dotyk růže, zlehka přepudrovat, maskara, rtěnka: Bože dobrý, říkala jsem si, když jsem spatřila výsledek.

„Jaké překvapení?“ ozvala jsem se znova.

„Bohužel tě neslyším, miláčku. Ty kostky ledu“ – Scott zachřestil něčím ve sklence – „dělají takový rámus.“

Zavolala jsem na něho: „Jsi darebák, Scotte Fitzgeralde, takhle mne napínat!“ – a smířila se s tím, že počkám.

Teď přišly na řadu průsvitné hedvábné punčochy s krajkovými lemy a s novými podvazky. To bylo jediné spodní prádlo, které jsem si k těm šatům mohla dovolit. Pro jednou jsem byla opravdu vděčná, že mám malá ňadra, která nepotřebují žádnou podporu. Přesto mi připadalo děsně divné vydat se na veřejnost a nemít přitom pod šaty ani kombiné. Děsivé a vzrušující zároveň. Pomyslela jsem si: Pařížanky jsou odvážné. Ne, já jsem taky odvážná a tohle všechno je důkaz!

Vklouzla jsem do šatů, ještě jednou jsem zkontrolovala svůj obraz v zrcadle, obula jsem si nové černé střevíčky s vysokými podpatky – a pak jsem rozevřela dveře.

Scott seděl za psacím stolem. Když vzhlédl, pomalu jsem se otočila. Zíral na tu nakrátko ostříhanou, korálky zahalenou pařížskou verzi své manželky a potom potichu hvízdl.

„Jo, perfektní,“ řekl.

George na nás čekal v taxíku, okénko stažené. Když mě spatřil, hvízdl zrovna tak jako Scott. „Ach, panenko, co to s vámi ten New York provedl?“

„Kroť se, je to přece vdaná paní,“ řekl Scott, usadil mne do taxíku a pak sám nastoupil.

George řekl: „Pokud svou poznámkou někam směřuješ, přejdi k pointě.“

„A to jste mě ještě neviděl zezadu,“ řekla jsem, naklonila jsem se a spustila jsem z ramen sametový pléd.

„Fitzi,“ pravil George, „kde tě můžeme vysadit?“

A já se zeptala George: „Co soudíte o tom sestřihu? Doufám, že mi sluší lépe než Scottově Bernice.“

„Miláčku,“ začal Scott, „George možná neviděl –“

„Post?“ zeptal se Nathan. „Ten s titulkem ‚Bernice si stříhá vlasy‘ a s tvým jménem na obálce?“

„A s elegantní dvojicí s tabulkou umožňující komunikaci s nebožtíky,“ dodala jsem. „Moc hezký obrázek.“

Scott se obrátil na George bezmála omluvně: „To bude asi ono. Byl bych vám tu povídku nabídl, ale nezdálo se mi, že je vhodná pro váš časopis.“

„Nebyla to bezvadná ilustrace na obálku?“ řekla jsem. „Měli byste toho výtvarníka získat pro svůj The Smart Set. Jednou jsem o nás dvou mluvila s jedním spiritistou; ta tabulka se přitom nijak zvlášť neosvědčila.“

George se smál: „Ale vsadím se, že takhle na obálce přiměla hodně čtenářů, aby se rozloučili se svými měďáčky…“

„Doufejme,“ řekl Scott. „Budou potřebovat hodně měďáků, než si vynahradí těch pět stovek, které vyplázli mně.“

Já na to: „‚Bernice‘ je tak bezvadná – kdyby na to přišlo, lidé by rádi zaplatili pět centů jenom za tu jednu povídku. Povídky F. Scotta Fitzgeralda jsou vždycky dobrá investice.“

„To je solidní ekonomická teorie pro dnešní dobu,“ souhlasně přikývl George. „Nemluvě o tom, jaká je to vysoce šaramantní, byť i žalostně naivní pocta manželovi. Platí vám, abyste přede mnou říkala takové věci? Můžu to zvednout na padesát dolarů za povídku, Fitzi, víc nám rozpočet nedovolí.“

„Ale to nevadí,“ řekla jsem a poklepala George po paži. „Nezlobil by se na mne tatínek, že mluvím o penězích? A ten sestřih! Řekl by, že mi morálka utekla jako pes vypuštěný při štvanici.“

George řekl: „Fitzi, doufám, že si ten obrat zapíšeš.“

Úmyslně jsem to přeslechla. „Scottovi se ten účes zřejmě líbí, ale já nevím, tak nějak si v tom připadám jako kluk.“

„Kluk!“ zafuněl George. „Takového kluka jsem ještě neviděl, a zaplať bůh za to. Panenko, já myslím, že tam způsobíte úplné pozdvižení.“

Průčelí Palais Royale na rohu Čtyřicáté sedmé a Broadwaye bylo osvětleno tak jasně, jako by se na rušném chodníku a na přilehlé ulici odehrávala nějaká show. Vývěsní štíty, upevněné ve výši prvního patra, kde sídlil klub, zabíraly polovinu bloku, každé písmeno zářilo, obklopeno kruhem světel. Nad poutači se na okraji střechy – jako sokoli přehlížející Broadway – tyčily dvě řady obrovských pravoúhlých billboardů, nasvícených ještě zářivěji než název klubu.

Byly to reklamy na Pepsodent a Camel, Listerine a Lucky Strike, Gillette, Bayer, Cremo, Coca-Colu, Wrigley’s a Whiteway’s – které nabízely „sirup síly zimolezu“ na revmatismus a pakostnici.

„Lonicera sempervirens,“ řekla jsem. Muži na mě nechápavě pohlédli a já vysvětlila, ukazujíc na reklamu: „Zimolez – loubinec – latinsky.“

Zaklonili se, aby viděli na billboard, a George řekl: „Úžasné, kolik lidí trpí pakostnicí, dnes, když chlastat je nezákonné.“

„Že?“ řekl Scott a teatrálně si třel loket. „Myslím, že ještě než večer skončí, budu sám potřebovat nějaký lék.“

Domnívala jsem se, že půjdeme rovnou dovnitř, ale George chtěl počkat na nějaké své přátele, zůstali jsme tedy stát na chodníku poblíž vchodu a pozorovali proudící turisty. S každým otevřením dveří vyplula do noci hudba. Podupávala jsem nohou do rytmu jazzové písně a jen na půl ucha naslouchala oběma mužům, kteří nyní hovořili o Haiti a o někom jménem Eugene O’Neill – nějaký dramatik, usoudila jsem, než jsem se cele ponořila do melodie.

Tady v New Yorku – a zvláště na Times Square – je tolik rozptýlení. Automobily a tramvaje a lidé, kteří se, jako naše malé trio, na sobotu večer hodili do gala. Muži v buřinkách jako Nathan a v klasických pánských kloboucích jako Scott, v cylindrech – skuteční šviháci – a pár chlapíků v slamácích či s plátěnými čepicemi, pro které jako by stále trvalo léto. Jejich společnice na sobě měly všechny typy večerních šatů, na které jen lze pomyslet, od staromódních nabíraných sukní, které mi připomínaly maminku, až k lehkým hedvábným šatům podobným těm, které jsem viděla v butiku, ke stylovým kabátkům do pasu a sukním lemovaným tylem, saténem nebo krajkou. Šaty, jako jsem na sobě měla já, však nebyly v dohledu nikde; prodavačka měla pravdu, že budu udávat tón.

Zrovna jsem se chtěla zeptat Scotta na to chystané překvapení, když nějaká žena vykřikla: „Georgi!“

Všichni jsme se rázem otočili. Byla to vysoká dívka svůdných křivek, vpravdě nejplavější osoba, jakou jsem kdy viděla. Je odbarvená, pomyslila jsem si, a nebyla v tom škodolibost. Vedle ní stála druhá, bezmála stejně plavá a bezmála stejně atraktivní. Obě na sobě měly hluboce vystřižené sametové šaty, jedna granátově rudé, druhá smaragdově zelené, a k nim kloboučky lemované peřím v odpovídající barvě. Jistě to byly sestry, pravděpodobně dvojčata, a měly postavy jako stvořené k tomu, aby někde tančily ve sboru. Podezírala jsem je, že k tomu mají i příslušnou intelektuální výbavu.

„Dobrý večer, dámy,“ řekl George. „Dnes večer vám to pozoruhodně sluší.“

Dívka v granátovém řekla: „No, já povídala tadyhle Mary, že teďka musí hodit kostrou, víme? Je to přeci George Nathan, povídám jí. Možná, že s sebou přivede kamaráda, řekla jsem jí.“

„To teda řekla,“ pronesla Mary.

„A vy jste kamaráda přived,“ ukázala ta první na Scotta. Pak s pohledem na mě dodala: „Ale vypadá to, že ten si přived holku.“

„A docela kus,“ řekla Mary. Hleděla na mne zpříma a v očích měla obdiv. Dokonce závist, pomyslela jsem si.

„Vskutku. Seznamte se, Scott a Zelda Fitzgeraldovi, Suzanne a Mary Walshovy.“

Suzanne se rozzářila tvář. „Jů, tak ona je vaše sestra!“

„Ne, drahoušku,“ řekl George, vzal ji okolo ramen a jemně ji nasměroval ke vchodu. „Měl jsem říci pán a paní Fitzgeraldovi.“

„Ale vždyť si jsou tak podobní!“ namítala Suzanne.

„No tak, nebudeme stát celý večer na schodech do lékárny.“

„To je lékárna?“ řekla Mary. „Já vždycky myslela, že je to noční klub.“

„Vysvětlím ti to vevnitř.“

George pustil dívky napřed a vyslal mi přes rameno úsměv, který mi připadal stejně zlomyslný jako roztomilý.

„Lékárna“ byl suterénní kabaret jménem Moulin Rouge. Byl to tmavý, hlučný, zakouřený sálek s malým jevišťátkem lemovaným červenými draperiemi. Malované pozadí mělo navozovat představu Paříže – rozeznala jsem La Tour Eiffela proslulé mosty – a před ním kroužilo šest tanečnic v nabíraných sukénkách s kanýry kolem muže v cylindru, s knírem a červenými tvářemi. Hudbu obstarávala chraptivá harmonika; nic podobného jsem dosud neslyšela.

„To je tedy francouzská hudba?“ zeptala jsem se Scotta, a musela jsem skoro křičet, aby mě slyšel.

Přikývl. „Z fin de siècle – moderna to zrovna není, ale když se ty holky takhle natřásají,“ ukázal na ně bradou, „komu na tom sejde!“

Nalezli jsme si malý koktejlový stolek a usadili jsme se. George mezi oběma sestrami, napravo od nich já a Scott.

Naklonila jsem se ke Scottovi a řekla: „Teď už mi prozradíš to překvapení?“

„Už brzo.“

„Já vím, pane, co pro vás znamená ‚brzo‘!“

„Ale nakonec sečekání vyplatilo, ne?“

Než revue skončila, měli jsme už v sobě každý pár koktejlů. Hlavu jsem měla příjemně lehkou a líbilo se mi to do té míry, až jsem skoro zapomněla, že nás zřejmě čeká i něco jiného.

Scott se podíval na hodinky. „Už je skoro devět; pojďme nahoru.“

„Očekávají nás?“ řekl George.

Scott přikývl. „Rezervoval jsem si lóži.“

„Kdo nás očekává?“ zeptala jsem se.

„Pár Nathanových známých.“

Zašklebila jsem se na George. „Čtyři dívky?“

„Je pro mne ctí, jak vysoko mě ceníte, panenko.“

Scott mi řekl: „Ale měl bych tě na to napřed připravit –“

„To bys měl,“ přisvědčil George. „Pozvolná příprava je daleko lepší, než vystřílet všechny trumfy najednou.“ Obě sestry se rozchichotaly.

„Takže,“ obrátil se ke mně Scott – „jsem ve spojení s jistými lidmi, kteří pracují ve filmu –“

„S jakými?“ řekla Mary. „A seznámíte mě s nimi?“

„A mne taky!“ ozvala se Suzanne.

Scott zakoulel očima. „Nahoře,“ řekl mi do ucha a přiměl mě vstát.

George se zašklebil a objal Suzanne a Mary kolem ramen. „Přijdeme za vámi později,“ řekl. Měla jsem pocit, že na to jaksi nedojde.

Nahoře na jevišti v Palais Royale zpívala sentimentální píseň mladá žena v třpytivé akvamarínové róbě. Celý sál se jakoby ztápěl v tichých vlnách orchestrální hudby. Tohle byl noční klub podobný těm, které jsem vídala na obrázcích; rázem jsem pochopila, proč si ho Scott vybral za dějiště jedné ze svých povídek. Byla to rozlehlá podélná místnost s temně hnědými stěnami, širokým jevištěm nasvíceným spodní rampou, s orchestřištěm a tanečním parketem, na který se jistě vešlo na padesát lidí, nebo snad ještě víc. Hlediště bylo uspořádáno stupňovitě. Bylo v něm osm nebo deset řad lóží, všechny samý plyš, s diskrétním osvětlením. Každý, kdo v takové lóži seděl, vypadal patrně roztomilejší nebo hezčí, než skutečně byl, jako by na něho dopadal odraz nádhery, která ho obklopovala. Líbila se mi energie prýštící z Moulin Rouge, tady však jsem se okamžitě cítila rafinovanější, budící větší touhu, více hodna pohledů, které se na mě upíraly – pohledů mužů i žen.

Vrchní nás zavedl k velké lóži ve tvaru U na okraji tanečního parketu. Seděl tu muž se ženou, oba při našem příchodu povstali. Scott je představil jako Johna Emersona a jeho ženu, Anitu Loosovou. Jména byla pro mě nová, a tak jsem pohlédla na Scotta v očekávání dalších informací. Nic víc neřekl, jen se zhoupl na podpatcích bot s rukama zasunutýma do kapes kalhot.

John Emerson, středního věku, s řídnoucími vlasy, hranatý v obličeji i v těle, se na mě upřeně zahleděl a pak zavrtěl hlavou: „Neuvěřitelné.“

„Prosím?“ řekla jsem já.

„Povídal mi sice, že jste vyloženě fotogenická – a vaše fotografie nebyly špatné. Ale teď vidím, že jste skutečně formát, a pak, máte v očích cosi milého, cosi zranitelného a zároveň záhadného.“ Otočil se k manželce: „Co jí říkáš ty?“

Anita byla o trochu mladší než John – okolo třicítky, řekla bych – a hezká, ale jaksi pečlivě a nevtíravě. „Nemohu nesouhlasit.“ Znělo to téměř lítostivě nebo smutně.

„Asi bych měla poděkovat.“

„Posadíme se, ano?“ navrhl Scott.

Když jsme se usadili, hlesl John Emerson bezmocně: „Jenom se na ty dva podívej! Měl jste pravdu, Scotte. Myslím, že o tom můžeme vážně uvažovat.“

Scott prohlásil: „Fantastické!“

„Odpusťte mi, že se vměšuji,“ ozvala jsem se, „ale o co tady, ke všem ďáblům, jde?“

Emerson se smál. „Paní Fitzgeraldová –“

„Zeldo.“

„Zeldo, povězte mi, chtěla byste se stát filmovou hvězdou?“

„Cože, já? Páni!“ povídám. „To mě nikdy ani nenapadlo. Tam, odkud jsem já, platí herečky za něco vulgárního – tedy, nejsou z dobrých rodin a nemají vychování – až na Tallulah Bankheadovou. Ovšem Tallu vyrůstala prakticky bez otce, matka jí zemřela hned po narození a pečovala o ni jen teta a Gene, nu, tohle všechno snad způsobilo, že se tak někomu mohla jevit –“

K našemu stolku přistoupil nějaký muž a všechny pohledy se obrátily k němu. Měl oválný, dosti jemně utvářený obličej, ale jeho rysům by vcelku slušel přídomek ošklivé.Připadal mi jako jedno z těch ubohých milých dětiček, se kterými si nikdo nechce hrát; v dětství se jim dostává příliš mnoho pozornosti od matky a příliš málo od otce a celé jejich dospívání pak prodchne palčivý sen, jak jednou každého přimějí, aby si jich vážil.

Byl velmi dobře oblečený a přímo hedvábně zdvořilý: „Taková rozkoš, když vás tady vidím, Johne, Anito! Odpustíte mi, že jsem vás vyrušil? Pan Fitzgerald se zmínil mé sekretářce, že tady dneska večer budete.“

Scott vyskočil a napřáhl k němu ruku. „Vy jste Griffith!“

„Vskutku. Měl jsem výhodu, poznal jsem vás podle obrázků v časopisech. Sotva jsou vám právy, dokonce i ten nový ve Vanity Fair – tedy, vybyste měl být sám filmovou hvězdou, ne psát pro hvězdy!“

„Proč ne obojí?“ ozvala jsem se, odhodlána těžit z nenadálé situace. Podala jsem mu ruku se slovy: „Pane Griffithe, já jsem Zelda, Scottova žena.“

„No přirozeně!“

Brzy jsem se poučila, že tento pan Griffith je D. W.Griffith, který nedávno založil společnost zvanou United Artists. Jeho společníky jsou Charlie Chaplin, Douglas Fairbanks a Mary Pickfordová. Posadil se vedle Scotta a zanedlouho jsme se – celá pětice – ponořili do rozhovoru, který neměl nic společného s literaturou; připouštěla jsem, že je to příjemná změna.

Přišly další koktejly, hudba hrála, a pak se začalo tančit. Anita prohlásila, že je unavená, a naléhala na Johna, aby si zatančil se mnou. Poslechl, a když jsme se vrátili ke stolu, Scott a pan Griffith tam nebyli.

Než se Scott vrátil, uplynula hodina; byl sám a v očích mu planul oheň. „Musíme jít,“ řekl a vzal mě za ruku. „Dobrou noc, Anito, dobrou noc, Johne – děkuji, že jste se mi tu postarali o Zeldu.“

John řekl pouze: „Promluvíme si příští týden.“ Scott přikývl na souhlas a už mne odváděl.

„Co se děje?“ ptala jsem se, musela jsem téměř běžet, abych mu stačila.

„Taxi!“ křikl na vrátného, pak řekl: „Co se děje? Dorothy Gishová. Potřebuje nový film.“

„A pan Griffith –“

„Zaplatí deset tisíc dolarů, když mu dokážu napsat vhodný scénář.“

Zůstal celou noc vzhůru a zapisoval si nápady. Já zatím usnula s blaženým pomyšlením, že všechno je možné, stát se může cokoliv a okolnosti se mohou měnit s rychlostí a s dramatičností, které by v Montgomery nikdo neuvěřil. Dívka z Montgomery, kterou jsem v nitru ještě byla, si stále přála se zastavit a lapnout po dechu, aby pro samý údiv stihla i vnímat okolí a události. Žena z New Yorku, kterou jsem se stávala, však na tuhle dívenku neměla čas. Ta dívka byla provinční a nezralá a povrchní; netoužila jsem po ničem jiném, než ji nechat daleko za sebou.

*

Scott psal scénář se svým obvyklým gustem a za dva týdny po zadání zakázky ho dokončil.

„Pojďme na oběd,“ řekl, odsunul záclonu a vyhlédl z okna. Z Central Parku byl nyní polonahý les v tónech blednoucího zlata a stále sytější hnědi. Nebe nad ním bylo ocelově šedé. „Uvidím, koho splaším, aby se k nám přidal. Vezmi si kabát, půjdeme do toho irského podniku na Broadwayi na pastýřský koláč.“

Chtěl se projít, říkal, že byl tak dlouho uvázaný, teď potřebuje čerstvý vzduch a pohyb. „Snadno bych mohl chytit něco na plíce, však víš.“

To jsem nevěděla. Věděla jsem však, že mi kousavý vítr bere dech, nadouvá mi sukni a rve ze mne můj vlněný kabát, že mi kape z nosu a slzí mi oči. Rukama v rukavicích jsem si je co chvíli otírala a jen doufala, že mi vydrží řasenka a že nebudu mít na tvářích černé šmouhy.

Jen jsme dorazili do vestibulu restaurace, prohlásila jsem: „Díky bohu! Ještě minutu a zmrzly by mi oční bulvy.“

Ludlow nás čekal vevnitř, hned za dveřmi u baru. Tváře měl brunátné a šálu dosud omotanou kolem krku. Povídám: „Zdravíčko, Ludlowe! Vypadáte jako Hans Brinker.“

„A vy jste celá bez sebe – sice krásná, ale slzy nikomu půvabu nepřidají. Fitz vás bije, co?“

„Mučí mne, to je pravda. Trval na tom, že půjdeme pěšky!“

„Ty zvíře,“ pravil Ludlow.

Vrchní nás uváděl na místo, Scott mě gestem pustil napřed a řekl: „Na Jihu, jak vidno, vychovávají ufňukance. Na severu si získáš odolnost!“

„Nepotřebuji odolnost. Potřebuji vilu v Karibiku. Pravda, Lude? Měla bych mít vilu!“

„A nového manžela.“

„Co bys vážně měla mít…“ řekl Scott, když jsme se usazovali. „Potřebuješ kožich. Dlouhý až ke kotníkům a – ale jaký? Hermelín? Vydru?“

„Jůů, to je ono, přesně to potřebuju!“

Ludlow se mne zeptal: „Co prodal tentokrát?“

„Ještě nic,“ řekla jsem zasmušile.

Scott se zamračil. „Ta ženská ve mne nevěří.“

Ludlow prohlásil: „Ta ženská v tebe věří až moc.“

„Ta ženská potřebuje kožich,“ řekla jsem já.

Když jsme si objednali, povídám: „Musí to být pěkné, být pořád v kožešině. Zvířata se mají, nezdá se vám? V takovýhle den se jim nic neděje: příroda je naprosto případně oddělila od okolí. Proč vůbec my lidé chceme žít tam, kde je tak zima, až máme chuť na sebe navlékat kůži a chlupy jiných zvířat? To je docela divné, ne?“

Ludlow přisvědčil: „A ještě ke všemu drahé.“

Scott přinesl láhev brandy, o kterou jsme se podělili. Když jsem vyprázdnila první sklenku a upíjela z druhé, teprve se mne zmocnilo skutečné rozjaření z toho, že dostanu kožich; nemohla jsem mluvit o ničem jiném: jaké druhy se nosí, kdo je nosí, co bych já ráda nosila, jací muži by je měli nosit – a Scott a Ludlow mě v tom ještě povzbuzovali.

Donesli nám jídlo a Ludlow se zeptal Scotta: „Poslyš, přišel ti už do ruky ten senzační trhák Hlavní třída? Říká se, že Sinclair Lewis začínal jako ty, Fitzi – psal populární čtivo pro časopisy – ale vážně se vypracoval.“

Scottovi ztuhly rysy. „Ne. Ještě jsem se k tomu nedostal.“

„Má moc práce,“ prohlásila jsem vesele, „doopravdy dře, aby mi mohl koupit kožich.“

Když jsme dojídali, byla jsem příjemně rozparáděná, zahřátá zevnitř a odhodlaná čelit živlům. Ludlow odešel na schůzku s nějakým finančním poradcem a my jsme se vydali zpátky na Padesátou devátou. Nedávala jsem pozor, kudy jdeme, cesta už mi ani trochu nevadila. Prodírali jsme se proti větru a já jsem žvatlala o filmech, které se mi líbí a které nelíbí a jak by se mi asi líbilo v nich hrát, a jak si vede Tallu a co mi napsala, a jak ji doma každý tajně pokládá za exotickou a obdivuhodnou, zatímco nahlas všichni tvrdí, že – Herečka, že? – Oh, to je ale smutné! – sešla z cesty.

„Co se o mně asi bude říkat v Montgomery, co myslíš? Určitě se vyrojí spoustu pomluv, že jsem si tě vzala jenom proto, abych se dostala do New Yorku a někdo mě tu objevil pro film.“

„Tahle verze příběhu se mi dost líbí; vystupuji v ní jako tvor soucitný a účastný.“

„Ale jdi, lidem tam u nás se zamlouváš až dost – zvlášť teď. Nemají rádi změny. A herečky.“

„Tak jsme tu.“ Scott mě chytil za paži a zastavil padesát stop od nároží, což mě na okamžik zmátlo. Pak mě postrčil ke dveřím do obchodu a já jsem viděla, že jsme u kožešníka.

„Co tady –“

„Potřebuješ kožešinový plášť.“

„Páni, jů, to je božsky bezvadný nápad a já bych ho určitě s radostí rozváděla v dál a v šíř, ale teď doopravdy potřebuju lok brandy.“

Řekl: „To je hezké, ale já potřebuju, abys měla kožich,“ a vedl mě dovnitř.

Páni moji, jestli já se neměla velkolepě, když jsem se halila do kožešin všech možných druhů a barev! Některé byly sotva víc než elegantní štoly, jiné sahaly jen do pasu, některé se vlnily až do půl stehen. Kus, který jsme si nakonec přinesli domů, vynikal v každém ohledu. Byl z šedých veverčích kůžiček, měl velký límec a široké manžety, veliké kulaté knoflíky u pasu a sahal mi až ke kolenům. Když jsem do něho vklouzla, věděla jsem, že my dva – já a ten kožich – si jsme zkrátka souzeni. Scott vypsal šek na sedm set dolarů, jako by kupoval kožichy dennodenně, a pak jsme šli odtamtud šest bloků pěšky směrem k domovu, abych si ho mohla „vyzkoušet“, ale hlavně a především, abych se v něm ukázala.

Doma v bytě jsme ho prostřeli na podlahu před krbem a ještě to odpoledne jsme se na něm milovali.

Byla jsem si tak blaženě jistá, že mám všechno, co jsem si kdy mohla přát.

17

6. listopadu 1920

Milá Sáro,

svou účastí na schůzi Ženského hnutí mě bezmála zahanbuješ, jelikož jsem v poslední době nedělala nic jiného, než se chvástala, že román mého úžasného manžela byl v říjnu po celých Spojených státech knihou číslo jedna!Kdybych dnes zemřela, na mém náhrobku by stálo „Hrdá choť“ a smrt bych patrně nalezla rukou rozzuřených feministek.

Vpravdě si uvědomuji, že bych měla zvažovat, jak se svým časem naložit lépe, ale nemohu si pomoci, jsem na něho skutečně hrdá a dokážu strávit celý den jen péčí o svůj vzhled a o šaty, a pak se scházím s přáteli a vykládám jim, co se zas Scottovi báječně povedlo.

A potom, je to vážně velkolepé, když se velkolepě bavíš – potkala jsem tu jen pár feministek a všechny měly propadlé tváře, obnošené šaty a zoufale potřebovaly obarvit vlasy. Možná si koupím kufřík a budu v něm těm ubohým potřebným ženám roznášet láhve. Přeji si přispět svým dílem k obecnému úsilí.

Ty jsi z nich v každém ohledu nejlepší a já jsem na tebe hrdá. Abys věděla, na dnešní slavnostní večeři pronesu přípitek na tvé zdraví – hostitelkou bude nějaká dědička kosmetické firmy, které jistě unikne ironie mého počínání.

Prosím, jen se do ničeho nezapleť. S láskou tě objímá

Z –

*

Tilde a John nás pozvali na den do svého domu v Tarrytownu. Naposledy jsme je viděli v létě, krátce poté, co se jim narodilo dítě. Tilde byla unavená a podrážděná, a naší společné budoucnosti se Scottem pořád ještě nedávala valné vyhlídky. Což bylo patrné z toho, s jakým intenzivním soustředěním si nás prohlížela, jako by tím svým upřeným pohledem analyzovala každé naše slovo a každý pohyb. Nezdrželi jsme se u nich tehdy dlouho. Ale dost dlouho na to, aby se Scott potřeboval posílit, než se k nim vypraví zase.

Posilování začalo při obědě vínem a pokračovalo stálým proudem ginu během jízdy. Když jsme přijeli, prozpěvoval si melodie vánočních koled, ale skládal si k nim nová slova.

„Měla bys mi to zapsat,“ řekl, když parkoval na příjezdové cestě u Tilde. „Jak byl ten verš, víš, od – ‚Ó vísko betlémská‘?“ Odmlčel se, aby si to vybavil, pak zazpíval: „‚Jak radostně a líbezně k nám dary Vánoc spějí! Teď otvírám své srdce vám / ať sám dnes nikdo není.‘Co tomu říkáš? Vánoční muzikál? To je jako stvořené pro George Cohana…“ Sáhl po zápisníku a začal si zapisovat text.

Tilde nás zahlédla z předního okna a zamávala nám. Povídám: „Nemůžeme to vyřešit až pak?“

Scott mou poznámku přeslechl a psal dál, tak jsem vystoupila z auta a vešla dovnitř bez něho.

Jejich dítěti teď bylo půl roku a bylo úplně a nepředstavitelně sladké. „Podej mi ho,“ řekla jsem hned ve dveřích jejich malého cihlového domku. Byl chladný den, průzračný a bezmračný; uvnitř se linula z trouby vůně jablek a hřebíčku a dům působil díky ní ještě útulněji a pohostinněji. I samo dítě příjemně vonělo po teplém mléce a růžovém mýdle. Rozepjala jsem svůj veverčí kožich, abych je mohla přivinout k sobě. Pleť mělo hedvábně sametovou. Zabořila jsem nos do hebkého krčku a zhluboka jsem vdechovala.

Malý John, Tildin starší syn, se tulil k matce a tahal ji jednou rukou za sukni – stále stejně dlouhou a pokud možno ještě usedlejší než dříve. Tilde ještě nebylo třicet a už působila jako žena středních let.

„Znáš přece tetičku Zeldu?“ otázala se chlapce. Zavrtěl hlavou a zatáhl si před sebou její sukni jako oponu. „Naše chůva má dnes volno,“ řekla Tilde omluvně.

„Ale nám to nevadí, že ne?“ řekla jsem děťátku a to mi odpovědělo blaženým zavrněním.

Pak vešel Scott a dosud si notoval melodii vánoční koledy. „Zdravím vás, Palmerovi!“ prohlásil a potřásl si s Johnem srdečně rukou.

„A jak jste na tom vy dva?“ zeptal se můj švagr. „Kdy můžeme očekávat, že naši mrňouskové dostanou bratrance Fitzgeraldy?“

Zdvihla jsem dítě nad hlavu a líbala jsem ho na bříško; zahihňalo se. „Hned tak ne,“ řekla jsem, „musím si ještě chvilku udržet postavu. John Emerson – to je režisér a producent – uvažuje o tom, že by si mě obsadil do filmu.“

„Cože?“ řekla Tilde. „Ty bys v něčem takovém hrála?“

„Proč ne? Doma všichni říkali, že jsem každým coulem nadaná a vzhledem se vyrovnám každé hvězdě. A Scott zrovna odevzdal scénář pro Dorothy Gishovou – to je Lillianina sestra, víte – a my se teď stýkáme s hromadou lidí od filmu.“

John se nabídl, že nám pověsí kabáty, a když jsme mu je podávali, prohodil: „A co knihy? Já myslel, že to je snad tvůj obor, Scotte.“

„Kdybych patřil mezi nezávislé boháče, možná. Ale já musím platit účty a knihy je nezaplatí.“

„Pokud to nejsou knihy Sinclaira Lewise,“ řekla jsem – a příliš pozdě si uvědomila, že to byla lehkovážná chyba.

Scott na mne vrhl zlostný pohled. Slýchali jsme to teď denně, téměř všichni Scottovi literární přátelé nám neopomněli sdělit, jakým tempem se prodává ta Lewisova nová kniha Hlavní třída,až ji tiskaři nestačí dotiskovat! Co hůře, Lewis byl, stejně jako Scott, z Minnesoty; tato kniha, kterou si Scott před pár dny konečně přečetl a prohlásil ji za ponurou a bezútěšnou, uzurpovala místo jeho knihy – tedy jeho místo. Vždycky si přál být ten oblíbený.

Řekl Johnovi: „Čekám, až se mi ozve velice silný producent – šéf United Artists,“ jako by to na Tilde a Johna mohlo udělat dojem. „Pak budeme mít deset tisíc, abychom poplatili své dluhy a začali si dávat nějaké peníze stranou.“

„Začali?“ řekla Tilde a postrčila malého Johna k hromádce kostek na podlaze, aby si z nich stavěl. „Co se stalo se všemi penězi, které jste dostali za prodej všech těch povídek? Maminka mi psala, že – aspoň podle Zeldy – musíš bez přestání vydělávat. Předpokládám, že spousta peněz padlo na ten kožich –“

„Ale Tilde, miláčku,“ vložil se do toho John, „to není naše věc –“

„To je v pořádku,“ prohlásil srdečně Scott. „Jsme přece rodina. Je pravda, že jsem vydělal fantastickou haldu peněz a že jsme se za to fantasticky dobře poměli.“

„Peníze prostě chodí, kdy je napadne,“ prohlásila jsem, a Tilde na mě vrhla pohled, ve kterém stálo: Já ti řeknu, co napadá mě!

„Měli byste si koupit akcie,“ řekla. Vzala mi z náručí dítě – bylo mu to líto a mně taky – jako by si právě uvědomila, jak jsem nezodpovědná. „Děti potřebují bezpečný, stabilní domov – a nebesa vědí, že s nimi není zrovna málo výdajů. Dobrou ošetřovatelku nebo chůvu aby člověk zlatem vyvažoval.“

„Povídala jsem ti, že dítě ještě mít nebudeme.“

„Ale jednou přece –“

„Tvoje sestra ťukla hřebík na hlavičku,“ řekl Scott a poklepal mne po rameni. „Je čas, abychom se začali chovat jako dospělí. Konec okázalého utrácení. Konec dovádivých scén s Johnem Emersonem. Je to nezřízeně nevhodné – a my to víme,“ prohlásil Scott a zatvářil se kajícně.

Tilde vypadala poplašeně: „Dovádivé scény? Scény svádění?“

„Ne tak doslova,“ řekla jsem. Pohlédla jsem na Scotta; hrál, nepředváděl se před Tilde a před Johnem, dělal to kvůli mně, trestal mne, že jsem se odvážila uvést Sinclairovo jméno.

„Nedovedu si představit, že bych svým přátelům v St. Paul řekl, že moje žena je herečka,“ pokračoval. „Ačkoliv tvému dobrému příteli Nathanovi by to určitě vůbec nevadilo.“ Když jsem se chtěla ozvat, zdvihl ruce: „Ne, ne, tohle budu muset zatrhnout. Jen co se vrátíme, zavolám Emersonovi.“

„Jen si to představ,“ naklonil se k Johnovi, jako by se mu svěřoval. „Je mi hrozně trapné, když si pomyslím, že jsem byl tím nápadem okouzlený skoro stejně jako Zelda.“

„Skoro? Sám jsi mi to přece zařídil!“

„Drahoušku,“ řekl, vytáhl z kapsy placatku, zkusmo jí potřásl, odšrouboval ji a dopil z ní poslední kapky ginu. Má sestra a John na něho zírali s očima dokořán a s otevřenými ústy. „Poslyš, Johne,“ nenuceně se ozval Scott, „co tu máš za pití? Rád bych si dolil na zpáteční cestu.“

Tilde dopáleně odsekla: „My prohibiční zákon nepřekračujeme!“ – ale John se netvářil zdaleka tak přesvědčeně. Nicméně mlčel.

Scott tedy dál vedl svou: „Ženo moje nejmilovanější, pohlédni na to velkolepé stvořeníčko v náručí své sestry. Nechceš takové? Nemohu se dočkat, až se stanu otcem.“

Celou cestu domů jsme se hádali a on pak šel rovnou k telefonu, zavolal Johnu Emersonovi a řekl mu, že jsem si to rozmyslela a že toužím po mateřství – takže z mé filmové kariéry nebude nic. To by nebylo takové neštěstí – větším dílem to dokonce byla naprostá pravda. Doopravdy jsem netoužila po herecké dráze a doopravdy jsem si přála mít dítě. Jenom jsem si nepřála, aby se mnou Scott takhle manipuloval.

Po tiché noci nastalo tiché ráno a zdálo se, že se náš byt – beztoho již dost malý – smrskl na rozměry výtahové kabiny. Usadila jsem se do rohu pohovky a četla jsem si detektivní časopis Černá maska, který George s Menckenem právě začali vydávat – byl to doopravdy báječný prostředek úniku. Scott chvíli předstíral, že pracuje, pak si ostentativně navlékal kabát, bral si klobouk, rukavice, a bezpochyby očekával, že se ho zeptám, kam se chystá. Když jsem se nezeptala, dopáleně vystřelil z bytu.

Měla jsem bezmála zlomyslnou radost, když chvíli potom zavolala Griffithova sekretářka: „Vyřídila byste laskavě panu Fitzgeraldovi, že pan Griffith a slečna Gishová mají pocit, že jeho scénář není tak úplně to, co hledají? Velice si váží jeho úsilí. Pan Griffith se mu ozve.“

„To se ví, že mu to vyřídím, děkuji mnohokrát.“

Scott se vrátil právě, když jsem zavěsila.

Povídám mu: „Griffith nařídil své sekretářce, aby ti oznámila, že na tu práci jaksi nemáš. Zdá se, že ti nepřeje štěstí.“

Nonšalantně si stáhl rukavice, pak si svlékl kabát a pak to všechno upustil na podlahu. Klobouk si nechal na hlavě. „Měla bys pečlivěji volit zájmena,“ řekl. Hlas měl rozmazaný; měl vypito. „To nám nepřeje štěstí. Popravdě řečeno, jsme na mizině.“

„Co to vykládáš? Jsi opilý.“

„Já jsem opilý a my jsme na dně. Nejsou ta zájmena legrační?“ Pak si pro větší efekt obrátil kapsy naruby. „Nemáme ani na oběd.“

„Tak zajdi do banky.“

„Ne, tím myslím, že nemáme vůbec žádné peníze. Ani v kapsách, ani v peněžence, ani v bance. Vlastně jsem si musel půjčit, abych zaplatil tvůj kožich.“

„Od koho sis půjčil?“

„V Scribnerově bance, v tomto případě, i když někdy užívám služeb Oberovy banky.“

Byla jsem zmatena. „Oni ti půjčili peníze?“

„Na úrok, na vrub příštích příjmů – všechno to jsou peníze, které mi nakonec musí vyplatit, jen to ‚nakonec‘ vždycky nepřichází tak rychle, jak bych potřeboval.“

Šla jsem ke skříni, stáhla z věšáku kožich a podala mu ho. „Vrať ho!“

„Nebuď směšná,“ řekl a plácnul sebou na pohovku. „Ten kožich ti fantasticky sekne. Tak mě napadá, že by sis měla svléknout všechno, co na sobě máš, a navléknout si jen kožich.“ To už mu víčka klesala a brzy se zavřela nadobro.

Chvíli jsem ho pozorovala, myslela jsem, že usnul. Pak řekl, aniž otevřel oči: „Nezlob se na mě. Promiň. To všechno kvůli tobě.“

*

Scott se vzchopil a dokončil román Krásní a prokletí, příběh mladé dvojice z vyšších kruhů; oba jsou tak leniví a rozmazlení, že se dokážou navzájem leda ničit. Jeho sebekázeň na mě udělala takový dojem, že jsem v únoru přišla do jiného stavu.

18

Do jisté – nevelké – míry jsme tušili, jak nám příchod dítěte promění život, a tak jsme se rozhodli – poté, co Scott uzavřel s Metropolitan Magazine smlouvu, která mu zaručovala sedm tisíc dolarů za práva k otiskování Krásných a prokletýchna pokračování – že se raději vydáme do ciziny a podíváme se na některá místa, která vidělo a o kterých nám vyprávělo tolik našich přátel. Cesta po Evropě, to bude to pravé, domnívala jsem se, a právě teď, když Amerika tolik investovala do její spásy. Rezervovali jsme si první třídu na Aquitanii a 3. května jsme vypluli.

Nikdy jsem nebyla na palubě plavidla většího než pramice, a tak mě teď sama loď uchvátila stejně jako mnohé stavby na Manhattanu. Devět palub, veliký plesový sál vykládaný leštěným dřevem, vyzdobený tepaným železem, vitrážemi, mramorem a překypující pozlátkem tak nádherně, jak si jen kterákoliv marnotratná dvojice může přát.

„Takhle to určitě vypadalo na Titaniku,“ řekla jsem, když jsme kráčeli do své kabiny.

Nějaká žena mě chytla za paži. „Psst! To slovo nosí smůlu!“

„Titanic, Titanic, Titanic,“ zopakovala jsem a uvolnila si paži z jejího sevření. „Radši si včas rezervujte místo v záchranném člunu.“

Strávili jsme celou spoustu času v Palladium Lounge, společenské místnosti, kde sametem polstrovaná křesla a široký zdobený krb nabízely útočiště před chladem Atlantiku. Týden jsme tančili za doprovodu lodního orchestru, k večeři pojídali všechny možné ryby, krevety a bažanty na každý představitelný způsob, pili k nim kvalitní šampaňské a seznámili se s velkou škálou lidí tak opotřebených hýřením, jako budeme jednoho dne i my.

Ke Scottovi se přiřítil nějaký člověk, který k našemu stolu přinesl otevřený výtisk časopisu Shadowland. Plesknul ho před Scotta, ukázal na jeden odstavec a řekl: „Tady stojí, že vyjste uznávaný mluvčí mladé generace – tančící, flirtující, frivolní a zlehka filozofující Ameriky?“ Pak Scotta zlehka zatahal za ruku, jako by čekal, že Scottovi poklesne čelist a z úst se mu vysypou zlaté mince.

Když se moře vzdouvalo, vyprávěli jsme si příběhy o ztroskotáních, jako si lidé vyprávějí o strašidlech na hřbitově – je to zřejmě jakási příprava na nejhorší.

V Londýně jsme se setkali se Scottovým přítelem jménem Shane Leslie, synovcem lady Churchillové. Její syn Winston s námi u své matky poobědval a pak se vrátil ke svým povinnostem na bůhvíjakém významném místě, kam byl v té době právě přidělen. Byla jsem příliš mladá na to, aby na mě Londýn se svými celebritami udělal zvláštní dojem. Všichni se mi tam zdáli tak staromódní a škrobení, jako jsem jim já musela připadat neomalená a hloupá.

Navštívili jsme Paříž, navštívili jsme Benátky, navštívili jsme Florencii a Řím. Po první stovce úžasných soch, katedrál, fontán, stromořadí a zámků pokryla naše oči a naše mozky glazura. Byli jsme největší ignoranti ze všech turistů, a proto jsme z této zkušenosti načerpali jen málo.

Naše ignorance nás věrně provázela, když jsme se v červenci vraceli do Států, i pak, když jsme se rozjeli do Montgomery s představou, že budeme žít tam, poblíž mé rodiny, která mi poskytne podporu a pomoc, za kterou jim budu tak vděčná, až přijde na svět dítě. Teď se jen v duchu ptám, zda jsme byli oba dva opravdu tak zmámení svým neuspořádaným přežíváním ze dne na den, až se ani jeden z nás nedovtípil, že pro Scotta bude stejně nemožné žít v Montgomery, jako se to ukázalo hned napoprvé?

Po pár dnech strávených návštěvami u příbuzných a přátel jsem dokonce i já cítila, jak mezi ně nezapadám, nasáklá zkušenostmi, které jsme získali v předchozích dvou letech. Jih se mi náhle zdál tak zpátečnický, tak pomalý – a to ani nemluvím o tom, že mi tam bylo – jak jsem ve svém stavu neustále přibírala na objemu – i nesnesitelné vedro. Otcův nesouhlasný postoj vůči nám byl nadále neoblomný; i to nám usnadnilo změnit kurz: Koncem června už jsme si sháněli dům v St. Paul.

*

Lidem, kteří se stěhují z místa na místo, a zřejmě nejsou schopni se někde usadit na dlouho, se říká kočovníci. A pro lidi, kteří se, jak patrno, nedokážou vyhnout malérům – nu, pro takové existuje celá řada přídomků: nestálí, nezodpovědní, pomýlení a pošetilí,abych uvedla jen některé z nich.

Maléry mají mnoho forem. Existují finanční potíže a manželské potíže, jsou potíže s přáteli a potíže s domácím a potíže s alkoholem a potíže se zákonem. Vyzkoušeli jsme všechny druhy malérů, na které si jen dokážu vzpomenout – a v některých jsme se stali přímo přeborníky, dokonce v takové míře, až jsem si někdy kladla otázku, zda obzvláště umělci nevyhledávají těžké časy tak přirozeně, jako se květiny otáčejí za sluncem.

Jeden podstatný prvek mého života mi však nikdy žádný malér nezpůsobil: má dokonalá holčička, má sladká Scottie. Narodila se 26. října roku 1921 a ukončila tak těhotenství, které probíhalo zcela běžně.

Porod byl dlouhý a strašný – a také úplně běžný. Když jsem se s kašlem a mžouráním vynořila z podzemních říší narkózy a sestřička mi přinášela dítě, Scott stál u mé postele. Třímal zápisník a jeho úsměv hlásal Koukejte, co jsem dokázal!, jako by byl první otec na planetě a k tomu to dítě sám porodil.

Bílá zavinovačka mi nic neprozradila. „Je to kluk, nebo holka?“

„Ty už to nevíš? Byla jsi trošku mimo,“ prohlásil. „Máme dceru! Povídalas, že doufáš, že to bude ‚báječná bláznivka‘ – ale na tom snad trvat nebudeme.“

Ošetřovatelka mi vložila zavinutý uzlíček do náručí a mně se zalily oči slzami. „Tak ahoj, má malá Patricie,“ řekla jsem a třela své dcerušce kotníkem hebkou bradičku.

Scott se nad námi sklonil a pohladil ji po ochmýřené hlavičce. „Já bych vážně neřekl, že vypadá jako Patricia. Co bys tomu řekla, miláčku, kdybychom ji pojmenovali Frances – po mně, ale s e místo i? Frances Scott Fitzgeraldová,“ řekl.

„Ale – tohle je Patricia. Celou tu dobu jsem jí tak říkala.“

„Frances Scott – to bude to pravé, nezdá se ti? Narodila se v mém rodném městě, víš. Musíme myslet na její budoucnost. Být Patricia Fitzgeraldová, na tom není nic výjimečného; vážně, miláčku, je to až moc obyčejné. Irové vždycky dávají svým dětem nějakou odvozeninu od Pat.“

Vtom se vrátila ošetřovatelka a Scott se jí zeptal: „Jak se vám zamlouvá tohle: Frances – s e – Scott Fitzgeraldová – a budeme jí říkat Scottie.“

„To je tak chytré! Dostane jméno po svém slavném otci – to se jí bude líbit, to je privilegium!“

„Až na to, že je to Patricia,“ řekla jsem a cítila jsem se dosud jako v mlze. Ten rozhovor se na mne odvíjel nějak příliš rychle. „Dohodli jsme se na Patricii.“

„No ano, to je naprosto pěkné jméno. Nic zvláštního, ale pěkné. Jenže musíte uvážit, že tohle není jen tak obyčejné dítě, že?“

„Je dědičkou,“ řekl Scott.

„Právě.“ Ošetřovatelka mi vzala dítě z náručí a řekla: „Maminka si teď potřebuje odpočinout a vy se odsud kliďte –“ ukázala na Scotta – „a ty také, Frances.“

„Scottie.“ Dotkl se drobounkého nosíku.

„Patricia,“ řekla jsem.

Věděla jsem však, že Scott tu scénu zopakuje před každým, kdo se jen namane, a všichni budou téhož mínění. Nikdo nebude odporovat takovému charismatickému hrdinovi rodného města. I tak budu tvrdohlavě celé týdny trvat na svém, jako každý, kdo si dovolí doufat, že něčemu rozumí lépe, a nakonec budu z té bitvy unavená a Scott vyhraje.

19

Strávili jsme výjimečnou, až do komiky nekonečnou studenou zimu 1921/22 ve společnosti celé škály Scottových starých přátel. Můj jižanský přízvuk, který v New Yorku nikomu nevadil, byl tady překážkou. „Mohla byste to zopakovat, má drahá?“ se stalo pravidelným refrénem. A když jsem řekla něco jako „Kdybych už nikdy neviděla jedinou sněhovou vločku, bylo by to na mne moc brzo, přísahám!“ někdo se jistě zeptal: „To je jižanský obrat? Mám dojem, že tady nám to moc neříká.“

Ženy mě však přijaly do svých bridžových kroužků a pozvaly mě, abych se zapojila do výborů – kristeježíši, nikdy jste neviděli, aby tak málo žen vytvořilo tak mnoho výborů! Volky nevolky svou dobrou vůlí zahrnuly i manželku Scotta F. Fitzgeralda, ke kterému se rozhodně hlásit chtěly – i když ta jeho manželka byla bohužel cizinka.

Scottova matka se mnou však vždy zacházela jako s orchideou, která jí shodou okolností rozkvetla v salonu. Smutné bylo, že Scott ji měl daleko méně rád než ona mne. Soudil o ní, že je staromódní, výstřední a duchem nepřítomná – jenže právě díky tomu byla tak milá. Jeho otec byl rovněž staromódní, ale toho Scott považoval za mile neškodného, za cosi jako staré kapesní hodinky, které ukazují čas a mají styl, ale nemají velkou cenu.

Kdykoliv jsme se Scottem zrovna nebyli například na vyjíždce v saních tažených koňmi a potom jsme se za ten výkon neodměňovali horkým grogem, pracovali jsme společně na hudební revue jménem Půlnoční žáby na dubnové benefiční představení Junior League. Scott napsal scénář, a tudíž byl režisérem; já měla na starost choreografii a hrála bych, samozřejmě, i jednu žabku – kdybych se dokázala zbavit té nadbytečné zaoblenosti, která dosud tvrdošíjně přetrvávala, ačkoliv jsem kojila Scottie, jako bych potřebovala podkožní tuk, abych snesla tu zimu. Spolupracovali jsme se Scottem tak dobře a tak bezvadně jsme se tím bavili, že roztrpčení, které jsem vůči němu pociťovala kvůli jménu naší malé, vybledlo a posléze zmizelo. Byla z ní Scottie: za chvíli už se to zdálo samozřejmé a já byla sama ráda, že jsme ji nepojmenovali Patricia.

Bylo to šťastné, hýčkané, zbožňované dítě. Péče o ni byla náročná, ale většinou s sebou nesla také uspokojení. Scott měl špatný zvyk zvát k nám do bytu přátele, aniž by se dřív zajímal o to, zda zrovna stojím o společnost. Rozruch s tím spojený – a, bože dobrý, Scott, Sinclair Lewis, jeho nedávná nemesis, a Sherwood Anderson, třetí mušketýr do počtu, mezi sebou stále něco bouřlivě řešili – probouzel dítě. Scottie si žádala mne, nikoliv chůvu, kterou najal Scott, a já pak musela jít a věnovat se jí, aby zase usnula. Slyšela jsem, jak si druzí vykládají, smějí se, na mne přitom ani nevzdechnou, a já se musím z veselé společenské celebrity proměnit za doprovodu dětského pláče v kojnou. Jakkoli jsem svou holčičku moc a moc milovala, nemohla jsem si pomoci, abych v takových chvílích nepociťovala jisté rozhořčení.

Scottie ještě nebyly ani čtyři měsíce, když mi opět zmizely měsíčky, sotva se jakž takž navrátily. Určitě jsem nemohla být těhotná; má sestra mi přece řekla, že mi to nehrozí, dokud budu kojit! Doufala jsem, že to nemůže být pravda, doktor mi však potvrdil, že to pravda je, a pokrčil rameny: „Jediná jistá metoda, jak zabránit početí, je abstinence, a nemůžete ovšem očekávat, že by s tím nějaký manžel natrvalo souhlasil. Blahopřeji vám, paní Fitzgeraldová, a vyřiďte Scottovi mé pozdravy.“

Několik týdnů jsem si tu novinku nechala pro sebe. Chystali jsme se, že vyrazíme na výlet do New Yorku, navštívíme přátele a 4. března s nimi oslavíme vydání Krásných a prokletých. Přesýpala jsem si to v hlavě, neschopna se ze svého stavu radovat, a cítila jsem se ještě hůř z toho, že se neraduji. Zkrátka jsem si nedokázala představit, že bych dcerčiny první narozeniny, dosud osm měsíců vzdálené, oslavila tím, že bych jí dala sourozence. Trápilo mne pomyšlení, že bych zase přibrala další kila navíc k těm, kterých jsem se ještě nedokázala zbavit. Neuměla jsem si představit, jak si s prsy nalitými mlékem prorážím cestu vysokou trávou nedostatku spánku, nedovedla jsem čelit vyhlídce na to, že mám pečovat o dvě obdivuhodné, ale bezmocné a náročné lidské bytůstky. Toužila jsem po svém dřívějším těle; právě jsem začala odstavovat Scottie, abych ji připravila na to, že strávím dva týdny v New Yorku.

Suďte mne přísně, jestli chcete – bůh ví, že jsem se v létech, která měla následovat, za to sama odsuzovala až dost – ale rozhodla jsem se, že uplatním své právo rozhodovat o své vlastní plodnosti, jak s oblibou říkala Margaret Sangerová, a oznámila jsem Scottovi, co se musí stát.

„Nedokážu to, Deo, teď na to vůbec není vhodný čas, i když každý řekne, že jsem prostě hrozná, vím, že je to nutné. Zkazilo by nám to život, jsme teprve na začátku, nechci se proměnit v továrnu na mimina, zkrátka to nedokážu.“

On o to také nestál; řekl mi: „Ano, jistě, chápu to,“ a vyděšený výraz, který se objevil v jeho očích toho dne, kdy jsem mu řekla: „Jsem těhotná,“ ustoupil úlevě.

V New Yorku Scott poskytl rozhovor reportérovi z New York World, který si napřed přečetl jeho povídky o správných žábách, pak román, a nyní si přál znát jeho názor na ženy sdružené ve Společnosti na podporu prohibice.

„Myslím, že žít v lásce – tím myslím být skutečně milována a milovat – je pro ženu dostatečným zaměstnáním,“ řekl Scott. „Když náležitě pečuje o dům a hledí, aby hezky vypadala, když se její manžel vrací večer domů, a miluje ho a pomáhá mu s prací a dodává mu odvahy – ano, myslím, že to je pro ni ten pravý spásný úkol.“

Tiše jsem se vytratila, byla jsem objednána u lékaře, o kterém se soudilo, že je diskrétní a má porozumění pro „ženské obtíže“. Opatřil mi ty malé žluté pilulky, kterým jsem se kdysi tolik bránila.

*

„Mám to!“

Týden nato se mnou Scott zatřásl a vytrhl mne ze spánku. „Nebudeš tomu věřit, Zeldo. Zrovna mě to napadlo ve snu.“ Rozsvítil lampu a sáhl na noční stolek pro zápisník a tužku. „Je to geniální. Úředník, který si přeje stát se listonošem, propadne bludné představě, že se stal prezidentem…“

Měla jsem dojem, že bludnou představou trpí spíše Scott.

„Tři dějství,“ prohlásil a rychle cosi zapisoval. „Broadway bude nadšená…“

Ještě jsem si vytírala ospalky z očí, když prohlásil: „To nám vydělá jmění – už nikdy nebudu muset psát další žvásty.“ Odhodil zápisník na noční stolek. „Sbohem, Saturday Evening Post! Sbohem, Hearst’s! Úspěšné představení na Broadwayi ponese tantiémy celé roky – do třicítky ze mě bude milionář, Zeldo.“

Vyskočil z postele a opět sáhl po zápisníku. „Samozřejmě se budeme muset přestěhovat zpátky do New Yorku… Běž zase spát, miláčku, na shledanou ráno.“

*

Na konci března jsem po návratu ze schůze Ženského výboru pro povznesení St. Paul zjistila, že chůva, kterou jsme najali – trvala na tom, abychom ji oslovovali „Chůvo“ – na mě se Scottie v náručí čeká u dveří. Vztáhla jsem ruce k dítěti, ale Chůva ji držela pevně a pronesla svou odměřenou norskou angličtinou: „Máte tu vzkaz od pana Harolda Obera.“

„Já? To je jistě pro pana Fitzgeralda.“

„Ne,“ odsekla dotčeně. „Takové chyby nedělám. Číslo je v poznámkovém bloku.“ Ukázala na dveře salonu, jako by mne za trest vykazovala do mého pokoje, i když byla sotva o rok starší než já.

Scott trval na tom, abychom si najali právě takovýhle typ. „Ludlow mi vyprávěl, že jeho chůva měla pohled tak nabroušený, že mohla očima krájet maso. Všechny Fowlerovic děti se jí tak děsily, že raději nic nevyváděly.“

„To dítě z ní bude mít zlé sny.“

„Vštípí mu základní pravidla chování a smysl pro řád – všechno, co nám dvěma jde tak bídně.“

Povídám tedy Chůvě: „Dobrá, díky. Jen si pochovám dítě a –“

„Má mokré plínky,“ řekla mi, už na půl cesty halou. „Naprosto nemůžeme připustit, abyste ji takto chovala.“

Ne,pomyslela jsem si a provázela pohledem Scottie, jak na mne přes Chůvino rameno upírá doširoka otevřené oči a mizí mi z dosahu – naprosto nemůžeme. Naprosto nemůžeme moc dlouho setrvat na palubě bitevní lodi jménem Chůva.

Z pracovny jsem zavolala Haroldovi; zajímalo mne, co by ode mne asi mohl chtít. Muselo to mít něco společného se Scottem – ale co? Scott se s Haroldem stýkal často, v poslední době spolu hlavně probírali divadelní hru, které říkali Zelenina.

Harold zvedl telefon: „Díky, že jste se mi ozvala tak rychle. Burton Rascoe, redaktor New York Tribune, mi dnes ráno zavolal a zajímalo ho, zda byste byla ochotná pro ně napsat recenzi o Krásných a prokletých.“

„Promiňte, rozumím vám dobře, pane Obere? Přejí si, aby Scottova manželkarecenzovala jeho knihu?“ Nikdy jsem o ničem podobném neslyšela.

„Správně, ano. Domnívají se, že čtenáři už o vás tolik slyšeli, a rádi se tedy dozvědí i něco od vás osobně.“

„Řekl jste mu, doufám, že nejsem spisovatelka.“

„Nezdá se, že by mu to příliš vadilo. Když to bude neohrabané, oni si to už upraví. Zaplatí vám patnáct dolarů za námahu – a já se vzdám svých deseti procent. Můžete si za to pořídit nové boty nebo kabelku nebo tak. Moje žena je vždycky ráda, když má záminku, aby si koupila nový klobouk. Co tomu říkáte?“

„Jsem pro!“

„Ach – dobrá. Fajn.“

„Myslel jste si, že budu proti tomu?“

„Předpokládal jsem, že se na to budete chtít nejdřív zeptat manžela.“

„Jemu se ten nápad bude zamlouvat, o to se nemusíte bát. Povězte mi, co ten chlapík Rascoe vlastně chce a kdy to chce, a já se pustím do práce.“

Když jsme byli v St. Paul, Scott často trávil své dny s Tomem Boydem v Kilmarnock, Tomově proslulém knihkupectví. Tom a jeho žena Peggy se stali našimi dobrými přáteli – Tom, který vězel až po uši v knihách, a Peggy, která se poprvé ocitla v jiném stavu právě v době, kdy jsem já čekala Scottie – dobře jsme se k sobě hodili. Oba Boydovi měli tehdy literární ambice a Scott dal Peggy celou spoustu dobrých rad; použila je při práci na Legendě o lásce, kterou Scott doporučil Maxi Perkinsovi a kterou on právě slíbil vydat.

Tom udělal úžasný kus práce, aby Scottově knize zajistil reklamu: inzeráty v novinách, plakáty, a dokonce i krátký film, který běžel v biografech. Scott, vždycky pevně odhodlaný uplatňovat svůj vliv na podobu, způsob i načasování propagace, napsal Maxi Perkinsovi, že by se Scribnerovo nakladatelství mělo v tomhle ohledu víc snažit. Recenze byly sice dobré – i Mencken dílo obdivoval, Scotta však trápilo, že Krásných a prokletých by se mohlo prodat o šedesát tisíc méně, než si plánoval.

A vida, myslela jsem si – tohle pozvání přichází jako na zavolanou, je to příležitost, abych uplatnila své neformální literární vzdělání a prospěla tak Scottovi i sobě. Byla jsem nadšená myšlenkou, že mu mohu pomoci.

S papírem v ruce jsem se vydala za Chůvou a řekla jí: „Zalezu do doupěte. Nechci být rušena.“

„Ne, zajisté,“ odvětila. „To by nás ani nenapadlo.“

Políbila jsem Scottie na plavou hlavičku rozčepýřeného kachňátka a dala se do práce. Ačkoliv se moje zkušenost s psaním omezovala na dopisy a deník, tady jsem dostala jasné zadání a byla jsem si jista, že jsem více než schopna dostát svému úkolu. Prolistovala jsem si román, abych si znovu připomněla některé podrobnosti, ujasnila jsem si základní myšlenku a pustila jsem se do práce.

Slova jako by mi přímo prýštila z hlavy, proudila krkem, paží, prsty a tužkou rovnou na stránku. Bylo to tak zábavné! Tak snadné! Kdo by nechtěl být spisovatelem? Než Scott přišel, už jsem to měla celé napsané nanečisto.

„Deo, koukni na to,“ zvolala jsem, když jsem zaslechla, že se vrací. „Píšu recenzi na tvůj román pro Tribune – ty newyorské noviny! Zavolal mi Harold Ober. Zaplatí mi za to. Přečti si to a řekni mi, co si o tom myslíš.“

„Myslím, že bych si rád svlékl kabát a zul boty.“

„Fajn, dobrá,“ našpulila jsem trucovitě pusu a vyšla za ním do chodby. Jen co si odložil, vrazila jsem mu stránky do ruky. „Je to zábavné a já to provedla tak, jako to děláš ty a jak to dělá každý z vás pokaždé, když si recenzujete knihy navzájem – není potřeba se bát být trošku kritický, protože by to nikdo nebral vážně, kdyby to byla samá chvála. Že mám pravdu? Vždycky říkáš, že rovnováha chvály a kritiky budí v lidech zájem a chuť, aby se sami rozhodli, jak se jim to bude líbit.“

Vzal si ode mne stránky, ale stále na mne hleděl s úsměvem, který svědčil o tom, že jsem ho malinko vyvedla z míry.

„Co je? Proč se na mě tak díváš?“

„Jen tě poslouchám. Zajímalo by mne, jestli se hodláš stát novou Dorothy Parkerovou.“

„Ne, s tou není žádná legrace. Přečti si to! Určitě to je hrozné, ale myslím, že je to taky tak nějak geniální.“

Scott se posadil ke stolu. Zatímco četl, přecházela jsem po pokoji. Jeho výraz mi nic neprozradil. Když dočetl, sklapl zápisník. „Dobrá; někde to trošku škobrtá, budeme muset trošku opravit interpunkci, ale vcelku je to pozoruhodné – píšeš skoro úplně tak, jak mluvíš, dokonce to má náležitou formu. Jak dlouho jsi na tom pracovala?“

„Jenom dneska. Dnes odpoledne. Asi od tří.“

Scott se opřel o opěradlo židle a v obličeji se mu objevila směs pocitů. „Hm, koukám, že sis nalezla nového koníčka. Zítra zavolám Haroldovi a uvidíme, co bychom pro tebe ještě vymysleli.“

*

Recenze vyšla za dva týdny a brzy nato přišla nabídka od Metropolitan Magazine, abych jim napsala článek o správných žábách, pak další žádost, tentokrát od McCall’s. Doznávám, že mne zalilo přemrštěné nadšení, když jsem viděla titulek Manželova nejnovější známost, napsala Zelda Fitzgeraldová, manželka F. Scotta Fitzgeralda, a pod tím dva tisíce slov, které jsem já napsala, pozorování, která jsem já učinila, kritických postřehů, které jsem já zaznamenala a se Scottovou pomocí vypilovala. Scott byl na mne rovněž hrdý: koupili jsme si dva tucty výtisků a poslali jsme výstřižky všem kamarádům.

Sara Haardtová, která nyní žila v Baltimoru, mi napsala v odpověď:

Zeldo, drahá moje,

ani ti neumím povědět, jakou mi to udělalo radost! Ty, má drahá přítelkyně, konečně užíváš jeden ze svých mnoha talentů a jsi za to právem uznávána. A co víc, naplňuje mě radostí, když vidím, že žiješ se Scottem v takovém souladu. Dodává mi to naději, že se jednou sama dočkám čehosi podobného. Zatím jsem právě umístila jednu povídku v richmondském časopisu The Reviewer; s velikou radostí vám pošlu číslo, jakmile ji otisknou. Vždycky jsem říkala, že si v tomhle mužském světě můžeme razit své vlastní cesty…

Srdečné pozdravy tobě, Scottovi a děťátku –

Sara

Když dorazil můj šek na patnáct dolarů, odnesla jsem ho osobně do banky a požádala jsem pokladníka, aby mi ho proplatil v jednodolarových bankovkách – ne proto, aby to vypadalo jako víc peněz, ale jedině proto, aby počítání trvalo trošinku déle. Bylo to jako mít patnáct malých řezů čokoládového piškotu se šlehačkou, ačkoliv byste ho klidně snědli celý v pěti porcích.

„Co si koupíme?“ ptal se Scott, když jsme zas stáli na chodníku pokrytém sněhovou břečkou. „Můj první prodej mi vynesl třicet, vzpomínáš? Poslal jsem ti svetr.“

„Ne, péřový vějíř. A pro sebe sis koupil ty bílé flanelové kalhoty.“

„Určitě?“

Došli jsme na roh ulice. „Jasně,“ řekla jsem a přelétla pohledem blízké obchody.

„Tak co teď máme koupit tobě? Taky bílé flanelové kalhoty?“

Obrátila jsem se k němu a usmála jsem se. „Jen kdybych chtěla, aby nás vyhodili z místního tenisového klubu.“

„Měli bychom to zkusit.“ Vzal mě za ruce v rukavicích a já cítila, jako bychom se vraceli časem do těch dnů v Montgomery těsně po válce. Scott měl tváře zrůžovělé zimou a oči tak jasné, jako jsem u něho vídala donedávna. „Tak pojď, vsadím se, že ti budou kalhoty slušet – stejně se stěhujeme zpátky do New Yorku, viď? Ať St. Paul vidí, co jsme doopravdy zač!“

20

Great Neck ve státě New York byl na podzim roku 1922 rostoucí komunitou nových zbohatlíků, kteří neměli dost rozumu, aby se odstěhovali dál od pokušení Manhattanu. Osada se rozkládala asi patnáct mil na východ od něj, na severním pobřeží Long Islandu, kde si ti nestvůrně bohatí už nastavěli sídla, která mohla soupeřit s Aquitanií nebo s Buckinghamským palácem.

Měli jsme pěkný dům, prostorný, příjemný, ale ve srovnání s nimi obyčejný, a dokonce ani nebyl náš; platili jsme za něj nájemné tři sta dolarů měsíčně. Opravdu bohatí lidé měli rezidence bez hypoték s rozsáhlými pozemky okolo a utráceli tři sta dolarů měsíčně za doutníky.

Měli tenisové kurty a kryté plavecké bazény a otevřené plavecké bazény. Měli terasovité zahrady, kde se rostliny dovezené ze zámoří, o něž pečovali japonští zahradníci, kochaly vyhlídkou na průliv – kde pro změnu majitelé jachet poskytovali svým jachtám výhled na zahrady. Tito zámožní lidé měli komorníky, měli kuchaře, měli pokojské, měli stáje plné koní – a zdatných jezdců, kteří by vás ochotně učili jezdit na koni a dávali by přitom najevo, že jsou ochotni i k jiným službám, pokud váš manžel náležel k těm, kteří to tu od základu vybudovali a pak trávili život v hotelích v Londýně, v Káhiře a v San Francisku.

Rok 1922 pro nás byl zatím příznivý. Scott napsal zvláštně laděnou povídku „Podivný případ Benjamina Buttona“ a získal za ni tisíc dolarů; já napsala tři nové články a za všechny dohromady vydělala přes osm set dolarů, což stačilo pokrýt náklady na rádio,které jsme si se Scottie náramně oblíbily – já, protože jsem díky němu měla k dispozici všechnu možnou hudbu, na kterou jsem mohla tančit, a Scottie proto, že jsem ji vždycky chytila a roztáčela po celém salonu a obě jsme se smály na celé kolo.

Tři Scottova díla byla nyní zfilmována – tři povídky plus Krásní a prokletí. Scottova druhá sbírka povídek se pod názvem Povídky jazzového věku na trhu objevila v září a Scott se domníval, že by jeho celkový příjem z autorských honorářů toho roku konečně mohl dosáhnout patnácti tisíc dolarů. Zelenina čekala na nastudování. Byly tu ovšem i příležitosti, které nepřinesly své ovoce – velkou prohrou byl třeba další filmový scénář, který Scott napsal pro Davida O. Selznicka. Ve světle všech úspěchů nás však neúspěchy netrápily.

Měla jsem sice jen vágní představu o tom, jaké máme výdaje a kolik máme dluhů, Scott však překypoval nápady, denně volal na všechny strany a domlouval všelijaké schůzky, což hodně napovídalo. V noci byl romantický, vášnivý a sebejistý, což napovídalo zbytek.

Ačkoliv jsme na tom byli ve srovnání s našimi sousedy v materiálním ohledu bídně, cítili jsme se šťastní – očekávali jsme Scottův veliký úspěch na Broadwayi a doopravdy jsme se těšili z kamarádství našich báječných sousedů od vedle, Ringa a Ellis Lardnerových.

Scott a Ring si okamžitě vzájemně padli do oka, hodili se k sobě jak ruka k rukavici. Jednoho říjnového rána mě vzbudily zvýšené hlasy, které se ozývaly někde v domě. Povídám: „Scotte, Scotte, vzbuď se! Myslím, že se chůva s někým hádá!“

Byla to ovšem nová chůva; byla méně přísná než ta v St. Paul, zato však majetničtější; byla sotva ochotna pustit Scottie z dohledu. Museli jsme ji nutit, ať si občas vybere volno, abychom vůbec mohli být s naší holčičkou někdy sami. Zajímalo by mě, zda jsme vůbec někdy dřív to volno užili lépe.

Scott prohlásil: „To bude Albert. Nemáš u sebe na nočním stolku aspirin?“

„To není Albert; je neděle.“ Dávali jsme Albertovi a Angele, manželům, kteří u nás bydleli a zastávali úlohu sluhy, kuchařky, domovníka a pokojské za sto šedesát dolarů měsíčně, v neděli volno.

„Neděle? Cože? To nemůže být pravda. Vždyť je teprve čtvrtek. Něco se ti zdálo. Lehni si a spi.“

Scott měl teprve čtvrtek, protože začal na tenise pít a táhl to s Ringem a se spisovateli Johnem Dos Passosem a Carlem Van Vechtenem, dokud jim nedošlo pití. Já s Ellis jsme to vzdaly v pátek večer a strávily jsme sobotu na pláži s dětmi – měla čtyři kluky. Scottie byl už skoro rok a batolila se v písku, jako by byla sama trochu nametená, objevovala svět a na každý svůj nový objev poukazovala s báječnou vervou, pokaždé ječela: „Ma – ma!“ Chůva přirozeně postávala poblíž, otravná jako ovád.

V neděli ráno se rozlehl znělý tenor hned za dveřmi ložnice:

„Fitzgeralde, hohó! Já ti něco nesůůů! Slunce stoupá vzhůůrůůrůů. Slíbils miiii symfoniiiii kutilů, dřeva a šoférůůů!“

„Co jsem ti říkala?“ povídám. Odhodila jsem pokrývky a sáhla po županu. S Ringem jste si nikdy nemohli být jisti, že nevtrhne rovnou do ložnice a neusadí se v nohách postele, aby vám vykládal o šesti rybách, které chytil, když si vyrazil s tím nebo oním sousedem, nebo o šesti rybách, které má v úmyslu chytit, nebo o šesti rybách, které se mu nepodaří chytit kvůli tomu, že mu Scott slíbil, že si s ním zahraje na devět jamek – a on se proto nezlobí, řekl by velkodušně, něčemu takovému se zkrátka nedá zabránit.

„Můj bože, jak to dělá?“ ptal se Scott.

Jinak než Scott, to je jediné, co o tom mohu říct.

*

Žili jsme v Great Neck už déle než rok, byl první den nového roku 1924 a já seděla v slabém svitu odpoledního slunce u našeho kuchyňského stolu a před sebou jsem měla zbrusu novou účetní knihu. Byla vázaná v zelené kůži a dostala jsem ji od Scotta k Vánocům. „Když si nezačneš všechno průběžně zaznamenávat, později se v tom vůbec nevyznáš,“ řekl mi. „Já bych byl bez své knihy úplně v koncích.“

Scottie spala po obědě. Scott dosud vyspával důsledky předchozí noci; včera jsme totiž byli na velkolepém maškarním bále v Ziegfeldově čtyřpatrové rezidenci, kostým jsem měla docela extravagantní, šla jsem tam za Madame du Barry. Náš personál měl dnes volno, dům byl poklidný a tichý; dokonalý čas, abych se pokusila soustředit na to, co vrhalo stín na náš pobyt na Gateway Drive 6.

Zapsala jsem datum a naši adresu a začala sepisovat seznam svých dojmů a vzpomínek:

TADY NA GREAT NECK…

– Je stále ve vzduchu sůl.

– Všechno je tu šíleně drahé; Scott pořád dokola běduje, že se vydáme ze všech peněz.

– Vlak na Manhattan; pití a večírky v hotelu Plaza a v Ritzu.

– Závody přes Long Island v rychlých skvělých autech, střelený smích, pak vybírání vší z vlasů.

– Mé potápění v kašně na Union Square se stalo nesmrtelným v podobě siluety vyšité na oponu Greenwich Village Follies – ale nikdenení ani stopy po Gene Bankheadové.

– Scottie řekla první slova: Máma, moje, ne.

– Prodej práv na zfilmování Na prahu ráje.

„Nakonec dostaneme svých deset tisíc!“ zvolal Scott, když přišla tahle nabídka, a tančil se mnou valčík v obýváku; Albert a Angela přihlíželi, patrně v předtuše zvýšení platu. Nebo v předtuše nových a lepších způsobů, jak nám štípnout ještě víc jídla a věcí než dosud. Oba jsme věděli, že nás okrádají, ale přehlíželi jsme to, protože jsme se příliš obávali, že o ně přijdeme.

Měla jsem z toho prodeje radost a také se mi pořádně ulevilo; Scott mě sice nezatahoval do záhad našich financí, vždycky jsem však podle jeho nálady poznala, kdy jsme měli účty vyrovnané a kdy ne, a taky jsem poznala, když jsme zabředli hluboko do červených čísel.

– Úžasné večírky v úžasných sídlech: seznámili jsme se se všemi filmovými hvězdami, znali všechny producenty – Cohana, Ziegfelda –každého milionáře podezřelého z pašování alkoholu –a sblížili jsme se s Genem a Helen Buckovými. Gene je Ziegfeldův nejbližší spolupracovník, ohromně nadaný textař písní, a ne náhodou rovněž milionář.

– Scott se až příliš sblížil s Helen Buckovou; oba popírají, že by na tom něco bylo.

– První newyorská novoroční party, kde jsem všem vzala klobouky a uspořádala hru: naházela jsem je na stínítko největšího lustru, který jsem kdy viděla, připomínal vznášející se bazén. Ne každého to pobavilo, ale mně to tenkrát připadalo strašlivě veselé.

– Scott píše titulky a scénáře k filmům – za scénář „Kuráž“ dostal dva tisíce dolarů.

– Scottova hra Zeleninaa její zdrcující neúspěch.

Bylo to v listopadu 1922, premiéra se konala v Atlantic City a byl to tak příšerný propadák, že obecenstvo odcházelo už při druhém dějství. Věřila jsem v Zeleninu stejně pevně jako Scott a nikdy jsem nepochopila, jak je možné, že to, co při zkouškách zdánlivě tak zabírá, dopadne při představení tak mizerně. S tou hrou jsem Scottovi pomáhala. Bunny ji četl a líbila se mu. Maxovi se líbila – dokonce otiskl upravenou verzi příští rok v románové podobě. Jistě, trvalo dlouho, než se pro ni sehnal producent, ale pak se práce opravdu rozjela. Tak co jsme udělali špatně?

– Když hru stáhli, Scott se na dva dny ztratil; přišel domů s kocovinou a příliš netušil, kde a s kým byl. Na košili měl vůni parfému.

– Scott v plném zápřahu celý leden, únor a březen, dokázal nadrásat dost povídek – celkem deset – abychom přežili rok 1923, v němž zamýšlel napsat ten román, který odložil, když předpokládal, že hra bude mít úspěch.

– Román pořád není hotový.

– Můj první skutečný nával nejistot a pochyb.

– Turnaj v kroketu na pěstěných trávnících Herberta Swopea, hraný po setmění, osvětlený reflektory automobilů…

– Tanec se Scottem, já ve večerní róbě, on ve fraku, na parketu pod obrovským stanem osvětleným pochodněmi zářícími do noci. Šampaňské, orchestr, obložené chlebíčky, polibky.

– Pořád nějací hosté v domě: Tootsie, Eleanor, Scottova teta Annabel, Max Perkins. John Dos Passos a Archie MacLeish (spisovatelé), Don Stewart (humorista), Gilbert Seldes (kritik) – má Scotta moc rád. Alec a jeho velká láska Esther Murphyová.

– Prázdné láhve od alkoholubez etiket na policích v naší kuchyni jak řady unavených vojáků.

– Nabídka od Hearsta: pokud Scott bude své povídky nabízet přednostně jeho časopisům, vyplatí mu 1 500 dolarů za každou přijatou; moje a Scottova společná fotografie na obálce časopisu Hearst International.Jsme hvězdy!

– „Naše vlastní filmová královna“ – má první povídka; Scott a Harold navrhli, abychom ji raději odeslali pod Scottovým jménem, protože za ni tak dostanu více peněz. Harold ji prodal za 1000 dolarů do Chicago Sunday Tribune.

– Scottie, s těma svýma baculatýma nožkama, stojí Scottovi na ramenou, ručičky v jeho dlaních, Scott s ní běhá po trávníku, oba dva se divoce chechtají.

– Rozhovory pro noviny – se Scottem, se mnou, s oběma společně: „Fitzgeraldovi mají popularitu filmových hvězd,“ to se o nás říká, a kdekoho zajímá, co soudíme o světě. Chtějí nás také vidět: mnohokrát nás oba i se Scottie fotografují; připadáme si teď opravdujako hvězdy.

– Scott dostává za „Oblíbenou dívku“ od Post1 500 dolarů; zatím nejvyšší cena, které dosáhl.

– Helen Bucková a já hrajeme golf opilé namol; říkají, že jsem se bezcílně potulovala po drahách, ale já si na to nevzpomínám.

– Návštěva Eleanor a setkání se Scottem v Plaze; měl v závěsu Anitu Loosovou, v ruce šampaňské; pil, aby zahnal strach ze zubaře, a potom oslavoval, že to přežil. Ten večer doma: nějaká žena se u dveří shání po Scottovi. Má obvinění vedou k tomu, že Scott stáhne ze stolu ubrus, všude létá nádobí. El, Anita a já jsme tak nametené, že se mu dokážeme jen smát.

– Scott v povídce„Jak žít za 36 000 dolarů ročně“ pro Postobrací do komiky naši neschopnost vyjít s relativně velkými příjmy.

Je to samozřejmě naprostá fikce – dvojice v povídce spravuje (nebo nedokáže spravovat) své peníze společně, což u nás není ten případ. Tatínek to četl a napsal mi: „Toho jsme se s maminkou obávali. Naši přátelé jsou zděšeni. Nicméně zdejší mládež vás pokládá za bohy, a pokud vám nevadí tohle, bojím se, že jste ztraceni navždy.“

– Stálý pocit, že stojíme na okraji srázu a do zad se nám opírá vítr. Nemáme se čeho přidržet.

Účetní kniha přece jen k něčemu byla – pomohla mi zachytit něco z oněch dní. Nad ní jsem si však uvědomila, že toho možná nevíme tolik – o světě, o sobě – kolik jsme se domnívali.

A to mne děsilo.

21

Začátek května roku 1924: Tu zimu jsme měli jen málo sněhu, už dávno roztál a na celém Long Islandu vypuklo jaro. Drobné lístky rašily na každé větvičce v neurčitém, ale o to rozhodnějším přesvědčení, že se za každou cenu prosadí; třešně kvetly; tulipány se tulily na úpatí schodišť nebo pokrývaly celé trávníky a malátně nakláněly v jižním vánku žluté, červené a růžové hlavičky.

Balili jsme si zavazadla, tentokrát na cestu do Francie v naději, že nám tam peníze vydrží déle a Scott konečně dopíše svou novou knihu. Kdekdo vykládal, že Američané si tam žijí královsky, tak jsme tam přirozeně chtěli. Ráno v den odjezdu z Great Neck se s námi přišli naposledy rozloučit Ring a Ellis. Stáli jsme venku na trávníku a skupinka dělníků nakládala náš majetek na nákladní auto. Nábytek, který jsme si tu pořídili, putoval do skladu; zbytek našeho majetku byl teď nacpán do sedmnácti kufrů rozličných velikostí; polovinu z nich zaplnily knihy.

K té hoře z kůží a plátna přibyla navíc role měděného pletiva. Když ji dělníci nakládali, ukázal na ni Ring a řekl: „Co to pro pána krále –“

„Francouzští moskyti se jen třesou na americkou krev,“ prohlásil Scott. „Pancharti nevděční.“

„A co s tím hodláte dělat, to se do toho chcete zabalit jako do kroužkového brnění?“

„Napneme to do oken.“

„Nebudou zasklená?“

„Nemůžeme to riskovat,“ prohlásil Scott.

„Hmm, jedete snad doFrancie,“ odvětil Ring.

„Ano, kde se všichni tři dokážeme třikrát denně najíst a vyjde nám to na dva dolary na den. Já musím napsat tu zatracenou knihu a nesvedu to, když se za mnou věčně povlečou nějaké dluhy.“

Na příjezdové cestě se za náklaďákem vynořilo nablýskané žluté auto a z něho vystoupila Esther Murphyová, umělkyně, dědička a nespoutaná žena, se kterou nás seznámil Alec. Polekala jsem se, když jsem spatřila, že má na sobě přiléhavé kalhoty, zastrčené do bot.

„Co to má být?“ řekla a zamávala nám. „Zahnali jsme vás na útěk, co?“

„Ne, je to tu super, ale jsou i tací, kteří si musí dosud vydělávat na živobytí,“ odpověděl jí Scott. „Nebo se to spíš od nich očekává. Utáboříme se na čas ve Francii.“

„Méně rozptýlení,“ dodala jsem já. „Aby tam konečně dopsal tu knihu.“

„Prostě musíte navštívit mého bratra. Bude se vám ohromně zamlouvat,“ prohlásila Esther. „Je jako já, jenom daleko, daleko milejší, chytřejší, bohatší a nadanější. A ujišťuji vás, že Sara, jeho žena, je prostě zázrak.“

„Další Sara?“ tázala jsem se. „V tom snad má prsty nějaká kosmická přitažlivost – já už mám kolem sebe dvě Sary.“

„To musí být jistě matoucí, ale uvidíte, že se vám to vyplatí.“

Když jsme měli všechno připravené k přeplavbě, ubytovali jsme se na poslední noc před vyplutím v Plaze. Doufala jsem, že strávím klidnou noc s dítětem a se Scottem; místo toho se zastavil na skleničku Biggs a Alec, pak nám Bunny se svou novou ženou – Mary Blairovou, herečkou – přinesli večeři, pak přišel Townsend, pak Ludlow, který u číšníka objednal ovocné palačinky a kávu. Scottie se svůj poslední večer v Americe nacpala hustou sladkou smetanou – která jí, to se rozumí, nedělala dobře na žaludek; té poslední noci jsem se moc nevyspala, protože jsem ji čistila od zvratků. Měla je na šatečkách, ve vlasech – a já také.

Jakmile jsme se konečně nalodili a vypluli, jako by celý známý svět přestal existovat. Na shledanou, New Yorku. Na shledanou, Ameriko. Stála jsem u zábradlí zavinutá ve svém veverčím kožichu, držela v náručí Scottie a Manhattan mizel, jako by ho naše mávající ruce – její maličká a moje větší – stíraly z obzoru. Nyní konečně – a na dlouho – ustával ten zběsilý kolotoč. Vezla jsem se na něm z vlastní vůle – netvrdím, že ne – ale to neznamená, že jsem se ho nepotřebovala na nějaký čas zbavit a že jsem si to nepřála.

Během týdenní přeplavby Atlantiku jsem Scotta měla k tomu, aby trávil svůj čas, jak mu bude libo. „Běž mezi lidi,“ řekla jsem mu při obědě nad vařeným lososem s bramborami. Sklenky na vodu byly křišťálové, bílé lněné ubrusy čisté a zářivé jak čerstvý sníh v Minnesotě. Naléhala jsem na něho, aby psal, aby si četl – vzal si s sebou celou Encyclopaedia Britannicaa prohlásil, že si ji během plavby také celou přečte – a já se budu věnovat sobě a své rozkošné holčičce, bylo jí teď dva a půl, a užijeme si spolu nerušené pospolitosti.

„Běž, tati,“ řekla Scottie a stavěla ze svých brambor pyramidu.

„Na palubě je jeden chlapík, se kterým bych se rád seznámil, redaktor nějakého francouzského časopisu; Fowler mi řekl, abych si ho hleděl.“

Scottie a já jsme vídaly Scotta u jídla, ale jinak byly naše dny naplněny báječnými výzkumy všeho možného, třeba umného vzoru na kobercích, barevných vitráží v oknech, filigránských úponků železného zábradlí, labyrintu dřevem vykládaných chodeb, lánů stolů a židlí v jídelnách, solárií a palub. Loď byla pro Scottie celá planeta.

Kreslila jsem obrázky zeber, slonů, žiraf a lvů a vymýšlela si k nim příběhy. Scottie v noci spala vedle mne, tiskla se ke mně kolínky a čelem, paleček v pusince.

22

Z našeho pařížského hotelu jsem zavolala Murphyovým a mluvila se Sarou III; kultivovaný hlas odpovídal tomu, jak mi ji popisovala Esther. „Přijďte k nám zítra na koktejl a na večeři,“ řekla. „Pozvali jsme pár opravdu milých lidí, kteří se s vámi určitě rádi seznámí.“

„Máme s sebou dvaapůlletou dcerušku,“ odvětila jsem. „A ještě nemáme chůvu.“

„Tak ji přiveďte! My sami máme tři mrňousky a obdivuhodně zdatnou chůvu. Pokud si budete přát, dám vám jméno agentury, na kterou jsme se obrátili. Pro začátek budete potřebovat někoho, kdo umí dobře anglicky a má dobré reference.“

„Děkuji! Už teď jsem tak ráda, že mi na vás Esther dala spojení!“

Když jsme přišli ke klenuté bráně, jíž se procházelo do čísla 3 v rue Gounod v Saint-Cloud, městském okrsku na samé hranici vlastní Paříže, pouhý pohled na dům ve mně vzbudil obavy. Věděli jsme sice, že jak Esther, tak Gerald mají značný majetek, neboť jejich otci patřil Mark Cross, společnost vyrábějící luxusní kožené zboží. A z toho, co se vykládalo na lodi, jsme se také dozvěděli, že rodina Sary, Geraldovy manželky, vlastní v Ohiu společnost vyrábějící inkoust, takže i Sara má své vlastní jmění. Nežili zde sice v panském sídle podobném těm, která jsme navštěvovali na Long Islandu, jejich zdejším domovem však byla majestátní třípatrová rezidence z kamene a tepaného železa uprostřed parčíku, obehnaného zdí. Náš nový život ve Francii začíná velice připomínat ten, který jsme vedli v Great Neck, pomyslela jsem si. Bude tu zase všeho příliš mnoho a něčeho ne dost – a kam nás to zanese?

Na úvahy nebyl čas, majordom nás už uváděl do salonu, kde nás oslovila elegantní žena: „Já jsem Sara a vy jste jistě ti slavní nezvedenci z Manhattanu a z Long Islandu. Ty samozřejmě ne,“ řekla Scottie, sklonila se k ní a podala jí ruku.

Pohlédla jsem na Scotta a němě vyslovila: Slavní nezvedenci. Mrkl na mne.

Scottie, odjakživa zvyklá zdravit se s přáteli maminky a tatínka, objala Saru kolem krku. „Maminka říkala, ať řeknu bon soár,“ sdělila jí.

„A řeklas to moc pěkně,“ odvětila jí Sara.

Dům byl prostorný a přepychový, nábytek vybraný, všude spousta závěsů a obrazů v široké škále stylů od klasických aktů a zátiší až k neidentifikovatelným moderním kompozicím z barevných čar, tvarů a skvrn. Několik elegantně oblečených návštěvníků tu už postávalo se sklenkou v ruce – ale žádná žena na sobě neměla nic, co by se podobalo mým pařížským šatům z New Yorku. Hbitě jsem usoudila, že k této příležitosti by se ani nehodily, a byla jsem ráda, že jsem si na sebe vzala černé šaty s kovovým potiskem, s průsvitnými rukávy a sponou na levém boku. Neodhalovaly nic než lýtka. Štíhlý muž v přiléhavém smokingu seděl a hrál veselé melodie dvěma tmavovlasým dámám, kterým už mohlo být přes třicet. V místnosti se vznášela vůně peněz a vybraného vkusu.

První dojem, jenž ve mně zanechala Sara: schopná, noblesní, nenápadně krásná. Velká vlna kaštanově hnědých vlasů se vznášela nad jemným okrouhlým obličejem, bledým jak porcelán a hladkým jako pudr. Na sobě měla bíle lemované šedé hedvábné šaty, šedé střevíčky, bílé perly. Odhadovala jsem, že bude asi ve věku mé sestry Marjorie, necelých čtyřicet. Pohladila Scottie po vláskách, zdvihla se a oslovila najednou celý sál:

„Všichni, co jste tu, představuji vám Scotta a Zeldu.“

Toho večera byli mezi těmi všemi: Gerald Murphy (přirozeně), zpěvák a skladatel Cole Porter a jeho rozvedená žena Linda, příslušnice vyšší společnosti; malíř Pablo Picasso a jeho manželka, primabalerína Olga Chochlovová; výtvarník, básník a dramatik Jean Cocteau; a nadějný hudebník Dick Myers se svou ženou, Alice Leeovou; k nim ještě několik žen, které snad byly pozvány pro zpestření. Jediné z těch jmen pro nás do téhle chvíle nic neznamenalo; větším dílem proto, že jsme se dosud neseznámili s jejich díly, ale také proto, že svá nejlepší díla měli tito lidé dosud před sebou.

Gerald – vysoký, laskavý, s hranatým obličejem a s hranatými rameny – přišel Scottovi stisknout ruku. „Esther nám telegrafovala, říká vám ‚Zlatý hoch‘, prý jste v Princetonu psával verše; tady Cole začal naprosto stejně v Yale.“

„To je pravda,“ řekl Cole. Otočil se, takže nyní seděl zády ke klávesnici. „‚Buldok, buldok!‘ Ten bojový pokřik, víte přece,“ řekl hlasem tak útlým, jako byl sám. „Deset minut práce, která vynese doživotní ostudu.“

Scott s porozuměním přikývl a dodal: „‚Vari! Vari! Zmiz a zalez!‘ – ale já páchal jen verše. Troufám si hádat, že vy máte na svědomí i nápěv.“

Byl to nanejvýš příjemný večer s lehkou konverzací, hudbou a smíchem, který nic nezkalilo, neboť se tu zdaleka nepilo tolik, jak jsme byli zvyklí. Murphyovi se nejen nezpíjeli do němoty, ale nadto se chovali, jako by ani nevěděli, že je něco podobného vůbec možné.

Zaujala mě Olga, rodilá Ruska, která tančila v jedinečném Ruském baletu Sergeje Ďagileva. Seznámila se s Pablem, když navrhoval kostýmy a výpravu pro balet Parade, na kterém se podílel i Jean.

„Tady Gerald pro Sergeje pracoval taky,“ pronesl Jean svou melodickou angličtinou s francouzským přízvukem.

Olga se přidala: „Je s ním, jak vy říkáte, jedna ruka.“ Neznělo to příliš šťastně.

„Ještě tančíte u Ďagileva?“

„Ne, byla jsem u něj pět let, ale nechala jsem toho, když jsem potkala Pabla. Nejsem tak dobrá, abych jim chyběla.“

„To musí být ale něco, tančit v takovém souboru,“ řekla jsem, pečlivě odvažujíc výslovnost, abych dala najevo svou úctu a uznání. „V New Yorku jsem o Ruském baletu tolik slyšela. Tam balet nemají dohromady žádný, víte, kdo chce vidět opravdu velký balet nebo kdo se chce opravdu naučit tančit, musí jet do Evropy, není to hloupé? Já balet miluji.“

Oba nás – mne i Scotta – plnilo mírně posvátným úžasem, jak kulturní, jak nedotčení ti lidé zřejmě jsou. Scott pro změnu jednou víc naslouchal, než mluvil. Všichni rozkládali o malířství, o hudbě a o tanci – o své vlastní práci stejně jako o dílech jiných umělců – se znalostí, upřímnou nezaujatostí a se zápalem. Pokud v někom vycítili soupeře, brali to jako výzvu, ne podnět k žárlivosti. Nemělo tu místo bratříčkování, nebyli to ani kumpáni na jednu noc v kabaretu, ani se tu nikdo neohrabaně nechvástal bohatstvím; bylo to úlevné zjištění. Tři děti Murphyových a dcera Myersových přijaly Scottie mezi sebe, jako by to byla jejich oblíbená sestřenka; Geralda a Saru jsem vnímala jako své starší sourozence, na které jsem už téměř zapomněla.

Druhý den jsme s Murphyovými obědvali ve slunném kamenném patiu obehnaném zdmi porostlými břečťanem a Gerald povídal: „Cole nás přemluvil, abychom na léto zkusili Riviéru – pomýšlíme na Antibes; musíte nás tam přijet navštívit.“

Pohlédli jsme se Scottem na sebe a já věděla, že cítí totéž co já: prošli jsme první, velmi důležitou zkouškou. Možná, že nakonec přece jenom prolezeme?

*

V agentuře, kterou nám Sara doporučila, jsme absolvovali pohovory s chůvami a opět jsme si najali takovou, která nejlépe odpovídala Scottově představě, jak má ideální chůva vypadat. Lillian nastoupila a my jsme zamířili do Hyères, abychom našli někoho, kdo by nám našel dům.

Lillian, příjemná mladá Britka, vychovaná u jeptišek, se rázně ujala své úlohy a uplatňovala veškerou autoritu a smysl pro kázeň, pro které jsme si ji najali – což mě poněkud rozteskňovalo. Ale život se dal zase do pohybu, a když jsem si přála, aby se utvářel podle mého vkusu, musela jsem se o to postarat, pátrat po domě, zařizovat – což by nešlo tak lehce, kdybych měla zároveň věnovat Scottie tolik pozornosti, kolik si zasloužila.

Stejně jako před čtyřmi roky, i nyní jsme se Scottem museli prohlédnout všechna města a všechny domy k pronájmu, které připadaly v úvahu, než jsme se pro některý rozhodli. Navštívili jsme Nice, Monte Carlo, Cap d’Antibes, Cannes a Saint-Raphael: ukázalo se, že Saint-Raphael bude to pravé – pro tuto chvíli. Už jsem si nepředstavovala, že vůbec někde setrváme věčně. Jedinou otázkou zůstávalo, jak dlouho tam pobudeme.

Saint-Raphael je starobylé, svérázné a malebné městečko na francouzském pobřeží Středozemního moře nedaleko od Cannes. Vybrali jsme si je právě proto, že jsme tam nikoho neznali – aby se Scott mohl usadit a pracovat. V roce 1924 to ani v nejmenším nebyla módní destinace. Bylo poklidné a plné skal a zeleně, zvolna půvabně chátralo, budilo ve mně chuť dát se zase do malování. Když jsem s Pablem na oné slavnostní večeři mluvila o jeho práci – s pomocí Geralda, který se mi žertem nabídl za překladatele – a když jsem viděla, co dokáže i sám Gerald, když se chopí štětce, uvědomila jsem si, kolik toho nevím a kolik bych se toho potřebovala naučit a jak pěkné by bylo, kdybych se do toho mohla polehounku pustit a podívat se, co z toho vzejde.

Realitní agent nám pomohl vypátrat „Vilu Marii“ – starý, ale pozoruhodný kamenný dům porostlý bujnými výhonky růžově kvetoucí buganvílie a s terasovitou zahrádkou, usazený vysoko nad mořem – to vše za nízký nájem sedmdesáti devíti dolarů měsíčně.

Postupovala jsem podle Scottovy povídky o našich financích, kterou otiskl Post, a dosáhla jsem toho, aby mi řekl, s jakým rozpočtem můžeme počítat: měli jsme sedm tisíc dolarů a nebyli jsme nic dlužni. Vila, chůva, kuchař a hospodyně by nás přišli celkem na sto padesát měsíčně. Měli bychom koupit auto. Scott by měl zůstat venkoncem střízlivý a ušetřit nám tak značnou sumu za pití. Sedm táců bylo víc než dost, abychom za ně přežili, dokud se Scottův román nepromění z volně načrtnutého nápadu v plně propracovanou skutečnost. Takový byl náš plán.

Najali jsme si personál a já jsem vilu proměnila v jakýsi domov. Nejprve jsme si dali za úkol prozkoumat místní společnost, kavárny a restaurace. Scott se jako obvykle vrhal na každého, kdo se namanul, vyptával se, dělal si pečlivé poznámky, zkoušel všechna jídla, ochutnával koktejly a sděloval barmanům své kritické postřehy. Rádi jsme chodili do malého kasina na pláži; mezi jeho veselými návštěvníky jsme objevili i partu francouzských letců, kteří sloužili na letecké základně v blízkém Fréjus. V té době stačila má francouzština víceméně na to, abych porozuměla větě „Je souhaite a danser avec vous, si votre mari ne sera pas l’esprit“ (Rád bych si s vámi zatančil, pokud váš manžel nebude mít námitky) a odpovídala jsem „Mais oui, dansons!“ (Ale ano, tančeme!)

Scott si dal narůst knír, četl Byrona, Shelleyho a Keatse a říkal, že se tak připravuje na práci, která ho čeká. Jak mu v tom pomáhal knír, to nedokážu říci, a myslím, že to nevěděl ani on. Pokud měl pomalý rozjezd – už byl začátek června a on toho moc ještě nenapsal a také se tak úplně nevzdal alkoholu – nu, možná, že to tak bylo právě nutné. Opustit svou vlast není jenom tak, říkala jsem si. Potřebuje se pořádně přizpůsobit.

Jednoho večera se ke mně Scott připojil na terase, kde jsem ráda sedávala, když jsem uložila Scottie, pozorovala, jak nebe tmavne a objevují se hvězdy; studovala měsíc, pokud svítil. Bezčasí soumraku mě hýčkalo. Ještě mi nebylo dvacet čtyři; a ať jsem viděla a vyváděla cokoliv, když zavládl klid, nacházela jsem opět v sobě své staré já, to děvče z Alabamy, které plavávalo v říčce zalité měsíčním svitem a dokázalo protančit celou noc.

„Ahoj,“ povídám Scottovi, když se usazoval. „Dnes jsem dostala dopis od Sary Mayfieldové – má si brát Johna Sellerse! Vzpomínáš si na Johna, točil se kolem mne, než jsem tě poznala. Samozřejmě nic vážného; měl v sobě nějakou skrytou nervozitu, nikdy jsem ho nedokázala pořádně rozehřát – to už je všechno jistě dávno pryč, když ho teď bude mít Sara.“

„Jsem připravený,“ řekl Scott. „Zítra se zase pustím do knihy. Díval jsem se do poznámek. Vím, co je potřeba změnit – vidím to před sebou úplně jasně.“ Postavil na malý železný stolek mezi našimi křesly dvě sklenky a karafu vína. „Neumím ti ani vylíčit, jak úžasné to bude.“

„Budeš zítra psát, když budeš dneska pít? Myslíš, že je to dobrý nápad?“

„Víno není pití, lásko moje. Restaurace ho podávají ke každému jídlu.“

„Jenže opojné je až moc. Je v něm alkohol, to je fakt, a nemůžeš popírat fakta.“

„Děti tu pijí víno,“ řekl.

„To je pravda. Ale nic to nedokazuje.“

„Hodláš zaujmout otcovo místo u soudu?“ řekl, naplnil obě sklenky a jednu mi podal.

„Vidíš, takhle se chováš, když víš, že mám pravdu.“

„Takhle se chováš ty, když jsi rozhodnutá sabotovat mou práci.“

Tohle mne zasáhlo. „To je pravda,“ odsekla jsem, „po ničem jiném netoužím, než abys totálně selhal. Proto jsem s tebou jela do New Yorku a do Westportu a do St. Paul a do Great Neck a teď do Francie – jak dlouho už to trvá? – čtyři roky? Ano, vzdala jsem se svého domu a svých přátel a všeho, co bylo dobré na našem životě v Great Neck, abych se za tebou mohla trmácet přes půl zeměkoule a sabotovat tvé dílo.“

Zašilhal na mne, poškrabal se na hlavě, kousl se do nehtu na palci. Pak řekl: „Špatně jsem volil slova. Promiň. Možná jsem to víno ochutnával trochu příliš bezstarostně?“

„To ti povím.“

„Bude to zatraceně mistrovské dílo, víš.“

„To víno?“

„Ta kniha.“

„To je smělé tvrzení.“

„Všechno, co jsem už načmáral, bude potřeba přepsat, ale v tomhle, Zeldo, konečně uplatním svůj potenciál. Hodlám překonat svůj potenciál. Tahle kniha bude důkazem, že jsem největší spisovatel své doby.“

„Opravdu?“ řekla jsem, stále ještě rozmrzelá.

„Opravdu. Největší ze své generace a nejlepší z druhořadých autorů všech dob.“

Nejlepší z druhořadých. Musela jsem se zasmát a moje rozmrzelost se vytratila. Řekla jsem: „Jsem ráda, že to vidíš ve správné perspektivě.“

Ochutnala jsem víno; mělo temnou, sametovou příchuť černého rybízu s názvukem vanilky a starého mechu na stráních. Netopýři kolem nás klouzali nad korunami oliv a drželi v uctivé vzdálenosti moskyty, lačné naší krve. Z dálky zněl kostelní zvon. O něco blíže nesměle zaštěkal pes. Z úbočí strání stoupala vůně levandule, rostla tam mezi skalami na útesu visutém nad mořem.

Scott řekl: „Tady je to pravé místo, tady to dokážeme. Cítím to.“

„Nu, musím říci, že je pěkné, když máš zase takovou jistotu.“

„Jistota je pěkná věc. Byly to tvrdé roky.“

„Ale vedli jsme si v nich náramně dobře,“ řekla jsem. „A docela jsme si to užili.“

„Až moc. Jsem troska. Měkota“ – štípl se do pasu, kde se mu skutečně začaly dělat nějaké ty faldíky – „líný, a moje výkonnost je v háji. Uvědomuješ si, že za ty dva roky – vlastně za víc než dva roky – jsem stěží něco napsal? Jeden propadák, půl tuctu povídek, pár recenzí a článků. Než jsem se zavřel a přes zimu pracoval na těch povídkách. Tenhle román měl být hotový už před rokem. Je mi dvacet sedm – čas utíká.“

„Jak utíká?“ Hvězdy už vyšly a na oblohu se zpoza vzdálených vrcholků hor vyplížil měsíc.

„Povídám ti, musí se to stát, než mi bude třicet.“

„Co se musí stát?“ zeptala jsem se. Věděla jsem, že nemá na mysli jen knihu; tu zkrátka musí dopsat do podzimu, než budou všechny peníze fuč.

„Nesmrtelnost,“ řekl. „Ve třiceti autor ztrácí vitalitu a s ní i své jedinečné vidění. Ať má říct o světě cokoliv, musí to vnímat prizmatem svého mládí – neznuděnýma – nebo jen zpola znuděnýma očima. Vzpomínáš si na ten můj článek ‚Co si myslím a cítím v pětadvaceti?‘ Pro to já, které napsalo Na prahu ráje, jsem teď už stařec.“

„Zapomínáš na lidi, jako je George. Má spoustu pronikavých myšlenek a pozorování a je mu čtyřicet dva.“

„Nepíše romány.“

„Když ti to dělá takové starosti, nevím, co tady děláš a proč se mnou utrácíš čas. Dej se do práce.“

Nato vstal a já už myslela, že mne zkrátka poslechne. Vzal mě však za ruce a zdvihl mne ze židle.

„Tohle dělám,“ objal mě okolo pasu a přitáhl mě k sobě – „abych si připomněl, proč jsem po tak krásné a úžasné ženě žádal, aby se se mnou trmácela tamhle a tuhle – jak jsi to vyjmenovávala? – no zkrátka všude – a ujistil ji, že jí za to upřímně děkuji.“

23

Poprvé jsem opravdu zbloudila – sešla z cesty té dívky, kterou jsem byla kdysi, i ženy, o níž jsem tušila, že se jí stávám – tam, v Saint-Raphael, obklopená blahodárným žárem středozemního léta.

Naší romantickou nocí na terase cosi doznělo, veškerá romantika byla zřejmě u konce. Scott celé dny mlčel, pracoval v přístěnku, původně určeném pro služebnictvo, o Scottie se starala Lillian, a já jsem neměla na starost ani vaření, ani jiné domácí práce – pravda je, že bych je stejně konala mizerně – a v mém denním rozvrhu den co den zela propast. Rozvírala se mi pod nohama; život ztrácel obrysy, pochopila jsem, že tak už to bude navždy, bude to normální, a já jsem ani neměla po ruce žádné přátele. Dny se vlekly a byly dlouhé jako měsíce. Cosi jsem četla a trochu jsem i malovala, sílil však ve mně nepokoj, dorážel na mne jako úporně kroužící moskyt.

Lillian měla pevné představy o tom, jak se má odvíjet den batolete. Psala jsem mamince:

Nutí Scottie, aby snědla všechno ovoce a zeleninu, kterou dostane, a začala ji učit abecedu kupředu i pozpátku. Určila čas k dopolednímu cvičení a odpolednímu cvičení, čas na koupání, na čaj a na to, čemu říká „čas vyučování“. Když je vyruším, Lillian se na mne mračí. Ráda bych ji propustila, ale Scott soudí – domnívám se, že moudře –, že já se svými jídelními návyky a se svou odevzdanou ležérností rozhodně nejsem vhodný vzor pro malé dítě. Tvrdí, že Scottie potřebuje disciplínu, nebo ještě dopadne jako já, a to bychom si přece nepřáli, nebo ano?

A maminka odepsala:

Co se chůvy týče, musím souhlasit se Scottem. Nikdy jsme ti v dětství neposkytli dostatečně pevný řád a tvé dospívání proto bylo značně náročnou zkouškou. Myslím, že se Soudce dodnes nezotavil z následků svých výchovných snah. Angličanky jsou obecně pokládány za znamenité chůvy – ačkoliv naše stará teta Julie byla také svým způsobem báječná –takže ti radím, aby sis našla nějaké užitečné zaměstnání, kterým by sis vyplnila čas. Piš svým sestrám; mají o tebe starost, stejně jako tatínek a já. Jenomže žádní rodiče si zkrátka tu věčnou starost nedokážou odpustit, bez ohledu na to, jak si jejich dítě v životě vede.

Aby mi uběhl čas, vrátila jsem se ke svým zvykům z Westportu, vyrážela za chladných rán na dlouhé procházky po okolí a odpoledne jsem chodila na pláž plavat. Ach, bylo božské potápět se na našem malém proužku pláže do teplé vody, modré, tak modré, a plavat až do vyčerpání. Poslední tukové polštářky, které umíněně přetrvávaly narození dítěte, zmizely, rozplynuly se do moře, má pleť vstřebávala sluneční paprsky a prosila o další. Tu a tam jsem přesvědčila Lillian, aby do cvičebního rozvrhu zahrnula i pobyt na pláži, tu a tam se Scott odtrhl od práce a přidal se k nám, a tu a tam se u nás rovněž objevila návštěva – přišla na odpoledne a tu a tam se zdržela i přes noc. Ale většinou jsem byla ponechána sama sobě.

Zvykla jsem si s sebou na pláž brát náčrtník, tužku a knížky. Po plavání jsem lehávala na slunci na široké červené matraci jak elegantní vydra, kreslila jsem sasanky a četla Jamese, Kiplinga nebo Forda Madoxe Forda, celé dny jsem trávila s Colletiným provokativním francouzským románem Chéri – vybrala jsem si ho jen proto, abych se s jeho pomocí naučila lépe rozumět jazyku, možná však zasel do úrodné půdy mé mysli nebezpečné sémě. Mohla jsem si poznamenávat hlavní myšlenky příběhu nebo psát sestrám nebo kamarádkám. Daly se tak probít celé dny, a já je probíjela.

Letci, které jsme znali už z kasina, začali docházet i na pláž, jmenovitě tři z nich, Édouard, René a Bobbé. Trénovali tehdy noční lety. Přes den přicházeli v bílých, běloskvoucích plážových oblecích a rozkládali si lehátka poblíž. Povídali jsme si, oni svou nejistou angličtinou, já svou zvolna se lepšící francouzštinou. Scott a já jsme byli v jejich očích tak kosmopolitní, tak mondénní: chtěli slyšet všechno o New Yorku a o slávě.

Všichni byli pružní, hezcí, zvídaví a dobře naložení, nejpronikavějšího ducha a nejvybranější způsoby prokazoval však Édouard Jozan. Když jsme ho občas potkali v kasinu, vedl se Scottem debaty o nacionalismu, o hrdinství a protikladu umění a činu.

„Psát knihu – ehm, román –, to je všechno pěkné, jistě. Maismladý muž má myšlenku uvádět ve skutek, ne ji předvádět ve slovech. Pokud to nedokáže, nic se nezmění, všechno se rozpadne. Zavládne anarchie.“

„Odkud se však takový muž činu dozví, co má dělat a jak to má dělat?“ namítl mu Scott. „Z knih! A romány jsou na to vůbec nejlepší. Ukazují situaci a modelují hrdinu, jehož vy a vaši přátelé můžete napodobit – anebo ho případně nenapodobovat, záleží na tom, o jaký příběh se jedná.“

„Takového výsledku však můžeme dosáhnout i prostřednictvím diskuse.“

„Mluvené slovo je prchavé. Proto hrajeme my romanopisci tak podstatnou roli: zaznamenáváme, co vidíme, pitváme, analyzujeme a zachováváme to podstatné pro příští generace.“

„Škoda času!“ vrtěl hlavou Édouard. „Všechno to psaní a čtení je ztráta času v okamžiku, kdy je zapotřebí přejít k činům. Zeldo, nebojte se svého pobloudilého manžela, povězte mi, co si o tom myslíte vy?“

„Zajisté jsou doby, kdy se vynoří příliš mnoho myšlenek a nedostává se činů, a doby, kdy se příliš mnoho jedná bez dostatečného uvážení. Ale já si vážně myslím, že někdo z přítomných by se měl odhodlat k činu a vyzvat mě k tanci, než se rozběhnu hledat někoho ochotnějšího!“

Během těch nekonečných týdnů jsem Scotta vídala jen málo, a ještě méně jsem s ním byla o samotě. Když knihu zrovna nepsal, tak o ní přemýšlel nebo o ní mluvil, anebo s námi byla Scottie anebo nějaký jeho přítel, anebo jsme si vyšli ven. V noci v posteli odmítal mé něžnosti: „Jsem už tak vyčerpaný. Milování mě zničí, Zeldo. Ta energie, kterou bych na ně vydal, víš. Musím si ji uspořit pro svou knihu.“

*

Édouard byl o rok starší než já a pozorně mi naslouchal způsobem, jenž naznačoval, že jsem pro něho něco víc než jen jakási zábavná Američanka. Když se červen přesýpal do července, začal chodit na pláž bez Reného a bez Bobbého. Rozkládal si své lehátko hned vedle mého a žádal, abych mu vykládala o Jihu, o Scottovi a o svém dětství. „Řekněte mi všechno, s’il vous plaît, váš hlas je mé potěšení.“

Vnímala jsem sice, že nás k sobě cosi přitahuje – to bylo jasné od prvního okamžiku, kdy jsme se seznámili – ale byl to pocit tak obecný, že ve mně nevzbudil vážnou pozornost, natožpak znepokojení. Když však tato přitažlivost sílila, voněla a chutnala jako cosi podstatného, tak to… to už bylo ovšem na pováženou.

Vdaná žena nejprve sama sobě popře, že by se dělo něco nevhodného. Hledá si omluvy pro dychtivost, s jakou vyhledává společnost toho druhého. Zamlouvá se jí například jeho ostrovtip, jeho neotřelé názory nebo historky, které svědčí o docela odlišných zkušenostech, než má ona sama. S pouhým pobavením zaznamená, že se v duchu zabývá tím, kde dotyčný je, co dělá a zda na ni myslí. Dokonce se mu na den nebo na dva vyhne, aby sama sebe vyzkoušela: Pokud ho neuvidí a bude se přesto cítit spokojená, bude vědět, že není důvod se znepokojovat. Ale i tato zkouška je pouhý sebeklam. Žena si namluví, že ji zajisté úspěšně absolvovala, a ospravedlní tak své rozhodnutí, že se s ním bude scházet opět a často.

Představte si lenivé dny prosté vší odpovědnosti. Vašimi obvyklými společníky jsou Osamělost a Úděs, ale oba dva umlčí hebký písek, nebe sálající sluncem a teplá modrá voda, pohled a pocit, který opájí. Představte si, že máte mladé, pevné tělo, ve kterém je radost žít – a jste už dost moudrá, abyste věděla, že je to všechno pomíjivé, toto tělo a tato kondice. Nevydrží. Nic z toho nevydrží. A protože to nevydrží, dovolíte tomu krásnému hledajícímu tvorovi, aby se stal částí vašeho dne, částí tohoto místa, jako vlčí máky, jež rostou podél skalnatých steziček, po kterých sem denně sestupujete. Dovolíte citům, aby se rozvíjely a bujely, jako by to byly také jen vlčí máky. Připustíte to, protože je to stejně všechno iluzorní, vám to aspoň tak připadá a také tomu věříte.

Tato rozkošná iluze, tato romantická fantaziese však, jakmile jí k tomu dáte příležitost, začne proměňovat v realitu stejně reálnou, jako je klam skutečností pro člověka, který se hroutí.

V prvním červencovém týdnu jsem si byla jista, že jsem se zamilovala.

*

V kavárně na pláži seděl Scott u stolu proti mně. Po mé levici byl Gerald, po jeho levici Sara. Děti pobíhaly kolem, dohlížela na ně Lillian a chůva Murphyových. Lillian oblékla Scottie do světle zeleného svetříku a nasadila jí slaměný klobouček; stužky klobouku splývaly Scottie na zádíčka; s jejich konci si pohrával větřík. Scottie se vodila za ruce s malým Patrickem – nepouštěli se dokonce ani při běhu. Byl s ní téměř na den stejně starý. I ona tu má svou plážovou lásku, pomyslela jsem si.

„Jak by se vám zamlouvaly Benátky, Zeldo?“

„Promiňte, co?“

„V poslední době je strašlivě roztržitá,“ řekl Scott.

Jeden za osmnáct, druhý bez dvou za dvacet…

Gerald mi to zopakoval: „Uvažujeme o tom, že si vyrazíme do Benátek. Cole pořádá obrovskou gala party v té své extravagantní vile, kterou si tam s Lindou objevili. Je to spíše výstřední palác než vila. Odpusťte, že budu tak neomalený a řeknu to nahlas, ale platí za něj čtyři tisíce měsíčně v amerických dolarech. Takové chování mohu jen těžko podporovat.“

„Víte, Linda je na tom po téhle stránce dobře,“ řekla Sara Scottovi a mně. „Její první manžel ji zřejmě při rozvodu docela slušně zajistil. Ale Cole přišel k veliké sumě vlastních peněz až vloni a zdá se, že se s nimi rozhodl zacházet, jako by to byla voda.“

Gerald vysvětlil: „Jeho dědeček byl J. O. Cole z Indiany – nadělal jmění na dolování a těžbě dřeva. Nu, trochu spekuloval, jak říká Cole. Nazývá ho ‚největší boháč v Indianě‘, umíte si představit, jakým tónem, znáte přece Colea.“

Scott řekl: „Jak bohatý je takový boháč?“

„Nemluvil v číslech a já se samozřejmě neptal, ale vezměte si tohle: najal si pro své povyražení Sergeje Ďagileva i s celým Ruským baletem.“

Slovo balet konečně upoutalo mou pozornost. „Co to vykládáte o Ďagilevovi?“

Nato se ozvala Sara: „Přátelíme se se Sergejem už celá léta: je neúnavný, a tak nadaný. Loni inscenoval představení Within the Quota, produkoval to Gerald a Cole. Gerald mu dělal kostýmy a výpravu. Byla to pozoruhodná zkušenost.“

„To bych si tak přála vidět. Tančívala jsem,“ řekla jsem já.

„Ten člověk si najal celý baletní ansámbl, aby mu vystoupil na večírku?“ řekl Scott. „Celý ansámbl?“

Pomyslela jsem si, že na Long Islandu už jsme viděli okázalého předvádění bohatství až dost a Scott by mohl udeřit na jinou strunu. Jak je vidno, nemohl. Pro mne to byl jen další signál, že Édouard by byl pro mne mnohem lepším partnerem než to, co se dnes stalo ze Scotta. Édouarda by to neomráčilo. Édouard by se o to nestaral, nanejvýš by dal najevo radost z pomyšlení na tak neobvyklou prezentaci vznešeného baletního umění. „Není nad tanec,“ řekl mi přece, „nikde nenajde život se všemi krásami a hloubkami ryzejší výraz než v tanci.“

Všechno, co řekl Scott, mi zavánělo; všechno, co řekl Édouard, dýchalo vůní. Byla jsem jako posedlá.

Gerald se zamračil na Scotta. „Celý ansámbl, ano.“

„To má vážně tak veliký dům?“

„Asi bude celkem prostorný.“

„Čtyři tisíce, říkáte?“

„Scotte,“ zasáhla jsem, „nech už toho, neotravuj s tím Geralda.“

„Jsem jen zvědavý. V té knize, víte, bych rád podrobně popsal takového velikého boháče –“

„Nech radši Geralda domluvit, ano?“

Scott chytil Saru i Geralda za ruce. „Odpusťte. Můj zápal pro věc a má zvědavost občas přemůže mé dobré způsoby.“

„Ani v nejmenším,“ řekl Gerald. „Ať je to, jak chce, nejsme si jisti, jestli bychom se tam měli vypravit. Máme tolik práce s přestavbou nové vily; nezdá se mi, že bychom si to mohli dovolit.“

Řekla jsem: „Na takové baletní představení? To tedy úplně jistě!“

„Vy říkáte, že jste tančila?“ zeptal se mne Gerald.

„Byla prvotřídní,“ prohlásil Scott. „Poprvé mi na ni vlastně padl zrak, když tančila na jevišti sólo.“

Připomněl ten vzdálený večer, jehož romantiku jsem si navždy nesla v paměti jako poklad, a mne ta slova bodla jak tenký ostrý nůž – ale vyšumělo to tak rychle, až jsem si téměř nebyla jistá, zda to zabolelo. Scott si toho nevšiml; Sara a Gerald to nemohli vědět.

„Můžeš s sebou vzít Zeldu,“ řekl Gerald své ženě.

„To je ale nápad!“ rozzářila se Sara. „Vyrazíme tam spolu?“

„Proč ne?“ řekla jsem já.

*

Ráno u snídaně se Scott tvářil nasupeně, že ho také nepozvali. „Chtěl bych zase vidět Benátky. Poprvé jsem je náležitě neocenil. Všechnu tu historii! – tebe tohle všechno vůbec nezajímá; ty tam pojedeš jenom na večírek.“

„Zajímá mě to moc a jedu tam na představení a ty musíš dokončit knihu.“

„Asi se podívám za Dos Passosem a zeptám se ho, jestli by neměl chuť vyrazit do Monte Carla.“

„Kniha,“ řekla jsem.

„Nebo za Dickem Myersem.“

„Kniha.“

„Pár dní mi nic neudělá.“

„Pár dní pití a hraní. To není nejlepší nápad.“

„Zasloužím si nějaký oddych. Nejsi jediná, kdo si zaslouží zábavu. Vlastně, ty si ji ve skutečnosti vůbec nezasloužíš; co taky děláš celé léto, krom toho, že flirtuješ s těmi kluky od letectva a válíš se na sluníčku?“

Neřekla jsem nic.

„Měla bys to zkusit, jak žiju já. Celý den zavřený tu potím krev, abych tu zatracenou zápletku nějak udržel pohromadě. Měla by sis to zkusit, jaké to je, když živíš ženu a dítě a platíš domácnost – ten zatracený kuchař nás nestydatě šidí, abys věděla. Viděla jsi účet z hokynářství?“

Odešla jsem od stolu.

„Kam jdeš?“

„Zaplavat si. Nerada bych tě zklamala.“

Ráno bylo podmračené, voda studená. Chtěla jsem, aby byla ještě chladnější, ledová, aby mi omráčila smysly, pomohla mi pochopit, co se to děje, napověděla mi, co mám dělat.

Nepřiznala jsem Édouardovi, jaké vůči němu chovám city – ačkoliv jsem si jista, že to věděl. Znal mé city a oplácel je; proč by za mnou jinak přicházel sám, pokládal své lehátko tak těsně vedle mého, lehal vedle mne a rozprávěl o vášni a o životě a o lásce? Méně jsem si byla jista tím, co se snad stane, až si své city jednou vyznáme. Jak daleko budu ochotna zajít?

Toho odpoledne jsem ležela vedle Édouarda na pláži a vdechovala teplou, pižmovou vůni jeho pleti, tak exotickou pro mne, která jsem celých pět let měla vedle sebe tak nahého a tak blízko jenom Scotta. Když jsme tu tak leželi vedle sebe na slunci s očima zavřenýma, představovali jsme si oba dva totéž? Doufala jsem, že ano. Myslel na to, jak by mne líbal na ústa, hladil mi břicho, převalil se na mne s naléhavou touhou? Nezdálo se, že bych si tyhle otázky dokázala vypudit z hlavy.

Dlouhé agonizující minuty jsem ležela ztuhlá nerozhodností, dýchala mělce, srdce mi bilo. Až jsem pohlédla na Édouarda a připadal mi jak bronzový bůh; ten obraz přemohl mé smysly. „Půjdu do la voiture de bain.Připojíte se ke mně?“

Ta malá dřevěná budka na kolečkách – u nás se jí říkalo „koupací kabina“ – tu byla zaparkovaná trvale a nyní ji občas využívali turisté, když se potřebovali převléknout do plavek. Ale tehdy přicházelo na antibské pláže v létě jen málo turistů a toho dne poblíž nebyl žádný. Byli bychom nerušeni a nepozorováni.

Édouard otevřel oči, posadil se a zlehka vztyčil hlavu. Duhovky měl tak tmavé, až se zdály téměř černé. „Ano.“

„Nežádal bych vás o to,“ začal Édouard, když jsme se ocitli v šeré chladné boudě. Voněla solí, cedrem a pudrem.

„Ne. Já vím. Jste počestný muž.“

„Tak počestný zas ne; myslím na vás… myslím na tohle,“ řekl a zlehka mne políbil. Jen zkusmo.

„A co dál?“ zašeptala jsem.

Přitiskl mne ke zdi, opřel se o mne celou svou délkou. „A dál, a víc… a ještě mnohem víc.“

Dlouho jsme tam nezůstali z toho prostého důvodu, že pokušení bylo tak silné. Pokud jsme tam byli, vnímala jsem dotyk jeho rtů a rukou a stehen. Chtěl mne.A já jsem chtěla jeho, nebo jsem alespoň chtěla to, a v té chvíli to pro mne bylo jedno a totéž.

„Mohla bych ho opustit, víš.“

„A vedla život manželky letce? Neměla by ses tak, jako ses měla dosud.“

„Ano, a o to jde.“

*

Příští týden jsme si ten výjev několikrát zopakovali – ne jenom v té voiture, ale také po setmění před kasinem, když byl Scott uvnitř a nic netušil. Ty letmé chvíle s Édouardem ve mně probouzely nádherně nekonečný, živý, svébytný a mnohobarevný sen o světě, ve kterém už jsem nebyla Scottova žena paní Fitzgeraldová a nebyla jsem ani Édouardova paní Jozanová; byla jsem zase Zelda Sayreová. Ale už ne ta oblíbená kráska z Montgomery, kterou uchvátil zářivý mladý muž, jenž se svým strojem prováděl smyčky a obraty nad mým domem – ne. Byla jsem divná, nová Zelda Sayreová, zbavená všech pout, opilá bezčasým rytmem moře a slunce, tváří tvář nebezpečí troufalejší a netečnější než kdy dříve.

Iluze, jak jsem řekla.

Uvnitř té iluze byl malý mládenecký byt, rolety stažené před poledním žárem. V tom bytě byl muž, ležel nahý na chladivých prostěradlech nízké postele a rozpřahoval ruce v gestu uvítání.

24

Už jsem nedokázala déle čekat, situace spěla k rozřešení.

Scottie tvrdě spala. Lillian byla ve svém pokoji – pravděpodobně dělala další sérii dřepů a četla si přitom vzrušující Trilby od George du Maurier. Kuchařka a služka už toho dne odešly.

„Šel bys se mnou na terasu?“ požádala jsem Scotta, jenž seděl u stolečku v pokoji, kterému jsme říkali knihovna, vlasy divoce rozježené, knihy a papíry rozložené všude kolem. Jediná plynová lampa osvětlovala pouze stůl; zbytek pokoje tonul ve tmě. U levého lokte měl Scott orosenou sklenici s ledem a s nějakou průzračnou tekutinou.

Dokončil, co měl rozepsáno, a vzhlédl ke mně. „Pracuji. Dnes večer je v domečku moc horko.“

„Jak dlouho budeš psát?“

„Mám zrovna nápad, jak Toma a Myrtle dostanu do Plazy – myslím, že u toho bude pes. Pořádám si myšlenky, tak mi to ještě chvíli bude trvat. Nebudu tě budit.“ Opět se dal do psaní.

„Lepší by to bylo teď.“

„Co bybylo teď lepší?“ zeptal se, aniž zvedl oči.

„Scotte. Potřebuji s tebou mluvit.“

Položil tužku a podíval se na mne. „Jestli jde o ty Benátky, pro mne za mne. Jen tam jeď, pobav se, zkus, jestli dokážeš malinko okouzlit Ďagileva; mám pár nápadů ohledně budoucích inscenací, které by mohly zahrnovat i balet.“

„Představ si tohle,“ pokračoval a opřel se o opěradlo židle. „Naše hrdinka je sboristka, malá revuální tanečnice mizerného původu, která se vždycky toužila stát primabalerínou a –“

„Já už o to nestojím,“ zavrtěla jsem hlavou. „Nestojím o náměty, ani o knihy, ani o plány. Já se chci rozvést.“

Scott na mne zíral, má slova zvolna zaujímala místo příběhu, který se mu rodil v hlavě. „Cos to povídala? Já jsem tě asi dobře neslyšel.“

„Ne, neslyšel.“

V očích mu prokmitla panika. „Co jsi pila?“

„Zázvorovou limonádu. Pojď ven na terasu.“

„Zeldo –“

Vyšla jsem ven a jemu nezbylo, než aby mne následoval.

„Co to má být?“ zeptal se, když jsme se ocitli venku a zaklapl za námi dveře. Obvykle jsme se neostýchali řešit své spory před služebnictvem. Tentokrát jsem však nechtěla, aby to Lillian slyšela.

Postavila jsem se k zábradlí, tváří k moři. Než jsem otevřela ústa, abych promluvila, netušila jsem, co řeknu.

„Bylo to všechno chyba. Zaprvé jsme se vůbec neměli brát. Měla jsem počkat, abych viděla, jak se to všechno vyvine. Jde o to, že… zdá se prostě, že jsme se vydali do velkého dobrodružství, ale to dobrodružství se proměnilo v neodolatelný večírek, v pět let trvající party, dámy v třpytivých róbách, smokingy se saténovými klopami, bezedné číše šampaňského… Ale to není manželství, tak se nedá žít. Někdy musí také dojít na skutečný život.“

„Odkdy stojíš o to, čemu říkáš ‚skutečný život‘? Žila jsi životem princezny, a milovala jsi každou jeho minutu. Střevíčky, toalety, kožichy, tohle tady –“ širokým pohybem rukou ukázal na dům, kopce, vyhlídku – „kdo si žije lépe než ty?“

„Chci mít manžela, kterému by na mně záleželo více než na čemkoliv jiném, snad s výjimkou dětí. Tobě jde vždycky jen o příští povídku, hru, román, film, věčně se honíš za tím, aby tě pochválil nějaký stupidní kritik, jsi posedlý nějakými kouzelnými počty prodaných výtisků, a ta strašlivá potřeba ujišťovat se, že jsi nejlepší žijící spisovatel na planetě a každý myslící člověk bude navěky uctívat tvé knihy!“

Scott na mě zíral s otevřenými ústy. Pak zařval: „Honím se za významem! Za výtečností! O to mi jde. O mě se tady vůbec nejedná! Ty – slyšíš se vůbec? Slyšíš, jak jsi sobecká? Ty chceš, aby se ti všichni kořili! Aby tě uctívali!“

Zavrtěla jsem hlavou. „Nechci být uctívaná, jen milovaná. Jsem věčně sama. S tebou nemám ze života nic,“ řekla jsem a kdesi v hrdle se mi tvořila slova Já nejsem nic… Spolkla jsem je a okamžitě jsem pocítila nevolnost.

„Aha, a nějaký jiný manžel, někdo hodnotný, by trávil celé dny jen s tebou, zahrnoval by tě pozorností, je to tak? Mám dojem, že by musel být bohatý – možná kapitán průmyslu – ne, playboy, syn kapitána průmyslu. Princ! To by pro tebe bylo to pravé, princezno, takového muže ty potřebuješ.“

„Vůbec ne,“ řekla jsem tiše a klidně a doufala jsem, že dokážu ovládnout svou nevolnost. „Édouard je pouhý armádní důstojník, ale podstatné je, že si mě nade všechno cení. A v jednom kuse se za něčím nežene. Žije dobrý, normální život.“

„Jozan?“ Scottův hlas byl plný nedůvěry. „Zamilovala ses do Édouarda Jozana? V tom to všechno vězí?“

„Ano.“

„Ano? Ty to ani nepopíráš?“

„Ne, ovšemže ne. Proč bych to popírala? Zamilovala jsem se.“

To mu na okamžik vzalo řeč; jakkoli snad mohl namítat, že jsem sobecká, stejně jako já věřil, že jsme bezmocní, máme-li odolávat hlasu svého srdce.

„To mi teď nemůžeš udělat, Zeldo. Nemůžeš mě opustit. Pro Kristovy rány, to nemáš vůbec smilování? Chci napsat knihu – nejdůležitější knihu svého života!“ Začal přecházet po terase. „Jak můžeš… jak můžeš být tak neloajální? To přece nejde! Já tě miluju, pro boha živého, samozřejmě tě miluju! Miluju tě tak moc, až někdy ani nevidím před sebe, nemůžu se nadechnout. Tolik se bojím, že by se tobě nebo Scottie mohlo stát něco zlého. Proč myslíš, že se tak dřu?“

„Slyším, co říkáš, ale také vidím, co děláš – a co neděláš.“

„Nedělám? Co jiného asi mohu dělat? Začal jsem od nuly, Zeldo, a podívej se, co jsem ti dal!“

„A podívej se, jak jsi vykládal ty své příběhy o žábách tak dlouho, až sis mě spletl se všemi těmi sobeckými holkami, které sis vymyslel! Souhlasila jsem, že si tě vezmu dřív, než jsi měl jedinou materiální věc, kterou bys mi mohl nabídnout.“

Otevřel ústa, zavřel je a několikrát rychle zamrkal. „Já – to je pravda. Tak proč sis mě vzala? Že to bylo něco nového? Byla v tom… vzpoura vůči otci? Milovala jsi mě vůbec někdy, nebo to byla všechno jenom lež?“

„Ne! Bože, samozřejmě jsem tě milovala. Miluju tě! Ale teď už je to jinak. Nikdy jsme… Manhattan, to měly být naše líbánky, a potom, jistě, staly se věci, které jsme neočekávali, a otevřely se před námi všechny dveře… I s dítětem, prostě jsme nedokázali odolat. Večírky a práce, takové jsou zřejmě tvé priority.“ Zhluboka jsem nabrala dech, pak jsem vydechla a řekla: „Jsme jeden pro druhého zkázonosní, Scotte. Maminka a Tilde měly pravdu, když říkaly, že se vzájemně vyčerpáme.“

Sevřel rukama zábradlí, vyčnělé kotníky v šedém měsíčním svitu zbělaly. Myslela jsem na mozoly na jeho pravé ruce, vzniklé od toho, jak léta svíral tužku, a nenáviděla jsem je.

„Tolik se snažím,“ řekl Scott tichým, přiškrceným hlasem. „Chci tobě a Scottie poskytnout to nejlepší. Chci mít úspěch ve všem, do čeho se pustím, abys na mě byla hrdá. Chci, aby nás lidé viděli a říkali: ‚Tihle Fitzgeraldovi to vzali za správný konec. Kdo by s nimi neměnil?‘ Je to kejklířský kousek, já vím – ale až do téhle chvíle jsem byl hodně dobrý kejklíř. Alespoň jsem si to myslel.“

Byl hodně dobrý kejklíř. I když jsem už nevěřila, že to, co zbývá, stojí za záchranu, cítila jsem pravdu jeho slov. Naše cirkusové číslo, které začalo před čtyřmi roky v hotelu Biltmore, mělo většinou úspěch.

Pokud bych to však připustila, oslabilo by to mé argumenty. Chopil by se toho a nějak to překroutil, aby se z něho stala oběť a ze mne darebák. Nemohla jsem mu říci, co jsem věděla: že já jsem také vinna.

Chvilku se odmlčel, než pokračoval: „I když některé dny… Nevím, jestli chápeš, že mi zbývá jen jedno: Pohlédnout na sebe do zrcadla, usadit se k psacímu stolu, o samotě soukat slova a proměňovat je ve zlato. Jsou dny, kdy jsem si jistý, že jsem každému protivný, že nikdy nenapíšu ani řádku, která by vůbec za něco stála, natož aby mi za ni někdo platil. A pak se podívám na tebe, na tebe s tou tvou důvěrou a nebojácností a s tvou kázní a s tvou krásou, a děsí mě pomyšlení, že by to všechno mohlo skončit – no, třeba takhle.“

Neměla jsem slov.

„Prosím, Zeldo, dej mi ještě šanci.“

Myslela jsem na Édouarda, na svoji šanci.

„Vždycky jsi říkala, že naše láska je pro tebe vším, že by sis nedovedla představit život beze mne, nestála bys o to, raději bys zemřela. Jestli mě aspoň trošku miluješ –“

„Nech mě, ať si to rozmyslím,“ řekla jsem, neboť jsem věděla, že když ho nechám dál mluvit, snadno prohraji navždy.

MEZIHRA

Když jsem poznala Scotta, věděla jsem o něm jen – krom toho, jak vypadá –, že je armádní důstojník. Pak jsem zjistila, že je Yankee a spisovatel. Prvé dvě charakteristiky mluvily proti němu. Do třetí, do toho, že je spisovatel, jsem skládala veškerou svou víru a on taky – a přece se ta třetí charakteristika nestala solidním středem, tepajícím srdcem našeho křehkého světa, ale dělovou koulí.

Scott byl první vážný spisovatel, se kterým jsem se setkala. V roce 1924 jsem jich však už znala celý houf. Bunny a všichni ti chlapci z Princetonu – všichni brali psaní vážně, i když ne všichni měli úspěch; Edna Millayová, George Nathan, Shane Leslie, Dorothy Parkerová, Sinclair Lewis, Don Stewart, Sherwood Anderson, Tom Boyd, Peggy Boydová, Anita Loosová, Carl Van Vechten, Ring Lardner, John Don Passos, Archie MacLeish, Jean Cocteau a ovšem má milovaná Sara Haardtová. Sama jsem se stala do jisté míry spisovatelkou.

Je tolik cest jak se stát spisovatelem, ale já jsem cítila, že rozumím spisovatelům obecně, aspoň pokud se spisovatelům rozumět dá. Všichni jsme měli co říci, a nechtěli jsme to vyjádřit hudebním nástrojem, ani barvami a plátnem nebo sochařskou hlínou, mramorem, nebo čímkoliv jiným, ale právě psaným slovem. Ne všichni spisovatelé si přejí být hlubocí (ačkoli mnozí po tom nezřízeně touží); někteří chtějí být zábavní, někteří chtějí informovat; někteří se pokouší probouzet nejzákladnější univerzální city za použití minima slov – třeba Emily Dickinsonová –, aby ukázali, co znamená být v našem dnešním bláznivém světě člověkem.

Avšak mezi všemi těmi spisovateli, o kterých jsem slyšela, se kterými jsem se seznámila, nebo se kterými jsem se náhodně setkala (jejich seznam se od roku 1924 ještě prodloužil), jsem nikdy nepoznala nikoho podobného Scottovi.

V době, kdy jsem se zdokonalovala v přemetech, učila se bruslit pozadu a kradla jsem bratrovi cigarety, abych zjistila, co na tom kouření je, Scott psal jednoaktovky. Psal básně a verše. Nedlouho poté už měla jeho dramata ucelenou strukturu o třech dějstvích i se scénickými poznámkami. Psal detektivky a dobrodružné příběhy a dramatické povídky. Jeho hry začaly být uváděny. Sepsal toho ještě víc všeho druhu a pak napsal svůj román a pak ho úplně přepsal znova od začátku a pak ještě jednou a nyní psal hru pro Broadway a muzikál a všechny možné filmové scénáře a synopse a tolik povídek, že už jsem se v nich ani nevyznala. Když nepsal fiktivní příběhy, psal eseje a články a recenze a dopisy. Dělal si poznámky a vedl si sešity, kde si zaznamenával všechen svůj materiál a také moje práce.

Ano – a teď jsem si vzpomněla na tohle:

Byli jsme čerstvě svoji – ještě jsme, tuším, bydleli v Commodore – a byli jsme tak dlouho vzhůru, až jsme se rozhodli, že se půjdeme podívat na východ slunce na East River. Byli jsme ještě ve společenském, jak jsme přišli z večírku v bytě přítele jednoho z Georgeových přátel – neznali jsme ho, ale ani nás nenapadlo pozvání odmítnout a nás tam zřejmě znal úplně každý.

Šli jsme procházkou po nábřeží z hostitelova bytu na East Side, bylo to, myslím, někde kolem Sedmdesáté ulice, noc šedla před úsvitem, ještě jsme se cítili povznesení a veselí a já jsem lehce vrávorala na podpatcích vyšších, než na jaké jsem byla zvyklá. Měla jsem na sobě Scottovo sako a on si nasadil můj klobouček s peřím.

East River za svítání čpí vlhce a olejnatě – ač zdaleka ne tak zle jako Benátky v srpnu –, až máte dojem, že se všude kolem vás rozkládají neviditelné ryby. Přesto jsme našli prázdné schůdky před domem a sedli jsme si, drželi jsme se za ruce a ničeho si nevšímali. Byli jsme šťastní a okouzlení a bez sebe z toho, že jsme mladí a zamilovaní a všude tak velice žádaní jen proto, že Scottovi se urodilo v hlavě pár nápadů a on si je zapsal.

„Myslela bys, že to svede každý,“ řekl. „Psát se zdá tak snadné. I mně samotnému se to zdá snadné, a to jsem dostal sto dvaadvacet odmítnutí, která jasně dokazují, že to bude trošku jinak.“

„Ale jak víš, jestli jsi spisovatel? Chci říct, taky jsem si něco myslela a zapsala jsem si to –“

„Do deníčku, viď –“

„Do svého deníčku, ano. A každý měsíc přece vypisuji všechno, co mě tíží, do dopisů. A zkoušela jsem pár nápadů na povídku, jak jsem ti vyprávěla, ale to mi moc nejde –“

„Zlepšíš se.“

„Možná. Ale co chci říct: nikdy mě nenapadlo, že bych byla spisovatelka. Ale tebe ano. Proč sis řekl ‚Já jsem spisovatel‘? Jak jsi to poznal?“

„Bylo to docela snadné: Když jsem nepsal, neexistoval jsem.“

Té noci ve vile Marie jsem tedy řekla Scottovi, že potřebuji nějaký čas na rozmyšlenou. Pak jsem zašla dovnitř pro polštář a pokrývky a ustlala jsem si na lehátku v zahradě. Tam, v té červencové noci pod citronovníky, jsem se pustila do jakéhosi rozhovoru sama se sebou o tom, co je správné a skutečné, co je přání a co je pravda.

Édouard byl hodný, milý člověk. Přitahovali jsme se navzájem, měli jsme pro sebe ty středozemní dny, vyvázané z času, a vzrušovalo nás, že děláme něco neobyčejného a riskantního, což v sobě samo o sobě skrývá kouzlo pro lidi jako jsme my – pro hazardéry, jistě. Co jiného nás však pojilo? Má francouzština byla dosud elementární a jeho angličtina jenom o málo lepší; když jsem to důkladně zvážila, uvědomila jsem si, že spolu komunikujeme na úplně bazální úrovni. Spoustu dvojic vstoupilo do manželství a mělo toho společného ještě méně, já už jsem se však rozhodla, že takový svazek by nebyl nic pro mne.

Přebrala jsem si to takhle: Édouard pro mne znamenal méně jako muž než jako symbol, symbol touhy po něčem, pro co jsem ještě neměla ani jméno. Kdybych byla v té době slyšela o Amelii Earhartové, možná bych ji byla ochotna následovat stejně tak dobře jako Édouarda.

Nebyla jsem do něho skutečně zamilovaná. Édouard byl symbol. Édouard byl symptom. Mé srdce patřilo Scottovi, ať si byl, jaký byl.

*

Když jsem se vrátila dovnitř, padala rosa; s mokrýma nohama jsem zamířila do ložnice. Scott seděl na posteli. Konec jeho cigarety žířil.

Shodila jsem ze sebe vlhké šaty, vzala jsem tu cigaretu a odložila ji stranou.

„Zůstaneš?“

„Ano.“

„Konec plážím, konec obědům, dokud tu bude on, nepůjdeš nikam beze mne.“

„Dobrá.“

Ani jeden z nás po zbytek noci neřekl ani slovo – už to samo bylo pozoruhodné. Tu noc jsme zachovali mlčení, abychom slyšeli a viděli a cítili, co je pro nás to pravé, jen z toho, jak jsme se vzájemně dotýkali kůže, jak jsme vzdychali a lapali do dechu, z našich nesmělých pohledů, z toho, jak jsem tiskla své čelo k jeho čelu.

Když jsem se týden neobjevila na pláži, a Édouardovi jsem ani neposlala vzkaz, ani jsem mu nezavolala, přestal mě tam hledat. Ptal se v kasinu „po Fitzgeraldových“ a dostalo se mu jen pokrčení ramen. Scott to všechno zjistil od Reného, který mu řekl, že se mu z duše příčí o tom se Scottem vůbec mluvit, ale vzhledem k přátelství, které se mezi nimi za ty měsíce rozvinulo, myslí, že je jedině správné, aby Scott věděl, k čemu málem došlo.

„René tvrdí, že Jozan má zlomené srdce, hluboce ho to zasáhlo a snad se z toho nikdy nevykřeše,“ hlásil Scott.

„Vykřeše.“

„Možná. Ale nijak bych se nedivil, kdyby ho to dočista zničilo. Řekl jsem Renému: ‚Vyřiďte svému příteli, že je nyní členem velice prestižního klubu.‘“

25

Říjen: Scott mě našel v zahradě vily Marie, jak se kochám inspirující vyhlídkou na Středozemní moře, neboť to už zřejmě bude jedna z posledních příležitostí tohoto roku. „Na,“ řekl mi a podal mi kousek papíru, na kterém stálo:

Trimalchion

Milenec s vysokým výskokem

Mezi popelavými haldami a milionáři

Trimalchion ze Západního Vejce

Gatsby ve zlatém klobouku

Na cestě k Západnímu Vejci

Pod rudou, bílou a modrou

Velký Gatsby

Vilu jsme měli pronajatou do konce měsíce a pak bychom měli odtáhnout někam jinam, tak jako ptáci a naši přátelé – ti většinou do Paříže, někteří do Benátek, do Londýna nebo do Berlína. Přemluvila jsem Scotta k výletu do Říma a na Capri, kde budu mít možnost zhlédnout spoustu umění a poznat několik umělců, o kterých jsem slýchala od Murphyových, kdykoli jsme k nim přišli na návštěvu. Poté jsme si hodlali najít byt v Paříži a – jak jsme se vzájemně ujišťovali – k otázkám večírků, pití a našeho manželství se nadále chovat mnohem odpovědněji než dosud.

V Paříži jsme chtěli vyčkat a pak oslavit vydání Scottova třetího románu; byl si více než kdykoli jindy jist, že všechno, co do knihy vložil, dotáhl také k úspěšnému konci – a zároveň se děsil, že se mu to nezdařilo.

„Co myslíš?“ ptal se mě nyní. „Jsem rozpolcený. Rád bych měl v názvu Trimalchiona, ale ptal jsem se Maxe a ten myslí, že ta asociace je příliš nejasná. Mohl bych ji v textu nějak víc ozřejmit, to jistě – ale já hrozně nerad své čtenáře krmím po lžičkách. Bože, i tak už jsem toho pro ty časopisy nadrásal až moc. Jenže Trimalchion ze Západního Vejce je skvělý titul; možná by stálo za to, kdyby Nick ve vyprávění maličko odbočil, aby vyšly lépe najevo souvislosti.“

Už jsem prožívala to Scottovo pre-publikační šílenství potřetí, věděla jsem, že není úniku; musel – oba jsme museli – tu úzkost snášet stejně, jako člověk snáší bolení hlavy, nevolnost a obtíže kocoviny.

Stalo se už naší tradicí, že jsem vždy četla jeho rukopis – pokud nějaký nový dokončil – a rozmýšlela si, co mě k tomu napadá. „Než se budeme bavit o názvu,“ prohlásila jsem, „musím ti říct, že mi pořád nepřipadá dost zřejmé, jak je to s tím Gatsbym. Vidím před sebou Toma a Daisy a Myrtlina chudinku manžela! A Nick je také dost jasný… Možná proto, že Gatsby má za sebou pochybnou minulost. Neměli by o něm lidé něco vědět? Nebo aspoň myslet, že o něm něco vědí?“

Scott zkřížil ruce na prsou. „Tihle lidé se nestarají o to, jak si vydělal peníze, zajímá je jenom, že je bohatý a pořádá šíleně velké večírky.“

„Chtěl jsi slyšet můj názor.“

„Chtěl, já vím.“ Spustil ruce a dodal: „Díky.“

„Co se názvu týče, mně se líbí Velký Gatsby.“

„Ano?“ Zdál se být zklamaný. „Opravdu?“

„Vážně.“

„Maxovi se taky zamlouvá.“

„Pamatuješ, jak jsi revidoval konec Krásných a prokletých?“

Scott těžce povzdechl. „Pořád jsi mi říkala, že do toho jsem příliš ponořený.“

„A říkám ti to zas. Poslouchej, Murphyovi se právě chystají sbalit a vrátit se do Saint-Cloud. Zatímco se tak trápíš s obálkou, názvem, záložkou a tak, mohli bychom vzít Scottie za Patrickem – věčně se po něm ptá – a můžeme oslavit s malinkým předstihem její narozeniny. Myslela jsem, že bych pro ni udělala takový cirkus – víš, jako jsou vystřihovací panenky, ale tohle budou zvířata. Velbloudi, koně, tygři, sloni, lvi a krotitelka, která bude vypadat jako ona. Možná bych přidala také jednorožce.“

„To zní náramně slibně a jsem si jistý, že z toho vytěžíš maximum. Mne zase napadlo, že by také mohlo být hezké, kdyby dostala bratříčka.“

„Teď hned? Jen tak zčistajasna?“

„S jistým přispěním čápa, samozřejmě.“

„Víš, čáp na to bude potřebovat víc než sedm týdnů.“

„Hm. No to máš asi pravdu,“ řekl Scott.

„Ale mám dojem, že bychom to mohli s čápem projednat. Zadat objednávku, abych tak řekla.“

„Jsi na to připravená?“ zeptal se.

„Věřím, že ano.“

Opřela jsem si mu hlavu o rameno a dívali jsme se spolu na západ slunce, zrovna jako to vidíte ve filmech. Docela jsme se nadřeli, než jsme vytvořili to nové roztomilé domácí štěstíčko, a před vydáním Gatsbyho, až do chvíle, kdy byla kniha vytištěna a dostala se do rukou čtenářů a kritiků, to vypadalo, jako by se opravdu povedlo.

Počkejte: Když to takhle nechám, bude to vypadat, jako by tu katastrofu, kterou jsme si v životě způsobili, zavinilo neuspokojivé přijetí Scottova románu, ale tak to vážně není. Může za to Ernest Hemingway.

26

Sara Murphyová působila posmutněle, když jsme se shromáždili v jejich jídelně na závěrečném Květinovém banketu – jak nazývala tyto formálnější příležitosti. Muži byli ve fracích, ženy oblékly vzdušné letní šaty v délce po kotníky a ve všech barvách středozemního léta. Sara se zastavila u své židle a vzdychla: „Zase jedno závěrečné shromáždění –“

„Před tím příštím.“ Gerald ji políbil na čelo a zaujal své místo na protilehlém konci tabule.

Mezi přítomnými v jejich najatém domě v Antibes byli: Scott a já; Dick a Alice Leeovi; Pablo bez Olgy – ta zkoušela; Pauline Pfeifferová, Sařina přítelkyně, která psala pro časopis Vogue; Dottie Parkerová a Linda bez Colea, který, jak říkala, „byl na cestách“. Říkala to takhle, s uvozovkami v hlase; nikdo se jí nezeptal, co tím myslí.

Počasí bylo celý týden dokonalé: jasné nebe, žhavá odpoledne, moře dosud dost teplé, aby se v něm děti mohly celý den cákat. Procházeli jsme po pozemku a prohlíželi si dům, jenž se zvolna měnil ve velkolepé sídlo, které Murphyovi brzy pojmenují vila Amerika. Večer se dospělí scházeli, aby hráli šarády, bridž a hru, kterou vynalezl Scott a při které jsem já sedala u klavíru, on ohlásil téma a každý z nás musel na to téma sestavit libovolný příběh a zazpívat ho na jednu z půltuctu melodií, které jsem dokázala zahrát z hlavy. Pokaždé, když jsem otvírala klávesnici, předem jsem se omlouvala: „Odpustíte mi, že nejsem Cole.“

„A mně promiňte taky,“ navázal Scott, ale já jsem věděla, že takhle se mu to zamlouvá lépe; když tu není Cole, všechna záře reflektorů bude náležet jen jemu.

Koktejly, jež Gerald vynalézavě míchal, nám byly v naší hře, kterou Linda nazvala „výsostně vtipné žvásty“, opravdovou nápomocí. Gerald naléval pití a Scott všechny povzbuzoval, aby ze sebe vydolovali nějaký ten nápaditější rým. Když už nám všem došla představivost, vytasil se Scott se svou hrou na dvacet otázek. V závislosti na tom, kolik toho už vypil, mohl počet otázek vysoce překročit dvacet a hra se snadno protáhla až hluboko do noci. Hráči, které si vybral, vždy spolupracovali: kdo by nebyl celý šťastný, když v někom vzbudí nekonečný zájem?

Teď se Sara usadila u tabule proti Geraldovi se slovy: „Možná uvidíme své přátele až za dlouhé měsíce.“

Po její pravici Dick Myers bouchl do zad svého souseda Scotta: „Lze doufat.“

„Vyčerpal jsem veškeré zásoby vašeho nadání?“ otázal se Scott.

„Spíše trpělivosti,“ ozvala jsem se vesele.

„Až on vyčerpá tvou,“ pravil Pablo se svým těžkým přízvukem, „musíš přijít do mi studio v Paříži, si? Já tě vyčerpám na každý způsob umění.“

Sara mi položila ruku na dlaň. „Určitě. A navštivte i Geraldův ateliér. Ale napřed se podívejte na římské umění, a připravte si všechny otázky, které vám přijdou na mysl. Nenaleznete lepší učitele než tyhle dva.“

*

Poprvé jsem tu bolest, divné bodnutí dole v podbřišku směrem do pravého stehna, pocítila, když jsem stála před průčelím chrámu bohyně Vesty. Ženy trpí podobnými bolestmi dost často, moc jsem si toho tedy nevšímala a ono to také zmizelo – na chvíli. Večer se bolest vrátila a byla horší. Pak ustala a několik dní se neozvala, ale pak se ozvala zase.

Takhle se to vleklo pět týdnů. Občas jsem byla podrážděná, ale schopná akce, a tak jsme šli ven; v té době jsme se seznámili s některými lidmi ze štábu a s herci, kteří tu natáčeli Bena Hura – kdo ví, jak se s nimi původně seznámil Scott? Vždycky nás někdo představil někomu, kdo znal někoho, jejíž nebo jehož manžel nebo bratr nebo skvělý starý kamarád byl ve spojení s někým nebo s něčím, co jsme prostě museli vidět. To se stávalo tak často, až jsem přestávala vnímat celou síť a soustředila jsem se jen na výsledky.

Až příliš často jsem strávila půl dne v posteli s ohřívací láhví přitisknutou ke stehnům jako milence. Jestli si myslíte, že tím kamenem úrazu bylo těhotenství, nu, můžete se v tom mýlit spolu se mnou. Jedné prosincové noci mi Scott přivedl Scottie, abychom si spolu četly knížku v posteli, a nalezl mě stočenou a zkroucenou takovou bolestí, až jsem si přála, abych ji mohla zaměnit za jakoukoliv dřinu, za amputaci, porod – cokoliv by bylo lepší než ta bolící, pálící koule v útrobách. Všechno kolem mne – celé mé zorné pole – vypadalo jako bíle orámované. „Odveď ji a zavolej doktora,“ vypravila jsem ze sebe.

Scott chytil Scottie v pase a ona neprotestovala, že je bleskově odmrštěna. Myslela si, že je to nějaká hra. „Ahoj, mami!“ křičela. Slyšela jsem, jak piští smíchy, když ji odnášel: „Tati, ať lítám, tati, já chci lítat!“

Za hodinu dorazil italský lékař, který neuměl ani slovo anglicky a francouzsky asi tolik co já. Podíval se mi do úst, do nosu a do očí a přiložil mi stetoskop na břicho, tiskl, dloubal a vyptával se: „Ici? Ici?“ a já zatím skřípala zuby a v odpověď se vždy jen cukla nebo necukla, podle toho, kde to bolelo víc. Když skončil, tvářil se vážně a velmi střízlivě pronesl francouzsky svůj závěr.

Scott na druhé straně postele vyděšeně přihlížel. „Co to říká?“

Pověděla jsem doktorovi: „Ano. Oui. Fajn, je mi jedno, co uděláte, jenom ať to přestane.“

„L’hôpital Murphy,“ řekl Scottovi a vytáhl z brašny jehlu a stříkačku. „Maintenant. Comprenez-vous?“

„Zeldo, pro kristaboha, co to říká? Co o Murphyových?“

Fňukla jsem, když mi jehla vnikla do stehna, ta malá, ale vítaná bolest přinášela však cosi zázračného; za pár okamžiků mi to uvolnilo zaťaté zuby do té míry, abych dokázala přeložit: „Myslí, že pravděpodobně mám v trubkách vodní kouli, což si žádá nůž, aby se to vyřešilo. V nemocnici Murphyových mají dobré nože; teď hned tam jedeme.“

„Co, cože?“ Scott měl oči divoké jako splašený kůň.

„Cysta,“ řekla jsem, droga postupně otupovala bolest a dovolila mi překládat. Ze zorného pole mi začaly mizet bílé okraje. „Na vaječníku, myslím.“ Bolest ustupovala a rozplývala se a já jsem zase mohla dýchat.

Optimisticky jsem se obrátila na doktora: „Mais c’est bon un peu; est que l’hôpital nécessaire vrai?“, což mělo zřejmě znamenat: Už je mi lépe; je opravdu nutné, abych šla do nemocnice?

Doktor se zamračil a vychrlil proud italských kleteb – nebo mi to aspoň tak znělo. Potom řekl francouzsky: „Allez ou mourir.“ Jeďte, nebo umřete.

Pomyšlení, že se mám podrobit operaci, bylo nepatrně méně děsivé a nežádoucí než smrt, tak jsem šla.

*

Posléze se ukázalo, že bolest ani tak nezmizela, jako se proměnila a utlumila. Když jsem se zotavovala, nejprve v nemocnici a potom v našem hotelu, cítila jsem se proměněná a utlumená já. Osobě, která v životě prakticky nebyla nemocná, připadá náhlá nemoc jako zrada.

Doktor nás nedokázal ujistit – ani italsky, ani francouzsky, ani anglicky –, že ještě budu schopna přijít do jiného stavu, když jsem přišla o jeden vaječník. Když jsem to přeložila Scottovi, podíval se na mě vyčítavě a zeptal se doktora: „Může takový problém způsobit medikace ‚ženských potíží‘?“

„Eh? Médicaments?“

Věděla jsem, o čem Scott mluví, i když to nevěděl doktor.

„Ano… na regulaci cyklu a tak dál.“

Doktor pohlédl na mne, abych mu to přeložila. „C’est rien,“ řekla jsem. „Il ne sait pas ce qu’il dit, il est inquiet.“ To nic. On neví, co říká, má jenom obavy.

„Ce médicament permettra de remédier à la douleur,“ řekl doktor, pokývl a předepsal lék na utišení bolesti.

Pověděla jsem Scottovi: „Říká, že ne, že to nebylo pilulkami a že tahle medikace je nejlepší možná.“

*

Několik příštích týdnů jsem byla unavená a rozlámaná a rozmrzelá, a tudíž i krajně nespolečenská. Chtěla jsem domů. Dostalo se mi ujištění, že už brzo z Říma odjedeme na slunné, vlídné Capri. A Scott mezitím dokázal napsat tři nové povídky, prošel obtahy, udělal jejich korektury a poslal obtahy Gatsbyho lodí zpátky do New Yorku. Když to měl hotové, začal se nudit. Chodil hodně ven, vracel se pozdě v noci se skelnýma očima a zrůžovělými tvářemi, často roztomilý, ale někdy v docela bojové náladě.

„Řekněme, že nemůžeš otěhotnět,“ prohlásil třeba. „Řekněme, že tvůj potrat“ – to slovo přímo vyplivl – „mě připravil o syna. Až ze mne Gatsbyudělá americkou literární legendu, kdo ponese mé dědictví, mé jméno?“

„Cože, tak ty ses teď rozhodl, že dcera ti není dost dobrá? Kdybys měl syna, určitě bys mu dal jméno Francis Scott Fitzgerald Druhý – a jak by mu říkali? Junior? Nebo bys Scottie sebral jméno a říkal jí Fran nebo tak nějak?“

„Ty nechceš další dítě,“ vyčetl mi.

„Ty jsi nechtěl, když jsme mohli mít první dítě.“

Svalil se do křesla v rohu ložnice. „To ženy nikdy nepochopí,“ řekl, aniž vzal na vědomí můj argument. „Pro tebe je nemluvně prostě zas další dítě, bez ohledu na pohlaví. Muži potřebují syny, mají to v sobě, je to pro ně nezbytně nutné.“

Věděla jsem, že je plný úzkosti, jak dopadne Gatsby; nadto je podroušený a má nervy v háji ze všeho, čím jsme spolu prošli. Ale já jsem byla unavená. Prohlásila jsem: „Muži potřebují především dospět.“

27

Capri je ostrov, veliký, nádherný, skalnatý kus bláta a vápence, který se zřejmě odlomil z jihovýchodního pobřeží Itálie a přistál v Tyrhénském moři. Zalévá ho slunce, má prastarou historii a stal se enklávou mládí, výstřednosti, krásy, bohatství – dědiců a dědiček velikých majetků, které nashromáždili jejich předkové a které nyní spravovaly armády finančních znalců a poradců. Dnešní majitelé se oblékali do hedvábí a surového plátna, sedali pod pruhovanými markýzami a vykládali si o pólu, o cestování a o tom, jak je dnes těžké najít slušný personál. Ale v zimě na přelomu let 1924–25 to byl i přístav malířů – a já jsem byla odhodlaná stát se malířkou.

Rána se dobře zhojila a obtíže, kterými jsem trpěla v týdnech bezprostředně po operaci, se umenšily natolik, abychom mohli žít dál jako obvykle. Scott vyrážel do společnosti a stýkal se se spoustou spisovatelů – byl mezi nimi i jeho (a můj) starý idol Compton Mackenzie – a já zatím poslechla radu Esther Murphyové, abych si zašla za jistou Natalie Barneyovou a jejím prostřednictvím se seznámila s místní malířskou komunitou. Esther mi toho o Natalie mnoho nesdělila, napsala mi pouze: „Jen se s ní seznam. Ta zná každého.“

Setkaly jsme se v kavárně pod širým nebem nedaleko mariny. Racci se nám míhali nad hlavou, když nás mladá tmavooká žena uváděla k našemu stolku. Neustále po Natalie plaše pokukovala, ale neřekla jediné slovo.

„Tak vy jste Zelda Fitzgeraldová,“ řekla Natalie, když jsme se usadily, „pohlednější polovička literárního Zlatého páru. Jsem ráda, že vás konečně poznávám!“

Byla hezká, vysoká a štíhlá, oblečená do elegantně ušité bílé haleny nad dlouhou rozstřiženou sukní z modrého plátna. Překvapilo mě, že nebyla nalíčená – ne že by to potřebovala. Měkké linie kolem očí a záře její pleti dodávaly spoustu osobitosti tváři, která působila, jako by byla na svou překročenou čtyřicítku hrdá.

A já na to: „Určitě budu také moc ráda, ale pravda je, že vlastně vůbec nevím, kdo jste nebo co děláte. Esther prostě naléhala, aby vás tu vyhledala.“

„Nu, když se zrovna nebavím tady a nenavštěvuji přátele, píšu poezii a divadelní hry a držím salon v pařížské Latinské čtvrti.“

„Salon?“

„Nevíte, co jsou salony? Rituální místo shromažďování, dům otevřený pro kterékoliv umělce, spisovatele, myslitele. Znáte T. S. Eliota? Minu Loy, Ezru Pounda?“

„Některá z těch jmen mi jsou povědomá,“ zalhala jsem. Ve skutečnosti mi byl povědomý jedině Eliot, a to jenom proto, že na mne Scott naléhal, abych si cestou do Říma přečetla toho jeho podivného Prufrocka. „A všichni tihle lidé k vám pořád chodí?“

Zasmála se. „Někdy mi to tak připadá, ale pořád ne, oficiálně jenom v sobotu večer. Musíte přijít také, jestli se někdy dostanete do Paříže.“

„Pojedeme tam na jaře.“

„Skvěle!“ řekla. „Tak, když jste mi volala, říkala jste, že trochu malujete; povězte mi něco o tom.“

„Nu, většinou dělám oleje, ale zkoušela jsem i akvarely – ale podle mého je to moc riskantní. Jedna chyba a konec, musíte začít zase od začátku.“

„Jaké na vás působily vlivy?“

„Bála jsem se, že se mne na to zeptáte. Řeknu vám, co jsem řekla Geraldovi. Tam, kde jsem vyrůstala, všichni v jednom kuse malovali Slavnou Konfederaci. Sama mám ráda přírodu, asi bych mohla říct, že ta mě prozatím ovlivnila nejvíc.“

„Učil vás někdo?“

„Tak trochu. Před léty, ve Státech, jsem chodila na hodiny k nevrlému dědkovi, pro kterého byl moderní Michelangelo.“

„Tak se budete muset učit u někoho zdejšího. A prozatím rozšíříme vaše obzory, ať víte, co vám může nabídnout zbytek světa. Povězte mi, co jste zatím procestovala, a já vám řeknu, co jste tam viděla.“

*

Příští týden mě Natalie vzala na návštěvu ke své přítelkyni, malířce Romaine Brooksové. Ta měla ateliér – veselý bílý hranatý domeček, přilepený na samé hraně útesu, z oken nebylo vidět nic než moře. Světlo uvnitř bylo neuvěřitelné. To, co jsem spatřila v rohu ateliéru, a co v tomto světle vytvořila Romaine, žena chrtího vzezření s přísným obočím a s tmavými, krátkými vlasy, bylo ještě neuvěřitelnější: portrét ženy takové strohé krásy, že jste si jen přáli přitáhnout si k obrazu židli a pustit se s ním do řeči, abyste zjistili, co se za tím vědoucím pohledem skrývá.

Cosi takového jsem pronesla a Romaine odvětila: „Ach, ano; inu, kdybych si na to sama uměla odpovědět, možná by mě neopustila.“

Natalie kývla směrem k portrétu. „To je jedna její milenka. Právě se rozešly.“

Ta žena na obraze byla Romainina milenka? Slyšela jsem dobře? Pokoušela jsem se zastřít překvapení, že přede mnou tak otevřeně mluví o něčem, co se u nás v Montgomery nikdo neodvážil ani pošeptat, a hlesla jsem: „Aha. Jemine. To je mi opravdu líto.“

Moc se mi to nepovedlo; ženy na sebe pohlédly a Romaine změnila téma: „Povězte mi něco o svém malování. Jaké náměty máte nejraději?“

*

Když jsem to té noci v posteli vyprávěla Scottovi, řekl mi: „Mackenzie má kolem sebe taky docela divnou partičku kamarádů. Týpků v bílých plátěných kalhotách a pastelových svetříčcích, kteří si vykládají o… o polštáříčcích – o látkách a stužkách a podobných serepetičkách. A jsou tak vymydlení, víš? Nikde ani chloupek… kotlety zastřižené prostě přesně, zátylky čerstvě vyholené…“ Přejel si po svém, porostlém jemnými vlásky. „Jistým způsobem mi připomínají Colea – ten manýrismus, v tom to je. Až na to, že tyhle dvojice chlápků, no – ti o sobě říkají otevřeně, že jsou teplí.“

„Ale Mackenzie je přece ženatý, že?“

„To je. Tedy, jeho žena Faith mi zrovna nedávno vykládala, že je prostřednictvím nějakého vzdáleného bratrance spřízněná s Fowlerovými. Vsadím se, že každý druhý na tomhle ostrově zná Fowlerovy. Považ, co to znamená, být dědici milionů dolarů – a většina z nich si toho ani neváží. Jměním se plýtvá na bohaté…“

Sáhl po zápisníku a po tužce, zopakoval si tu větu a zapsal si ji. Pak odložil zápisník na noční stolek a řekl: „Bohatí žijí v úplně jiném světě než my ostatní, víš. Ten pocit oprávněnosti – v tom to všechno vězí. Kdybych neměl Ludlowa tak rád, nenáviděl bych ho, zmetka.“

Příštích pár dní strávil Scott prací na povídce „Bohatý hoch“, pak ji odložil a vrátil se zase k obvyklému popíjení koktejlů právě s těmi typy, o kterých psal.

Zimní pobyt na Capri nabízel víc než vlídné počasí a styk s lidmi, jejichž peníze nebo sexuální orientace nás mírně mátly nebo, upřímně řečeno, popuzovaly; přinesl mi Nicolu Matthewsovou, drobnou, šedivějící, neskutečně erudovanou malířku, která měla čas, zájem a trpělivost, aby mě zasvěcovala do všeho, co má co dělat s malováním – do formy, kompozice, techniky, stylu – a do svého pojetí života.

V jejím malém ateliéru v kopcích nad přístavem, kde jsem se cvičila v kresbě, v tazích štětcem, v míchání barev, mluvila Nicola o takovém feminismu, který by rozvíjel přirozené ženské sklony k životu ve skupinách s dalšími ženami a s dětmi spíše než v tradičním manželství. Muži by byli užíváni v první řadě k rozmnožování, ale jinak by nebyli k ničemu zapotřebí. Mluvila o Sapfó, o Lesbu a o tom, že sexuální přitažlivost je pro některé proměnlivá a pro jiné neměnná.

„Ženy jsou stvořeny pro lásku, to ano, ale také mají své poslání – a jejich ženství – vpravdě lidství vůbec – dostupuje svého vrcholu, když člověk objeví, co je jeho konečným cílem.“

„Zajímavé,“ řekla jsem, a pokládala jsem to za pěkné intelektuální cvičení. Bylo mi dvacet čtyři, byla jsem dosud na počátku své cesty; konečný cíl mě prozatím v nejmenším neoslovoval.

28

Hemingwaye jsme poznali jako spisovatele dříve, než jsme se s ním setkali osobně. Bob McAlmon, potrhlý pisálek a vydavatel, se kterým jsme se seznámili v Londýně a na kterého jsme opět narazili na Capri, Hemingwayovi před rokem něco malého vydal a zmínil se o něm před Scottem. McAlmon prohlásil, že Hemingway je skutečný talent, „ačkoliv mu dá zatraceně moc fušky, než na sebe upoutá pozornost Postu.“

„Opravdu?“ řekl Scott. „Budu si ho muset přečíst. Možná bych mu mohl trochu píchnout. Mám tam určitý vliv.“

Když jsme se cestou z Paříže na Capri zase ocitli v Římě, Scott tam vypátral výtisky obou Hemingwayových sbírek s úmyslem, že přijme pod svá ochranná křídla další kuřátko. Jednoho odpoledne, když Lillian odjela domů na návštěvu a já jsem zabavovala Scottie lekcemi kreslení a manikýrou, se Scott uhnízdil na pohovce v našem hotelovém pokoji a pustil se do čtení první z obou knížek. Tři povídky a deset básní byl útlý svazeček v měkkých deskách, který, na mou čest, vypadal, jako by ho ze sebe vypotil středoškolský spolek mladých básníků.

Za malou chvílidočetl, vstal, protáhl se a pak hodil knížečku přede mne na stůl a řekl pouze: „Pověz mi, jestli myslíš, že je to zárodek zázraku.“

Scottie, nyní s nehtíky zářícími jasně růžovou, řekla: „Co je to záhrabek za draka?“

„Záhrabek za draka je osoba, o níž si tatínek myslí, že má talent, ale nikdy nebude tak nadaná jako tatínek,“ mrkla jsem na Scotta a ten se zašklebil.

Přečetla jsem Hemingwayovu sbírku Za našich časů spolu s McAlmonovým vydáním Tří povídek a deseti básní během několika nocí u Scottiiny postýlky; moje holčička, věčně střídající domovy, nedokázala usnout, dokud jsem s ní nebyla v pokoji.

„Mitraigliatrice,“ řekla jsem, když jsem si přečetla název prvé básně. „Co je to za slovo? To budu potřebovat slovník, abych se tím prokousala?“ Scottie na mě ospale zamžourala a propadla se do spánku, než jsem krátkou báseň dočetla.

Poslední verš končil dalším výživným slovem, mitrailleuse, o němž jsem usoudila, že bude francouzské. Protože jsem však neznala jeho význam, nemohla jsem se dobrat ani k poselství básně – a spousta ostatních lidí taky ne, usoudila jsem. „Co tím jako myslí?“ mumlala jsem si otráveně. „Náfuka!“

Šla jsem za Scottem; seděl v ložnici na podlaze a kolem sebe měl úhledně rozložené jednotlivé stránky časopisů se všemi povídkami, které otiskl od Krásných a prokletých – chtěl z nich vybrat deset pro knižní vydání. Když mě uviděl, řekl: „Kdybych dokázal dopsat Bohatého hochaa rychle ho někam umístit, myslím, že by to knize hodně zlepšilo vyhlídky.“

„Já jsem tedy dočetla tyhle drobty Ernesta Hemingwaye,“ řekla jsem a položila knížky na postel.

„No a?“

„Hodně mi připomíná tvého kamaráda Sherwooda, až na to, že nemá jeho vřelost. Tahle próza je čistá a precizní, jistě, ale rozptyluje tě jako kobra, když tančí, než udeří na svou oběť. Je to švindl. Není v tom grunt, není v tom srdce.“

Scott zavrtěl hlavou. „Je to úsporné, to je pravda. Ale já myslím, že ty prostě nechápeš tu podstatu, to charakteristické – toho si snad všimne jenom básník.“

„Ale prosím tě. Vy dva nejste básníci o nic víc než já. Ty – a troufnu si říct, že s tebou dnes každý třetí autor v Evropě – se rád pokládáš za básníka, a přitom všichni jen stavíte věžičky ze slov, úhledně rozložených po stránce. Jeho básně nejsou vlastně špatné, jen nejsou hluboké a působivé. Zajisté to není ani Robert Frost, ani Coleridge nebo dokonce Blake.“

„Miláčku … neber to ve zlém, ale ty skutečně nejsi nejlepším soudcem, máš-li v básni rozlišit obratnost a hloubku. Hodně čteš a ano, trochu jsi toho napsala, a moc mi pomáháš s mými povídkami – ale nevyznáš se ve skutečné literatuře.“

„Cože, jen proto, že nestrávím každou volnou minutu života čtením a rozbory tamté knihy tohohle autora nebo kontextu, importu, relevanci a prezentování krásna tohohle obrazu v tamté básni nebo povídce?“

Scott propukl ve smích. „Dobrá, prima, vyhrálas, kdyby jen proto, že jsi tak nádherná, když se do něčeho tak položíš.“ Pak zastrčil knihy do aktovky se slovy: „Ale ta próza toho chlápka Hemingwaye má sílu. To nepopřeš.“

Načež jsem mu řekla: „Kladivo má také sílu, ale má poměrně omezený prostor využití.“

*

Nadešel 10. duben, den, kdy vyšel Velký Gatsby, a my jsme ho oslavili obědem s přáteli v kavárně v historickém centru Říma. Scottie se bavila sama, hrála si na štěrku pod stolem; předstírala, že je pes, a všichni jsme ji krmili mlsky. Raději jsem nemyslela na to, co by řekla maminka, kdyby něco podobného viděla.

Vzhledem k tomu, že jsme žili na cestách, v cizině, neměli jsme tušení, jak bude kniha přijata doma. Bude trvat dobré dva týdny, než nás tu dostihnou noviny – a kdo věděl, které noviny určitě přinesou recenzi, natož kdy se vůbec nějaká recenze objeví? Když jsme odcházeli z kavárny, řekl Scott: „Nemůžu to vydržet. Jdu telegrafovat Maxovi.“

Byli jsme se Scottie u fontány de Trevi, nechala jsem ji, aby do vody házela kousky jablek a „krmila“ jimi vyřezávané koně. „Ještě je na všechny zprávy moc brzo, Deo.“

„Ne, není, teď se to všechno rozhodne.“

Žaludek se mi sevřel mírnou křečí; posunula jsem si Scottie na druhý bok v naději, že mi to uleví od bolesti. Řekla jsem: „Uběhlo přece jen pár dní! Zatím získáš stejně dobré informace, když ti tamhle u Vatikánu bude nějaký mystik věštit z čajových lístků.“

„Ty to nechápeš, Zeldo, a nikdy to nepochopíš, protože tvůj život je jen série nepříliš riskantních zábav. Nákupy a kadeřník a lekce kreslení a večírky. Já sháním informace o svém skutečném životě, o svém osudu, a ne z nějaké zahálčivé zvědavosti, ale protože na tom, jak ta kniha bude přijata, závisí naše budoucnost. Myslíš, že tvá operace byla zadarmo?“

Scottie mi prstíky jedné ruky zajela do vlasů a položila mi hlavičku na rameno, palec v puse.

Kdyby Scott nebyl v takovém stavu, snad bych se s ním o tom, jak pohlíží na můj život, přela. A určitě bych se bránila, zda si snad nemyslí, že jsem si situaci ohrožující život zvolila úmyslně. Jenže na tom byl, jak na tom byl, a to znamenalo, že k němu stejně nic nepronikne. Tak jsem řekla: „Promiň, vím, že máš obavy. Dobrá, zatelegrafuj mu, setkáme se pak v hotelu.“

Scott čekal na Maxovu odpověď deset dní, zastihla nás v Marseille. Po tu dobu málo jedl a spal ještě méně. Hodinu po hodině se v něm v urputné bitvě svářily faktory důvěry, naděje a strachu. Obstál? Vstřebal do sebe veškeré minulé kritické výtky, poučil se z nich a vytvořil nepopiratelně výtečný a po všech stránkách uspokojivý román? Gatsby byl krátký – jenom padesát tisíc slov – ale při této stručnosti v sobě choval spoustu odstínů. Scott očekával, že kritici budou dosti chytří, aby rozeznali veškeré subtilní jemnosti, které – jak hlásali – postrádali v jeho předchozích knihách. Pokud je rozpoznají, jejich vřelá odezva přesvědčí čtenáře – kteří sice nemusejí být tak důvěřiví, jak řekl, ale kterým stejně na vysokém umění tolik nesejde – aby se vrhli do knihkupectví se stejným nadšením, s jakým přijali Na prahu ráje.

Když Scott otevíral Maxův telegram, měl ochrnuté ruce starce. Přes rameno jsem mu četla:

PRODEJ VAZNE. KRITIKY SKVELE

Scott telegram zmačkal a hodil ho na podlahu.

Co se prvého týče, měl Max pravdu, v tom druhém přeháněl: když nás první zásilka výstřižkové služby zastihla v Lyonu, obsahovala sice chválu, ale uměřenou, nejčastěji cosi jako „Fitzgerald dokazuje, že není tak hrozný, jak jsme se obávali, a možná i poněkud dospěl“.

Dokonce i Scottův hrdina Henry Mencken, který soukromě napsal Scottovi chválou překypující dopis, knihu veřejně označil za „vyšperkovanou anekdotu“. Scott tuto kritiku četl v naprostém tichu, a ještě než jsem věděla, co v ní vlastně stojí, viděla jsem jeho otevřená ústa, naježené obočí, zraněné oči a jakýsi zmatek smíšený s vyděšenou nevírou. Mencken toho neřekl mnoho, ale podstatné bylo, co neřekl, totiž cokoliv, co by vás pobízelo: „Tuhle knihu musíte číst!“

Mlčela jsem. Za okamžik se Scott poněkud sebral. Podal mi kritiku a řekl: „Scribner bude moc rád, když prodá těch dvacet tisíc, které už vytiskl.“

Příští týden to viděl malinko méně černě, neboť v dopisech od Maxe a Harolda byly dvě velmi pozitivní kritiky. Přesouvali jsme se z Lyonu do Paříže, a Scott se dal do psaní poznámek a dopisů, v nichž analyzoval, strategicky rozváděl a shrnoval své myšlenky o tom, v čem pochybil a co by snad ještě mohl udělat, aby situaci zachránil.

Takový byl Scott. Takový je, vždycky se ohlíží, aby si uvědomil, jak má jít dál kupředu, kde na něj zaručeně čeká blaženost a prosperita.

Část třetí

Být stále opojen. V tom je vše – jen o to jedno jde…

Je potřebí neustále se opájet,

abyste nepociťovali, jak

hrůzné břímě času

láme vám bedra

a sráží vás k zemi.

Opájejte se a buďte opojeni.

Však čím?

Vínem, poezií nebo ctností – čím vám libo.

Opojujte se však.

A probudíte-li se někdy

na stupních paláce,

v zelené trávě škarpy,

v pochmurné klauzuře domova

a vaše opojení opadne či prchne –

tažte se větru, vlny, hvězdy, ptáka, hodin,

všeho, co prchá, všeho, co lká,

všeho, co krouží vesmírem,

všeho, co zpívá, všeho, co mluví –

otažte se, kolik je hodin;

a vítr, vlna, hvězda, pták i hodiny vám odpovědí:

„Je hodina opojení.

Nechcete-li být otroky a mučedníky času,

zpíjejte se, zpíjejte se bez ustání!

Vínem, poezií, ctností – čím vám je libo!“

Charles Baudelaire

29

V roce 1925 byla Paříž plná amerických spisovatelů, malířů, tanečníků, zpěváků a hudebníků všech odstínů. A stejně jako střední školy chrlí své kroužky, kluby a skupinky, tak se i exulanti formovali do komunit podle svého smýšlení, a každá z nich měla své oblíbené místo schůzek. Někteří si vybrali restaurace a kavárny na pravém břehu, jejichž vybavení vycházelo vstříc americkému vkusu, jiní dávali přednost drsnější a autentičtější Paříži kabaretů, kaváren a barů na břehu levém.

Ačkoliv se časem ukázalo, že Scott v hloubi srdce náleží pravému břehu, trávili jsme notný díl času i na levém, podle toho, k jakému cirkusu jsme připojili svou maringotku, nebo zda jsme se rovnou ujali jeho vedení. Ulice, mosty, pouliční lampy růžově žířící do šera, všechno se tak snadno rozplývalo do noci, v níž se táhlo z podniku do podniku, na výpravách za věčně pohyblivou koktejl party, v pátrání po nejlepších lidech, nejlepším pití, nejlepších zpěvácích a písních.

Měli jsme byt na pravém břehu, v rue de Tilsitt 14, v důstojné, elegantní budově z bílého kamene hned u Champs-Élysées. Bydleli jsme ve čtvrtém poschodí, všude kolem nás byly tapety a nábytek „z roku cihla“, jak jsem řekla Scottovi, jen jsme poprvé vešli do dveří.

Výzdoba byla sice starodávná a tížila smysly jako mísa husích jater, bylo tam však aspoň dost místa; pokoje pro Scottie, pro Lillian, pro kuchařku, plus malé apartmá pro Scotta a pro mne – a, co bylo nejdůležitější, byla tam zavedená voda a plyn, za což bych byla ochotna notně platit i za normálních okolností, ukázalo se to však hotovým požehnáním, když mě v následujících měsících začaly trápit nové zdravotní problémy. Z rohového okna jsme měli výhled na Vítězný oblouk, a to zas dělalo nesmrtelný dojem na mé sestry.

Paříž byla nanejvýš pozoruhodné místo i pro dívku, která si dlouho a s gustem užívala veškerých radovánek New Yorku. Na těchto ulicích dlážděných oblázky, ve vůni pražených oříšků a hořícího uhlí, mezi kamennými fasádami zdobenými skulpturami, jež byly svědky Napoleonových pochodů, obléhání v roce 1870 i zázraku na Marně ve Velké válce jste si připadali částí čehosi mnohem většího než vy sami. Něco podobného jsem cítila v Římě; v Paříži jsem to však prožívala osobněji. Památky jste kolem sebe nejen viděli; vnímali jste, že se tu odehrává historie. Sídlili jste v ní a ona sídlila ve vás.

Krátce po svém návratu jsme strávili večer u Geralda a Sary v jejich domě v Saint-Cloud. Se Sarou jsme vyzvaly děti, aby nám pomohly upéct pro Scotta opožděný „dort na oslavu narození knihy“. Potřely ho modrou cukrovou polevou, která barvou přibližně odpovídala obálce. Scottie prohlásila, že musí kolem dokola dortu osobně rozložit pryskyřníky, těmito slovy: „Jsou to knihoviny mého tatínka!“Potomci Murphyových, Honoria, Patrick a Baoth, ji pozorovali s fascinací dětí, které nikdy neměly příležitost být sobecké.

Odnesly jsme dort k čaji do salonu. Když jsem si prohlížela obrazy, které tu visely, pochopila jsem, že Sara obdivuje Renoirovo dílo pro jeho živou a jemnou lidskost. Geraldův výběr – Fernand Léger, Georges Braque, Juan Gris – svědčil o jeho modernějším vkusu a razantnějším vidění. Poznávala jsem, jaká rozvaha se skrývá za umělcovou volbou při tvorbě díla. Na co se zaměřit? Odkud dopadá světlo? Kolik černi na paletě pro dívenčiny vlasy? Kolik žluti je na tomhle nebi?

V tomto prostředí, možná i proto, že měl depresi, byl Scott skromný a o své knize pomlčel. Naše přátelství s Murphyovými bylo dosud v rané fázi a Scott jak k Geraldovi, tak k Saře vzhlížel; vždycky si na ně přál udělat dojem a získat jejich uznání. Murphyovi tak působili na každého, kdo je znal. Všichni jsme se před nimi toužili předvést v lepším světle, protože byli tak výteční a ryzí.

*

Náš všední den rychle ovládla společenská setkání s těmi, které jsme už znali: Navštěvovali jsme Murphyovy a Porterovy a Myersovy, scházeli jsme se s Dos Passosem a se Sherwoodem a seznámili jsme se s Ezrou Poundem. A zrovna jako v New Yorku, v St. Paul a v Great Neck, i tady se náš společenský okruh s každým večírkem rychle rozšiřoval; stále tu byli nějací noví lidé, se kterými jsme se mohli seznámit.

Tohle prostředí neznalo spočinutí – kdy jsme si vůbec uměli se Scottem v něčem povolit? I kdybych si snad přála trochu zmírnit tempo, Scott chtěl být všude a s každým, chtěl se bujaře vydrápat na vrchol americké literatury. Každý den měl dvakrát tolik hodin než kdekoliv jinde, a přesto jsem si zároveň byla jen zpola vědoma, jak ty hodiny prožívám – jako kdyby pařížský vzduch, jenž zostřil mé ostatní smysly, zkalil můj smysl pro čas.

Nejprve byly mé dny rušné, plné schůzek na oběd a nákupních výprav a ručních prací se Scottie – v té době ji fascinovaly korálky. Noci byly nekonečným sledem barů a kabaretů, pití, hudby a tance. Začala jsem zbožňovat barevnou ženu s vlasy nabarvenými na řvavě rudou, která si říkala Ada „Cihla“ Smithová, a já jsem se s ní seznámila na jednom večírku u Coleových; zjednali ji tam, aby nás naučila black bottom – kterému se tehdy začalo říkat charleston.

Postavila si nás do řady a předvedla nám ho. „To jsem se naučila jako malá,“ řekla jsem, zdvihla ruce a kývala jimi do rytmu jako ta divoká školačka, kterou jsem bývala.

Ada na mě pohlédla a řekla: „Kdy to bylo, před pěti minutami?“

„Někdy mám dojem, že před pěti stoletími.“

Sykla a řekla: „Tak to rozbal, holka!“ Tak jsem to rozbalila.

*

Než jsme onoho večera na konci dubna vyrazili do baru Le Select, večeřeli jsme doma se Scottie, měli jsme lehké jídlo, jaké tehdy měla ráda, to, co jídají třiapůlletí: kuřecí stehýnka s kolečky mrkve a kostičkami francouzských sýrů, které jsme si nabodávali párátky.

Scott nařídil Lillian, aby začala Scottie učit francouzsky – což mi napovídalo, že doufá, že se nám Francie stane domovem, a domnívá se, že by se tady mohl hřát na výsluní slávy snáze, než se mu to dařilo v New Yorku. Procvičovala jsem tedy se Scottie během večeře francouzštinu, jmenovala jsem jednotlivé složky jídla a pak jsem z jejich názvů tvořila hloupé větičky.

„Les carrots ne veulent pas etre mangées ce soir,“ řekla jsem. Mrkvičky dnes večer nechtějí být snědeny. A Scottie řekla: „Les carrots mangent le soir.“

Smála jsem se. „Mrkvičky jedí večer – to se mi líbí mnohem víc než to, co jsem řekla já!“

„Ještě!“

„Les petits fromages sont prêts pour leur bain.“ Sýrečky se chystají do koupele.

„Les fromages mangent leur bain,“ chichotala se Scottie.

„Ale, teď tu máme sýry, které snědí koupel! Nejsi ty náhodou ta nejchytřejší tlamička?“

„Víš, že to je úplně zbytečná práce,“ řekl Scott. „Máš tak alabamský přízvuk, že se nikdy nenaučí správnou výslovnost.“

„To máš asi pravdu – ale to je nám jedno, viď, ma petite quintefeuille?“

Scottie soustředěně napichovala mrkvičky na párátko a nevšímala si nás.

„Zkus to pro změnu zas ty,“ řekla jsem. „Má francouzština je nevalná, ale tvoje je trestuhodná. Potřeboval bys cvičení ještě víc než ona.“

Gestem tu možnost zamítl. „Pokud svedu přečíst jídelní lístek a zaplatit účet, stačí mi to až až.“

V Select jsme se přidali ke skupině, v níž byl náš milovaný Alec McCaig, který právě projížděl Paříží. Snad osm nás mluvilo jeden přes druhého, čtyři další muži a jedna žena, samí Scottovi nově nabytí přátelé. Žena neuměla ani slovo anglicky. Všichni ti muži byli spisovatelé, někteří dosud jen doufali, že jejich dílo někdo vydá, jiní už umístili nějaké povídky v malých pařížských časopisech, vedených Američany. Byly to spisovatelské přílipky, které proud po válce zanesl do Paříže, a ony se tu přichytily ke sloupům a kotvám zdejší literární komunity. Kdo mohl vědět, zda jsou i obstojní spisovatelé?

Za dvě hodiny byl Scott u čtvrtého koktejlu a nakláněl se kupředu, ruce tiskl na desku stolu, tvář mu planula vášnivým zaujetím pro daný námět.

„Řekněte mi jedno jméno,“ vykládal, „jednoho člověka, který rozumí naší zemi a reprezentuje tlukoucí srdce americké zkušenosti lépe, než já se svým Gatsbym. Neříkejte Lewis, neříkejte Boyd – prérie, městečka a fabriky mohou ležet v srdci Ameriky, ale nejsou srdcem Ameriky! Jsou to jen otravové, všude se cpou a moří nás svou ponurou bezkrevnou prózou.“

Byla jsem jediná, kdo si povšiml, že mluví malinko z cesty? Všichni na něho hleděli s výrazem divokého zbožňování ve tváři; opravdu už ho tolik obdivovali, nebo to působil absint?

Scott dál vedl svou: „A žádné z těch depresivních válečných dramat taky ne, američtí vojáci a jejich nechutné krváky – to už je pasé. Zeldo, miláčku, ty jsi Velkého Gatsbyhočetla – ona je vůbec neskutečně sečtělá – pověz jim to: Napsal jsem význačný americký román, zářivou citadelu na literárním vrchu?“

Tou dobou už jsem uměla rozpoznávat varovné signály, že to Scott, pokud ho nikdo nezastaví, přežene a špatně dopadne. Zašla jsem tedy – protože bych za všech okolností stála na jeho straně – ještě dál a prohlásila: „O tom není pochyb! Je to oslnivé, lidi. Jeho nejlepší práce, a daleko lepší než vás všech dohromady. A bude tu dnes večer taky nějaká hudba?“ Rozhlédla jsem se, jako bych vyhlížela přinejmenším jazzové kvarteto. „Protože bych si vážně ráda zatančila s význačným americkým romanopiscem, pokud se tu náhodou nějaký najde.“

30

Za den dva jsme na levém břehu v baru jménem Dingo náhodou zrovna získali stůl, když si nás všiml Ezra Pound a vydal se k nám. Měl bláznivě husté vlasy, španělský knír, v očích šílený svit a v pařížském chumlu patřil k mým oblíbencům. Byl ženatý s jednou a veřejně zapletený s druhou, vášnivě se zajímal o ženy, politiku a umění, byl nespoutaný, hluboký a ryzí stejně v životě jako ve své poezii. A proto jsem ho brala. A všichni ostatní také.

Řekl: „To je klika! Mám tu někoho, koho musíte poznat.“

„Kdo je to?“ zeptal se Scott.

Pound nás zavedl k baru. S dvojicí žen, které jsem později poznala pod jmény Duff a Kitty, se tu právě loučil tmavovlasý chlapík s knírem, zřejmě naditý do dvou tlustých šedých svetrů na sobě. Vypadal na pětadvacet, stejně starý se mnou, nápadně přitažlivý, tvář měl opálenou – z lyžování, jak jsme se dozvěděli – rozcuchané vlasy se mu kudrnatily do čela, temné oči bystré a zachmuřené.

Pound řekl: „Weme, seznam se se Scottem Fitzgeraldem. Scotte, tohle štěně se jmenuje Ernest Hemingway. Umíš si představit takové jméno? To je k popukání. Můžete mu říkat Weme nebo Heme nebo Wemedgi nebo Ernie – nebo jak myslíte, že by mu to sedlo.“

Než Pound domluvil, rozzářila se chlapíkovi tvář úsměvem, jenž by bez pochyb přivodil mdloby každé dívce, které by byl určen. Objal Scotta kolem ramen. „To jsem sakra rád, že vás poznávám! Čet’ jsem vaši povídku v American Mercury – dobrý, pravdivý a dojemný, fakt moc pěkný psaní.“

Scott se lehce uklonil, vyvinul se z jeho objetí a obrátil se ke mně. „Seznamte se s mojí ženou Zeldou.“

„Tak to nebudu proti,“ řekl Hemingway, vrhl na mne nanejvýš okouzlující vilný pohled a pak se očima vrátil ke Scottovi. „Vítěz bere všecko, co?“

„Říká se to.“

„Hm, to si vyprošuji,“ řekla jsem v žertovném rozhořčení. „Nejsem nějaká prémie.“

„Troufám si odporovat,“ řekl Hemingway. Přitáhl židli. „Posaďte se, prosím. Zrovna jsme se s Poundem začali navzájem unavovat.“

„Já jsem unavený z tebe. Jak se máš, Fitzi?“

Řekla jsem: „Je vrtkavý jak to zdejší počasí, nedůtklivý jako divoká kočka –“

„Četl jsem poslední názory na svou poslední knihu,“ vysvětloval Scott. „Odpovídají výši prodeje.“

„Nejsou tak špatné, jak vám chce namluvit,“ řekla jsem. „Je to nádherná kniha, každý by si měl koupit deset výtisků.“

Tomuto projevu víry se Scott usmál. „Já bych rád začal s tím, že si koupím skleničku.“

„Kritici jsou smečka zatracených kleštěnců. Co je to za knihu?“ zeptal se Hemingway.

„Velký Gatsby. Je to román – můj třetí.“

„Slyšel jsem o něm jen dobré,“ řekl Pound. „Ve všem všudy výtečný. Prvotřídní.“

„Ty, kamaráde, jsi mizerný lhář. Ne, podívejte,“ řekl Scott Hemingwayovi, „přijetí bylo smíšené – ale to nic,“ dodal, jako by sám sobě skočil do řeči. „Hemingwayi! Bunny Wilson a Bob McAlmon o vás toho navykládali tolik, až jsem si vyhledal čtyři vaše knihy. Jste dobrý!“

Hemingway se křivě usmál a poškrábal se na lebce. „Jo? Díky. Odešel jsem od McAlmona a šel jsem k Boni a Liveright, kde slíbili, že mi vezmou můj román – za předpokladu, že nějaký budu mít. Jsem tady v Paříži, abych ho vypotil.“

„Ach, to je mi vás tedy líto – s tím vaším nadáním. Je to těžká profese.“

„Jak to můžete říct zrovna vy? Jste po všech stránkách celebrita. Ještě jsem nečetl vaše romány, ale přirozeně jsem už o nich slyšel.“

„Dostalo se mi hodně pozornosti, o tom není sporu. Jenže pokud zůstanete v tom prokletém byznysu, uvidíte, že teprve doopravdy uvěříte všemu zlému, co se o něm vykládá.“

„Protože to oslovuje vaše vlastní obavy.“ Hemingway praštil Scotta do prsou. „Jenomže vy píšete dál a čelíte ďáblům, abyste přemohl svůj strach. Podle mého názoru vás to činí silným, hrdinným a pravdivým.“

„Pane vrchní!“ zvolal Scott a ukázal na Hemingwaye. „Nalévejte tomu pánovi na můj účet.“

Pak se zeptal Hemingwaye, odkud je, a když mu Hemingway řekl, že z Chicaga a z Michiganu, pustili se spolu do velebení předností středozápadní výchovy. Scott překypoval nadšením nad tím, jak je skvostné vyrůstat v takovém městě, jako je St. Paul – s jeho skromnými muzei, knihovnami, koncerty a divadelními hrami; zatímco Hemingway podrobně popisoval prostředí, se kterým jsme se setkali v jeho povídkách – řeky a lesy, kde, jak řekl, strávil tolik času, kolik jen dokázal ukrást své po všech stránkách náročné rodině. „Příroda si tě prověří, a když zjistí, že za něco stojíš, nechá tě až do zítřka přežít.“

Rozhovor nyní zabíhal do podrobností o vysoké zvěři, výzbroji a technikách přežití. Hemingway byl zapálený znalec tématu, o tom nebylo nejmenších pochyb. A nadto průrazná osobnost. Natolik sugestivní, že člověku mohlo snadno uniknout, co bylo – alespoň mně – zřejmé z toho, co psal: že se strašlivě usilovně snaží být muž, jak má být, zkrátka chlap. Přesto působil docela roztomile a zdál se být dostatečně zajímavý a výrazný, aby jím byl Scott – se svou bezmeznou zvědavostí – dočista uchvácen.

Nechala jsem je, aby si povídali, a vydala jsem se za Poundem, který se přesunul k baru. „Zatančíte si se mnou?“

Zasmál se. „Není tu kapela.“

„Budu vám zpívat do ouška. Máte rád valčík – nebo si snad potrpíte na tango?“

„Zpívejte, já se dám vést,“ prohlásil radostně.

„Melodii obstarám, ale pokud si v tomhle městě chcete udržet svou mužskou reputaci, tak mě koukejte vést sám!“

O něco později jsme se procházeli se Scottem po Montparnasse cestou do Les Folies Bobino, kde jsme si chtěli poslechnout, jak zpívá Georges Guibourg. Tahle čtvrť se vším svým zmatkem, radostí, tragikou, strachy, způsoby povzbuzujícími i skličujícími byla pulzující kvintesencí všeho pařížského. Míjeli jsme kavárny na chodníku, dosud plné lidí, kteří se přeli, smáli nebo zpívali písně své domoviny. Míjeli jsme pojízdné stánky s vonícími květinami a s tabákem, zavřené a zaparkované na noc, i žebráky v hadrech, vonící méně příjemně, takže jsme se jim vyhýbali širokým obloukem, bez ohledu na soucit, který v nás vzbuzovali.

Vrazila do nás dvojice ukoptěných kluků v krátkých kalhotách a s nataženými dlaněmi. Ti kluci mě vzali za srdce; proč nebyli doma v posteli? Měli vůbec domov? Měli dětství? Zasloužili si víc – aby vyrůstali jako já nebo Scott, nebo i ten Hemingway, se vším tím svým očividně přemrštěným zdůrazňováním mužnosti. Všechno, jenom nežít na ulici.

Strčila jsem jim několik mincí a řekla Scottovi: „Z toho Hemingwaye zrovna čiší chlapáctví, co? Všechny ty řeči o rybaření a lovu a o tom, jak stahuje z kůže všechno, co se mu dostane pod ruku –“

„Je to zálesák, zvyklý na život venku; zálesáci takové věci dělají.“

„Merci, madame! Merci, merci beaucoup, belle dame!“

„De rien. Rentrez à la maison, allez au lit!“ povídám těm klukům. Šli jsme dál a já řekla: „Já vím… ale já jsem vyrostla mezi mládenci, kteří to všechno dělali, ale nezakládali si na tom a nevykládali o tom, jak je den dlouhý, se všemi těmi romantickými podrobnůstkami, jako ten Wem nebo Hem, nebo jak si to ještě říká. Vždyť je to ve skutečnosti spisovatel, který žije v Paříži, a nic jiného, spisovatel jako každý jiný, zrovna jako ty.“

„Nikdy jsem nebyl na rybách, vědělas to? Nechtěl jsem mu to říct –“

„Vůbec by se ti to nelíbilo. Musel bys trčet celé hodiny zkroucený na lodičce nebo někde na břehu na nějakém polenu nebo kameni. A ryby ošklivě páchnou – a potom, samozřejmě, ta návnada…“

„Tak mámdojem, že rybaření se nelíbí tobě. A myslím, že Hemingway má pravdu – když se člověk postaví proti přírodě, má to v sobě cosi opravdového, co zasluhuje úctu.“

„Zmínil se ti o nějaké ženě, když jsem tančila s Poundem?“

„Dej si na něho pozor,“ řekl Scott.

„Na koho, na Hemingwaye?“

„Na Pounda.“

Pustila jsem Scottovu ruku, abych vykroužila několik piruet. „Ten už má beztoho plné ruce práce. A pak, já se nerada s někým dělím.“

„Ernestova žena se jmenuje Hadley, je ze St. Louis. A mají chlapečka, tomu je půldruhého roku. Pamatuješ si, jaká byla v tom věku Scottie? Jak byla baculatá?Jak jí to říkali Ring a Ellis – už si nevzpomínám… Ne Kdoule –“

„Slečna Mirabelka.“ Ukončila jsem otočky a srovnala jsem s ním zase krok.

„Cože? Ne, na to si nevzpomínám…“

„Divím se, že si z Great Neck vzpomínáš vůbec na něco. Divím se, že já si na něco vzpomenu! Ráda bych věděla, co je to za ženskou, která si myslí, že to byl dobrý nápad, když se do toho pustila zrovna s Wemem.“

„Poslyš, nech už toho, spoustu lidí by se rádo dozvědělo přesně to samé o tobě, jen co se se mnou seznámí nebo o mně jen uslyší.“

„Možná,“ řekla jsem a zavěsila se do něho. „Ale rozdíl je v tom, že ty v sobě nemáš ani špetku falše.“

„A on podle tebe ano?“

„Každý, kdo užívá slovo opravdový tak často jako on, musí mít v sobě něco nepravého.“

Scott zavrtěl hlavou. „Mýlíš se. Je příliš mladý, příliš upřímný, než aby to na nás hrál. Je to vážně někdo, jen mu dej šanci, Zeldo, a uvidíš.“

Scott byl tu noc v posteli zvláště zdatný a potom řekl: „Jestli do léta nepřijdeš do jiného stavu, měli bychom si vyhledat nějakého odborníka, aby tě prohlédl. Možná se najde nějaký lék nebo procedura –“

„Musíme tomu dát čas, Deo. Jsem teprve půl roku po té operaci.“

„Pochybuji, že ti taliáni mají vůbec ponětí, o čem mluví. Měla bys jít za někým tady; Francouzi jsou v medicíně mnohem pokročilejší než Italové.“

Natřásl polštář a otočil se na svou stranu; když zavíral oči, položil mi ruku na bok. „Domluvím ti schůzku s někým špičkovým. Doopravdy bych rád měl syna.“

31

Gertruda Steinová, v Paříži usedlá Američanka, jejíž salon konkuroval Nataliinu, žila – jak jsme brzy zjistili – podle svých vlastních zákonů. Měli jste z ní dojem, že nikdy nebyla mladá; zdálo se, že v rue de Fleurus 27 zakotvila už jako žena středních let, v plné formě po stránce fyzické i společenské. Slečnu Steinovou každý znal, každý ji obdivoval – a nikdo víc než Ernest Hemingway, alespoň tehdy.

„Člověk jí prostě potřebuje být nablízku,“ vysvětlil nám Hemingway, když jsme jednoho sobotního večera na sklonku května přišli na večeři k němu do bytu.

Poprvé jsme se tu setkali s Hemingwayovou manželkou Hadley. Když nám otevřela dveře, její vzezření mě šokovalo téměř stejně jako příšerné, páchnoucí schodiště domu, kde bydleli. Představovala jsem si ji smělou a mile odvázanou, jako bývala kdysi doma Sara Mayfieldová, nebo jako takový ten smyslný a překypující typ jako Tallu. Hadley nebyla to ani ono, nepatřila ani k žádnému jinému typu žen, o kterých byste předpokládali, že si urvou hezkého, energického samce.

Byla zkrátka a dobře domácká. Měla tmavé, neurčitě sestřižené vlasy – i když budily podezření, že je dříve nosila na mikádo stejně jako já. Na sobě měla šedivou blůzu zastrčenou do tmavošedé vlněné sukně a na tom zástěru, střevíce podobné, jako jsem viděla na venkovankách, vlekoucích se po dlažbě s velkým látkovým rancem na hřbetě. Rysy měla okrouhlé a chlapecké – ale její úsměv byl ryzí a oči hřejivé; hned se mi zalíbila.

Hadley o Gertrudě Steinové prohlásila: „My jí říkáme Bumbyho kmotřička. Je taky moc milá k Tatiemu. Svými kritikami mu dodává odvahu.“

„Dáváte jí číst své práce?“ zeptal se překvapeně Scott. Mne překvapilo, že Hadley říká Hemingwayovi „Tatie“. Jistě, i já jsem měla pro Scotta svou přezdívku, která by třeba někomu připadala pořádně ujetá, kdyby ji slyšel – a proto jsem ji také ve společnosti nikdy nepronesla. Tatie, myslela jsem si. Divné.

Podávali jsme si kolem stolu prostou porcelánovou mísu s bramborami, hráškem a plátky hovězího pečeného ve vlastní šťávě a Hemingway řekl: „Jistěže jí je dávám číst. Nikdo nemá lepší oko než Gertruda, nikdo není bystřejší.“

Scott se zatvářil pochybovačně. „Je jí dobrých padesát, nikdy nebyla vdaná, že, a navíc je to židovka. Co z toho jí dodává zvláštní oprávnění, aby vynášela autoritativní soudy o moderní literatuře? Ale když to říkáte, tak na tom asi něco bude.“

„Je to pravda,“ ozvala se Hadley. „Vede salon pro umělce a intelektuály každou sobotu už – hm – celou věčnost. Scházejí se u ní doma, její dům je opravdová umělecká galerie. Musíte ho vidět.“

„Divím se, že jste tam ještě nebyli,“ dodal Hemingway. „Tak dobrá, dneska večer vás tam přivedeme. Určitě to ode mne čeká – a kdy, když ne teď, co, Fitzgeralde?“

„Jsem pro každou špatnost.“

„Vykládá se to o vás. Co vám říká box?“ řekl, a já jsem se poctivě pokusila neobrátit oči k nebesům. „Vlezl jste už někdy do ringu?“

*

Gertruda Steinová byla, dalo by se říci, plných tvarů. Pleť měla hladkou, rysy ničím nevýznačné, až na oči, v nichž sídlila průzračnost, humor a moudrost; připomněly mi náhle Mama Clio, maminku staré tety Julie, kterou jsem znala, když jsem byla malá. Mama Clio byla napůl Haiťanka, napůl Afričanka, a měla nejsvrasklejší pleť, jakou jsem kdy viděla; když zemřela, bylo jí už určitě málem sto. Věděla o životě a o světě všechno; měla to v očích, mohla vám o tom vyprávět. Gertruda Steinová měla taky takové oči.

„Velice jsem toho o vás slyšela,“ řekla Scottovi v předpokoji, když nás Hemingway představil. „Náš přítel Sherwood Anderson shledal vaši knihu velmi uspokojivou a poslal mi ji, abych si ji přečetla, a já jsem v ní nalezla hodně toho, co stojí za čtení.“

Scott se usmál – ne tím zdvořilým, skrytě blahosklonným úsměvem vyhrazeným pro spisovatele, kteří se pokládali za lepší než on – prostě se doopravdy potěšeně zazubil. Řekl: „To se moc pěkně poslouchá.“

Následovali jsme ji do bíle vymalovaného ústředního sálu s vysokým stropem. Stěny byly pokryty obrazy bez rámů; poznala jsem Pablovu rozkošně poklidnou Hlavu spící ženy, kterou chválila Sara Murphyová, a jeho pozoruhodný portrét naší hostitelky, jenž visel v čele dlouhé tabule v rohu po naší pravici. Po celé místnosti byly na podstavcích a stolcích rozmístěny dřevěné a mramorové sošky a drobné modely ze sádry.

„Posaďte se sem,“ nařídila Scottovi a ukázala na lenošku u krbu. „Hemingwayi, přitáhněte si pro sebe židli, a dámy, Alice vám přinese čaj.“

Tato Alice, o níž jsme patrně měli buď dávno vědět, anebo si jí vůbec nevšímat, se mlčenlivě rýsovala opodál.

Řekla jen: „Pojďte.“

Nenapadlo mne, že my „dámy“ se také neusadíme u krbu, Alice nás však odvedla do vzdáleného rohu místnosti. Jakkoli to bylo pěkné ústraní – plyšový vlněný koberec, polstrovaná pohovka a křesla, stoleček s roztomile propletenými nožkami a ručně malované čínské lampy – bylo to zkrátka ústraní, a já jsem bývala zvyklá být v centru všeho dění.

Alice nás tam nechala se slovy: „Prosím, udělejte si pohodlí. Hned to bude.“

Asi jsem na sobě dala znát podráždění, protože Hadley zašeptala: „Měla jsem vás varovat. Manželky sedávají tady.“

„A vám to nevadí?“

Pokrčila rameny. „Nejsem ani spisovatelka, ani malířka. Neměla bych čím přispět k rozhovoru.“

Já jsem byla obojí – což jsme ani Scott, ani já zde, v ctihodném příbytku slečny Steinové, zřejmě neuměli dát řádně najevo. A tak jsem řekla: „Alice je její sestra?“

„Její… partnerka,“ hlesla tiše Hadley.

„Ach.“ Pohlédla jsem přes sál na slečnu Steinovou a pokusila si ji představit jako objekt touhy; a k tomu ještě touhy jiné ženy.

V tom okamžiku se mi žaludek sevřel křečí a já jsem se začala více zabývat možnými důsledky než citovým životem slečny Steinové nebo tím, zda jsem hodna její audience. Raději, než bych se svěřila Hadley se svými žaludečními potížemi a vzbudila v ní ještě myšlenku, že za to může její kuchyně, vstala jsem a řekla: „Nuže, doufám, že mne omluvíte. Ne že by pro mne taková společná návštěva nebyla potěšením, jsou tu však jiné záležitosti, které si žádají moji pozornost.“

Zastavila jsem se u Scotta a řekla: „Slečno Steinová, bylo mi čistou rozkoší se s vámi seznámit. Bohužel mám ještě jiné závazky.“

Scott ke mně překvapeně a starostlivě vzhlédl, Hemingway zažertoval: „Má rande s Poundem.“

„Zatančit si s ním v sobotu večer – proč ne?“ Pak jsem se naklonila a řekla jsem Scottovi do ucha: „Bolí mne žaludek. Zůstaň tu, jak dlouho budeš chtít.“ A spěchala jsem ven se slovy „Dobrou noc“; sotva jsem to stihla domů včas, abych se uchránila strašlivých rozpaků.

32

Typický den se toho pařížského léta odvíjel asi takto: Ráno jsem malovala, Scottie si odbývala své lekce a Scott ještě spal – v té době jsem pracovala s vodovkami a s kvaší na papíře, což bylo jednoduše dáno omezeným prostorem našeho bytu. Možná mě pak čekal oběd se Scottie nebo třeba schůzka v Deux Magots s některou z žen, s nimiž jsem se seznámila v salonu Natalie Barneyové, kterému jsem dávala přednost před večery u slečny Steinové. Poprvé jsem ho navštívila, když Scott odjel do Lyonu vyzvednout náš vůz, poškozený během dopravy z Marseille, a vzal s sebou Hemingwaye. „Bude to pro mne dobrá společnost,“ prohlásil Scott, skládaje si do tašky víc šatů a knih, než mohl potřebovat. „A myslím, že se mu mohou hodit moje rady.“

Obědy občas střídaly odpolední výpady do nějakého ateliéru nebo do galerie; říkala jsem těm výletům čas nasávání a vstřebávala jsem při nich do sebe všechno, co jsem viděla a co tam kdo pronesl o impresionismu, realismu, rayonismu, postimpresionismu, kubismu, modernismu, pointilismu, syntetismu, art nouveau – a tak dál. Ve čtvrti Saint-Germain-des-Prés se nedal udělat krok, aniž člověk narazil na umění.Navíc se malíři se svými stojany rozložili i podél řeky na Quai Malaquai a Quai de Conti, a popravdě řečeno, byla tu k vidění celá spousta opravdu špatných obrazů.

Scott obyčejně vstával kolem jedenácté a pak vyrážel – se mnou nebo beze mne – do kaváren a pátral po dalších spisovatelích, kteří si, jako on, udělali docela pěkné zaměstnání z toho, že se bavili o práci jiných lidí a sami toho dělali pramálo. Připravoval nový výbor ze svých povídek, který měl vyjít příštího února pod názvem Všichni ti smutní mladí muži, a hodně toho namluvil o svém dosud nenapsaném příštím románu, jako by tím stálým přetřásáním tématu chtěl rukopis na svět vyčarovat. U oběda bylo víno – a oběd se často protáhl až do odpoledne – a v pozdním odpoledni, než se vrátil do bytu, aby se převlékl na večer, nastoupily koktejly. Celou tu dobu ze sebe vyzařoval příjemné vzrušení, které patrně cítil.

Scottova představa dobře stráveného večera zahrnovala procházku pod kaštany Champs-Élysées následovaná koktejlem v Ritzu; potom jsme často zamířili s Hemingwayovými do některé z bal-musettesLatinské čtvrti na večeři, zatančit si a dát si další sklenku.

Tyhle večery v sobě měly pořádný potenciál rozjaření, a musím uznat, že jsem si vychutnávala tu chvíli, kdy spustila hudba a já pustila všechny myšlenky z hlavy a dala se od hlavy k patě prostoupit jejími tóny. Místnost plná zpocených a rozesmátých tanečníků je cosi krásného. Scott se mnou něco vždycky odtančil, ale stále častěji mi s Hemingwayem někam mizel a já je později nacházela u zastrčeného stolku, jak s vervou debatují nikoli o rafinovanější stavbě věty nebo o stavu literární teorie, ale o vzletech či pádech boxerů, jejichž zápasy hodlají navštívit, případně o intimním životě svých přátel spisovatelů.

Táhli jsme to z podniku do podniku, postupně v nás sílila opilost a nabalovali jsme další známé, a jízda mohla trvat až do slunce východu, kdy si Scott uvědomil, že Hemingwayovy jsme cestou ztratili už před několika hodinami. Ernest měl sebekázeň, odcházel dříve a vstával s čistou hlavou, aby druhý den psal. Po návratu domů žádal Scott obvykle sex – až na chvíle, kdy měl mysl náruživější než tělo a nic, co jsem zkoušela, nepomáhalo. Až mě odstrčil a řekl: „Nevadí,“ a oba jsme to prostě zaspali.

Už jsem poznala, že když se pravidelně ochotně účastním jeho tahů, mohu si jiné večery dělat, co se líbí zas mně. Ve „svých“ večerech jsem se přidávala k Murphyovým a chodívali jsme na představení Ruského baletu nebo do divadla La Cigale. Někdy jsem se tam vypravila jen se Sarou, občas i úplně sama. V záplavě nádherné orchestrální hudby a při pohledu na půvab a krásu tanečníků ožívala má dětská představivost.

Milovala jsem balet a drama, a neméně jsem milovala chvíle, kdy jsem mohla nahlédnout do zákulisí a seznámit se s umělci, o kterých Gerald mluvil s krajním obdivem. Dokonce mne představil Michailu Larionovovi, jehož výpravy nám tuto sezonu vyrážely dech. Larionov rozbíjel barvu do kaleidoskopických útvarů stejně sofistikovaných jako rozmarných. Jeho zběsilé výpravy a návrhy kostýmů nebyly určeny jen pro oko, cítili jste je a odpovídali jste jim. Alespoň na mne tak rozhodně působily.

Na své první z mnoha budoucích schůzek po představení jsme já, Murphyovi a Larionov narazili v kavárně Deux Magots na Sařinu přítelkyni Pauline Pfeifferovou a na dva její kamarády z Vogue.

„To je skvělé, že vás zase vidím, Zeldo,“ zvolala Pauline. Jako obvykle měla na sobě poslední výkřik módy, tentokrát to byly šaty s nádherným potiskem ptáků a pivoněk, doplněné rukávy z krajky ze zlatého drátku. „Nebavili jsme se loni v létě v Antibes znamenitě?“ pokračovala. „Saro, řekni, že můžeme všichni letos přijet do vily Amerika – umírám touhou ji vidět hotovou a v plné kráse a Zelda je tak skvělá v té hře, co jsme tam hráli.“

„Máme veliké plány a pozveme každého,“ ujistila ji Sara. „Znáš Michaila Larionova, mimořádného umělce? Slíbil, že nás zasvětí do všech tajemství svého génia. Přisedneš si k nám, že?“

„Jste sladký,“ řekla Pauline a napřáhla ruku k Larionovovi. „Pauline Pfeifferová, nikoli-umělkyně. A díky, Saro, ale nejde to. Míříme do Dingo, máme tam s někým sraz.“ Upoutala na sebe pozornost, zlíbala Geralda a poté Saru a mne tak, jak to dělají Francouzi, zamávala nám a vyrazila se svými přáteli dále.

Vzala jsem Larionova pod paži a řekla: „Nevšímejte si toho; pojďme ke stolu a pak mi musíte všechno vyložit.“

Jeho zaujetí vlastní prací neznalo mezí. Po dvou hodinách se zarazil: „Měl bych ještě hodně co dodat, ale už musím běžet. Prosím, přijďte za mnou kdykoliv, až přijdete na představení.“

A tak jsem chodila.

„Povězte mi, jak si umělec udělá jméno,“ naléhala jsem na něho při našem příštím setkání, tentokrát jsme byli jen sami dva. „Chci to vědět, abych neskončila jako ten příslovečný cvrček.“

Pohlédl na mě tázavě a já vysvětlila: „Zaskočený příchodem zimy.“

„O jaké zimě to mluvíte?“

„Nevím. Neumím to popsat. Mám jenom takový pocit, že se může stát cokoliv a že na to potřebuji být připravená.“

Velkoryse se usmál. „Žena vaší krásy nebude nikdy sama. Až přijde zima, vám bude zajisté vždycky teplo.“

„Díky,“ řekla jsem. „Vraťme se k vám: Jak jste se dostal k práci s Ruským baletem? Když vám Ďagilev sdělí, že hodlá inscenovat nový balet, jak začnete formovat svou vizi? Potřebujete k tomu, abyste viděl tanečníky na zkouškách, nebo vám stačí slyšet hudbu, nebo…“

Později jsme se scházeli každý týden a já jsem Scotta v pravém slova smyslu neklamala, když jsem se mu o těch platonických schůzkách po představení opomněla zmínit. Když jsem se vracela domů, vždycky byl ještě někde venku, a když se druhého dne probudil střízlivý, zaobíral se už v duchu budoucností, tak proč bych se měla dobrovolně hlásit s informací, která by mu dala příležitost vypěnit? Brala jsem to tak, že ho svým mlčením chráním před rozptylujícími vlivy.

Všechno šlo dobře až do jednoho červnového večera, kdy jsme se vydali na malý večírek pořádaný na oslavu Coleových třicátých čtvrtých narozenin. Večírek se konal v jednom z přepychových uzavřených salonků v Ritzu. Ale před tím si Scott chtěl ještě zaskočit do místního baru, kde se rychle stal oblíbeným stálým zákazníkem.

Jako vždy nás vítal maître d’hotel, celý štáb olivrejovaných číšníků a barman, jenž byl samý úsměv, v očích málem podlézavost. Tady v Ritzu byl Scott le suprême Américain; byl pro tu roli jako zrozený.

„Šampaňské, milý příteli,“ pravil našemu číšníkovi. Byli jsme v plném lesku, Scott ve smokingu s motýlkem, já v tmavém modrozeleném hedvábí bez rukávů, zato s třásněmi.

„Monsieur očekává nějakou obzvláštní událost?“

„To bych taky ráda věděla,“ řekla jsem. „Narozeniny má Cole, miláčku. Budeme si nacvičovat přípitky?“

Scott na to: „Au contraire; my oslavujeme!“ Poslal číšníka pryč a položil do středu stolu hranaté sametové pouzdro. „Mám tu tohle, na oslavu tohohle,“ vytáhl z kapsy saka složenou stránku novin a položil ji na stůl vedle pouzdra.

Titulek novinového výstřižku hlásal: „Naše vlastní filmová královna“, napsal F. Scott Fitzgerald, a pod ním byla povídka, moje povídka, kterou jsem kdysi sepsala v Great Neck.

„Cose děje?“ řekl Scott, když viděl, že nijak nereaguji. „Vím, že to trvalo věčnost, ale myslel jsem, že budeš nadšená.“

„Já… je to skvělé,“ řekla jsem, a v duchu jsem si shledávala slova, kterými se propracuji dál. Moje Gracie Axelrodová nyní ožila, nabyla skutečnosti tady, v Chicago Sunday Tribune. A pod ní stálo Scottovo jméno.

„Je to vážně vzrušující,“ dodala jsem a přinutila jsem se dostat do hlasu jásavý tón.

„To je!“ Posunul přede mne pouzdro. „Otevři to.“

Poslechla jsem; uvnitř spočívala černým emailem lemovaná, diamanty posetá brož ve tvaru filmové cívky, zlatá, půl palce v průměru. „Dal jsem ji vyrobit na zakázku,“ řekl Scott a zářil.

Kdybych byla přijala jeho dárek mile a s vděčností, mohl ten večer skončit lépe. Mne to však ani nenapadlo. Hlava mi válčila se srdcem o zklamání, které jsem cítila, když jsem znovu zahlédla Scottovo jméno pod názvem své povídky.

Způsobila jsem si to sama, souhlasila jsem, aby ji Harold nabízel pod Scottovým jménem, nikdy jsem nepomyslela na to, že mě výsledek tak sklíčí. Dostali jsme tisíc dolarů, ale kam se těch tisíc dolarů podělo? Co jsem mohla na důkaz svého úspěchu ukázat – až na tuhle brož, která, jakkoli pěkná a promyšlená, nehlásá pranic o mém talentu, mé představivosti, mé obratnosti.

„Já ji nechci,“ řekla jsem. „Je roztomilá, ale ty jsi od zimy nic neprodal. Něco takového si teď nemůžeme dovolit.“

Scottovi se trochu zúžily oči, takový letmý záblesk – a rozhlédl se okolo, zdali to někdo neslyšel.

„To je moje starost, miláčku,“ řekl srdnatě a v jeho hlase nyní zaznělo falešné veselí. Oči měl ostražité, jako by ho chtěl někdo napálit; jeho žena přece miluje dárky; a až dosud byla vždycky nadšená, když mu někde něco otiskli.

Pamětliva varování, řekla jsem: „Ano, samozřejmě. Děkuji.“ Sklapla jsem pouzdro, vsunula ho do kabelky, zdvihla skleničku a rychle do sebe nalila obsah. Pak jsem zavolala: „Garçon!“ a kývla na číšníka sklenkou. „Přineste nám láhev.“

Když jsme dorazili na večírek, seděl Cole u klavíru. Místnost plála pozlátkem a křišťálem, zářila lesknoucím se stříbrem a sněhobílými ubrusy, šuměla hudbou, flitry, korálky, peřím. Cole právě hrál jazzovou melodii, kterou jsme ještě neznali:

Kdopak ví, jaký průhled do ráje

nabídne darebák tomu, kdo hodný je…

Linda, elegantní ve své róbě pošité pudrově modrými flitry, nás od klavíru pozdravila a dodala: „Zkouší ji tady na nás…“

„Jestli se vám nelíbí, neříkejte mi to,“ prohlásil Cole a hrál dál. „Ve svém pokročilém věku už nedokážu snášet zklamání.“

Zazpíval: „Jsem znova zamilován…“

Scott k tomu prohodil: „Nepřipomíná ti to Jozana, miláčku?“ a dokonale mě tím poplašil, dokud nedodal: „Lindo, vyprávěla vám Zelda někdy o muži, který se do ní zamiloval loni na Riviéře? Chudák chlápek si vzal život, když ho kvůli mně odmítla.“

„Můj bože!“ řekla Linda. „To je děsně smutné.“

Jozan nic takového neudělal, ale já jsem přijala hru a nasadila znuděný výraz. „Ano, ale co s tím naděláme? Muži jsou v lásce tak nerozumní.“

Scott se zřejmě rozhodl, že přehlédne, jak hanebně jsem před chvílí vypadla z role, tak jsem si řekla, že se uvolním a užiju si večírek. Pití, letmá konverzace, tanec: byla to už pro mne rutina tak důvěrně známá, že bych se jí měla podvolit téměř automaticky. Zjistila jsem však, že tentokrát jsem nanejvýš schopna zdvořile naslouchat a třímat v ruce sklenku jako divadelní rekvizitu; šampaňské a předchozí události mi pokazily žaludek i náladu.

Nálada se mi trochu zlepšila, když mě zahlédl Michail Larionov a přišel mě pozdravit. Objal mne s veškerou vřelostí starého přítele. „Co vaše malování, jak pokračuje?“ ptal se.

„Jako šnek přes kameny,“ řekla jsem mu, vědoma si toho, že se vedle mne vynořil Scott. Držel velkou sklenici zpola plnou čehosi, co vypadalo jako bourbon, a já jsem hned věděla, že si Larionova bere na mušku.

Navázala jsem tedy: „Paříž je příliš plná zábav, než abych toho mnoho dokázala. Seznamte se s mým manželem. Michail Larionov, Scott Fitzgerald.“

„Do jakých řad patříte?“ otázal se Scott a nechal si volnou ruku v kapse – v hlavě mi zazněl další varovný úder zvonu. „Píšete? Malujete? Létáte pro armádu?“

Colea vystřídalo houslové trio a on se začal s Lindou svíjet na parketu v exaltovaném valčíku. Ti dva byli ideální pár, vždy láskyplní, ochotní pomoci, zábavní, milí. Proč, pomyslela jsem si, nedokážeme být takoví my?

Larionov mu odpověděl: „Maluji, sochařím a navrhuji výpravy a kostýmy pro Ruský balet.“ Ukázal na Ďagileva, který tančil se Sarou.

„To je od vás tedy hezké, že berete vážně Zeldiny hrátky s uměním.“

Larionov zdvihl obočí. „Má duši umělce,“ řekl. „Neviděl jsem její práce, ale zato jsem si docela vychutnával naše diskuse po představení.“

„Ach, opravdu?“ Nyní vytáhl obočí do výše Scott a s ním i hlasový rejstřík. „A kam jste chodili na ta rozkošná tête-à -têtes?“ Nadechla jsem se k odpovědi, ale Scott pokračoval: „Paříž je takové nádherné město, tak romantické, nezdá se vám? Ideální kulisa pro intimní hovory, procházky podél Seiny, schůzky v halách pokoutních hotýlků – nebo na pokojích – kde vrátní drží luzu mimo dosah.“

„Není to snad všechno do písmene pravda?“ reagovala jsem převelice bystře a objala jsem Scotta pažemi. Tělo měl stejně ztuhlé jako hlas, ale já vytrvala: „A tak dobře jsi to vystihl, miláčku. Michail je samozřejmě tvůj velký obdivovatel, vykládala jsem mu o tobě vše –“

Scott se vyvinul z mého objetí, odstrčil mne a řekl: „Jak to podle tebe vypadá, když si vyrážíš sama do světa a taháš se s muži, za které nejsi provdaná?“

Polilo mě horko. „S nikým se netahám, prostě si spolu vypijeme kávu a pak jdeme každý po svých.“

Píseň skončila a přistoupila k nám Sara se slovy: „Co je to? Snad se nehádáte?“

Scott řekl: „Kávu, jistě. Vsadím se, že on mi to potvrdí!“ Vypadal, že má na krajíčku. „A vy, Saro, vy jste to všechno zplichtila, co?“

„Co ho to popadlo?“ obrátila se na mne Sara, zatímco Larionov říkal Scottovi: „O nic nejde, ve vší nevinnosti –“

Teď se k nám přidal Gerald; zaslechla jsem ještě, jak se Larionovovi potichu omlouvá, když se ozval Scott: „Nemáš co lítat ve dne v noci po Paříži. To ti zakazuju, Zeldo.“ Hudba dohrála a jeho hlas se nyní hlasitě rozléhal sálem.

„Ty si tak máš co stěžovat,“ řekl mu netrpělivě Gerald. „Kdy ty jsi vůbec doma?“

Scott se zdál být v šoku. Gerald na něho dosud nikdy nepromluvil příkře. „Já jsem manžel!“ zařval náhle Scott, udeřil se do prsou a zavrávoral.

Všichni v sále ho pozorovali, nás pozorovali. Tvář, šíje a uši mi tak hořely, až jsem čekala, že mi vzplanou plamenem.

Scott se náhle posadil na černozlatě vzorovaný koberec, prostě si kecl na zem jako dítě vyčerpané záchvatem vzteku. V hlase mu při slovech „Já jsem manžel“ zazněly moldánky a on se rozplakal.

*

Druhý den se mu už všechno zřejmě vykouřilo z hlavy, až na to podezření. Když ráno přišel ke stolu, kde jsme se Scottie snídaly, jeho první slova byla: „Zapomeň na to, že bys někam chodila beze mne.“

„Houby s octem,“ odsekla jsem, bez ohledu na to, že v pokoji byla i chůva a kuchařka. Včera večer jsem spotřebovala veškeré zásoby tolerance jen na to, abych udržela hlavu zpříma, když Gerald se dvěma dalšími muži prakticky vynášeli Scotta do taxíku. „Nevzdám se svých zájmů jen proto, že moc piješ a máš pak iracionální návaly žárlivosti. Choď se mnou, když se ti nelíbí, že někam jdu sama.“

„Víš, že balet nemůžu vystát.“

„Nu, a já ho miluju, tak na něj zase půjdu.“

„Ale pak půjdeš rovnou domů,“ řekl Scott.

Scottie si do úst vložila jahodu, kousala ji a sledovala náš zápas.

Řekla jsem: „Kdy ses rozhodl, že se staneš mým otcem?“

„Kdyby tě tvůj otec držel pevněji na uzdě, nemusel jsem si dělat starosti s tvým chováním.“

„Kdo říká, že si s ním vůbec máš dělat starosti?“

„Zdá se, že jsi zapomněla na našeho přítele Édouarda Jozana.“

Jakou obranu jsem proti tomu měla? Game, set, match.

Ale Scott řečnil dál: „Všichni po tobě touží, Zeldo. Každý muž široko daleko! Co se stane, když si dáš pár sklenek a pak se někdo pokusí –“

„Myslíš, že k tomu nedojde, když u toho budeš? Dojde. A já to zvládnu, jako jsem to zvládla pokaždé. Nemusíš se proto chovat jako nějaký bláznivý, superprotektivní netvor.“ Zdvihla jsem paže, zakroutila dlaněmi v mimické nápodobě obra lidožrouta a Scottie se rozesmála.

„Já nechci být netvor,“ řekl Scott. „Ale co mi zbývá? Miluju tě nad všechno pomyšlení. Nemůžu si pomoct.“

Scottie ho zatahala za rukáv. „Táto, udělej obra! A zařvi!“ dodala, vylézajíc ze stoličky. „A já budu princezna v lese a ty mne budeš honit!“

„Vážně, můžeš mi to klást za vinu, Zeldo?“ hlesl ještě Scott a pak začal honit Scottie.

Nechala jsem to vyšumět. Nebylo rozumné mu dovolit, aby omlouval své špatné chování nejlepšími úmysly a láskou ke mně, vůči níž je bezmocný. Věděla jsem, že pokaždé, když na to dojde, stoupá pravděpodobnost, že napříště se bude zase chovat špatně. Věděla jsem to, a přece jsem do toho zabředla, stejně bezmocná vůči špatné volbě jako on.

33

Když jsem šla příště na balet, už jsme se se Scottem nehádali; jen jsme si domluvili, že se po představení spolu setkáme. Jakmile skončilo, rozloučila jsem se se Sarou a vzala jsem si taxík k Dingovi, kde měl Scott hrát karty.

Noc byla teplá, vzduch voněl praženými buráky a v uších mi zněly vzdechy a tóny z Flore et Zéphire.Taxík mě vysadil na rohu rue Delambre; naklonila jsem se do okénka, abych zaplatila, a když jsem se narovnala, spatřila jsem Hemingwaye. Mířil stejným směrem jako já, k boulevard du Montparnasse.

„Nesrovnatelná Zelda Fitzgeraldová,“ pravil, objal mě a políbil mě na obě tváře. Voněl mýdlem, potem a whisky. „Pěkná noc, co?“

„Řekla bych, že pro vás určitě. Působíte tak radostně.“

„Jasně, když mi váš manžel milostivě půjčil stovku, takže si můžu udělat výlet do Pamplony a podívat se na býky. Támhle jsme si dali pár kol,“ řekl, zdvihl pěsti a ukázal hlavou k baru. „Málem jsem ho nechal vyhrát.“

„Takže je tady. Dobrá.“ Přemýšlela jsem, jak ošklivé modřiny bude Scott mít. Co je to s muži, pomyslela jsem si, že ani ti, kdo běžně nevyvolávají tyhle stupidní střety, nedovedou zřejmě odolat výzvě?

„Je to vážně pašák, ten váš manžel. Talent. Klikař. Ožrala, měl bych dodat. Sbírá teď body na baru – všimněte si, že říkám na baru, ne u baru, v baru, nebo dokonce v base.“

„Mí učitelé jazyků vždy zdůrazňovali význam předložek.“

Představila jsem si, jak Scott sedí na baru, klátí nohama a kolem něho na barových stoličkách klaka podobných násosků. „Kdepak je dnes večer Hadley? Určitě ji ode mne pozdravujte.“

„Moc vnitřní jistoty nemá, co?“ vedl svou Hemingway, jako bych nic neřekla. Opřel se rukou o zeď a naklonil se tak, že jsem nemohla projít. „Je jako posedlý. Věčně se stará, jak se prodává Gatsby a jak je daleko s novou knihou. Spisovatel má těžký život. Měl by to přijmout a vyrazit z toho, co se dá. Velikost není možná bez propadů a bez obětí.“

„Už jsme toho pro jeho spisovatelskou dráhu obětovali spoustu – hlavně spánek,“ namítla jsem v žertu.

Hemingway mi položil volnou ruku na rameno, sjel mi pomalu po paži a pevně mi sevřel zápěstí. „Vás všichni muži chtějí, víte.“

„A když už o tom spánku mluvíme,“ řekla jsem a snažila jsem se nedat najevo své znechucení, „mám dojem, že ani vám by neškodilo, kdybyste si zdříml?“

„Ale vy jste vybíravá. Myslíte si, že většina mužů jsou blázni, vidím vám to na očích. Vím, že jste Scottovi oddaná, a obdivuji to a cením vás výše než mnoho jiných žen. Ale jeho by nikdo nepokládal za chlapa, a když já vidím vaši vášnivou náturu, říkám si, jestli jste vůbec někdy byla doopravdy uspokojená.“

Byl opilý, což ho do jisté míry omlouvalo – a já jsem byla samo sebou zvyklá omlouvat špatné chování podroušených mužů. Tenhle muž však překročil mez, kterou dosud nikdo nepřekročil. Tady žádné nejlepší úmysly nehrály roli.

Ani v nejmenším se neohlížel na svou ženu, natož aby bral ohled na muže, se kterým ho údajně poutalo tak veliké a nové přátelství a který byl shodou okolností také mým manželem – jak to vůbec bylo možné? Co ho vedlo k myšlence, že se mi touhle cestou může přiblížit? Já jsem ho určitě nikdy nepovzbuzovala – ale on ani povzbuzení nepotřeboval. Na okamžik jsem mu pohlédla do očí. Zahlédla jsem v nich záblesk humoru, který mi prozradil, že se takhle k ženě někoho jiného nechová poprvé, což mě jen ještě víc rozezlilo.

„Tohle máte ve zvyku? Nemůžete s ženami boxovat, tak je chcete svádět?“

„Jsem mužský.“ Přitlačil mě zády ke zdi a přitiskl se ke mně. Bylo naprosto jasné, o co mu jde. Opřel se dlaněmi o zeď a uvěznil mne mezi svými pažemi. „Muž má v povaze prokazovat svou mužnost, brát si, po čem touží.“

Bylo už dost zlé, že mi pokazil ten nádherný večer plný hudby, tance a umění; nehodlala jsem se stát další z jeho trofejí. Věděla jsem, že by ho můj hněv jenom pobavil, rozhodla jsem se tedy bránit jinak. Spustila jsem dlaň mezi nás a položila ji na jeho ztopořený úd. Třela jsem ho přes kalhoty po celé délce, dala jsem si na čas, dopřála jsem mu myšlenku, že si toho večera užije s oběma Fitzgeraldovými.

„Celkem ujde,“ šeptla jsem, ústa velmi těsně u jeho ucha, a on se zasmál. „Ale,“ dodala jsem, protahujíc se pod jeho paží, „přece jen to bude další oblast, kde vám dá Scott na frak.“ Se smíchem jsem se osvobodila a pospíchala ke dveřím Dingo baru, jista si tím, že jsem ho ťala do živého.

„Kurvo,“ řekl s takovou klidnou sebejistotou, až se mi zježily vlasy na šíji, a já hned věděla, že jsem udělala chybu. „Jen dál. Jen vyklop tomu svému poloimpotentnímu hrdinovi, s jakou flundrou se oženil. Nemůžu se dočkat, až se dozvím, jak to vezme.“

Podcenila jsem, koliktoho o nás už tehdy Hemingway věděl a jak byl mazaný: Nahlédl do Scottova měkkého srdce a zjistil, jak snadnou kořistí bude, pokud se na ně rozhodne zaútočit. A věděl, že Scottovi neřeknu, co se mezi námi odehrálo, abych nevyprovokovala další výbuch žárlivého nedorozumění. Ať už mu Scott o večírku u Colea vyprávěl nebo nevyprávěl, on o tom věděl.

Vešla jsem do Dinga a neohlédla jsem se. Neřekla jsem ani slovo, můj krok nezaváhal, ale žaludek se ve mně vzpouzel, jako by chápal lépe než já, jak příšerně pitomě jsem se zachovala a co mne to bude stát.

34

„Těším se, až uvidím vilu Ameriku v plné kráse,“ prohlásil Scott, když jsme se pobřežní silnicí blížili k Antibes. „Je to zatracená škoda, že můj otec ze sebe nedokázal udělat něco podobného jako Geraldův starý pán, a jako Sařin otec; představ si, kdybychom měli sami něco takového – a ty dva fantastické byty v Paříži. Všechno jen proto, že starý Murphy věděl, že opasky a boty budou nejmíň tak lukrativní jako kupříkladu sedla, a Sařin otec – jak že se jmenoval? Wiborg? – rád míchal chemikálie. Víš, že se stal milionářem, ještě mu nebylo čtyřicet?“

Byl počátek srpna a my jsme na tomhle výletě byli se Scottem poprvé za celou věčnost spolu absolutně sami. Během celodenní cesty na francouzský jih jsem měla příležitost si svého manžela skutečně prohlédnout,studovat ho, zhodnotit ho – a to, co jsem spatřila, mi nahánělo starost. Obličej a krk mu změkly, přibral v pase, rysy jako by se mu rozostřily. Ruce mu potřísnil do žlutohněda nikotin, vlasy ztratily svůj lesk; bylo mu necelých devětadvacet, ale vypadal o deset let starší.

Týden před výletem jsem zaznamenala své dvacáté páté narozeniny. Dvacet pět není žádný milník, nic jsem od nich neočekávala, ale stejně jsem se neubránila vzpomínkám – jako o každých narozeninách – na slavnost, kterou Scott uspořádal na mé osmnáctiny. V oněch dnech mnou byl dozajista posedlý; nyní byl posedlý Ernestem Hemingwayem.

„Jdu na oběd s Ernestem.“

„Jdeme s Ernestem na box.“

„Běž si lehnout beze mne; slíbil jsem Ernestovi, že si do zítřka přečtu pár jeho povídek.“

„Gertruda chce, abychom se u ní dnes s Ernestem zastavili.“

„Ernest myslí…“

„Ernest říká…“

„Ernest by rád…“

Pokaždé, když jsme se s Hemingwayem setkali, usmál se na mne, jako bychom spolu sdíleli ošklivé tajemství, něco horšího, než kdybych prostě podlehla jeho mužnému kouzlu. Rozum mě nabádal: Pověz to Scottovi!, ale nedostatek odvahy v útrobách mne varoval: Počkej s tím – co kdyby se postavil na Hemingwayovu stranu? Raději to nepokoušet.

Poprvé v životě jsem se rozhodla vyhnout se střetu. Skrývala jsem se větší část června a července a namlouvala jsem si, že se vyhýbám společnosti spíše kvůli svým potížím se žaludkem než proto, že by mi naháněl strach Hemingway.

Během jízdy Scott v jednom kuse rozkládal o koženém zboží Mark Cross a o Wiborgově inkoustovém impériu v Ohiu a o tom, jak moudré bylo, že jsme poslali Scottie a chůvu do Antibes vlakem.

„Ernest říkal, že by si rád udělal takový výlet do Španělska: jen muž, auto a cesta.“

„A v jaké rychlosti se podle tebe dá bezpečně vyskočit?“

„Co? Ach! Promiň, miláčku, jen jsem zabloudil ve vlastní hlavě. Těšíš se na pláž? Nebyla to celá věčnost od loňského léta a od Jozana? Safra – na tom, jak v Paříži ubíhá čas, je něco úplně mystického. Jo, a když je řeč o Jozanovi: Vyprávěl jsem Ernestovi tu naši pohádku, jak se do tebe Jozan beznadějně zamiloval. Tentokrát jsem tvrdil, že ten chudák nedokázal snést pomyšlení na to, že jsi ho odmítla, a zabil se – zřítil se s letadlem do moře.“

„Co na to Hemingway?“

„Že dokáže pochopit muže, který se kvůli tobě touží zabít. Je to velkolepý příběh, nezdá se ti? Dovedu si ho představit jako divadelní hru, nebo ještě lépe, jako film…“

Co se to stalo v Paříži, co se nám to přihodilo, že si svou krizi z loňského léta můžeme nyní tak lehce připomínat pro zábavu, že našemu obnovenému svazku nijak nepřekáží, ale ani ho nikam neposouvá?

Scott si později poznamená do svého zápisníku, že to byl rok „tisíce večírků a žádné práce“; což situaci sice zajisté vystihuje, ale nikterak nevysvětluje.

*

Na Riviéře mne žaludek netrápil častěji než dříve – tedy tak jednou za týden nebo za čtrnáct dní – ale bolesti začaly nabývat na síle. Dá se říci, že jsme se sešli všichni, my, Murphyovi, Dottie Parkerová, Esther, Archie MacLeish a jeho žena – toho měsíce tam bylo tolik lidí, procházeli jsme se sedmi zelení překypujícími akry terasovitých zahrad vily Amerika, nebo jsme sestupovali dolů na la plage de la Garoupe, které kdekdo říkal Geraldova pláž – a mne bez nejmenšího varování přepadly křeče. Za několik minut už jsem se kroutila bolestí, nebo jsem potřebovala rychle na záchod a musila jsem opustit skupinu. Měla jsem pocit, že mi veškerý čas zabírá kvapná chůze k domu hostitelů.

Tam jsem spolkla jednuz těch pilulek, které mi zbyly od operace, a zavřela jsem se v ložnici, svinula jsem se do klubíčka na posteli a čekala na příliš pomalu nastupující úlevu, kterou s sebou lék přinášel. Pokaždé jsem si říkala: To přejde, to přejde…a také to přešlo, na hodinku na dvě jsem usnula a probudila jsem se jako znovuzrozená, jako by mě nikdy nic nebolelo. Několikrát však lék vůbec nezabral, a pak Scott přivedl doktora, anděla, spasitele, který mi přinášel podkožní injekci morfinu.

Zjistila jsem, že pokud jím obezřetně a vyhýbám se pití, dokážu se vyhnout nejhoršímu. Nechtěla jsem se pouštět do všech společných akcí, ale také jsem nechtěla být „Fitzova chudinka žena“, vyvinula jsem tedy velké úsilí, abych se účastnila alespoň obědů na terase, odpolední na pláži a večerních koktejlů, ať už se je Gerald rozhodl podávat na kterémkoliv malebném místě.

Po večeři přicházely na řadu karetní hry a šarády. Jakmile se k nám přidali Cole s Lindou, trávili jsme dlouhé večery naší oblíbenou hrou z minulého léta – až na to, že místo mne hrál na piano Cole. Scott občas zaznamenal – aspoň to říkal – že mám v očích a okolo úst ztrhaný výraz, a Sara prohlásila, že se určitě necítím dobře, protože jsem značně víc potichu a mnohem klidnější. Byla jsem ráda, že si toho všimli a že jim to není lhostejné.

Péče o bližního ovšem může – nebo také nemusí – nabýt tolika různých forem. Od svého příjezdu do Antibes jsme se se Scottem nemilovali. Nemilovali jsme se ani hodně dlouho předtím, vlastně už jsem nedokázala určit, kdy to bylo naposled. Vzhledem k tomu, jak často jsem se cítila mizerně, měla jsem Scottovu zdrženlivost brát jako požehnání; když Scott nic nežádal, nemusela jsem nic odmítat. Připadala jsem si však zavržená a nežádoucí. Nedostávalo se mi těch milých projevů náklonnosti, které naznačovaly jeho zájem, scházela mi tajná řeč, kterou si mezi sebou manželé obvykle vytvoří – trochu koketérie, významné pohledy –, kterou by mi dal najevo, že po mně dosud touží, že stačí, aby mi bylo chvíli dobře.

Dalo by se tedy říci, že jsem si připadala žalostně a nejistě, když jsme se jednoho dne vydali na večeři do Saint-Paul-de-Vence, do vyhlídkové restaurace zasazené do skalnatého srázu nad mořem. Byl srpen, slunce až do večera oblažovalo oblohu svou přízní. Zalévalo kamení kolem nás oranžovou září, jež zvolna přecházela do růžova, pak do levandulova, a my jsme seděli v otevřeném patiu a jedli ryby a olivy a zapíjeli je místním vínem, které uvádělo Geralda do nadšení.

„Je mimořádné,“ říkal, když nám číšník naplnil sklenky. „Naprosto to není stolní víno, jaké vám nalijí všude jinde – ani ta břečka venkovanů, kterou prodávají na levém břehu, tak hustá, že se snad dá i žvýkat. Tohle vám dá křídla.“ A protože Gerald byl Gerald a Gerald nikdy nevynakládal energii bez důvodu, neobrátila jsem do sebe toho vína jen jednu sklenku ani dvě sklenky, ale hned tři, ještě než se slunce skutálelo pod obzor, i když jsem věděla, že na to později doplatím.

A přibližně ve chvíli, kdy jsem do sebe lila tu třetí sklenku, někdo – kdo si dnes vzpomene, čí hlas to byl? – hlasitě poznamenal, že ta kouzelná a milovaná tanečnice Isadora Duncanová, kterou jsem já tak obdivovala, večeří u stolu na druhé straně patia.

„Cože? Doopravdy?“ řekl Scott, vyskočil ze židle a v mžiku buď upadl, zřítil se anebo se vrhl na podlahu k jejím nohám; nebyla jsem v dost dobré kondici, abych dané akci beze zbytku porozuměla.

Slečna Duncanová se k němu sklonila, popleskala ho po tváři a pohladila mu vlasy, když se na ni zářivě usmíval z podlahy. „Jak milý a zlatý jste, můj věrný centurione!“

„Jsem váš a k vašim službám,“ řekl Scott.

Co to má k čertu být? pomyslela jsem si. Ona byla moje. On byl můj. Vstala jsem ze židle, pochopila, že nejkratší cesta dolů z vršku vede přes náš stůl, vylezla jsem na židli, přešla po stole, stoupla na kamennou zeď a skočila na schodiště pod sebou.

Kdyby tu místo schodů byla kašna, jako kdysi na Union Square – ale nebyla tu. Schodiště bylo ze starého, dobrého, bytelného kamene, a moje vysoké podpatky nebyly právě způsobilé k elegantnímu doskoku. Pak už jsem vnímala jenom své pulzující ruce a kolena, a pak u mne byla Sara, objímala mne a pomáhala mi na nohy. Z holení mi crčela krev; vzpomínám si, jak jsem byla ráda, že jsem si nevzala punčochy.

„Já prostě nesnáším, když dělá takové kraviny,“ řekla jsem.

Také si vzpomínám, že Scott byl mou akcí vyveden z míry daleko méně než Murphyovi a MacLeishovi. Vlastně si myslím, že celý výstup ocenil – a proto jsem ho patrně i sehrála.

*

Náš pobyt se již chýlil ke konci, bylo pozdě v noci, všichni už spali, když mě ostrá bolest vzbudila ze snu, ve kterém jsem se hádala s Šíleným Kloboučníkem z Alenky, jestli jsou dosud v módě zvonovité dámské klobouky. (Péra! pokřikoval neustále. Krempy!) Na okamžik jsem ztratila orientaci, pak jsem posbírala souvislosti a pokusila se překulit na svou stranu a nalézt úlevu v pohodlnější pozici. Když to nepomohlo, vstala jsem a namířila si to do koupelny.

Dům, v němž jsme byli hosty, měl tvar otevřeného U, budova obtáčela nádvoří. Aby se člověk dostal do koupelny, musel jít otevřenou chodbou až ke dveřím vedle kuchyně. Sotva jsem tam dospěla, bolest zesílila a podlomila mi kolena. Bylo to, jako by mi někdo otáčel v útrobách širokým řeznickým nožem a prodíral se mi napříč břichem, řezal a otáčel… Myslela jsem, že umírám, a téměř jsem si to přála. Nemohla jsem se hnout ani jsem nemohla mluvit, s každým nadechnutím se nůž otočil znova a s ještě větší vervou.

Vypadalo to, že jedna pilulka nepomůže, vzala jsem si tedy druhou a čekala zlomená v pase, nádech, pauza, nádech, nádech… Prosím, Bože, zněl mi v hlavě refrén, a když už se mi zdálo, že uplynula celá věčnost a pořád žádná úleva na obzoru, vzala jsem si těch pilulek víc v zoufalé touze, aby ty zatracené kuličky odvedly své milosrdné dílo. Ať mi dopřejí okamžik oddechu, a já hned vzbudím Scotta, aby přivedl doktora.

Později mi Scott vyprávěl, že se probudil a divil se, kam jsem zmizela. Když jsem se nevracela, šel se po mně podívat a objevil mne zhroucenou u zdi na podlaze koupelny. Běžel pro pomoc. Gerald a Sara poslali někoho z personálu pro doktora, pak mě se Scottem zdvihli a celé hodiny mne vodili sem a tam. Mezitím vyšlo slunce a v zahradě z větve na větev přeletovali ptáci.

Doktor se vynořil až v poledne, protože byl u porodu v blízkém Le Ponteil, tak jsme dál chodili kolem zahrady. Teprve, když jsem byla s to souvisle odpovídat na otázky, dovolili mi, abych si lehla a vyspala se ze zbývajících účinků medikace. Na nic z toho se nepamatuji; jenom na všechno pohlcující prázdnotu, éterický druh radosti: Děkuji, Bože, bolest zeslábla, rozplynula se a nic už mi nikdy neublíží.

35

5. února 1926

Má drahá Druhá Saro,

nesmírně mě těší, že jsi v Paříži a hodláš studovat na Sorbonně, i když je mi tak líto, že ti John nedokázal být lepším manželem. Rozvod je určitě strašlivě těžká věc.

Tvůj dopis mě zastihl v Pyrenejích, přijeli jsme sem do města Salies-de-Béarn, abych se tu léčila z toho, co můj doktor nazývá kolitidou. Každodenní koupele v horkých slaných pramenech prý vyléčí všechno, nenapraví ovšem skutečnost, že když jsem tady, nemohu se s tebou setkat dříve než v březnu, až se vrátíme do Paříže!

Bydlíme v hotelu Bellevue, s námi je tu jenom pět dalších hostů. Kolitida je patrně žalostně z módy – proč mi to někdo neřekl? Vesnička je roztomilá, klidná a pokojná, takže ji Scott přirozeně nemůže vystát. Ve skutečnosti mu nejvíc vadí, že nemůže být uprostřed všeho dění a pohromadě s tím chlápkem Hemingwayem, o kterém jsem ti vyprávěla. Svatosvatě si umínil, že dostane Hemingwaye k Maxu Perkinsovi a do nakladatelství Scribner. Myju si nad tím ruce; Hemingway napsal ošklivou malou „satirku“ na knihu našeho dobrého přítele Sherwooda Andersona (a svého prvního mentora, měla bych dodat!) a trvá na tom, že nakladatel, který by chtěl vydat ten „vysoce závažný román“, pojednávající o hovadině, totiž o hovězím, chci říci o býčích zápasech –, musí také zároveň vydat tu druhou knihu, Jarní proudy.

I jeho žena se domnívá, že to není správné. Je to dokonale neurvalý manipulátor, ale Scott to nechápe. Nejenže to nechce vidět, ale navíc soudí, že žárlím na pozornost, kterou věnuje svému nejlepšímu příteli. Původně byl Scott proti té knize, ale Hemingway naléhal a Scott couvnul na celé čáře. Nikdy bys neřekla, že Scott je z těch dvou ten starší.

Myslíš, že mě zdejší solná kúra vyléčí nejen ze střevních potíží, ale i z návalů pesimismu?

Pár dobrých zpráv: Velký Gatsby se teď hraje na Broadwayi. Kritiky jsou slušné a na obzoru je i smlouva na filmové zpracování, takže Scott je zase mistrem světa.

Nechali jsme Scottie v Paříži s chůvou – jdi se na ni podívat, je z ní čtyřletý medvídek a po necelém roce ve Francii mluví obdivuhodně francouzsky; můžeme se od ní učit.

Jaký dar, že Tě mám zas tak blízko. – Vidíš? Soli už zabírají!

Z celého srdce —

Z –

Tam v Bellevue jsem odpočívala, brala koupele, malovala, četla, psala dopisy a Scott zatím pilně korespondoval se všemi možnými lidmi. Prorazil Hemingwayovi cestu k newyorským nakladatelům a měl radost, když četl Maxův dopis a když mu pak psal Hemingway a oba oznamovali nový přírůstek do Scottova klubu Scribnerových spisovatelů. Nikdo z nich tomu tak neříkal, rozumíte, ale já jsem to tak začala vnímat. Scott se pokládal za hrdinu, že je dal dohromady, i když věděl, že proto on i Hemingway pozbyli Sherwoodova přátelství a rozkmotřili se i s Gertrudou Steinovou, která pokládala Proudy za dílo hodné odsouzení.

Po návratu do Paříže vykládal Scott každému, kdo mu byl ochoten naslouchat: „Ten jeho román je vážně něco. Mrknul jsem se na první stránky a je to ohromné. Můj vydavatel – Scribner – mu dal předem patnáct set dolarů na ruku.“ A jako by toho nebylo dost, dodával: „Prorokuji, že Slunce také vychází udělá padesát tisíc nákladu“ – tedy tolik, kolik se nakonec prodalo Scottových prvních dvou románů. Pozorovala jsem, jak Scott velebí Hemingwaye, a docházelo mi, čím si to mám vysvětlit, a děsilo mne to: Scott bral Hemingwaye jako své alter ego.

*

Jednoho březnového poledne jsme se se Sarou Mayfieldovou setkaly v Rotonde. „Už chápu, jak jsi to myslela s tím Hemingwayem,“ řekla, a pohled jejích velkých modrých očí prozrazoval intenzivní soustředění.

„Povídej.“

„Byla jsem tady před týdnem s kolegyní studentkou na obědě a za námi tam seděl celý houf ženských v přepásaných šatech – v jakých chodíš ty, ale ještě o třídu výš – hedvábí a tak, víš? Všechny měly poslední modely kloboučků, nejnovější střevíčky, rafinované líčení. Ale stejně bych si jich ani nevšimla, dokud jsem nezaslechla, jak jedna říká: ‚Zelda‘, to jsem hned zbystřila; konec konců, kolik Zeld tady asi tak bude?“

„O žádné bych nevěděla.“

„Právě. A ta ženská povídá: ‚Drum myslí, že on je slušný – i když má dojem, že jeden kritik, Gilbert Seldes, byl vůči jeho románu až příliš vstřícný. Ale ona je divná, a to jsem viděla sama – Drum říká, že je blázen, možná je i nebezpečná, a on je zná dobře.‘ Pak prohlásila – cituji: ‚Drum soudí, že ona je pro něho nehoráznou přítěží – a taky to Scottovi řekl.‘ Její kamarádky byly samozřejmě zvědavé, co na to Scott; a ona jim řekla: ‚Jistě, ten s tím souhlasí, ale už pracuje na tom, aby ji dostal pod kontrolu.‘“

Drum. To mohl být jenom Hemingway. Zeptala jsem se Sary: „Jak vypadá ta samozvaná autorita na můj duševní stav a na mé manželství?“ Podle toho, jak ty dámy popisovala, jsem si byla jista, že vím, o koho jde, ale doufala jsem, že se mýlím.

„Netváříš se zvlášť překvapeně.“

„Podívala ses na ni?“

„Ne – tedy, viděla jsem je všechny, když přicházely, ale která z nich tě pomlouvala, to nevím.“

„Já to tuším.“

Později jsem to vyprávěla Scottovi, a ten mi řekl: „Nevěřím z toho jedinému slovu. Pauline možná něco podobného vykládala, ale od Ernesta to neměla.“

„Takže on ti nikdy neřekl, že ti jsem přítěží?“

Scott uhnul očima. „Ví, jak moc tě miluju a jak mě to někdy odvádí od práce.“

„Protože se vždycky vrhnu na nějakého chlápka, je to tak?“

„Ne, samozřejmě ne; ale někdy jsi tak strašlivě družná. Nemůžeš mi vyčítat, že mi to dělá starosti, aspoň ne po –“

„Jestli se zase vytasíš s Jozanem, přísahám, že ti jednu vlepím.“

Scott se rozesmál, objal mne, přitiskl mi paže k bokům.

„Pusť mne.“

„Nemohu, promiň. Pracuju na tom, abych tě dostal pod kontrolu.“

*

Za dva dny mě Scott vytáhl na oběd k Deux Magots, i když jsem trvala na tom, že nemám k jídlu chuť a chci si raději číst Americkou tragédii, novou knihu Theodora Dreisera. Nedávno jsem četla Dreiserův první román Sestřička Carrie, seznámila jsem se s ním v létě na nějakém soirée v hotelu du Cap a zajímalo mě, jaký skandální příběh ve své nové knize tentokrát zpracoval. Není nad to, když se člověk může ráchat v problémech jiných lidí, má-li zapomenout na svoje vlastní.

Scott mi sebral knihu se slovy: „Četlas Gatsbyho, takže jádro pudla už znáš. Pojď, potřebuju na chvilku vypadnout.“

Ještě jsme nedosedli a už jsem viděla Hemingwaye, jak vstává od stolu na druhém konci místnosti. Proti němu seděla Pauline Pfeifferová v šatech z rudého hedvábného šifonu, které jí, podle mého názoru, dodávaly vzezření, že se až příliš snaží být, za co ji každý pokládá: šik, elegantní a nezávislá.

Scott řekl: „Hele, je tady Pauline a Ernest – zřejmě se zrovna vrátil z New Yorku.“ V jeho překvapení zazněl falešný tón a já jsem náhle pochopila, že jsme se tu s nimi ve stejný čas neocitli náhodou.

Hemingway se otáčel od stolu a Pauline se natáhla a uchopila ho za ruku. Z celého jejího těla, když už ne z oděvu, vyzařovalo zdráhání a neochota. Hemingway jí přejel rukou pod bradou a nechal ji tam samotnou. Chtěla jsem vstát a dát jí políček, aby se probrala z té své pitomé sebestřednosti – a možná jsem to měla udělat, přinejmenším pro to, co zaslechla Sara Mayfieldová.

„Scotte, kamaráde, mistře,“ zářil z dálky Hemingway a mířil k nám přes celý sál. Usmíval se. „Vidím, že máš za sebou v závěsu paninku. Jak se vede, Zeldo? Nervy dávají pokoj?“

„Byla to choroba žaludku.“

„To dělá úzkost. Můj otec měl nervové záchvaty – a bože dobrý, nepřál bych vám jít do koupelny – nebo vůbec být v domě! – když ho to zrovna chytlo. Dáme si něco, ne?“

Zatímco jsem se nípala v sendviči s plátky šlachovitého hovězího, Scott Hemingwaye povzbuzoval, aby vykládal o své cestě do New Yorku. Chtěl slyšet do nejmenších podrobností, se kterými redaktory se Hemingway setkal, jak s ním jednali zaměstnanci nakladatelství, co říkal Max, jestli u Scribnera padla zmínka i o něm, o Scottovi, a co si o tom celém myslí Hadley – to všechno musel nutně vědět. Dodal: „Hadley je asi celá bez sebe. V tvé kariéře to znamená úžasný krok kupředu.“

„Těší ji to,“ konstatoval Hemingway vyrovnaně. Pak se usmál a řekl: „Ale Pfife –“ ukázal hlavou na Pauline, která vydržela u svého stolu jen několik minut a nyní se vydala k východu – „chápe Proudy, viděla, jak vznikaly, podporovala celou věc. Byla zkrátka ohromná.“ Oči a hlas mu na ní na okamžik prodlely, pak se obrátil k nám se slovy: „A taky jsou s Hadley veliké kamarádky.“

„Asi už jsi myslel na Forda?“ tázal se Scott. „Že bys to zkusil?“

Narážel na spisovatele Forda Madoxe Forda, který, podle toho, co jsme slyšeli, pěstoval polygamii a žil jak se svou druhou ženou Stellou, tak s elegantní a duchaplnou autorkou jménem Jean Rhysová. Byly to variace na jedno téma, nic víc, o tom šel jeden hlas.

Monogamie je staromódní a zbytečná, není tedy lépe, když se tyto alternativní vztahy odehrávají otevřeně? Upřímnost a otevřené přijetí, to je podstatné; pak nezbude místo pro tajnosti a všichni mohou být docela spokojení. Potud teorie – a zdá se, že některým, včetně Ezry Pounda, se to docela dařilo. Klepy pravily, že Poundova milenka Olga si v době, kdy byla s ním, nepřála být ničím rozptylována, a tak poté, co doprovázela jeho a jeho ženu do Itálie, předala svou novorozenou dceru nějaké vesnické ženě a Pound té osobě platil, aby o dítě pečovala. To pro mne nebylo „moderní“, to bylo opovrženíhodné; mívala jsem ráda jak Pounda, tak Olgu, ale teď jsem si nebyla jista, kdo z nich se mi více protiví.

Možná, že jsem byla jediná, komu něco podobného připadalo nechutné. Možná, že Hadley byla tak uznalá jako Stella a Dorothy Poundová. Snad byla ráda, že se vůbec může podílet na vztahu s takovým výlupkem vší mužnosti. Výsledek jsem jistě nemohla předvídat; v prvé řadě pro mne byla záhadou každá žena, která by byla vůbec ochotna mít něco s Hemingwayem.

Hemingway pokrčil rameny. „Jenom vím, že to letos v Antibes bude zajímavé.“

Scott se k němu naklonil. „Říkal jsem ti to? Taky tam máme bydlení, odjíždíme příští týden. Báječnou vilku v Juan-les-Pins, půl míle od vily Amerika.“

Zůstala jsem na něho zírat. Pokud mi bylo známo, hodlali jsme zůstat v Paříži, stejně jako loni, a někdy na konci léta odjet na několik týdnů na návštěvu k Murphyovým. Neříkal mi snad Scott a neujišťoval o tom i Harolda a Maxe, že se teď, po našem návratu ze Salies-de-Béarn, zavře doma a dokončí svůj román? Dokonce si na léto pronajal mansardu „jako má Ernest“, jak řekl, a měl v úmyslu sekat dobrotu a pravidelně pracovat, dokud knihu nedokončí. Jistě by nezměnil své plány – naše plány – aniž by se se mnou poradil, aniž by mi to alespoň oznámil. Takový manžel to nebyl.

A přesto.

„To je skvělé,“ usmál se na mě Hemingway. Já jsem však ze sebe nedokázala vypravit slovo.

Scott vedl vesele svou: „Takže, kdybys někdy potřeboval ještě jedny oči, aby se ti mrkly na rukopis, jsem ti k službám. A samozřejmě můžeš počítat s naší podporou s Pauline a tak dál.“

„V tojsem také doufal,“ odvětil Scottovi Hemingway, ale díval se pátravě na mne.

Když odešel, řekla jsem: „Bylo by skutečně ohleduplné, kdybys své záměry nejdříve probral se svou ženou, než se k něčemu rozhodneš.“

„Mělo to být překvapení. Máš za sebou takový těžký rok; myslel jsem, že ráda přivítáš pár měsíců slunce a mořského vzduchu.“

„Nu, to překvapení se ti tedy povedlo. I když jsi zvolil dost divný postup – spíš to vypadá, že jsi překvapil svého velikého a dobrého přítele. A odkdy máš tolik pochopení pro ten módní trend dvojženství, nebo mi snad zamýšlíš sdělit ještě něco jiného?“

Můj sarkastický tón se ho dotkl. „Asi by sis měla najít nějaké své vlastní přátele, pokud tolik žárlíš na ty moje.“

Připlácla jsem chléb zpátky na sendvič. „Zruš tu vilu; chci zůstat tady. Maluji, pracuji na tom; dala jsem Scottie zapsat na balet – zlomíš jí srdce, když ji přinutíš, aby to odložila na podzim.“

„Může tančit po vile Amerika s Honorií,“ řekl. „Je jí pět let, jaký je v tom rozdíl?“

„Pro mne to je rozdíl.“

„Všechno vždycky jen ty a ty, že ano? Nemáš ráda Ernesta, nemáš ráda Gertrudu, nemáš ráda Pounda, není ti dobře – a já to chápu, přizpůsobuji se tvým přáním, dělám, co mohu, abych ti pomohl. Teď něco potřebuji já: vypadnout na čas z Paříže. Už jsem zaplatil nájem. Pojedeme.“

36

Krátce po našem příjezdu na Riviéru jsme se Scottem dostali pozvání na večírek na rozloučenou s Alexanderem Woollcottem. Pro Scotta to byl důkaz, že sezona se dobře rozjíždí. Pro mne to byla malá radost, dosud jsem se v duchu obírala tím, jak je mě Scott schopen klamat – tak hladce a snadno a bez nejmenšího kousku výčitky. Působil však uvolněně, pleť měl po několika odpoledních na pláži lehce opálenou. Musela jsem připustit, že mu čas, který tu tráví, viditelně prospívá.

Večírek se konal v jednom z antibeských kasin. S panem Woollcottem jsme se zběžně seznámili, když jsme bydleli na Manhattanu a v Great Neck. Byl to divadelní kritik, stejně jako George Nathan. Na rozdíl od George byl těstovitý a bezpohlavní, zato však milý a vlídný a měl velký smysl pro humor.

Na takových večírcích se obvykle sedalo okolo skvělých velkých stolů, jedlo se a pilo se a všichni po řadě pronášeli buďto sentimentální, nebo lehce dvojsmyslné proslovy na počest hostitele. Jelikož pan Woollcott není George, převažovaly tentokrát proslovy sentimentálního rázu. Jenom dramatik Noël Coward pronesl cosi vtipného, jenže příliš stručně, a navíc to bylo příliš na začátku večera, než aby jeho řeč zanechala nějaký větší dojem.

Scott si velkoryse přihýbal vína. Já jsem nepila vůbec a narůstal ve mně neklid a nuda. Znova a znova jsem slyšela: Alexander je kouzelný, Alexander je báječný, Alexander je vtipný a moudrý, Alexander nám bude chybět – pěkné projevy, opravdu pěkné, ale nijak strhující, a já jsem potřebovala, aby mě něco uchvátilo, protože jsem se pořád ještě v duchu rozhořčovala nad tím, že jsem se dala přimět, abych sem přijela, když všechno, co mě opravdu zajímalo, zůstalo v Paříži.

Moje rozhořčení však tlumila vzpomínka na maminčin poslední dopis. Psala:

Dítě, nejsem si jista, co tě přivedlo na myšlenku, že tvůj manžel – nebo manžel kterékoliv jiné ženy – je povinen, aby bral při podobném rozhodování v úvahu přání své manželky. Je tak těžké pochopit, jaký život to vedeš tak daleko od domova… Stala ses jednou z těch příšerných feministek? Mám dojem, že žiješ nějak úplně jinak než já, jestli tě něco ponouká k víře, že ženy mají právo něco podobného vyžadovat. Od nás se čeká, že budeme udržovat úctyhodný domov, pečovat o manžela a o děti, a oplátkou za toto úsilí nás budou naši manželé plně vydržovat. U žen ve Francii tomu tak není? Zajisté si my ženy zasloužíme čas, v němž bychom se věnovaly svým zálibám a podobně, můžeme také najít naplnění ve svých vlastních zájmech, ale nejsme oprávněny je nadřazovat manželovým prioritám a přáním. Pokud na tohle přistoupíš, snad se tvé zdraví zlepší a následně budeš i šťastnější.

Část mého já maminčiny staromódní názory dráždily. Je moderní doba a ženy jsou víc než movitý majetek. Ale nějaká část mého já se obávala, že má možná pravdu; možná bych byla šťastnější, kdybych přistoupila na tradiční smýšlení, odmítla tenhle aspekt přístupu moderních žen k manželství. Je o tolik snazší dát se vést, dát se rozmazlovat, hýčkat a laskat za to, že budu prostě příjemná manželka.

Snazší, myslela jsem si, ale nudné. A není to jen nudné, ale taky je to prostě špatné. Která žena doopravdy věří tomu, že mužům se dá věřit, že vždycky všechno dělají správně?

Míchala jsem led ve své sklence a pozorovala druhé ženy. Také se nudily, ale dělaly zlaté svaté, aby to nedaly najevo. Všichni ti muži ve skvělých oblecích, s uhlazenými vlasy, navoskovanými kníry a tuhými límci – my ženy jsme se tu všechny snažily je potěšit, a proč vlastně? Aby nás mohli táhnout na další nudnou, sebestřednou oslavu i zítra a pozítří a příště zas? Dělaly jsme to kvůli živobytí, které nám poskytovali.

Svobodné ženy mohou pracovat, jak je jim libo; vdané se samy zamykají do pozlacené klece. To všechno se dříve zdálo přirozené. Teď mě to štvalo. Pochopila jsem, že někdy si žena raději přeje nabrat vlastní kurz, než aby následovala svého manžela jako jeho oblíbený pes.

Konečně byly oslavné řeči u konce, a všichni Woollcottovi laudátoři se nyní věnovali svým společnicím, jídlu a pití.

„Počkat,“ ozvala jsem se, přemožena potřebou něco podniknout, i když to třeba dopadne špatně. Stoupla jsem si na židli. „Počkejte okamžik. Všichni se tu vyslovujete o panu Woollcottovi náramně pochvalně a on to určitě ocení, ale zdá se, že ho trošku berete na hůl, nemyslíte? Tam, odkud pocházím, což je vysoce tradiční americká oblast zvaná stát Alabama, nikdy nedopustíme, abychom své přátele, když odcházejí, také něčím neobdarovali. Já začnu,“ oznámila jsem. Pak jsem si sáhla pod šaty, tanečním pohybem si stáhla své černé hedvábné kalhotky s krajkou a zlehka je hodila na stůl; věděla jsem, že přistanou poblíž Scotta. „Bon voyage, pane Woollcotte – to je to nejlepší, co pro vás tak narychlo dokážu splašit.“

*

To jistě zdvihlo leckteré obočí – ale co toto jaro nebudilo pohoršení?

Co třeba chudák Hadley, která přijela do vily Amerika jen s Bumbym, a každý věděl, že Hemingway – v té chvíli v Madridu – to táhne s Pauline; nebyli jsme si pouze jistí, zda to ví i Hadley.

Co hůř, Bumby si s sebou přivezl strašlivý kašel, a když se ukázalo, že je to černý kašel, Sara zelenala hrůzou, že ho od něj dostanou ostatní děti. Pili jsme právě kávu v jejich olivovém háji, když vyšel z domku pro hosty doktor a sdělil nám, že Bumby sice už má to nejhorší za sebou, že mu však nařídil dva týdny karantény, aby zabránil šíření nákazy.

„Nemůžeme je tady nechat,“ řekla Sara, a když se ve dveřích domku vynořila za doktorem i Hadley, obrátila se na ni: „Hadley, je mi líto. Najdu vám hotel a pošleme vám tam všechno, co budete potřebovat. Je mi to velice líto,“ zopakovala a už vyskočila, aby učinila náležitá opatření. „Nemůžeme pokoušet osud.“

„Saro – počkejte,“ zvolala jsem. „My si to s Hadley vyměníme. Máme vilku pronajatou ještě na šest týdnů.“

„Přestěhujeme se jinam,“ doplnil Scott. „Vila Paquita je pro mne trochu vlhká, ale na Bumbyho kašel to bude to pravé – nesmí být v příliš suchém prostředí, nic, co dráždí plicní výstelku, to přece víte!“

Proč lhal? Ta vila nebyla vlhká, byla báječná, dokonalá, sám to říkal.

„To nemůžu –“ Hadley působila ztraceným dojmem, jako by to bylo mimo její schopnost chápání.

„Ovšemže ne,“ řekl Scott, „ale nám nic jinéhonezbývá. Uděláte nám obrovskou laskavost. Už jsem si vyhlédl jiné bydlení, vilu svatého Ludvíka, hned u vody, a potřeboval jsem záminku, abychom si ji mohli najmout.“

Zírala jsem na něho. O vile svatého Ludvíka jsem slyšela poprvé. Proč bychom na sebe brali další náklady, když jsme ty dva krátké týdny mohli strávit v domku pro hosty? – a pak mi to došlo: Nechává dům pro hosty volný pro Hemingwaye a Pauline.

Řekl: „Ta vila má čtyřicet pokojů, považte! Cože, to my jim prokážeme laskavost, když si jich půl tuctu obsadíme, než se na konci léta vrátí rodina – takže jaké štěstí, že ten chudinka Bumby stůně!“

„Tak dobrá,“ přikývla Hadley na souhlas. „Uděláme to tak. Pro Bumbyho to bude moc dobré.“

„A pro mne ještě lepší,“ na to Scott. „Kdybych nemyslel především na sebe, určitě byste si všichni mysleli, že jsem se rozstonal já.“

„To bylo perfektní řešení,“ poděkovala později Sara Scottovi. „Nemohla jsem ji vyhnat, ale nemohla jsem ji tady ani nechat, a kdybyste se do domku pro hosty nastěhovali vy, kam bychom ubytovali Ernesta?“

Se ženou a se synem, pomyslela jsem si – a proč vůbec tohle řešení nikoho nenapadlo – dokonce ani Hadley? V první řadě Hadley.

*

Hemingway přijel za několik dní, prozatím sám. „Slyšel jsem, jak jsi to zařídil,“ řekl Scottovi toho dne u večeře. „Nenajde se lepší, opravdovější přítel. Všichni, jak tu jste,“ řekl a rozevřel náruč, „jste jedineční, neocenitelní. Pokladem pravého muže je počet opravdových a šlechetných přátel, a tak, i když bych z kapsy stěží vyškrábl dva franky, jsem skutečný boháč.“

Na počest jeho nových knih (Proudy právě vyšly a Slunce je mělo brzy následovat) uspořádali Sara a Gerald oslavu v kasinu. Ukázal se tam – to se rozumí – každý, koho jsme toho jara na Riviéře jen letmo zahlédli. Kdo by si dal ujít slavnost, na kterou zvou Murphyovi, bez ohledu na to, k jakému účelu se pořádá? Bylo jasné, že tam bude báječné jídlo, skvělá hudba a ještě lepší společnost. Přišli Pablo s Olgou a Coco Chanel, se kterou jsem se přála seznámit, MacLeishovi, Myersovi, Man Ray, Ďagilev, Dottie Parkerová, Dos Passos a jeden nový chlapík, kanadský spisovatel a Hemingwayův kamarád Morley Callaghan. Pro mne to byla jiná verze našich začátků na Manhattanu, hochy z Princetonu nyní nahradila tahle vlivná parta.

Scotta zřejmě neuvádělo právě do nadšení, že se něco podobného pořádá na počest Hemingwaye, také bručel na „klub kamarádů z vojny“ – spisovatelé Hemingway, Dos Passos a MacLeish byli všichni za velké války v bitevní vřavě, kdežto Scottovi veškeré zamýšlené sebeobětování zmařilo příměří.

Strojili jsme se na slavnost; Scott stál před zrcadlem a upravoval si vázanku, ústa tvrdě semknutá. Měl na sobě jeden ze svých lepších obleků, pěkně střižený letní z hnědé lehké vlny, a k němu pruhovanou kravatu, která mu ladila s barvou očí. Až na to, jak se tvářil, vypadal opravdu dobře, tak dobře, jak jsem ho v poslední době vídala pořád.

Prohlásil: „Ne že bych Ernestovi něco upíral, ale já mám tohle jaro taky vydat knihu – jestli si toho vůbec někdo všimne.“

„Výbor z povídek je něco jiného.“ Měla jsem v úmyslu, aby to vyznělo naprosto pozitivně a účastně, ale zaměstnávala mne Scottie, která se právě zmocnila mé rtěnky a používala ji jako očních stínů. „Zlatíčko, dej to mamince. Ukážu ti, co se s tím dělá.“

Ohlédla jsem se přes rameno na Scotta. „Je to jen nové vydání toho, co jsi už publikoval.“

„A stálo mě to zatraceně víc práce než Proudy!“ Odvrátil se odzrcadla. „Ježíši, Zeldo, to vážně potřebuje rtěnku? Chůvo!“ zařval, a dodal: „Nikdo neocení, jak obtížné je prodat povídku do Saturday Evening Post. Kriste, všichni jsou celí vedle z toho, že Ernest dostal zálohu patnáct set dolarů, a přitom mně zaplatili za povídku dvakrát tolik!“

Objevila se Lillian, odhadla situaci a vylákala Scottie z místnosti příslibem citronové zmrzliny.

Řekla jsem: „Možná by tvou práci ocenili víc, kdyby sis ji cenil víc ty sám; vždycky mluvíš svrchu o tom, jaké plytkosti tisknou a jak strašně nerad pro ně píšeš – jako kdyby ti někdo držel pistoli u spánku, dokud pro ně nevyplivneš další historku o nóbl žábách.“

„Mám pistoli u spánku. A když si stěžovat nebudu, všichni si pomyslí, že jsem skončil s vážnou prací, přestal se pokoušet o něco závažného. Potřebuji ty peníze a potřebuji, aby mé romány byly brány vážně.“

„Upřímně řečeno, Scotte, nechápu, jak můžeš dosáhnout obojího zároveň ani proč o to v jednom kuse usiluješ. Co je zlého na tom být prostě populární, pokud je kvalita vysoká? Podívej se na Ziegfelda – myslíš, že se trápí tím, jakou má pověst u kritiky?“

„Nemusí se tím trápit, je milionář.“

„Ano – díky sboristkám, lascivním popěvkům a sentimentálním dojákům, které se líbí publiku. A přesto ho každý pokládá za špičku v oboru.“

Scott si zkontroloval límeček a znovu si upravil vázanku. „V literatuře jsou odlišná měřítka.“

„Ale nemusí platit nutně – měřítka jsou nahodilá a vy všichni si jen přiděláváte problémy, když se chováte, jako by je určoval hlas shůry. Pár kritiků rozhodne, co je podstatné, na čem záleží, a pak to všichni berete, jako kdyby to bylo přikázání boží!“

„Ty všechno moc zjednodušuješ. Literatura je umění, něco přináší – záleží na něm.“

„Neříkám, že ne. Ale co je dobré, je dobré.“ Následovala jsem ho halou do předního pokoje, podpatky mi klapaly na dlaždicích. „A existují různé druhy hodnot, a všechny jsou legitimní. Výtvarníci to uznávají; proč to nechápou spisovatelé? A proč je pro tebe vůbec tak podstatné, aby sis zajistil místo ve vážné literatuře? Jsi oblíbený, milovaný autor – Deo, dopisy od nadšených čtenářů Postu dostáváš každý týden!“

Scott vzdychl. „Tak už pojďme,“ řekl.

V kasinu působil Hemingway jinak, než když jsem ho viděla posledně. Sice samolibý, ale také skrytě podrážděný a jakoby neustále na stráži. Ve své kariéře dospěl o notný krok dál – větším dílem díky Scottovi – mohl rozumně předpokládat, že je na počátku vzestupné dráhy – a hned se také začal zbavovat některých, jejichž přátelství, vedení a vliv přispěly k jeho úspěchu. Nyní jako by se mu v očích tajila otázka: Kdo z vás se na mne chce přilepit? Kdo z vás mi bude napříště užitečný? Komu z vás mohu důvěřovat, že poslouží mým účelům? Všude kolem sebe viděl dobré vyhlídky a věrné pomocníky – dokud jeho pohled nespočinul na mně.

Hemingway zdvihl sklenku – v jedné ruce šampaňské, v druhé toust s kaviárem – a oslovil nás: „Jste tak báječní přátelé a já jsem tak šťastný, že tu dnes mohu být mezi vámi. Murphyovým skládám svůj nejpokornější dík a výraz nejvyšší úcty, neboť lepší lidi na zemi ani nenajdete.“

Gerald se uklonil. „Nemůžeme na vás být více hrdi. Jak mnozí z vás vědí, Ernest se byl podívat na býčích zápasech v Madridu. Vyprávějte nám o corridě!“

Vyprávěl donekonečna, a Hadley, jeho povinnosti vždy dbalá choť, stála při něm a pomalu se opíjela.

Dělala jsem, co jsem mohla, abych Hemingwaye pustila z hlavy, a bavila se s Coco Chanel. Sara říkala, že Coco se zapletla s vévodou z Westminsteru, a Dottie Parkerová tvrdí, že Coco se schází i s princem waleským. Ráda bych věděla, kterému muži vděčí za ohromující náhrdelník ve tvaru obojku s démanty, perlami a safíry, který si toho večera vzala k jednoduchým bílým pouzdrovým šatům. A co teprv její obočí – tak umělecky vykroužené a výrazné; ráda bych věděla, zda si je dělala sama.

Já jsem hledala rozptýlení v podobných úvahách, Scott se však zřejmě nedokázal odpoutat od pozornosti, kterou na sebe strhl jeho skvělý přítel. Pokaždé, když jsem pohlédla přes sál, stál Hemingwayovi po boku.

Jestliže byl Hemingway králem večera, pak byl Scott dvorní šašek – nebo o to aspoň usiloval. Večírek byl v plném proudu, Coco s rukou na hrdle zrovna pronesla: „Tahle neuvěřitelná ozdoba je dárek od –“, když si mne našla Sara a odvedla mne stranou.

„Vyptává se druhých hostů na nejpodivnější věci. Tak jsem myslela, jestli by ses nemohla na něco vymluvit – na žaludek nebo podobně – a odvézt ho domů.“

„Zas by se vrátil jako falešný groš,“ řekla jsem. „Znáš ho, jaký je. Ten nápad musí vyjít z jeho hlavy, jinak si nedá říct.“

„Nu, teď zrovna dostal nápad, že musí zjistit, jakou barvu spodního prádla mají ženy na sobě, jestli se muži domnívají, že mimomanželský styk je hřích a zda Dottie je opravdu – a teď cituji – ‚taková píča – nebo si jen nevidí do pusy‘.“

„Ach bože, to mne mrzí. Cítí se pod velkým tlakem, aby odevzdal svůj román, který samozřejmě není zdaleka hotový. Všechna ta pozornost upřená na Hemingwaye…“ Pokrčila jsem rameny. „Měla bys přimět Geralda, aby si s ním promluvil – bude mít větší úspěch než já.“

Šla jsem na dámy, jen abych všem těm nesmyslům unikla. Ukázalo se však, že tudy úniku není, protože tam byla Hadley, seděla na židli v rohu a plakala.

„Ach, Zeldo,“ řekla, když mě uviděla, „já jsem takový blázen. Ernest a Pauline to spolu táhnou bůhví jak dlouho, on to ani nepopírá. Co s tím mám podle vás dělat?“

Neuměla jsem jí odpovědět. Možná jsem ji měla seznámit s Coco, která by nám oběma objasnila, jak nepraktické a nežádoucí je vsadit celé své já na jednoho muže – vzdor všemu dobrému, co to s sebou přináší.

Když jsem zase spatřila Scotta, žongloval třemi skleněnými popelníky a šlo mu to moc pěkně, dokud na něho někdo mně neznámý nezavolal: „Poslyšte, Fitzgeralde, kdy hodláte vy napsat další knihu?“ Scott po provinilci jedním popelníkem mrštil a ten ho škrábl do hlavy.

„Tak dost!“ sykl Gerald. Vzal Scotta pod paží a vedl ho k východu. „Mohl jsi ho zabít. Propánakrále, Scotte, běž domů a vyspi se z toho.“

Scottovy oči se zalily slzami. „Omlouvám se.“ Gerald se od něho odvrátil a Scott ho chytil za ruku. „Mě to moc mrzí. Odpusť. Prosím, nevyháněj mne.“

Musela jsem zasáhnout. „Scotte, miláčku,“ řekla jsem konejšivě, „míříš malinko vedle. Pojďme domů a cvičme trochu, budeme házet kameny do vody. Můžeme se pak vrátit.“

Kalné oči mu zaplály. „Ano! Prima. Přesně tak to provedem,“ řekl, a já jsem ho odvedla z kasina a v duchu si kladla otázku, jak tohle léto vůbec přežiju.

*

Onoho roku bylo na Riviéře tolik lidí a Scott si předsevzal, že se s každým z nich spřátelí. Krom těch, kteří se kupili kolem Murphyových, tu byli lidé od divadla a lidé od filmu, třeba Rex Ingram, jenž svými filmovými ateliéry změnil Nice v jakýsi druhý Hollywood, dramatik Charlie MacArthur, a herečky, třeba Grace Mooreová – poprvé jsme ji viděli v muzikálu během našich líbánek v New Yorku – a navíc spoustu playboyů toho typu, který se těší z toho, že se ocitl ve společnosti hereček.

Scott se věčně s někým scházel někde v kasinu nebo v kavárně a vodil pak ty lidi k nám domů, zůstával s nimi vzhůru až do nevidím, a když už byli všichni zpití pod obraz, spoustu z nich odpadlo, kde se jim zrovna namanulo. Ráno jsem někdy vedla Scottie kolem chrápajícího muže visícího přes židli; nebo jsme nalezly nějakou herečku nataženou v zahradním lehátku, šminky měla rozmazané kolem očí jako mýval a rtěnka jí krvácela ze rtů jako klaunovi; nijak ji nerušili stepokuři krásní, kteří se svým chraplavým gatá-gatáuž sháněli po ranním doušku.

Abych si zachovala příčetnost, snažila jsem se co nejvíc soustředit na malování. Hlavu jsem měla pořád plnou Larionova a jeho abstraktních prací, jeho vášně pro odmítání konformity a realismu ve prospěch díla, které něco vyjadřuje. Chtěla jsem na svém novém oleji vyjádřit svůj dojem z dívky ve vlajících oranžových šatech, jejímž společníkem je roztomilý pejsek – jestli to ovšem budu umět správně provést. S novými obzory, které se mi otevřely, se mé umělecké touhy vzpínaly do daleko vznosnějších výšin, než jakých mohl dosáhnout můj talent.

Další problém představoval fakt, že vila svatého Ludvíka, ač obyčejná, hezká a poklidná, byla tím posledním místem, kde bych chtěla být. Hemingway tam pobýval téměř denně – a přestože jsem to nemohla vědět jistě, měla jsem podezření, že krmí Scotta stálou dietou rad, jak zvládnout „bláznivou“ ženskou, jako jsem já. Jednoho večera u koktejlů prohlásil přede všemi: „Dobrá, slušná a ctihodná žena je ta, která ví, jak neodvádět manžela od práce a od kariéry.“ On měl, jak vidno, takové ženy dvě, a kdyby Scott jednal podle jeho rad, mohl by mít přece jednu také.

*

Ač se od dob, kdy jsem se léčila v Salies-de-Béarn, má kolitida značně zlepšila, nové návaly bolesti mi nahnaly strach, že mi bezprostředně hrozí recidiva. Strach mne ubíjel a bral mi chuť k jídlu. Budila jsem se téměř denně v oparu hrůzy a trvalo hodinu nebo dvě, než jsem ho setřásla. Všechno je špatně, říkala jsem si, a bude to ještě horší. Když jsem se dozvěděla, že Sara Mayfieldová přijede do Antibes na letní prázdniny, doslova jsem se úlevou rozplakala.

Setkaly jsme se v malé kavárničce na starém městě na dohled od Marché Provençal, zastřešeného tržiště, kde prodavači nabízeli čerstvé lusky, petržel, mrkev, jahody, celou škálu koření, stovky sýrů, šňůry sušených papriček a česneku. Byly tam svazky levandule, vědra růží, koše tykví, brambor a dýní. Hned vedle hedvábné šály v barvách, na něž by ani duha nepřipadla, navázané na prádelní šňůry a vlající v mořském vánku jako námořní vlajky.

Sotva jsme si objednaly krevetový koktejl, už jsem spustila o tom, jak mě Hemingway naposled urazil. „Věčně spolu vyrážejí na flám a on přitom ví, že Scott pak bude v každém ohledu k ničemu. Povzbuzuje Scottovy špatné návyky a pak vinu za jejich následky svaluje na mne.“

Sara řekla: „S ním něco není v pořádku.“ Na několik vteřin se odmlčela. „Mám dojem, že nevíš, co vykládá Bob McAlmon. Nechtěla jsem ti to říkat, ale –“

„Co vykládá o čem?“

„O kom; o Scottovi a o Hemingwayovi, o těch dvou. McAlmon naznačuje, že mezi ním a Hemem se v minulosti přihodilo něco skandálního a že teď padl Hemingwayovi do oka Scott, jestli víš, co tím myslím.“

Skepticky jsem zavrtěla hlavou. „To se ke mně nedoneslo.“

„Kdo by ti to řekl – kromě mne?“

„On si myslí, že Hemingway je teplouš?“

„Jestli věříš tomu, že ‚vrána k vráně sedá‘, tak já bych si troufla tvrdit, že Bob ví, o čem mluví.“

„On je teplouš?“

„Říká se o něm, že je na obě strany. Možná, že náš veliký Hem taky.“

„Nevím…“ řekla jsem a vybavil se mi ten večer před Dingo barem. „Jednou mi dělal návrhy – a teď žije se dvěma ženami. Psala jsem ti o Hadley a o Pauline, že?“

Přikývla. „Chtěl tě zavléct do toho svého odporného spolku? Co jsi mu řekla?“

„Kam se hrabe na Scotta. To se vsaď, že se mu to nelíbilo.“ Ta vzpomínka mě vyděsila. „Scott o tom neví. Nikdo o tom neví, tak o tom s nikým nemluv.“

Sara mě uchopila za ruku. „Je to zmrd, Zeldo. Měla bys dát Scottovi ultimátum: jeho kamarádíček Ernest, nebo ty. Ať si vybere.“

„A když si nezvolí mne, co budu dělat, poběžím domů do Montgomery jako zpráskaný pes?“ Neuměla jsem si to představit. Montgomery, ve srovnání s Paříží?

„Přirozeně si zvolí tebe. Je do tebe blázen. Máte spolu dceru. Jsi jeho múza.“

„Ano, jenže on nepotřebuje múzu, když hodlá trávit všechen čas prací na knize někoho jiného.“

Přinesli nám jídlo. Rýpla jsem do něho a pak jsem řekla: „Prostě si neumím představit, co ho k němu tak táhne. Jsou si podobní jak slepice se slonem.“

„Snad to bude tím,“ řekla Sara, „že Scott ho pokládá za hrdinu, kdežto Hemingway si myslí, že Scott toho hrdinu v něm uctívá.“

Přikývla jsem a povzdechla si. „Asi to tak bude. Opravdu si myslíš, že McAlmon mluví pravdu?“

Sara nabodla krevetu. „Proč by to jinak říkal?“

„Proč všichni dělají ty divné věci, které dělají?“

„Skutečná otázka zní, co hodláš dělat ty?“

„Asi počkám, až se to provalí.“

37

Když jsem se poprvé obrátila na lékaře se svými zažívacími problémy, zdráhala jsem se popsat všechny symptomy. Je o tolik trapnější mluvit o všech těch poruchách s mužem než třeba s kamarádkou – ještě trapnější, než když se probírají problémy s plodností, všechny ty intimní dotazy jak často, v jaké pozici, co vy / co on. Nicméně jsem to absolvovala a starý, milý a celkově sympatický doktor se mi to pokoušel co možná usnadnit.

Vyhlídka, že tím vším budu muset projít znovu s někým cizím, mě odrazovala, abych vyhledala péči, když se bolesti vrátily a odmítaly odejít. Byla jsem na celé dny vyřízená, ležela jsem v posteli a Scott zatím vyrážel ven za svými dobrodružstvími, a Lillian vodila Scottie zase za jejími. Uhrančivě modré nebe a moře venku za oknem se mi vysmívalo, tady jsme, tady jsme, raději jsem zavírala oči a usínala… dokud mě jednoho odpoledne neprobudil cizí muž, který stál vedle Scotta u nohou mé postele.

Měl oči jako korálky, tenké pevné rty a vyšetřoval mne velice věcně, což jsem ocenila. I tak jsem celou tu dobu umírala hanbou.

„Bolesti jsou kde?… Krvácíte, pokaždé nebo jenom občas?… Popište konzistenci stolice…“

Alespoň mluvil dobře anglicky.

Když mě prohlédl, předepsal mi morfin a prohlásil: „Než si vás otevřeme a podíváme se dovnitř, nemůžeme s jistotou říci, jestli to je vaječník, děloha, tlusté střevo nebo slepé střevo. Naplánujeme si operaci a uvidíme, jestli dokážeme vyříznout to, co vás trápí. Možná to taky nepůjde, rozumíte.“

Rozuměla jsem až moc dobře.

Scott si dělal starosti, že nemocnice v Antibes je příliš daleko za dobou, a trval na tom, aby mě operovali v Americké nemocnici v Paříži. Nechala jsem ho, ať se stará, co srdce ráčí, ať všechno plánuje, ať zase nastoupí do své role ochránce, a celou dobu mě tajně těšilo, že si to uzurpuje veškerou jeho pozornost a odvrací ho to od Hemingwaye. Osud zasáhl, aby mi vrátil manžela, alespoň na chviličku. Než jsme odjeli do Paříže, řekla jsem Saře: „Jestli se mi to zase vymkne z ruky, vždycky si ještě mohu dát vyříznout krční mandle.“

Pařížští lékaři odstranili zjizvenou tkáň a slepé střevo a prohlásili mě za vyléčenou, čemuž jsem byla ochotna bez výhrady uvěřit. Stěží jsem dbala o to, že můj podbřišek nyní byl a navždy už bude změtí jizev; vychutnávala jsem si Scottovu pozornost, denně vysedával o návštěvních hodinách u mého lůžka. Předčítal mi, hráli jsme karty, psali dopisy, povídali si…

Byla jsem zasněná a spokojená, vděčila jsem však za to patrně hlavně lékům proti bolesti, neboť když se přiblížil poslední den mého pobytu v nemocnici a já se zmínila, že bychom měli zůstat v Paříži a poslat pro Scottie, řekl na to Scott: „Zůstat tady? Proboha, to ne. Zrovna jsem dopsal obsáhlý posudek Ernestova rukopisu. Jsou tam některé věci, se kterými se musí vypořádat, než to ukážeme Maxovi.“

Ernest. Už zas.

Řekla jsem: „Nemůže tě prostě nechat na pokoji? Slyšel jsi, co o vás říká Bob McAlmon?“

„McAlmon ještě pořád zuří, že od něho Ernest odešel k Boni a Liverightovi – a ti teď litují, že jim ho přebral Scribner.“

Vtom vešel doktor a Scott řekl: „Rád bych ji odvezl zpátky do Antibes. Nejste také toho názoru, že pro ni bude lépe, když unikne městu – ty bacily a prach a tak dál – když je v takovém stavu?“

„Docela správně,“ řekl doktor. „Sám bych si dal líbit léto na pobřeží.“

A tak jsme jeli na Riviéru, aby se Scott mohl zase vrhnout do samého centra dění, tam, kde se cítil nejvíce doma. Tohle ho doopravdy táhlo zpátky, ne Hemingway.

*

V červenci mě jednou pozdě v noci Scott probudil, rozsvítil noční lampičku a třásl mi ramenem.

„Co je? Co se děje?“ ozvala jsem se a okamžitě jsem se probrala s jistotou, že někdo určitě zemřel – dokud jsem neuviděla, jak se Scott tváří.

Vypadal, že je bez sebe radostí. „Co dostaneš, když smícháš dohromady tři různé alkoholiky?“

Hemingway a spol. odjeli před týdnem do Pamplony. Odmítla jsem jet s nimi s odvoláním na svou delikátní pooperační situaci, což Scottovi umožnilo předstírat, že on by jel rád, jen kdyby nebylo mne. Ve skutečnosti na býčí zápasy neměl žaludek, stejně jako na cokoliv jiného hrubého a brutálního, pokud to nebylo na fotografii nebo na stránkách knihy. Začal si tedy místo toho vyrážet s Charliem MacArthurem a s playboyem jménem Ben Finney.

Scott a jeho noví kamarádi strojili všechny možné žertíky na nebohé číšníky a hudebníky. Jednou přemluvili dva číšníky, aby si s nimi vyjeli na projížďku, pak je dovezli na útes a předstírali, že je zamýšlejí zabít. Tvrdili, že to zahráli tak přesvědčivě, až se jeden z mladíků pomočil, než doznali, že to byl žert, a potom oba vzali na večeři, na stejk a dobrý bourbon, aby je odškodnili za trápení, které jim způsobili.

Teď jsem měla chuť Scottovi jednu vrazit. „Spala jsem. To se v tuhle noční dobu obvykle dělá. Zhasni to světlo.“

„Nebuď takový suchar. No tak, pověz mi, co dostaneš, když smícháš tři alkoholiky?“ Táhl z něj bourbon a kouř z doutníků.

„Nemyslíš alkoholy?“

„Ne – alkoholiky. Pracuji se slovy, chápeš. Tepu je. A vždycky, vždycky zvolím le mot juste.“

„Když odpovím, slíbíš mi, že se vykoupeš, než půjdeš do postele?“

„Lituji, madam, trvalo vám to moc dlouho. Dostane se ti Zrady lásky neboli Prostého příběhu krvesmilstva.“ Vyskočil z postele a začal si odepínat pásek. „Zrovna jsem dopsal scénář, budeme to natáčet ve vile Grace Mooreové, začínáme zítra.“

„Asi jsem špatně slyšela. Vy budete natáčet film o incestu?“

„Neškareď se tak, dělají se ti pak nanejvýš nepřitažlivé rýhy na čele.“ Hodil sebou napůl oblečený na postel a opřel se o polštář. „Ach bože, to bude legrace. Grace bude hrát princeznu Allurii, nejzkaženější ženu v Evropě –“

„Už to nechci poslouchat. Zhasni, ať se mi podaří usnout.“

„A všechny titulky namalujeme rovnou na zdi, abychom si ušetřili trápení s nástřihy do filmu.“

Z rukou složil rámeček gestem režiséra, který si chystá záběr. „Ňadra měla jak dokonalé půlky broskví, pevné, zralé a zezlátlé sluncem.“

„Řekla jsem, že to nechci poslouchat. Nech si to pro sebe.“

„Předváděla je při každé zámince. Ale své skryté vnady si střežila jen pro několik vyvolených.“

Vstala jsem z postele, sebrala polštář a vyšla z pokoje.

*

V půli srpna se Scott vrátil z oběda ve vile Amerika se slovy: „Hadley to zabalila.“ Řekl to, jako by to byla její vina; ta chudinka byla zřejmě nějakým způsobem vadná. „Prý se budou rozvádět. Ernest je z toho úplně mimo.“

„Opravdu, tak najednou?“ Byla jsem se svým malířským stojanem na terase, pracovala jsem na oranžových odstínech šatů své tančící dívenky.

„Nedáváš najevo zrovna moc pochopení.“

„Mám veliké pochopení – pro Hadley. Jestli se s ní setkáš dřív než já, vyřiď jí ode mne: ‚Zaplať pánbůh, konečně!‘“

To manželství však ještě u konce nebylo. Hem, protože to byl zkrátka Hem, prodlužoval agonii i po návratu do Paříže, hrál si na neviňátko a nechal své manželství celé měsíce krvácet z otevřené rány, dokud Hadley neumučil natolik, že konečně sama zaťala meč do býčí šíje.

*

Slunce také vychází vyšlo u Scribnera v říjnu toho roku – tedy v roce 1926. Prodávalo se slušně, nikoli však úžasně, ohlas byl obecně příznivý, ale žádná lavina chvály. Což dělalo Scottovi dobře – nesl to daleko lépe než vydání Hemingwayovy následující knihy. Zatím se dosud v duchu pokládal za toho význačnějšího, zkušenějšího a úspěšnějšího z nich dvou.

Sezona na Riviéře skončila, my jsme se tam však zdrželi celý podzim. Noví přátelé a ctitelé Scotta tak poutali, že nezmeškal žádný večírek, neminul jediné kasino nebo bar. Příliš často pil přesmíru a pak byl hádavý a hrubý, uváděl mě do rozpaků a sám se ztrapňoval. Došlo na pěstní souboje. Dokonce k zatčení. Byla rána, kdy jsem se budila a nacházela ho, jak spí na stole v kuchyni. Personál okolo něho chodil po své práci, lidé se očima vyhýbali mému pohledu. Vyčítala jsem mu to, on se omlouval, oba jsme hráli tu hru Tak, teď už se to spraví. Až do příště.

Když jsem ho některý večer odmítla doprovázet – a odmítala jsem často, vymlouvala jsem se na nemoc dvakrát častěji, než mne opravdu trápila –, zůstával venku celou noc, a když se konečně ukázal doma, odmítal prozradit, kde ji strávil. Chtěl mě tak trestat za to, že jsem ho nechala na holičkách. Někdy zas spustil jinou píseň: „Zasloužíš si někoho mnohem lepšího než takového mizeru, jako jsem já. Nechci tě trápit… chci, aby to mezi námi bylo jako dřív. Abychom byli spolu. ‚Zlatý pár.‘ Každý nás přece miloval!“

A protože se mi po těch šťastnějších dnech také stýskalo, odpouštěla jsem mu.

Jenomže všechno má své meze. Jednoho listopadového dne jsem v kuchyni právě krájela mango pro Scottie, která venku na dvoře skákala panáka, když se objevil Scott a vypadal jako sama smrt.

Byl bledý, neoholený. Když sahal po dvířkách příborníku, třásly se mu ruce. „Musíme odjet z téhle země dřív, než mě zničí.“

Tentokrát jsem se pokusila pocítit soucit s jeho strádáním, leč bez úspěchu, a rovněž bez úspěchu jsem se pokusila být na něho milá. „Co kdybychom odsud odjeli a vrátili se do Paříže?“

„Max se už ptá, kdy přijedeme do Států, moji rodiče by nás rádi měli doma… Potřebuji být někde, kde by mě to tolik nesvádělo a nerozptylovalo.“

„Pokaždé odjíždíme odněkud, kam jsme přijeli, protože na předchozím místě bylo příliš mnoho příležitostí k rozptýlení. Uvědomuješ si to vůbec?“

„A konec s tvrdým pitím.“ Mnul si čelo. „Ode dneška jen vodu. Dokážu to, když se vrátíme do Států.“

„Jak si to představuješ? Prohibice tě přece nikdy nijak nebrzdila.“

„Cítím se i tak dost bídně, Zeldo, nemůžeš dát najevo, že mi aspoň trochu věříš, že stojíš při mně? Snažím se otočit list.“

„V Paříži je spousta listí. No tak, Deo; bylo by o tolik snazší, kdybychom jeli tam, místo abychom se stěhovali na jiný kontinent – můžeš na práci užívat ten pokoj, který sis pronajal,“ řekla jsem. Tohle uspořádání by bylo stejně blahodárné pro mne jako pro něho. „A když se dáš do práce, budeš se prostě chovat, jako bys nikoho ve městě neznal.“

„Pronajmout si ten pokoj byla chyba. Nedokážu pracovat v mansardě.“ Dospěl tedy k závěru, že by nemohl napodobovat zvyky svého velikého dobrého přítele a zachovat si přitom svou nadřazenost.

„A nechci, aby ses stýkala se všemi těmi lesbami, s tou bandou kolem Esther a Natalie a těch mužatek. Potřebujeme pěkné, zbrusu nové prima místo, potřebujeme začít znova. Paříž je nezdravá.“

„Zrovna od tebe to tedy sedí. A kde jsi vzal to slovo mužatky? Nelíbí se mi, je to vulgární.“

„Nevím, kde jsem ho slyšel. Užívá se. Ty ženské, které vypadají jako chlapi, nosí pánské obleky, kalhoty, pro krista pána –“

„To máš jistě od Hemingwaye.“

„Správně, hoď to na něj, za všechno může Ernest.“ A upřímně vyveden z míry se zeptal: „Co proti němu máš?“

„Má v sobě něco odporného. Nechápu, že to pořád nevidíš –“

„Je to prima člověk, jen potřebuje trochu vedení. Víš, já upřímně doufám, že se vyhrabeš z té kolitidy a z toho všeho, kvůli čemu jsi letos tak hnusně uštěpačná. Nebyl jsem úplně vzorný manžel, ale to tě přece nikdy zvlášť netrápilo. Mívala jsi tak prima smysl pro humor.“

Napřáhla jsem proti němu nůž. „Jestli od tebe ještě jednou uslyším ‚prima‘, vyříznu ti tímhletím jazyk.“

*

Propustili jsme Lillian i zbytek personálu a v prosinci jsme se nalodili na palubu Conte Biancamano. Odjezd z Evropy byl úlevou i zklamáním. Úlevné bylo vědomí, že Scott unikne svým kamarádíčkům. Já jsem však byla zase jednou nucena se odtrhnout od míst a od lidí, kteří mi dodávali pocitu rovnováhy. Večer v Nataliině salonu, den potulek po galeriích v Saint-Germain, pak zas den v Louvre, improvizované taneční sólo za doprovodu vstřícného orchestru – to vše dodávalo mému životu smysl anebo mi to přinášelo potěšení. Ještě jsme si nebyli jisti, kde se usadíme, bude to však jistě na nějakém odlehlém místě, a co si tam pak počnu se svým časem?

První večer na lodi jsem stála u zábradlí, pozorovala, jak se slunce noří do moře, a v duchu se ptala, proč nemohu žít v manželství, v němž se manžel spokojí s tím, že vede svůj vlastní život – když ne zrovna úctyhodný, tak alespoň odloučený – a dovolí mi, abych si já vedla svůj. Kdysi jsem byla ústředním motivem Scottova života, nyní jsem se cítila jako poznámka pod čarou. A to taky bylo správné; už jsem nepotřebovala být středobodem. Ale pokud on nedokázal učinit středem svého života svou rodinu, potom jsem já potřebovala, aby mi dopřál klid. Kdyby mne nechal v Paříži, bylo by to ještě lepší. Na to jsem potřebovala vlastní peníze, víc peněz, než by mi mohl poskytnout kdokoliv z mé rodiny, i kdybych byla ochotná si o ně říct, což já jsem nebyla.

„Zeldo!“

Otočila jsem se a uviděla, že ke mně přichází Ludlow Fowler. „To je příjemné překvapení!“ hlaholil. Asi jsem se mračila, neboť hned dodal: „Nebo je snad příjemné jenom pro mne?“

Objala jsem ho. „Tvářím se tak hrozně?“

„Jste krásná jako vždycky, ale zřejmě nikoli nadšená – dokonce ani mou přítomností.“

„Naopak, to je prostě zázrak, že vás tu vidím! Kde je vaše novomanželka?“

„Elsie je v kabině – ještě si nezvykla na to houpání, chudinka. Ale doufám, že později už bude schopná přijít do salonu.“ Oči i hlas prozrazovaly vřelou náklonnost a zájem.

„Závidím vám, vy dva máte všechno před sebou… Věřil byste tomu, že je to jen šest let, co jsme spolu byli v katedrále svatého Patricka? Mně se zdá, že je to dvakrát tolik a že jsem celou tu dobu rozbíjela krumpáčem skály.“

Ludlow se soucitně usmál. „To bude jistě jen úsek rozbouřeného moře –“

„– na zbytečné cestě. Poslyšte, pokud chcete, abyste měl dobré manželství, nedopusťte, aby s vámi pití zatočilo tolik jako se Scottem.“

„Když už je o něm řeč, měl bych za ním zajít a – co s ním? – mám ho zmlátit?“

„Kdybych si jen mohla myslet, že mu to k něčemu bude.“

„Miluje vás, Zeldo. Doufám, že o tom nepochybujete.“

„K čemu je to však dobré, když si doopravdy nepřeje nic jiného, než aby nějakým zázrakem patřil mezi vás? Narodil se na špatné planetě a Scottie a já musíme za ten omyl platit.“

„Ostatně, jak se jí vede? Ohromně se mi líbila ta fotografie, kterou jste nám poslala, vy tři na kánojce.“

„Ta se má dobře.“ Pětiletá Scottie neměla z období před Francií žádné vzpomínky a plně důvěřovala tomu, co prohlašoval tatínek: že se vydáváme vstříc největšímu, nejlepšímu a nejneuvěřitelnějšímu dobrodružství. „Je ještě dost malá, aby si v nejmenším nevšímala pošetilosti svých rodičů,“ povzdechla jsem si vděčně. „Otázka je, jestli se napravíme včas, abychom ji před sebou uchránili.“

Část čtvrtá

Žádné zlo nás neuvrhuje do beznadějné záhuby,

až na zlo, které si oblíbíme, přejeme si v něm pokračovat

a nevyvíjíme ani úsilí, abychom mu unikli.

George Eliot

38

„Poslechni si tohle!“ prohlásil Scott. „Tři tisíce pět set předem… dvanáct tisíc pět set dolarů, bude-li scénář přijat; jedeme do Kalifornie!“

Předchozího dne jsme se vylodili a ubytovali jsme se v hotelu Plaza v New Yorku. Scott si právě vyzvedl balík korespondence, která mu docházela na adresu jeho banky, což byla obvyklá praxe pro lidi bez stálé střechy nad hlavou, jako jsme byli my. Mezi dopisy byla i nabídka, kterou se právě chlubil; učinil mu ji Douglas Fairbanks z United Artists. Připravoval nový film a chtěl, aby mu ho Scott napsal.

Řekla jsem: „A co tvoje kniha? Slíbil jsi Maxovi –“

„Často mě napadá, že opravdové nadání mám pro divadlo a pro film,“ řekl Scott a už si oblékal kabát. „Bylo jen otázka, kdy si toho filmový průmysl všimne.“

„Kam jdeš?“

„Telegrafovat Fairbanksovi. A budeme potřebovat lístky na vlak. A ještě – zavolala bys mé matce a oznámila jí, že jsme změnili plány? Přijme to lépe, když se to dozví od tebe a na rovinu.“

Scottovi rodiče se přestěhovali do Washingtonu a ujišťovali nás, že se nám tam bude líbit. Usaďte se tu s námi, psala jeho matka. Mohli bychom vám tolik pomoci a Scottie si zaslouží, aby znala své prarodiče, nemyslíte?Scott to bral jako nejlepší řešení, a tak jsme s tím ovšem souhlasili, ano, pronajmeme si klidné bydlení někde poblíž a na chvíli se usadíme, budeme žít jako normální lidé.

„Takže se nepřestěhujeme do Marylandu?“

Scott si nasadil klobouk. „Požádej matku, aby se starala o Scottie, až budeme pryč. Nevím ještě, jak dlouho to bude – určitě měsíc nebo dva.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Vezmeme ji s sebou.“

„Nemáme čas hledat chůvu.“

„Tak tu zůstanu s ní.“

„Potřebuju tě s sebou, Zeldo, a potřebuju, abys měla volné ruce. Tohle je klíčová příležitost, teď se konečně prosadím, a víš, jak velkou roli v tom hrají společenské styky. Neměj starost, Scottie bude nadšená, jak ji bude babička rozmazlovat,“ řekl a už byl ze dveří.

*

Co mi vadilo na Hollywoodu, když jsme tam konečně dorazili? Napřed bylo přece všechno tak báječné.

Za okny našeho bungalovu v hotelu Ambassador bylo loubí, po kterém se hustě pnuly vonné růže; akvamarínový papoušek nás zval, abychom mu dělali společnost u zářivě akvamarínového bazénu; horko, eukalypty, palmy a poinsettie; překvapivě umírněné večírky, na které jsem si oblékala nové elegantní černé šaty, zelenou róbu nebo hedvábnou blůzu v barvě smetany, doplněnou duhovou sukní. Líbilo se mi, že z nás zase byly celebrity, a těšila jsem se na oběd, který na naši počest hodlal uspořádat Douglas Fairbanks. Líbilo se mi, že Scott se nezmínil o svém velikém dobrém příteli od té doby, co jsme vystoupili z vlaku.

Scottovi se líbilo chodit do své pracovny v budově United. Líbila se mu představa, že je z něj scenárista, líbila se mu vyhlídka na peníze, které dokáže vydělat, pozornost, kterou mu věnovala hvězda chystaného filmu Constance Talmadgeová, pohled na nová sídla celebrit rozesetá po stráních nad městem. Na slavnostním obědě u Fairbankse jsem ho zaslechla, jak říká nějaké mladé dámě – usoudila jsem, že to bude dospívající dcera hostitele –, že mu připadá ohromné, jak celý Hollywood stojí na invenci a na nových a nových verzích jednotlivých nápadů, takže se majitelem sídla na jeho svazích může díky malému talentu a velké dávce úsilí stát bezmála kdokoli.

Z puberťačky se vyklubala hvězdička, ctižádostivé stvoření jménem Lois Moranová. Nebyla nijak zvlášť hezká. Tvář měla příliš okrouhlou, nos příliš ostrý, vlasy – stejně jako já – příliš kudrnaté, když se jim nedostávalo pravidelné péče nějakého kadeřnického salonu na úrovni Elizabeth Ardenové. Měla však přesto něco do sebe; tak se to říká v Hollywoodu, když nevypadáte zrovna jako Mary Pickfordová nebo Greta Garbo. Byla milá a bystrá a dostala hlavní roli ve Stella Dallas, filmu, který vznikl na sklonku němé éry, a měla smůlu: hlásek měla slabý, v mluveném filmu byla nemožná.

Zprvu se zdálo,že Scott se k Lois chová tak, jako se často choval k novým kamarádům, kteří ho obdivovali a toužili sami prorazit: zajímal se o ni, dělil se o své znalecké posudky s ostatními, pomáhal jí navazovat styky a kdekomu ji doporučoval. Navštěvovali jsme Lois a její matku společně, někdy k nim šel na brunch nebo na čaj taky sám, jindy jsme na ni narazili v nějaké restauraci a strávili jsme spolu večer. Mezitím se odehrávala nekonečná řada podobných brunchů, obědů, čajů nebo večeří s jinými herci, herečkami a spisovateli. Jako gardedáma u toho vždycky bývala Loisina matka, neměla jsem tedy obavy, když Scott s Lois trávil čas. Nebylo jí ještě ani osmnáct.

Jednou jsem trávila odpoledne u bazénu, psala jsem právě Scottie o své nedávné vycházce do zoologické zahrady, když se objevil Scott. Pracovní den už skončil, čekala jsem ho tedy a očekávala jsem, že se spolu vydáme na večeři s Van Vechtenovými, které jsme znali ještě z Great Neck.

Scott se posadil do lehátka vedle mne. „Změna plánů. Nesejdeme se dnes s Carlem a Faniou, něco jim do toho přišlo. Musím si běžet převléknout košili. Dej si večeři tady, je tu krásně.“ Pak spěšně zmizel směrem k bungalovu. Přes rameno zavolal: „Vrátím se asi v jedenáct.“

Chvíli jsem za ním hleděla a pak jsem pokračovala v psaní:

Tatínek je tu tak zaneprázdněný a má v sobě víc energie než temperamentní klokan. Měli bychom si jednou udělat výlet do Austrálie, jak by se ti to líbilo? Koalám a klokanům by se má malá lamička určitě moc zamlouvala. Strašlivě se mi po tobě stýská a přála bych si, abys mi brzy napsala.

Scott se vrátil okolo jedenácté, jak slíbil – ale s povolenou kravatou, odepjatým límečkem, rozcuchanými vlasy, rty červenějšími než obvykle. Aniž řekl jediné slovo, věděla jsem, že malá Lois nějak vyklouzla z dosahu své matky.

„Jak daleko to zašlo?“ zeptala jsem se úsečně.

„Co, miláčku?“

„S tou puberťačkou – doufám, že jsi ji nezneužil.“

„Ty jsi cvok,“ řekl a zamířil do ložnice. „Byl jsem s pár mládenci z ateliérů.“

Šla jsem za ním a opřela se o zárubeň dveří, zatímco si věšel sako do šatníku. Srdce mi bilo jako splašené. „Tak to ses asi převlékl za ženskou.“

„Co to mluvíš? Večeřeli jsme u Musso a Franka.“

„Opravdu? Takže když tam zítra zaskočím a řeknu jim, jak si pan F. Scott Fitzgerald pochvaloval tu večeři s chlápky z United Artists, určitě si na tebe vzpomenou?“

Scott zavřel šatník, otočil se ke mně a zkřížil ruce v typickém gestu provinilce. „Ty jsi ta pravá, kdo tu má co kázat o důvěře.“

„Nikdy jsem nic nezapírala.“

„Ne, jenom jsi skrývala pravdu, dokud jsi nebyla přichystaná, abys mi ji vmetla do tváře.“

„Takže ty volíš taktiku ‚zatloukat teď, doznat se až potom‘?“

„Dobrá, jestli to doopravdy chceš vědět, Lois mě požádala, abych s ní povečeřel; chce, abych pro ni něco napsal. Žádná záloha z toho nekouká – tolik toho ještě nevydělává. Ale když se nám to povede prodat Fairbanksovi, bude to perfektní odrazový můstek pro ni i pro mne.“

Mohla jsem se ho zeptat, proč mi tedy ze začátku lhal, nebo zda u toho byla její matka – jenže já jsem odpověď už znala. Věděla jsem rovněž, co mi odpoví na mou další otázku, přála jsem si však – můžete mě pokládat za masochistku – slyšet, s čím vyrukuje.

„A proč máš tak červené rty?“

Dotkl se jich dvěma prsty, pak se šel podívat do zrcadla. „Hm. To bude asi od vína.“

„Co je na ní tak zvláštního? Proč ti stojí za takovou námahu?“

„Je nadaná a bystrá a něco se sebou dělá. Obdivuju to. Rád bych jí pomohl, aby rozvinula svůj potenciál.“

„Rád bys, aby tě každý pokládal za hrdinu.“ Až na mne.

„Rád pomáhám lidem, co je na tom zlého? Je tak cílevědomá a soustředěná. Mohla by ses od ní leccos přiučit.“

Zůstali jsme v Hollywoodu dva měsíce a bylo to stále těžší a těžší. Scott se ze všech sil pachtil, aby dokončil scénář, na který ho najali, hádal se se mnou kvůli Lois, hádal se s hvězdou kvůli chystanému filmu, utratil všechno, co vydělal (a víc), scházel se s Lois pořád častěji, a nakonec ještě – nu, skončilo to takhle:

Scott byl někde bůhví kde a do bungalovu se vrátil pozdě v noci, opilý, rozcuchaný a rozrušený. Do dveří se připotácel. „Ta čubka mě nemá ráda.“

Četla jsem si, ale teď jsem knihu odložila. „Kdo tě nemá rád? Snad ne tvá malá Loisinka?“

„Ne, ne – ta vzácná hvězda,“zaryčel. „Přiměla Fairbankse, aby mi zamítl scénář.“

„To máš za to, že jsi dělal, cos mohl, abys ji naštval.“

Nezbývalo mudost energie, aby se zmohl na odpor. Jenom se zamračil. „Sbal se, zítra odjíždíme.“

„Dobrá.“ Šla jsem do ložnice a zamkla za sebou dveře.

Když jsem se ráno vzbudila, zjistila jsem, že natahal všechen nábytek v obývacím pokoji do středu místnosti. Na vrcholu haldy, naražený na nohu obrácené židle, se skvěl účet hotelu Ambassador za všechny služby, které nám během našeho pobytu poskytl. Velikými červenými literami na něj Scott napsal: K TÍŽI UNITED ARTISTS.

Byl dosud v šatech, které měl na sobě včera večer. Když mě uviděl, řekl klidně: „Tak výborně. Obleč se a jdeme.“

39

Pojďte se na nás podívat, jak si žijeme v monstrózní sloupové budově bezmála rozměrů plantáže, zvané Ellerslie, v osadě jménem Edgemore ve státu Delaware. Tři podlaží velikých čtvercových místností s vysokými stropy se nedala dostatečně vybavit nábytkem. Za pronájem toho rádoby řeckého sídla s dvaceti sedmi pokoji, které shlíželo z kopce na řeku Delaware, jsme platili pouhých sto padesát dolarů měsíčně, v zimě jsme ovšem každý měsíc zaplatili téměř tolik za topení.

Podél našeho královského trávníku se valila řeka, široká, hnědá a mlčenlivá, lhostejná k malé společnosti, která se toho odpoledne sešla na jejích březích. Bylo 21. května roku 1927, ale mohlo to být stejně dobře i před sto lety, před tisíci nebo před třemi; řeka to nevěděla a nestarala se o to. Nedbala ani o dramata, která se rozehrávala mezi účastníky toho pikniku, ani o drama, jež se odehrávalo na obloze daleko odtud směrem na severovýchod, kde se Charles Lindbergh právě pokoušel o přelet Atlantického oceánu v jednomotorovém letadle na jeden zátah až do Paříže.

Jestli má řeka duši, je to poklidná duše. Jestli nás má co naučit, učí nás trpělivosti. Přijde čas sucha, říká, přijde čas povodní; utvoří se kry, kry zase roztají, voda se bude valit a mísit se s mořem v brakických vodách říčního ústí, až se mezi Lewes a Cape May vlije do oceánu, bez konce, navždy, amen.

Kdo by jí však naslouchal? Pojďte se na nás podívat na břeh řeky, deky na piknik máme rozložené v jeteli. Jsou tu Scottovi rodiče Molly a Edward, užasle zírají, co si to opatřil jejich chlapec; a tady je Carl a Fania Van Vechtenovi; tohle je kolega z Jihu, kritik a romanopisec James Boyd; je tu i Lois Moranová se svou matkou – a jsou tu váženými hosty, protože už jsme z Hollywoodu vzdáleni celé dva měsíce a Scott strašlivě potřebuje dávku téhle dívky, jejíž „absolutně platonická náklonnost“ se pro něho stala prvořadou záležitostí. Ví to někdo kromě těch dvou a mne? Řeka se ptá: Sejde na tom?, ale já jsem příliš roztěkaná, než abych jí věnovala pozornost.

Pokrývka má červenobílý vzor, velice vhodný na piknik. Dvě barevné ženy dbají, aby byla nádoba na led stále plná, Edwardovy oči je sledují se směsí zvědavosti a podezíravosti. Vždycky žil v bílém světě. Máme po svačině a před večeří, trávíme tedy čas kroketem a ginem s martinim.

Lois má na sobě šatečky z kostkované bavlny a tváří se tak nevinně, jako by podlahová prkna na chodbě před její ložnicí neskřípala pouhou minutu potom, co se budím v prázdné posteli.

Scott je v popelínovém obleku od Brooks Brothers, který působí mnohem suverénněji než muž v něm, ten muž, který jen před několika dny napsal svému agentovi, že v červenci dokončí svůj román, z něhož jsou dosud na světě jen dvě kapitoly. Až přijde červenec, vyruší ten muž svou manželku u baletní tyče, kterou si dala nainstalovat proti jeho vůli, aby jí v záchvatu paniky roztřeseně oznámil, že je na pokraji něčeho hrozného – buď nervového zhroucení, nebo smrti. Do konce srpna to předvede ještě třikrát a potom se uteče k cigaretám s nízkým obsahem nikotinu a zřekne se dívky v kostkované bavlně, aby unikl dalším záchvatům hrůzy. Bude se pokoušet přestat pít a na dva dny se mu to podaří, ale pak prohlásí, že svět je pro něho příliš syrový a zářivý, než aby se v něm dokázal zabydlet a pracovat – potřebuje zkrátka něco malého, čím by svět odclonil a uklidnil se. Výsledkem bude nový špatný návyk, spolu s řadou povídek pro populární časopisy a spoustou dopisů velkému dobrému příteli Ernestovi – ale nikoli román. V zimě má pronést proslov v Princetonu, na pódiu se však objeví opilý a oněmělý; přijede domů – kde je právě na návštěvě jeho švagrová Tootsie – v slzách nad tou ostudou, načež se pohádá se svou ženou, že polámala zámek od skřínky s likéry, a během tohoto počínání jí zkrvaví nos.

Mé šaty na tom pikniku jsou hnědé jako řeka. Ač jsem poměrně schopna se připodobnit řece co do zjevu, nejsem schopna si osvojit její moudrost – a ještě hodně let mi to nepůjde. Právě teď jsem ženou, která ve snaze, aby unikla životu svého manžela, začala chodit třikrát týdně na hodiny baletu. Doma jí není zapotřebí; její manžel diriguje služebné, kuchařku a guvernantku, na kterou se jak ona, tak její dcera dívají spatra. A tak ta žena studuje knihy o umění a mezi hodinami baletu pracuje na olejích, když jí malířské oko umdlévá, pracuje na článcích a na povídkách, a pokud mezi těmito činnostmi a spánkem ještě zbývají nějaké hodiny, tráví je v alkoholickém oparu tak důkladném, jakého jen může dosáhnout, aniž by upadla naznak. Hosté budou přicházet a odcházet a přicházet a odcházet. Její manžel rovněž. Ona bude tančit a malovat a psát – a z jejího úsilí povstane řada pozoruhodných věcí: sličně omalovaný nábytek a stínítka na lampy, která potěší její dceru; publikace, rozhovory, příležitosti, chvála. To je to dobré, co si bude připomínat, až do toho marastu později zabředne až po uši.

Naši pozornost přiláká výkřik služky, která stojí na verandě a mává utěrkou. „Bylo to v rádiu!“ volá. „Pan Lindbergh se svým letadlem právě přistál v Paříži!“

Hloupě vzhlížíme korunami stromů k nebi, jako bychom tam mohli zahlédnout letadlo, spatřit, jak se snáší, jak klesá stále níž a pak nám mizí z dohledu. Je to konec jedné úžasné cesty, myslím si. Je po všem, k vidění už tu není nic.

40

Carmel Myersová byla půvabná, tmavá a svůdná, skutečná kráska s přivřenýma očima a se rty tvarovanými tak, že měla stále jakoby pootevřená ústa. Když jsme se s ní náhodně setkali v hale hotelu v Janově, kde na konci března 1928 bydlela, prohlásila: „Musíte dnes jít se mnou a s Fredem na večeři.“ Kdo by jí mohl odmítnout?

Fred byl Fred Niblo, který Carmel režíroval v Ben Hurovi. Byl dvakrát tak starý jako Carmel a ženatý; ne že by na tom sešlo. Ostatně, co my jsme o tom věděli, ti dva se spolu mohli ocitnout v Janově stejnou shodou okolností, jako jsme se tam s nimi setkali my na naší cestě na návštěvu do Paříže.

„To je výtečné, že vás zas vidím!“ hlaholil Fred, když jsme se setkali v hotelové restauraci. Ukázal na nějaké jméno na jídelním lístku. „Ochutnali jste někdy tohle brandy? Je to zážitek, to vám povídám. Čtyři sklenice!“ zavelel číšníkovi anglicky, zdvihl čtyři prsty a ukázal na nás. „Čtyři sklenice, dvě láhve“ – poklepal na název brandy na jídelním lístku a pak prsty ukázal vítězné V. „Deux.Pro začátek.“

Carmel se přidala: „Připijeme na váš návrat do Evropy – strávit léto v Paříži musí být tak vzrušující! Jaká byla cesta? Také máte tak rádi cestování na lodi? Je to tak intimní, tak romantické, nezdá se vám?“

Pohlédli jsme se Scottem na sebe. Naší nevyslovenou odpovědí bylo Ne, ke všem ďáblům! Počasí bylo příšerné – vlnobití, studený déšť – a první dva dny jsme se jenom hádali kvůli tomu, že jsem po příjezdu do Paříže měla v úmyslu dál brát hodiny tance. Unavilo nás to tak, že jsme se dalších sedm dní navzájem naprosto ignorovali, a poněkud jsme se usmířili až poslední den, když nás spojila úleva, že zase vidíme zem.

Malý orchestr hrál taneční melodie, které jsem si pamatovala z dětství. K večeři byla nějaká ryba, nějaká zelenina – nic zvláštního, a já jsem mnoho nesnědla. Brandy však byla pozoruhodná; upíjela jsem ji s potěšením, užívala jsem si té trochy úniku, který může poskytnout dobré pití. Fred se Scottem dopili první láhev dřív, než došlo na dezert.

Scott si dal dort, který vypadal sytěji, než by můj žaludek dokázal vlídně strávit; když mi ho nabízel slovy: „Je fantastický, na, tumáš, ochutnej,“ odmítla jsem.

„Jenom to dojez. Já už nemůžu.“

Tvářil se tak zklamaně. „Ale to si nemůžeš dát ujít, je to lahůdka!“

„Já si soustečko dám,“ ozvala se Carmel a pootevřela rty o něco více než obvykle.

Scott zíral na její ústa, jen zíral, jako by byl hypnotizovaný, paralyzovaný, jako by to růžové O bylo odpovědí na všechny jeho životní problémy nebo snad na jeho modlitby. Kopla jsem ho do kotníku, abych to kouzlo prolomila, což zabralo; zamrkal, pak sousto snědl, jako by je ani nikdy nikomu nenabízel. Pohlédla jsem zpříma na Carmel; výraz měla nevinně pobavený.

Jsou ženy, které celou svou bytostí směřují k tomu, aby byly veřejným statkem, a Carmel byla jednou z nich. Každé gesto, které učinila, každá slabika, kterou vyslovila, zvonění jejího smíchu, způsob, jakým se jí látka šatů napínala přes ňadra, všechno to bylo vědomé a uvážené, určené, aby budilo obdiv u žen, touhu u mužů. Tím nechci říct, že bych proti ní něco měla. Ani v nejmenším. Vlastně se mi líbila. Pohlížela jsem na ni jako na jakési živoucí umělecké dílo, nadto zábavné a ohleduplné. Byla snad její chyba, že občas probouzela – jako se to stávalo mně – v mužích ty nejnižší pudy?

Scott s Fredem udělali krátký proces i s druhou láhví brandy, zatímco já a Carmel jsme pořád byly u prvé sklenky. Zjistila jsem, že pokud jakéhokoliv alkoholu vypiju hodně, má to dosud neblahé následky pro můj žaludek. Carmel možná zjistila, že to má neblahé následky pro její sebezáchovu; vím, že kdybych vypadala jako ona, nikdy bych nepřestávala být ve střehu.

Fred si s letitou machou střílel sám ze sebe, když nás bavil anekdotami o tom, proč židé (jako on i Carmel) mají ve světě zábavy takovou převahu. Carmel hodně kroutila očima, dokonale okrouhlá ústka dokořán, aby vyjádřila svůj žertovný nesouhlas. Čím více brandy Scott vypil, tím méně byl schopen nebo ochoten od toho rudého kroužku odtrhnout oči, až jsem konečně bouchla do stolu a řekla: „Dobrá, tak dost!“

Všichni vyskočili a já pokračovala: „Proč muže tak uchvacují ženská ústa? Je to v tom… vždyť víte… co si přejí, aby jim ta ústa dělala?“

Scott hlesl: „Zeldo!“

„Co? To ty ses na to dal nachytat.“

Fred se do toho vložil: „Ne, ne, na tom je mnohem víc, než si myslíte. Považte: Ústa jsou jediný kousek erotické krajiny, který se nabízí pohledu, když je žena oblečena. Je to symbol všech vlhkých dutin, kterými žena vládne a po kterých jsou všichni muži nuceni se volky nevolky shánět; nemáme na vybranou.“

Scott položil Fredovi paži okolo ramen. „Vidíte? Vy jste opravdu umělec!“

„Kdo o tom pochyboval?“

Pak se ti tři pustili do diskuse, zda je filmařina legitimním oborem umění, kdo si to myslí a kdo si to nemyslí, a zda mluvené filmy, jako třeba The Jazz Singer z minulého podzimu navždy změní tvář Hollywoodu.

Vzdala jsem to, od zbytku večera jsem už nic nečekala, v duchu už jsem se obírala tématy, která mě zajímala více – Nataliin salon; baletní lekce pod vedením zkušeného evropského učitele; briošky z mé oblíbené boulangerie –, až jsem si všimla, že na mne Scott upřeně hledí.

„Co je? Proč na mne tak koukáš?“

Vstal a podával mi ruku. „Zatanči si se mnou. Hrají valčík.“

Zaposlouchala jsem se do hudby; nu jistě, hráli „Kiss Me Again“, mou milovanou píseň, kterou jsem znala z rozhlasu.

„Do toho,“ rýpla do mne Carmel. „Jděte si zatančit s manželem. Nebo půjdu já!“

Ale Scott zavrtěl hlavou. „Pro mne je jen a jen Zelda.“ Podala jsem mu ruku.

41

27. června 1928

Má nejdražší Druhá Saro,

prožila jsem tady v Paříži tři velice nabité měsíce. Bydlíme v rue Vaugirard v čísle 58 – tentokrát na levém břehu. Chtěla jsem ti napsat dříve, ale jako obvykle pálím svou svíčku z obou konců.

Scott měl v úmyslu, abychom byli nablízku ty-víš-komu, a po našem příjezdu ho zaskočila zpráva, že nová žena velkého muže čeká dítě a přeje si je přivést na svět na půdě Spojených států – snad už k tomu má dojít každým okamžikem. Takže ho odvezla na Floridu do Key West,a já myslím, že to je přesně taková zastrčená díra, v jaké by se měli usadit. Jeho poslední dopis Scottovi je jen a jen o tom, jak vítězně ulovil rybu o velikosti dospělého muže.

Já vítězím nad věkem a usedlostí za pomoci nové učitelky baletu Ljubov Jegorovové, kterou mi doporučili Murphyovi – Honoria bere hodiny v jejím baletním studiu, a nyní tam začne chodit i Scottie. Jegorovová je vlastně také kněžna Trubecká, není to báječné? Ale především je skvělá učitelka a nejpůvabnější a nejlyričtější ze všech klasických tanečnic. Až vyrostu, chtěla bych být jako ona.

Jinak je všechno při starém, ačkoliv Paříž je teď jiná – už tu stěží zbyli nějací Francouzi. Všechny boulevardy jsou plné Američanů, ve srovnání s jejich špatnou výslovností zní moje francouzština, jako bych se tu narodila. Se Scottem jsme se minulý víkend pohádali a ještě spolu nemluvíme – ale jelikož dnes jdeme na večeři, kterou pořádá Sylvia Beachová na počest Jamese Joyce, musím si opět navléci kostým paní Fitzgeraldové a hledět, abych to s ním i s ostatními dětmi dobře sehrála. Ostatně, čí je to život? Když piluji svá pliés ve studiu a řinou se ze mne potoky potu, jenom tehdy se cítím jako celý a skutečný člověk. Cítila ses tak, když se rozpadal váš vztah s Johnem?

Dost o tom. Prosím tě, pověz, kdy se vrátíš do Paříže? My tu budeme až do září, pak zas potáhnem zpátky do Ellerslie na zimu, během níž snad Scott dopíše – anebo možná nedopíše – svůj román.

Navždy tvá –

Z –

*

Plus!

Etire!

Plus haut!

Plus grande!

Výcvik takové baletky se vůbec nepodobá výsledku její práce, představení. Během výcviku je opakovaně bičována slovy, která na ni dopadají hůře než rány klackem. Je z ní vězenkyně, otrokyně vlastní volby. Touží být mučena; sama se mučí. Víc! Výpon! Výš! Dál! A na závěr každé série povelů přijde ten nejhroznější: „Encore!“

A znova!

Ve studiu madame Jegorovové jsem trávila hodiny v řadě u tyče spolu s dalšími čtrnácti ženami, které se všechny sotva blížily dvacátému roku věku. Když přišel den mých dvacátých osmých narozenin, prožila jsem ho mlčky, až na heky, steny a vzdechy, které jsem vyrážela v souladu se svými pohyby. Ostatní dívky věděly, že jsem starší než ony, že mám manžela a dítě. Ale když jsem byla schopna stejných arabesek, když jsem svá jetés prováděla se stejnou vervou, když jsem se dokázala točit a točit a točit a točit a točit a točit a točit, nebyla jsem týrána o nic víc než ony a směla jsem mezi nimi zůstat.

Režim byl tvrdý – pokud jsme chtěly být profesionálky, nesměly jsme mít v těle žádný jed (tím byl míněn alkohol) ani žádné škodliviny (tedy drogy). Milovala jsem to. Milovala jsem striktní řád, přísnou dietu, bolavé svaly, krvácení zpod nehtů na nohou, milovala jsem to, protože madame na moji otázku „Puis-je devenir une professionelle?“ odpověděla: „Mais oui!“ Řekla, že kdybych byla už neprokázala, že mám na to, abych tančila profesionálně, nikdy by mě mezi pokročilé nepustila.

A milovala jsem ten režim, protože dokázal, co se tak docela nepodařilo operaci slepého střeva: vyléčil mne. Moje kolitida byla nyní zcela a úplně ta tam.

Scott však byl přesvědčen, že své lpění na řádu používám jako sobeckou výmluvu, abych s ním nemusila do společnosti. Například:

V den svých narozenin jsem se odpoledne vrátila do našeho bytu dvacet minut před ním a padla jsem tváří na postel, šaty dosud vlhké, vlasy divoce unikající z utaženého uzlu, do kterého jsem si je svazovala na hodiny tréninku. Když jsem ráno odcházela, ještě spal, a toto odpoledne se měl jít s kamarády – pokud mi bylo známo – podívat na boxerské zápasy v Americkém klubu. To léto ho uchvátil Gene Tunney, na kterého ho upozornil dramatik Thornton Wilder, tak už to se Scottem chodilo.

„Ahoj, oslavenkyně,“ hlaholil hned od dveří. „Rezervoval jsem nám stůl v La Tour d’Argent, co ty na to? Najíme se jako králové, podíváme se, jak západ slunce zbarví Seinu, uvidíme Notre Dame za šera… Murphyovi by byli rádi, kdybychom pak přišli k nim – Sara má pro tebe dort a pak, oni zas zítra odjíždějí do Antibes.“

Tolik snahy a tak málo vděku, pomyslela jsem si, mlčky se v duchu omluvila Saře a převalila jsem se na záda. „Teď bych si doopravdy ráda dala koupel.“

„Tak ale rychle.“ Sundal si kravatu a šel k šatníku. „Fowler nás čeká v šest v Ritzu.“

Pozorovala jsem ho, jak si svléká košili. Nátělník jen stěží skrýval jeho tělnatost, jež působila ještě hůře ve srovnání s ohebným tělem, které jsem měla v duchu před sebou.

„Nechme to na víkend,“ řekla jsem. „Dneska mi dalo cvičení pořádně zabrat. Pracovaly jsme hodně na středu – víš, ne u tyče, nemáš pak žádnou oporu. Většinou fouettés – to jsou takové zběsilé piruety, které začínáš s plié, pak –“

„Narozeniny máš dnes. Musíš jít večer ven, žádné výmluvy.“

„Vyčerpání není výmluva, je to důvod.“

„Ať je to, co je to, plete se nám to do života. Jsem rád, že ráda tančíš. Je pěkné, že v tom jsi pořád dobrá. Ale přeháníš to. Možná si to neuvědomuješ. A právě proto,“ řekl a zatahal mě za ruku, „musíš poslechnout svého manžela a přichystat se na oslavu narozenin.“

Uvolnila jsem paži z jeho sevření a posadila se. „Jelikož to jsou mé narozeniny, měla bych do toho co mluvit – a já říkám, že si přeju jedině vykoupat a pak se navečeřet tady, se Scottie a s tebou.“

„Vidíš!“ Myslela jsem, že snad bude dupat. „Tohle je právě –“

Zmlkl v půli slova, tak jsem řekla: „Co? To je právě co?“

„To je právě to, co muže jako Ezra Pound a Ernest žene k jiným ženám.“

„Jejich ženy byly mým pravým protikladem! Já něco dělám –“

„Ano, a všechno se to točí kolem tebe.Pauline, ta dobře ví, kam má zaměřit svou zvláštní pozornost.“

„Hadley mu otročila! Snad mi nebudeš vykládat, že jí zahýbal její vinou!“

„Na tom nesejde. To je jedno. Podstatné je, že muži potřebují kompenzaci za tlaky, kterým každodenně čelí. Potřebují vědět, že ženě jejich života na veškerém jejich úsilí záleží. Vzdáváme se svobody, věnujeme celé své já jediné ženě –“

„– na čas, možná –“

„– je to příliš, když chceme, aby se ta žena s námi s oblibou zabývala? Aby naši pozornost a to, co jí přinášíme, přijímala s radostí?“

Řekla jsem: „A co Lois?“

Na tváři se mu objevil zmatek.

„Nevzpomínáš si? ‚Je tak snaživá a usilovná‘, řekl jsi. ‚Mohla by ses od ní leccos přiučit, Zeldo.‘“

„Naprosto odlišná situace. Nenavrhoval jsem ti, aby sis budovala kariéru.“

„Tak co tedy?“

„Byla tak… Bylo v ní něco… tak svěžího. Obdivoval jsem jejího ducha.“ Hlas měl toužebně teskný. „Přál jsem si obdivovat tvého ducha, ale ty jsi mě vždycky buď kritizovala, nebo jsi mi pomáhala. Ona ke mně vzhlížela, tak jako kdysi ty.“

Ona s tebou nikdy nemusela žít.

Vstala jsem, unavena hádkou, a cestou do koupelny jsem Scottovi řekla: „Prosím, vyřiď Ludlowovi a Elsie mé pozdravy a že se velice omlouvám. Co se Sary týče, té zavolám a vysvětlím jí to.“

„Ne, nevyřídím a ne, nezavoláš. Už toho mám dost, Zeldo. Pochop, nejsi baletka; jsi moje žena. Je načase, aby ses začala zabývat svými skutečnými povinnostmi.“

V koupelně jsem pustila vodu a vrátila jsem se. Mezi dveřmi jsem nejbezelstnějším tónem pronesla: „Skutečnými povinnostmi, právě. Všichni bychom měli dbát svých skutečných povinností, to je dobrá filozofie. Pověz, miláčku, kolikpak jsi toho dneska napsal?“

Zatvářil se dotčeně, pak vztekle. „Poslyš, já tě vždycky bráním, když Ernest říká, jak mě ničí ty tvé pustošivé výbuchy žárlivosti. Jenže on má pravdu. Kristepane, on měl celou dobu pravdu.“

Otočil se, vyšel z pokoje a práskl za sebou dveřmi.

Dosud oblečená jsem vstoupila do vany, spustila se na všechny čtyři a strčila hlavu pod kohoutek, aby mi to hluk a šplouchání natékající vody všechno vymyl z hlavy.

42

Jsme opět v Ellerslie, je začátek prosince roku 1928. Seděla jsem v jižním salonku potaženém barevným hedvábím a četla článek o posledních cambridgeských přednáškách Virginie Woolfové, který mi poslala Sara Haardtová, když jsem se jí svěřila, že něco píšu –

Cožpak nejsou ženy podvoleny mužům, cožpak jim jejich otcové a manželé nebrání, aby disponovaly finančními prostředky, díky kterým by mohly vznikat příběhy vyjadřující jejich zkušenost? I paní Woolfová praví, že pokud budou ženskou zkušenost formulovat v prvé řadě muži, zůstanou ženy ve svém vlastním prostředí bezmocné. „Falešná omezení jim zabraňují, aby uplatnily svůj talent,“ prohlašuje Woolfová, „a svět je o to chudší.“

Sara na mne vždycky naléhala, abych se stala feministkou. Ale já jsem si vždycky psala, co jsem chtěla; o tohle jsem zájem neměla.

Scott byl… nu, teď snad byl skutečně o patro výš a psal. Patrně některou z povídek, jejichž hrdinou byl Basil Duke Lee; román ustrnul v tom stavu, v jakém byl, než jsme odpluli do Států – tedy u čtvrté nebo páté kapitoly.

Scottie si hrála na podlaze salonu se sadou papírových Červených karkulek, kterou jsem jí vyrobila, ale vyskočila, jakmile se ozvalo klepání na dveře. Utíkala otevřít. Bylo jí teď sedm, ztratila dětskou buclatost, kterou jsem tak milovala, a proměnila se v nohaté hříbátko, které chtělo do všeho strkat nos.

„Tatíí!“ křičela z předsíně, „máš tu telegram!“

Zvědavě jsem tam zamířila, Scott scházel po schodech.

Otevřel telegram a přečetl si ho. „A sakra,“ řekl, podal mi ho a šel si pro kabát.

PHILADELPHIA PA 6 PRO 1928

PAN SCOTT FITZGERALD ELLERSLIE, EDGEMORE DE

PROSBA ME MRZI. OTEC ZEMREL. TRCIM VE PHILLY

S BUMBYM, POTREBUJI PENIZE NA JEHO CESTU

NA FL. A SVOJI DO OAKPARK.

TELEGRAFUJ c/o SEVERNI PHIL NADRAZI

DIKY ERNEST

Scott si vzal kabát a klobouk se slovy: „Jedu do Philadelphie – patrně tam zůstanu přes noc.“

„Cože? Trvá to tam nejméně dvě hodiny, proč bys tam jel? Prostě mu to poukaž telegraficky, jak říká.“

„Bože můj, Zeldo, to nemáš srdce? Právě mu umřel otec.“

Zamířil k zadnímu vchodu, kde byla kuchyně a místnosti pro personál, a sháněl se po svém takzvaném sluhovi. Philippe byl bývalý boxer, pak taxikařil, Scott se s ním seznámil v Paříži a přivezl si ho sem, aby pro nás pracoval. „Vytáhni auto! Allons-y! Musíme vyrazit! Náš přítel Ernest potřebuje naši pomoc!“

Scottie mě zatahala za ruku a šeptem se zeptala: „Mami, to sem přivezou mrtvého?“

„Ne, lamičko. Tatínek jen půjčí peníze panu Hemingwayovi,“ který vždycky ví, na koho se obrátit, když má hluboko do kapsy.

Nenáviděla jsem Philippa skoro tak, jako jsem nenáviděla Hemingwaye. Byl neurvalý a uznával výhradně Scotta, dělal mu komorníka /řidiče/údržbáře, ale hlavně parťáka na flámech. Když jsem doma trénovala balet, pokukoval po mně občas ve dveřích a ve tváři měl nečitelný výraz. Obě služebné, May a Ella, říkaly, že je také pozoruje; pak si do svého pokoje opatřily pistoli a já bych následovala jejich příkladu, jenže mně doopravdy nic nehrozilo, neboť pokud byl v domě Philippe, byl doma i Scott. Služebným taky ne, pokud nám bylo známo, ale kdo by jim vyčítal, že hned myslely na nejhorší?

S Philippem a nadutou mademoiselle Delplangue, novou guvernantkou, kterou najal Scott, jsem se ve vlastním domě cítila jako nevítaný host. I Scottie si stěžovala, že nemá ráda slečnu Del, a vysloužila si za to od Scotta přísné pokárání, že nemá žádný respekt k dospělým.

Když jsem mu pak řekla, že bych si přála, aby poslal Philippa domů a nahradil Delplangueovou někým méně tyranským, odpověděl mi: „Jestli hodláš věčně jenom tančit a nedokážeš se postarat o domácnost, budeš se muset naučit žít s takovým personálem, jaký vyberu já.“

Začala jsem se obávat, že nenávidím taky Scotta.

43

30. ledna 1929

Milá Zeldo,

právě jsme si dočetli tvůj a Scottův článek v posledním čísle Harper’s Bazaar. „Proměnlivá krása Park Avenue“ je brilantní esej, prostě skvěle napsaná! Vždycky jsme měli dojem, že máš nevyužité literární nadání, a tohle je důkaz. Doufáme, že budeš psát dál. Blahopřejeme vám oběma!

Celou naši rodinu trápí ve větší či menší míře kašel, horečka a nevolnost. Patricka to sebralo hodně, ale teď už je na tom líp. Mám ti vyřídit, že se mu stýská po Scottie – a zeptat se tě, jestli tohle léto přijede do vily Amerika.

Přijede? Od Scotta jsme slyšeli, že děj svého románu umístil do Paříže, a že se tam na jaře vrátíte, aby se ujistil, že má správně všechny detaily. Vypadá to, že se dává na dobrou cestu, a tak budeme jenom šťastní, když vás budeme moci kdykoliv a kdekoliv přivítat.

Se srdečnými pozdravy tobě, Scottovi a Scottie –

Sara

13. února 1929

Drahá Saro,

vaše chvála je nadevše vítaná – ale ten článek jsem psala celý já, až na ten podpis, co vy na to? Další mi má vyjít v červnu v College Humor a zrovna se mi podařilo udat ještě jeden. Scott a jeho agent mají dojem, že pokud Scott spolupodepisuje mé práce, je možné je uplatnit ve velkých časopisech – a já souhlasím, abych za ty peníze mohla platit své baletní lekce. Je to nelehký, nicméně nezbytný kompromis.

Ano, dorazíme do Paříže v březnu nebo v dubnu, podle toho jakou zvolíme trasu. Stále tu beru baletní lekce a napíšu madame Jegorovové a požádám ji, aby mne opět přijala do svých kurzů. Nemohu si dovolit přerušit svůj trénink a promrhat další sezonu. Vyřiď Patrickovi, že se ho Scottie nemůže dočkat – stejně jako se ohromně těšíme my, až uvidíme jeho rodiče.

S láskou a s pozdravy Vám všem –

Z –

*

Tuším, že na hotel Beau Rivage v Nice nás upozornil malíř Henri Matisse. Scott se sice o Matissovo dílo nezajímal, nerad by však propásl cokoliv velkolepého, a tak nám rezervoval pokoje na dva březnové týdny, abychom se zde zotavili po plavbě ze Států. Odtud jsme se chtěli vydat do Paříže.

S kým Scott trávil svůj čas během těch dvou týdnů, o tom nemám nejmenší zdání. Mezi západem a východem slunce jsem ho stěží zahlédla, kromě té noci, kdy volal policejní úředník a sdělil mi, že Monsieur byl zatčen pro napadení a opilecké výtržnosti na veřejnosti, přeje si Madame za něho složit kauci? Ne, Madame si to nepřeje – Madame si přeje, aby si ho tam nechali tak dlouho, dokud opět nenabude sebevlády, nemluvě o sebeúctě; v hotelovém pokoji spí její sedmiletá dcerka. Madame vyšle taxíkem hotelového poslíčka, franky v ruce, a ten se vydá na výzkumnou výpravu do věznice.

„To je naposled,“ oznámila jsem Scottovi, když jsem ho za dvě hodiny pouštěla dovnitř. Pravé oko měl tak naběhlé, až bylo zpola zavřené, a hrálo mu všemi odstíny purpuru a nachu. Vlasy měl spečené krví, která potřísnila i košili. Díky bohu, že ho Scottie takhle neviděla.

„Mně je to tak líto,“ hlesl a vypadal na to. „Ale ten zkurvysyn řekl, že moje knihy za žádnou cenu číst nebude, že ho nezajímá nic, co píše nějakej teplouš. Zatracenej McAlmon.“

Pocítila jsem k němu skutečný soucit. „Ach, Deo, to je hnus.“ Pro Scotta nebylo větší rány pod pás, než když někdo zavrhoval jeho dílo – navíc z takového mylného důvodu. „Nemám ti za zlé, že jsi mu dal co proto.“

Tvář mu rozkvetla překvapením. „Děkuji.“ Jeho vděčný úsměv vytvořil zábavný kontrast k rozbitému obličeji.

„Jasně. A teď pojď, dáme tě do pořádku. Zítra do Paříže, platí?“

Přikývl a ráno byl zase v dobré náladě. Povídal Scottie: „Podívej se na mě – včera večer jsem si šel pro cigarety a srazil jsem se s orangutanem.“

„Tati,“ pokárala ho, „orangutani žijí v Asii.“

„To žijí, ale mají velice dlouhé ruce.“

*

V Paříži jsme si najali byt v rue Palatine, nedaleko od místa, kde jsme bydleli posledně, takže jsem si připadala jako doma. Půvabná novogotická budova z kamene a ze železa onoho typu, který Paříži tak sluší, stála přímo u pozoruhodného Église Saint- -Sulpice – poprvé mne napadlo, že by podobné kostely snad mohly existovat, když jsem spatřila chrám svatého Patricka.

Odsud to bylo pět minut chůze do rue Jacob k Natalie, dalších pět minut k Seině a krátká jízda taxíkem k milovanému omšelému studiu madame Jegorovové. Byt byl umístěn perfektně, ale okolnosti tak perfektní nebyly.

Nebylo nijak překvapující, že v Paříži opět budou i Hemingwayovi. Překvapující – alespoň pro Scotta – však bylo, že napsal Ernestovi, aby mu poslal svou adresu, a nedostal odpověď. Pak napsal Maxovi, a ten mu vysvětlil – velmi jemně, neboť byl každým coulem gentleman –, že ho Hemingway požádal, aby jeho bydliště uchoval v tajnosti. Zdůvodnil to snahou uniknout nočním serenádám, které by budily malého Patricka, a co hůře, mohly by způsobit, že by byl Hemingway z bytu vykázán.

I po tomto sdělení si Scott přál Hemingwaye spatřit co nejdříve. Začala jsem tedy vybalovat a kontaktovat agentury, které zprostředkovaly najímání pomocných sil do domácnosti, jež by pak Scott schválil, nebo zamítl, a on se zatím vydal pátrat po Hemingwayovi, nebo po někom – po komkoliv – kdo by ho k Hemovi zavedl. „To bude v pořádku,“ řekl, když jsem se ho ptala, zda by neměl počkat, až si veliký muž vyhledá jeho. „Nemyslí to vážně, je to jen takové gesto.“

„A stejně,“ připojil na odchodu, „to Pauline si určitě přála, aby tu informaci podržel v tajnosti. Po sebevraždě svého otce je pořádně zničený, chápeš. Pravděpodobně ji poslouchá na slovo.“

44

Jsem si jistá, že Hemingway byl vskutku sklíčený, že si jeho otec přiložil k hlavě revolver a vzal si život. To by zasáhlo každého. Hadley bezpochyby také, když totéž spáchal její otec – ačkoliv tehdy byla malá, a tak, když mi vyprávěla, jak to bylo strašné, popisovala všechno s klidným odstupem a s jemným politováním. Jemné politování, těmi slovy lze rovněž popsat její postoj vůči rozvodu. Z té ženské by zkrátka člověk vzrušení nevykřesal. Její bývalý manžel, na rozdíl od ní, potřeboval vyjadřovat své pocity celou škálou prostředků – jedním z nich byla nová kniha.

„Ernest v tom příběhu ventiloval hodně ze svého zármutku,“ řekl Scott jednoho májového večera a položil vedle mne na pohovku výtisk Scribner’s Magazine. „Dal tomu název Sbohem, armádo, ale já tím titulem zrovna nadšený nejsem.“

Třímala jsem právě zápisník a psala to, z čeho se posléze vyklubala má třetí povídka pro časopis College Humor, „Dívka z Jihu“. V březnu, poté, co mi vyšel ten článek, jsme prodali první povídku z plánované řady a já jsem se už těšila, jak se v červenci objeví v časopise.

Pohlédla jsem na stránky a řekla: „Ty víš, jak mě celá ta záležitost se společným podpisováním mrzí. Řeknu Haroldovi, ať je přiměje, aby tam příště uvedli jen moje jméno, jakmile vyjdou ty první dvě povídky.“

„Jsou přece výsledkem společného úsilí. Spoléháš na můj úsudek a na mé konexe, aby byly vůbec schopny vydání a aby je někdo vydal.“

„Když je to tak, proč nejsi uvedený jako spoluautor také na první Hemingwayově knize? A na knize Peggy Boydové?“

„Ty a já jsme tým.“ Scott vypadal, jako když se diví, že mne to nenapadlo. „Vycházíš z našichspolečných zážitků a do značné míry z mých nápadů – nebo alespoň z mých témat.“

Při pomyšlení na to, kolikrát a jak jsem v práci napomáhala já jemu, jsem řekla: „Tak proč není moje jméno také na tvých povídkách a knihách?“

„To je něco úplně jiného.“

„Opravdu? Pověz mi, v čem je ten rozdíl, protože já to nechápu.“

„Je to rozdíl mezi amatérem a profesionálem. Já jsem spisovatel svou profesí, vydělávám si tím na živobytí. Kdežto ty s psaním koketuješ, stejně jako koketuješ s malováním a baletem.“

„Takže pokaždé, když sis přál, abych ti pomohla se zápletkou nebo –“

„Ověřoval jsem si na tobě své nápady. Myslel jsem nahlas nebo mne zajímala tvoje reakce.Nepotřeboval jsem tvou pomoc.“

Byl o tom tak přesvědčený, že jsem neměla co dodat. A na vlastní nohy jsem se postavit taky nemohla; který agent by byl ochoten hájit zájmy ženy proti manželovi – zejména když tím manželem byl F. Scott Fitzgerald?Pokud jsem si přála, aby mé povídky spatřily světlo světa, musela jsem je volky nevolky oblékat do Scottova dresu.

Sebrala jsem číslo Scribner’s, které neslo na obálce Hemingwayovo jméno. Časopis jeho knihu tiskl na pokračování ještě před knižním vydáním. „Hemingway podle mého vynakládá energii hlavně na box, na pití a na to, aby svého nejvěrnějšího kamaráda z mokré čtvrti tahal na flámy po celém levém břehu.“

„Má právo, aby se pobavil, teď, když –“

– dokončil román.

Scott to však nedokázal vyslovit, věděl, že bych mu určitě odsekla: A jaké racionální zdůvodnění si najdeš pro sebe ty? Takže řekl: „První část textu máš v tomhle čísle. Přečti si to sama.“ Šel k oknu a vyhlédl na ulici ke kostelu. „Když to takhle vychází na pokračování, je vidět, kolik toho tam ještě zůstalo, co by bylo dobré změnit. Povídal jsem mu, aby mi dal rukopis, pomohl bych mu ho trochu dopilovat, než půjde kniha do tisku.“

Role mentora byla další cestou, jak se vyhnout práci na vlastním románu – a ve mně se ozývalo podezření, že ji Hemingway začíná nést nelibě. V tomhle jsme s Hemingwayem měli něco společného.

I když jsem se na Scotta hněvala, trápilo mne, když jsem viděla, jak se svým románem zápolí. Vězel v dilematu: jeho pijácké návyky mu bránily v práci na čemkoliv, co by si žádalo jeho pozornosti déle než den nebo dva, neschopnost vytvořit víc než další krátké povídky ho však snižovala v jeho vlastních očích – a to v něm budilo ještě větší touhu po pití. Pitím v sobě dokázal přemoci nejistotu, kterou v něm Hemingway vyvolával tak rychle a tak dobře; pochybnosti se však vracely a vrhaly se na něj se zuřivou silou, když si příliš povolil. V tomhle ohledu mi bylo Scotta líto, v celé řadě dalších jsem s ním ztrácela trpělivost. Kde byl ten muž, za kterého jsem se vdala?

„Možná si to přečtu, až dokončím tohle,“ řekla jsem. Jen nezadržuj dech.

Scott se otočil. „Jdu se vykoupat. Dneska večer máme sraz s Callaghanovými, nezapomeň.“

„Zapomněla jsem na to a hodlám na to zapomenout zase. Jsem unavená, Deo, a potřebuji tu povídku dopsat. Harold ji chce nejpozději příští týden.“

Scott ke mně napřáhl ruku. „Samá práce a žádná zábava, ze Zeldy se stává nudná manželka.“

Nudná manželka. Jako Hadley. Ze které je nyní rozvedená manželka, kterou nahradila jiná žena; možná je šťastnější, ale možná je prostě chudinka bývalka, která se nyní s tou, která ji nahradila, musí dělit o svého chlapečka.

„Nudná, jo? Půjdu s tebou, ale jen proto, že se mi ten přídomek nelíbí.“ Vzala jsem ho za ruku a dovolila mu, aby mne vytáhl na nohy.

U Deux Magots jsme povečeřeli s Morleyem a jeho hezkou novou ženou Loretto. Brali se na jaře a dosud planuli novomanželskou září – drželi se za ruce, něžně se usmívali a vrhali na sebe významné pohledy. Malý a podsaditý Morley měl drobné zoubky, ustupující vlasy, pro svou mnohem atraktivnější manželku byl však zjevně úplný Adonis. Při pohledu na ně mi bylo smutno z toho, co jsme se Scottem ztratili. Neztratili, jen zašantročili, rozhodla jsem se v duchu. Jestli to je skutečné, musí to přece někde existovat.

„Vám to nechutná?“ otázala se Loretto.

„Cože? Ale ne, je to určitě prima. Jste vážně milá, že se ptáte. Asi dneska večer prostě nemám ten správný hlad.“

Když sklidili talíře, Scott vytáhl z kapsy číslo Scribner’s se slovy: „Morley – to vás bude zajímat, je to z nejnovějšího Hemingwaye,“ a pak přečetl krátkou pasáž se všemi náležitými divadelními efekty:

Město bylo velmi pěkné a náš dům byl velmi hezký. Za námi tekla řeka a město bylo velmi malebně ukryto v jejím ohybu, ale hory…

Scott četl a četl, a když skončil, řekl Morleymu: „Zatraceně působivé, co? To byste nikdy neřekl do toho Ernesta, kterého jste kdysi znával v Torontu. Dal jsem si s ním práci – kruci! – od pětadvacátého – už to jsou čtyři roky a tohle, myslím, ukazuje, jak daleko to dotáhl.“

Morley pokrčil rameny. „Dá se říci.“

„Vyšlo to ve Scribner’s,“ řekl Scott s oním nadřazeným výrazem, který často nasazoval, když měl o jednu skleničku víc, než aby byl roztomilý, ale ještě mu jich několik chybělo k tomu, aby byl úplně odporný. „Tam vydávají jedině špičková díla.“

Obrátila jsem oči v sloup. Všichni v místnosti patrně také.

Morley řekl: „No, ‚špičková‘, to je snad otázka názoru, to byste měl vědět.“

Morley byl o sedm let mladší než Scott a tehdy měl vydaný pouze jediný román, tak na něj Scott vrhl přezíravý pohled. „To ještě zjistíte.“

„Já to nemusím zjišťovat, já to už vím. Je to příliš strojené, příliš nucené. Dělá ze sebe někoho, kým není.“

Vmísila jsem se: „Vidíš, tohle já tvrdím celou tu dobu! Hemingway by udělal nejlíp, kdyby se stal hercem. Nu, podle mého názoru to herec je, a Bob McAlmon říká –“

„Tak dost, Zeldo,“ řekl Scott a k ostatním dodal: „Ona dost dobře nesnáší alkohol.“

Já na to: „Nebuď hloupý. Já opilá nejsem – i kdybych byla, na mém názoru to nic nemění.“

„Jsi stěží způsobilá k tomu, abys posoudila –“

„Mně už otiskli bezmála tolik věcí, co jemu, a to nemluvím o devíti letech manželství s někým, kdo v jednom kuse mluví o psaní, tak co bych nebyla způsobilá?“ Callaghanovým jsem řekla: „Zrovna píšu povídku pro College Humor – otisknou jich šest, je to taková série, jsou o různých dívkách, které se ocitají ve všelijakých neobyčejných situacích a jsou nuceny se rozhodnout, co je správné, a hledat si nejlepší cestu – a vždycky se jim to nepovede, ale –“

Scott mi položil ruku na dlaň. „To už je otrava, nezdá se ti, když tolik mluvíš o sobě?“

„Mě tedy otravuje, když předvádíš, jaká je se mnou otrava,“ řekla jsem, uvolnila jsem si ruku a obrátila se ke Callaghanovým. „Ať budete, kde budete, hlavně si neberte příklad z Fitzgeraldových. Bývali jsme jako vy a teď se nám to, ouvej, vymklo kontrole; bylo to jako pouštět draka ve vichřici. Tak si z toho vemte poučení. I když teď jistě řeknete, že z toho nějak vybruslíme –“

„Myslím, že bys to pro dnešek měla odpískat.“ Scott mě chytil za zápěstí. „Je zřejmé, že jsi unavená.“

„Já nejsem –“ začala jsem, ale pak jsem si uvědomila, že mi otevírá cestu k útěku, a řekla jsem: „Vlastně ano, ano, jsem, jsem dočista vyčerpaná – takhle se chovám, když jsem unavená, a i když jsem ohromně ráda, že jsem vás viděla – a že jsem poznala vás, Loretto –, myslím, že můj nejdražší manžel má pravdu.“

„Zavolám ti taxík,“ řekl Scott a požádal o účet. „Morley, Ernest dnes s pár kamarády trénuje box v Americkém klubu. Co kdybyste poslal svou rozkošnou choť domů a doprovodil mne tam?“

„Až někdy jindy,“ řekl Morley.

Když jsme všichni stáli na obrubníku a čekali na taxi, začalo poprchávat. Otevřeli jsme deštníky; dvacet metrů od nás chlapec ne starší než Scottie sebral jedny noviny ze štosu, který prodával, a držel si je nad hlavou. Liják zesílil, a brzy z něj byl příval, který proměnil klobouk z novin v rozmáčený cár.

Scott řekl: „Počkej,“ odběhl i s deštníkem a nechal mne na dešti.

Přitiskla jsem se k Loretto a Morleymu a společně jsme přihlíželi, jak Scott chlapci podává svůj deštník, vytahuje peněženku, vyjímá z ní několik bankovek a dává peníze chlapci. Potom se chopil balíku promočených novin se slovy: „Tak, už ses dnes dost napracoval, běž domů.“

Ať už ten hoch anglicky rozuměl nebo ne, pochopil, že je volný. Zmizel do mokré pařížské noci.

Když se k nám Scott vracel, Morley se mne zeptal: „Udělal to pro to dítě, nebo pro nás?“

„Zlato,“ plísnila ho Loretto, „no tedy, co tě to napadlo!“

Morley pohlédl na mne.

„To bych taky ráda věděla,“ řekla jsem já.

Několik hodin nato mě probudil praskavý náraz a já jsem vyletěla, uši napjaté do temnoty.

„Do hajzlu!“ mumlal Scott někde v obýváku. Pak se ozval z haly hlas Scottie: „Mami?“, zvuk otvíraných dveří u Delplangueové a další rána; to už jsem pospíchala do haly.

Sáhla jsem po vypínači a v hale se rozsvítilo. Vpravo ode mne jsem spatřila Delplangueovou, stála u dveří dětského pokoje. Kývla jsem na ni a vydala se doleva ke Scottovi, který zřejmě po hlavě padl na stůl a svalil se na orientální koberec. Za ním ležela keramická lampa, roztříštěná na kusy.

„Neublížil sis? Vstávej.“

Zaúpěl a pomalu zvedal hlavu, pak zase spustil čelo na koberec. „To ta lama,“ zamumlal. „Zatracená lama.“

„Lama?“ Aha, lampa. „Ano, ta už je rozhodně u všech ďáblů. Tak dělej.“

„Erneste.“ Přetočil se na bok a mžoural do světla haly. Zašilhal na mne. „Aha. To jsem jako doma?“

„Bůh ví, jak ses sem dostal, ale ano, jsi doma a musíš se dostat do postele, než tě takhle uvidí tvá dcera.“

„Proč ta la-ma je tam?“ řekl smutně.

„Kašli na to. Vstaň.“

Zdálo se, že uplynula celá věčnost, než se vzepřel do kleku a začal se stavět na nohy. Vztyčil se sice, ale pak se zhoupl na jednu stranu, pak na druhou, a začala se mu podlamovat kolena. Sotva jsem ho stihla zachytit vlastním tělem, aby zase neupadl. „Pro kristapána, Scotte, kolik jsi toho vypil?“

Rozpřáhl doširoka ruce, vyrazil ze sebe: „– kkk– moc,“ a přimáčkl nás oba ke zdi.

Narovnala jsem ho, zuby zaťaté úsilím. „Kdy už dostaneš rozum?“

„Ern řek, že to je dobrý.“

„Co?“

Scott na mne civěl a neodpovídal.

Pomohla jsem mu do ložnice a tiše přislíbila Delplangueové, že jí připlatím, když si dokáže vymyslet, jak to vzbouření přesvědčivě vysvětlit Scottie.

Když jsme se ocitli v posteli, nemohla jsem usnout. Ještě jsem neviděla, aby na tom byl Scott takhle zle, a obávala jsem se otravy alkoholem. Všichni jsme slýchali příběhy o vandrácích, které nalezli mrtvé ve škarpě, protože se doslova upili k smrti. Jeden náš kamarád, mladý malíř z Walesu, to dokázal také. Vsadil se s Francouzem dvakrát větším než on, kdo víc vypije. Uměla bych si až příliš dobře představit podobný souboj Scotta s Hemingwayem.

Scott ležel na břiše a chrápal, pak se odmlčel, chrápal, zas na chvilku přestal, něco mumlal, chrápal, mumlal, chrápal. Za hodnou chvíli, když už mé znechucení převážilo mé obavy, jsem mu dala štulec.

„No tak, přetoč se!“

„Mmmmm,“ zasténal a propjal jednu paži za hlavu. „Už ne, broučku, už nemůžu…“ V jeho tónu se mísil protest s rozkoší. „Ta k-krása, ale h-hřích,“ zablábolil. Pak se zachichtal, vydal hluboké hrdelní zahuhňání, zase zasténal, tentokrát tišeji… a pak nic, hluboký dech spánku.

Srdce mi těžce bilo. Nebylo sporu: ať byl, kde byl, byl v tom sex. Čekala jsem, jestli se dozvím něco víc. A čekala. A čekala. Pak mě to čekání unavilo a myšlenky se mi začaly rozbíhat, jak už to myšlenky dělají, když člověk leží ve své posteli v temnotě uprostřed noci a ještě docela nespí.

Právě jsem se začala propadat do dalšího ze svých létacích snů, když se Scott posunul, zasténal a probudil mě. Blábolil: „No tohle, Erne – ne…“, a pak vzdychl rozkoší.

Všechny smysly se mi napjaly k prasknutí, srdce cválalo, oči dokořán. No tohle, Erne?

*

Tak to tedy bylo. A za několik dní to bylo takhle:

Scott šel s Hemingwayem na večeři do hospody k Prunierovi a odtamtud do Amerického klubu, kam chodili Hemingway a Morley boxovat. Dali Scottovi stopky a řekli mu, aby jim odpočítával kola: tři minuty na kolo a minutová přestávka mezi jednotlivými koly. Zápasníci se svlékli, nasadili si rukavice, vlezli do ringu a dali se do toho.

První kolo bylo spíše zahřívací, nikdo nezískal převahu a Scott ho správně po třech minutách přerušil.

Minuta přestávky.

Druhé kolo: Hemingway zaútočil – byl mnohem agresivnější, než býval v tréninku, líčil později Morley Loretto; napadlo ho, zda to není tím, že u toho je Scott.

Morley v minulosti box skutečně trénoval. Hemingway, jakkoli nadaný, byl hrdý samouk. Oháněl se zdatně, ale většina úderů šla mimo. Morley ho blokoval, zasazoval krátké rány, kroužil a uhýbal a Hemingway klel a odplivoval si. Tak to chvíli trvalo, než Morley napřáhl paži a skutečně to rozbalil. Jeden rychlý, tvrdý úder na hlavu a Hemingway šel k zemi.

„Ach můj bože,“ vykřikl Scott, když pohlédl na stopky, „já to kolo nechal běžet čtyři minuty!“

Hemingway prohlásil: „Jestli jsi chtěl vidět, jak mě rozseká na sračku, Scotte, tak to klidně řekni. Jen nevykládej, že ses spletl.“ Pak se posbíral ze žíněnky a bouřlivě se vyřítil do sprch.

„Morley říkal, že to byla jako hádka milenců,“ vyprávěla mi Loretto.

*

Byt byl prázdný, což bylo vzácné, a já jsem z toho hodlala vytěžit maximum. Šest dní jsem čekala na příležitost, abych mohla odmontovat zámek ze Scottova soukromého kufru a podívat se, zda se tam neskrývá důkaz toho, co tvrdil Bob McAlmon.

Pomocí dvou vlásenek a vzpomínky na instrukce, které mi před dvaceti lety dal můj bratr, jsem se pustila do maličkého ocelového zámku. Venku troubili taxikáři, pojízdní prodavači vyvolávali své zboží a vítr měnil směr, nadouval v ložnici dlouhé gázové záclony, které kolem mne tančily jako duchové – a já tam dřepěla, odhodlána dobrat se pravdy. Pak se náhle zámek s cvaknutím otevřel a já se převážila na zadek.

Když jsem se sebrala a odklopila víko kufru, nejprve jsem uviděla obyčejné věci, o kterých jsem předpokládala, že je tam naleznu, vzhledem k tomu, že Scott už kufr používal celá léta: stoh časopisů, balíček karet, desky, zápisníky, pořadače. Byla tu odložená sportovní čapka, album fotografií a album, do kterého si začal vlepovat výstřižky už jako chlapec.

Nejnovější deník ležel navrchu. Na vnitřní stranu obálky Scott napsal:

F. Scott Fitzgerald

14. listopadu 1928 –

V listopadu jsme byli v Ellerslie. Obrátila jsem stránku a letmo probíhala naškrábané řádky; hledala jsem Hemingwayovo jméno.

Scott si tu zachytil spoustu nápadů k vznikajícímu dílu spolu s připomínkami typu Řekni Johnovi, aby zkusil Scribner’s a Harold: 400 dolarů, ale přitlač, ať dá víca poznámek typu dva týdny chřipka. Nic skutečně hlubokého a o jeho kamarádíčkovi nikde zmínka, až na E– otec sebevražda 100 dolarů, znovu přečetl Za našich časů; E 50 dolarů sázka, prohrál Tunney. Pak ještě několik dalších poznámek o tom, že půjčil E peníze. Více zmínek o penězích tam bylo, když Scott opakovaně žádal Maxe nebo Harolda, aby mu složili zálohu na ten nebo na onen účet. V mžiku jsem je přelétla, aniž bych si dopřála čas je spočítat.

U stěny kufru byla založená složka dopisů od Hemingwaye. Tak důkaz bude tedy zde. Posadila jsem se na koberec, opřela se zády o postel a pustila se do čtení. První dopisy – byly jich zde tucty – byly z července 1925, když Hemingway odjel do Pamplony. Nepřekvapilo mne, že si je Scott schovává; v kufru měl i další složky, dopisy, které jsem mu psala já, všechny dopisy, které kdy dostal od svých rodičů a od sestry, svou korespondenci s Maxem, s Haroldem, s hochy z Princetonu, snad s každým anglicky mluvícím spisovatelem na planetě. Překvapilo mne však, že Hemingway těch dopisů napsal tolik.

V prvním stálo:

Vsadím se, že nebe pro tebe znamená nekonečnou koktejl párty s nejlepšími a nejmocnějšími členy těch nejlepších a nejmocnějších rodin. Bandu co možná zámožnou a oddanou. Tvým peklem asi bude nějaký zaplivaný bar, ve kterém došel chlast a kde nevěrní manželé donekonečna čekají na skleničku.

Zatímco mým nebem je corrida a vlastní říčka plná pstruhů; u ní bych měl dva domy, v jednom rodinu a nanejvýš milující ženu, a druhý plný jiných krásných žen, které by všechny dbaly o mé potřeby, a měl bych tam i všechny ty ničemné literární časopisy, ovšem tištěné na měkkém materiálu a poskládané na záchodech.

Většina dopisů byla v tomto duchu. Byly nenucené, humorné a překvapivě osobní. Byly to skutečně dopisy dobrého přítele. Jen ty z poslední doby byly podrážděnější, kritické a rozmrzelé. Nejožehavější z toho, co jsem nalezla, byly projevy náklonnosti, které se, viděny jistou optikou, mohly zdát až přílišné – jenže byly uváděny čistě žertovně, třeba když občas dopis uzavíral obrat typu Oddaně a obmyslně tvá Ernestina. Několikrát tam Hemingway psal cosi jakoZatraceně toužím, abych tě zase uviděl– ale já jsem podobné věty posílala svým přítelkyním taky a nejsem proto lesbička. Na druhé straně věci jako Je jasné, že mi ukrutně scházíš.  V jednom kuse dělám zlaté svaté, abych za tebou mohl přijet už ve mně neklid budily. Píší si tak muži, kteří nejsou přihřátí?

Ponořila jsem se do toho tak, až jsem nevnímala, jak se mění denní světlo, ani jsem neslyšela, jak se otvírají a zavírají dveře bytu. Dokud neupoutal mou pozornost zvuk kroků přímo v místnosti, nezdvihla jsem oči od dopisů, které jsem si kolem sebe rozložila po zemi.

„Našla jsi, co hledáš?“ zeptal se Scott.

Byla jsem tak plna Hemingwayových slov, že jsem se, tuším, ani nelekla, jenom jsem zdvihla hlavu a zeptala se: „Jste do sebe zamilovaní?“

Sklonil se, vzal mi všechny dopisy a nacpal je zpátky do složky. Ruce se mu třásly a z jeho dechu jsem cítila víno, když říkal: „Je to můj dobrý přítel, Zeldo. Kristepane, to už hodláš špiclovat i nás?“

„Tuhle v noci…“

„Co se jako stalo?“ Můj vycvičený sluch rozeznal v jeho hlasu obranný tón.

„Mluvil jsi ze spaní. O něm. A znělo to… milostně.“

„To je blbost.“ Zavřel a zamkl kufr, otočil se a vyšel z pokoje.

Šla jsem za ním na chodbu. „Byl jsi opilý – vzpomínáš si vůbec, jak jsi přišel a rozbil jsi lampu? Měl jsi sentimentální opici.“ S hrdlem sevřeným a se slzami hromadícími se pod víčky jsem dodala: „Možná jsi byl dokonce opilý do té míry, až jsi byl nekontrolovaně upřímný.“

Scott se otočil. „Co to vykládáš?“

To už jsem plakala, nedokázala jsem se ovládnout. „Tak jsem si řekla, že McAlmon možná není tak ‚zatracený lhář‘, jak tvrdíte vy dva.“ Scottovi se rozšířily zorničky. „Možná jste oba… přihřátí… a, a –“ lapla jsem po dechu a jemu se oči šířily ještě více dokořán – „a tak je možné, že to prostě jenom skrýváte, aby to nebylo patrné na první pohled, jako to dělá taková spousta teploušů.“

Scott potřásl hlavou tak prudce, jako by si ji chtěl pročistit. „Ty jsi vážně šílená. Nemáš ani smítko důkazů –“

„Několikrát jsi vyslovil jeho jméno a k tomu: ‚Už ne, broučku,“ a pak jsi sténal, a dal ses, můj bože, tím člověkem a jeho kariérou tak bezezbytku pohltit –“

„Tak dost.“ Chytil mě za paži nad předloktím. „Slyšíš mě? Já nejsem homouš. Ernest není homouš. Kdybych někdy…“ Odmlčel se, polkl a dokončil: „Jestli nás z toho ještě někdy obviníš třeba jenom v myšlenkách, natož kdyby tě napadlo to někomu vykládat, přísahám, že seberu naši dceru a už nikdy ji neuvidíš a mne taky ne.“

„Odpusť mi to,“ rozplakala jsem se. „Zdálo se mi zkrátka… mám dojem, že mne už nechceš.“

Pustil mou paži. „Který muž by toužil po ženě, která si o něm myslí, že je tajný homosexuál? Nemluvě o tom, že ty věčně mluvíš jen o baletu a o umělcích a – ježíši, Zeldo –“

„Co?“

„Nic,“ řekl a hlas mu zadrhával znechucením. „Jdu ven.“

Nechal mě tam stát na chodbě, celá událost mi vířila v hlavě. Musela jsem se opřít rukama o stěnu. Sotva jsem dokázala dojít k pohovce.

Když jsem však konečně ztišila rozbouřené emoce, měla jsem dojem, že chápu, jak to patrně bude: Ztratila jsem Scottovu náklonnost, pozbyla jsem místa v jeho citové sféře, byla jsem vytlačena, ne-li už dokonce nahrazena, a podobnými střety celou situaci jenom zhoršuji. Scott patrně Hemingwaye miluje skutečně, ale platonicky. Pravděpodobně nedokáže pochopit, že Hemingwayovy city nebudou tak čisté. To je se Scottem ta potíž: když někoho opravdu miluje, jen stěží postřehne jeho chyby. Jaký dar, pomyslela jsem si. Jaké prokletí.

Patrně jsem se dozvěděla, co jsem chtěla. A přesto jsem nebyla o nic šťastnější než dříve.

45

Sobota na počátku července: Sedím v kavárně se třemi kolegyněmi z baletu, když kolem našeho stolku tlačí kočárek Pauline a staví ho pod široký oblouk břečťanového loubí. I ve svém obleku od Patoua působila uštvaně. Na první pohled na ní jinak mateřství nezanechalo stop; možná ji však v Hemingwayových očích tuláka nějak spojilo s Hadley. I když se dnes zdá, že to mohla předpokládat, nevěděla ještě – a nikdo z nás nevěděl – že na tom, co dělá nebo oč se snaží, aby si udržela jeho pozornost, ani trochu nezáleží. Usilovala o to, aby byla tou nejlepší manželkou, měla stejné ambice jako my všechny, k takovému cíli jsme byly vedeny. Což ovšem neznamenalo, že jsem ji proto měla raději.

„Dobrý den,“ řekla. „Zahlédla jsem vás, a tak jsem si řekla, že sem zaskočím a zeptám se, jestli se Scottem příští týden půjdete na Sařin květinový banket, poslední, než se všichni rozutečou na léto.“

„Máme to v plánu.“

„Co si vezmete na sebe? Já jsem si zrovna koupila takový roztomilý hadřík, Drum říká, že mi úžasně sluší, ale já nevím – je to růžové plátno, s hezkým kontrastním –“

„To bude perfektní. Já ještě nevím, co si na sebe vezmu; asi se rozhodnu až na poslední chvíli.“

Pauline na to: „Jistě, já vím, že vám teď spoustu času zaberou baletní lekce. Vypadáte fantasticky; já prostě vím, že všechno, co si obléknete, na vás bude vypadat nádherně. A Sara si samozřejmě vezme něco très élégant a dům bude úplně zavalený květinami a bude tam prima muzika a – no, znáte Saru, nedělá nic polovičatě.“

Přikývla jsem. „Jasně.“

Dítě se začalo vrtět a Pauline se zdvihla se slovy: „Zrovna jako jeho otec, nedokáže být chvíli v klidu. Tak já s ním jdu na trh.“

Přeslechla jsem pozvání v jejím hlase, touhu, abych se k ní přidala – já nebo někdo jiný, hlavně někdo vůbec. Jestli si připadala osamělá, zavinila si to sama, když pověsila na hřebík svůj život svobodné mondény jako vystřižené z Vogue a ukradla jiné ženě manžela.

*

Ten večer jsem navštívila Nataliin salon a v tamní společnosti jsem nalezla Toma Eliota, Jeana Cocteaua a také dvě novinářky, obě zasnoubené, které mi vykládaly, že mají v úmyslu si své zaměstnání podržet i po svatbě.

„Půjde to,“ řekla jedna. Byla vysoká a pevně stavěná a její hnědé oči vyzývaly svět, jen ať se s ní pustí do debaty – a o čem, jak jsem aspoň měla dojem, na tom už nesejde. „Jen musíte předem stanovit základní pravidla.“

„Ženské dvojice to tak dělají,“ ozvala se druhá. Byla drobná, a tak tenká a bledá jako Sara Haardtová. „Ty se v práci vzájemně neomezují.“

„A je spoustu vdaných žen, které pracují v továrnách nebo jako služebné,“ řekla první. „Jistě, dělají to proto, že rodina potřebuje jejich výdělek, ale co na tom? Jejich manželé s tím souhlasí. Můj s tím bude souhlasit taky.“

Já na to: „Závidím vám, že se vdáváte nyní. Před deseti roky, když jsem byla zasnoubená já – pravda, bylo to na americkém Jihu – ale stejně, nám se takové ušlechtilé ideály teprve začínaly honit v hlavě.“

Opustila jsem je a vydala se za Natalie, opakujíc si v duchu: Ženské dvojice. Jako by to byl lék úplně na všechno.

To je komické, pomyslela jsem si, Natalie je lesba, Romaine je lesba, Djuna Barnesová a Sylvia Beachová taky, a mně to vůbec nevadí. A přitom se kvůli Scottovi s Hemingwayem div nepotrhám, mám pocit, že by bylo nechutné, hnusné, něco hrozného, kdyby ti dva byli milenci. Jak mohu mít jiná měřítka na ženy a jiná na muže? Nebo se snad má měřítka nevztahují na všechny muže: Boba McAlmona mám docela ráda a Colea zbožňuju – ačkoliv jsme byli pěkně poplašení, když nám Sara s jistými rozpaky řekla, že ano, pověsti nelžou, Cole dává v posteli přednost klukům. V tomhle okamžiku jen velmi špatně skrývá své nové milostné vzplanutí k jistému mladíkovi a prakticky se nestará, jestli se o tom každý dozví.

Homosexualita se mi zdá nepřirozená a nepochopitelná, myslela jsem si, ale každý – nebo každá – se s tím musí vypořádat sám. Možná jsem prostě kladla jiná měřítka na muže, o kterém jsem soudila, že mi patří.

Zahlédla jsem Natalie, odsunula to všechno stranou a šla jsem za ní do kuchyně a vyprávěla jí, jak jsem toho dne mluvila s Pauline. „Co se mě týče, zdá se mi, že je v pasti. V pasti a drobátko zoufalá.“

Natalie si dolila sklenku a řekla: „Jde o to, jestli člověk dokáže být doopravdy věrný sám sobě – a jestli vám to mohu říci otevřeně a nebudete mne za to nenávidět, ráda bych poznamenala, že vy, má drahá, mi taky připadáte lapená do pasti.“

„Já?“

„Jste baletka? Jste spisovatelka? Jste malířka, matka, manželka?“

„Jsem.“

Usmála se. „A Pauline má nyní také více rolí. Ale rozhlédněte se kolem: když se podíváte na lidi kolem sebe, nepřičlenila byste jim spíše jedinou nálepku – tu, kterou si sami zvolili? Mně: básnířka. Djuně: novinářka, tamhle Sylvii: prodavačka knih. Ostatním rolím se věnujeme taky, ale tímhle jsme především.“

„Asi tuším, co tím myslíte. Ale žádná z vás si nemusí lámat hlavu s manželem.“

„Možná byste měla starosti o manžela hodit za hlavu. Co děláte pro to, abyste na tom byla vnitřně líp?“

„Nu, naše baletní akademie pořádala minulý týden recitál, nic velkého, ale Madame mi tam svěřila hlavní roli. Přišli se na nás podívat ze všech špičkových evropských baletních souborů.“

„Takže vy doufáte, že byste mohla tančit profesionálně, i když jste vdaná, že? To je dobré. Buďte příkladem ostatním ženám. Veďte je.“

„Jsem příliš sobecká, než abych někoho vedla, nemyslíte? Scott by to stejně nepřipustil, a já si ho nemohu dovolit opustit. Nechci, abych byla nucena ho opustit. Chci, aby přestal být tak umíněný.“

Natalie zamrkala. „Stejně dobře byste si mohla přát, aby přestal být mužem.“

Tu noc jsem ležela v posteli sama, beze spánku, bez spočinutí. Scott byl někde pryč, kdo ví kde, kdo ví, co tam dělal a s kým. Zaháněla jsem tu myšlenku a na její místo se sunuly útržky z dnešních rozhovorů:

Znáte Saru, nic nedělá polovičatě.

Zatímco já jsem dělala všechno v životě napůl. Polovičatě. Přinejlepším.

Vy mi, má drahá, připadáte také v pasti.

A taky že jsem v pasti. Čemu jsem se kdy věnovala naplno? V hloubi srdce jsem zcela oddána Scottie, jistě, ale během dne jí věnuji v nejlepším případě deset procent svého času. Všechno ostatní – Scott, malování, psaní, balet, přátelství, rodina – zabírá v mém srdci daleko méně místa, i když tomu věnuji mnohem více času. Jak Sara dokáže nedělat nic napůl? Má to prostě v povaze? Nebo o to od mládí usilovala? Pracovala na tom a posléze toho dosáhla? Jakou šanci jsem na to měla já? Sara se zajisté narodila dokonalá.

Celé dny, na dopoledních a odpoledních baletních lekcích, při jídle, při koupeli, když jsem se marně pokoušela usnout, pořád jsem přemýšlela o tom, jak bych se mohla připodobnit ženám, které jsem obdivovala a kterých jsem si vážila. Obklopena takovými ctižádostivými, úspěšnými ženami jsem nedokázala přeslechnout hlásek, který mi našeptával, že bych se snad mohla zbavit polovičatosti a dělat něco významného. Podílet se na něčem. Dovést něco k dokonalosti. Zvolit si. Být.

Jsem koneckonců Sayreová, sice žena, ale přesto z rodu Sayreů, můj život směřuje k tomu, aby měl smysl i mimo okruh vymezený rolemi dcery, manželky a matky. Nebo ne?

Ach, nech už toho, nabádal mě druhý hlas. Co sejde na těch titěrných úspěších, kterých asi tak dosáhneš?

Hodně na tom sejde, odpověděl hlásek.

Se kterým ze svých mnoha možných životů jsem se chtěla ztotožnit? Který bych dokázala vést?

A otázka, která mne trápila nejvíc: Záleží takové rozhodnutí vůbec opravdu na mně?

46

Září, jsme v Cannes – Scott tu hodlá sbírat materiál pro svůj román a opět se ho pokusit dopsat. Flikuje svou rozpadající se sebedůvěru povídkami, které mu nyní nesou ohromující čtyři tisíce dolarů za kus, ale stále tu je ten román, román, potřebuje napsat ten román. A musí být fenomenálně dobrý, tvrdí; kritici budou očekávat mistrovské dílo, když uvážíme, že uplynula už čtyři léta od Gatsbyho.

Přijeli jsme sem v červenci. Abych se udržela v tréninku, brala jsem lekce u Marie Nevelské, která působila v opeře v Nice. Účinkovala jsem na třech recitálech v Cannes a v Nice, sice bez nároku na honorář, dostalo se mi však spousty obdivu a chvály. Ve finále každého představení jsem stála tváří tvář tleskajícímu publiku a říkala jsem si: Jsem baletka.

Toho dne jsem právě skončila trénink a vrátila se do naší krásné pronajaté vily jménem Fleur des Bois, Lesní kvítek, a zjistila jsem, že tam na mne čeká velice zajímavá obálka. Jako všechny vily, které jsme si pronajímali na Riviéře dříve, i tahle se pyšnila pořádnou spoustou místností s mramorovými podlahami, s pěknými štuky, s kováním a se širokými francouzskými dveřmi. Bylo tam dvakrát víc pokojů, než jsme potřebovali, většina z nich zůstala nezařízených. Nikdy jsme nespořili; samotné slovo úspory bylo pro Scotta odpudivé. Jednou jsem ho slyšela, jak říká Geraldovi: „Skutečně velcí muži utrácejí peníze po libosti. Nesnáším hrabivost, ale ještě víc nesnáším opatrnost.“

Dopis měl razítko Neapol, Itálie, mou pozornost však upoutalo jméno odesilatele: Julie Sedowa.

23. září 1929

Paní Fitzgeraldová,

poté, co jsem zhlédla váš recitál v Paříži a minulý měsíc vás viděla na scéně v Nice, se na vás se skutečnou radostí obracím s pozváním, abyste se stala primabalerínou a sólistkou baletního souboru opery San Carlo. Nejprve bychom vám rádi nabídli velmi náročný sólový výstup v Aidě a doufáme, že shledáte, že naše divadlo je velkolepá scéna, na které byste ráda účinkovala pravidelně.

Pokud se rozhodnete se k nám přidat na celou sezonu, můžeme vám nabídnout měsíční plat, o jehož výši budeme jednat. Bohužel nepůjde o nějakou úžasnou částku, jelikož nemáme rozpočet jako Ruský balet, ale značnou hodnotu bude mít sama zkušenost, a pak, v Neapoli je lacino. Dobré ubytování se stravou tu lze nalézt za pouhých 35 lir denně.

Prosím, sdělte nám co nejdříve své požadavky. Budeme se na vás velice těšit.

S pozdravem

Julie Sedowa

ředitelka baletního souboru opery San Carlo

Sklesla jsem do nejbližšího křesla, abych se neskácela, a přečetla jsem si ty řádky ještě jednou. Tady jsem to měla před sebou černé na bílém, svou šanci stát se profesionální tanečnicí. Tohle je jistě osudová nabídka.

Jak to však povědět Scottovi? Od doby, co jsme přijeli do Cannes, se jeho způsob života příliš nezměnil, až na to, že se odpoledne zavíral ve vile v pokojíčku pro služky a pracoval tam až do jedenácti v noci. Během těchto pracovních sesí, před nimi i po nich pil vodku. Pokud vyrazil ven, obyčejně se den nebo taky dva nevracel. Sotva jsme se vídali – i když jsme byli ve stejné místnosti.

Přišla Scottie se svou guvernantkou a našly mne, jak dosud sedím na chodbě. „Mami,“ řekla moje holčička a ovinula mě rukama. Pokrčila nos a přitiskla ho k mému. „Voníš solí a jablky.“

„Dostávám z tebe hlad.“

Posadila se mi na klín. „Povídala jsem Mam’selle, že bych se chtěla naučit plachtit, a ona říká, že se na to musím zeptat tatínka. Je doma?“

„Nevím jistě, teď jsem přišla. Chceš brát lekce plachtění?“

„A un petit bateau.“

„Oui.“

„Zeptáš se ho na to?“ řekla.

„Budeš mít větší šanci, když se ho zeptáš sama.“

Počkala jsem, dokud se za ním Scottie nevydala, nenašla ho, neoslovila, neoblomila svým šarmem a svým okouzlujícím přáním, než jsem se za ním vypravila sama. Jednak bylo zřejmé, že ho naleznu v lepší náladě, potřebovala jsem však rovněž čas, abych si rozmyslela, jak mu svou poněkud neobvyklejší žádost podat, zvážila, zda mu ji dokážu přednést tak, aby dospěl k názoru, že mu bude jenom ku prospěchu, a to v ohledech, na které dosud snad nepomyslel, když se stanu členkou baletu San Carlo. Něco jako Mohu být jak tvou ženou, tak tanečnicí. Budeme v tom průkopníci, Deo, bude to důležitý krok, budeme moderní, zase budeme udávat tón.

Scott seděl na pohovce v malé zimní zahradě, nohy na polštářích, na klíně úhlednou hromádku popsaných stránek. Nechal otevřené dveře na kameny dlážděný dvorek, kde rudá buganvílie soutěžila s břečťanem a s plaménkem o slávu a o životní prostor.

Měl v ruce sklenku čehosi průzračného a na rtech něžný úsměv. „Řekl jsem jí, že může brát ty lekce,“ prohlásil, když mne spatřil, „ale loď že musí počkat, dokud neukáže, že to myslí s plachtěním vážně.“

„To je správné a velkorysé.“ Nadzdvihla jsem mu nohy a sedla jsem si na jejich místo, takže mi nyní spočívaly na klíně. Byla to nejintimnější situace, ve které jsme se spolu za celé měsíce ocitli. „Teď tě chci o něco požádat já. Víš, jak jsi mi vždycky říkal, že ve všem, do čeho se pustím, jsem jen diletant a amatér? Nu, tak už nebudu amatér: Pozvali mne, abych tančila v souboru v Neapoli, a já bych to místo ráda přijala.“

Podala jsem Scottovi dopis. Četl ho a svíral rty. Potom vzdychl a dopis mi vrátil. „To je jistě lichotivé, ale nemůžeš utéct do Itálie a stát se baletkou.“

„Myslela jsem, že bychom tam jeli všichni – vidíš, stojí tu, jak se tam žije lacino. Bylo by to jen na rok. Ani ne na celý. Sezona, tuším, trvá osm měsíců.“

Zavrtěl hlavou. „Náš život je ve Francii. A já nemám rád Italy, vzpomínáš si na náš první výlet do Říma, jak mě tam chtěli zavřít, že jsem ukradl jízdní kolo?“

„Vzal sis ho bez dovolení. A co to s tím má společného? To bylo před osmi lety v Římě, tady jde o Neapol.“

„Musím dokončit knihu. Nemám čas hledat jiný byt a další služebné a další guvernantku, pokud by s námi nejela Delplangueová, všechno jen proto, aby sis hrála na balerínu za pár tisíc lir měsíčně.“

„Hrála si na balerínu? Je to systemizovaná pozice, nabízejí mi místo sólistky. Jsem dobrá, Scotte, a ráda bych něco dokázala, dokud mi ještě slouží tohle“ – ukázala jsem na své tělo – „a mohu s tím pracovat. A krom toho, když to uděláme, budeme zase razit cestu jiným. Budeme –“

Scott mispustil nohy z klína a vstal. „Aha, ty chceš v životě něco dokázat, ano? Scottie a já, rodina Fitzgeraldových, to pro tebe nic neznamená – chápu. Jen další z věcí, kterými ses mimoděk zabývala, když jsi směřovala ke svému pravému profesionálnímu poslání v baletu.“

„Co to s tebou je?“ řekla jsem a bobtnala ve mně zlost. „Táhla jsem s tebou přes celý světadíl tam a zase zpátky a znova přes oceán a ještě přes druhý světadíl, a všechno jen proto, abys mohl svádět filmové hvězdy a imponovat kamarádům z mokré čtvrti, když ses sám topil v chlastu, s rámusem sis stěžoval, jak ti okolnosti nepřejí, a předstíral, že píšeš další knihu. A teď tě žádám o jediné, na čem mi záleží, o jediné, co má co dělat s mými ambicemi a co by zase mohlo vynést na výsluní i tebe, a tohle se mi za to dostane? Nesneseš pomyšlení, že bych mohla mít úspěch, zatím co ty… ty se tu rozpadáš na mraky!“

Scott ukázal na sebe. „Já se starám o tuhle rodinu, Zeldo. Kdyby nebylo mé krve, mého potu, mého – mého – mého odhodlání, nebude z tebe nic extra, jen další stárnoucí debutantka, která marní léta někde v Alabamě a tloustne ze sušenek a marmelád. To můj život ti dodal na ceně! A přesto za to sklízím jen sobecký nevděk.“

Zlostně jsme zírali jeden na druhého, plni oné nenávisti, která se rodí, když vás záměrně zasáhne na nejslabším, nejzranitelnějším místě osoba, která vás kdysi vášnivě milovala.

„Tak tohle je tvé stanovisko.“ Zvedla jsem se na nohy. Přikývl na souhlas a já tedy dodala: „Dobrá. Nejezdi do Neapole, ale já tam pojedu. Jsem si jista, že dokážu najít byt, který by vyhovoval Scottie a Del–“

„Scottie nikam nepojede. Neopustíš mne a neodvezeš mi s sebou dceru.“

„Co bych tě opouštěla? Odloučím se od tebe na pár měsíců, abych získala možnost stát se takovou osobností, jakou dneska každá myslící žena očekává od ‚první správné žáby‘ F. Scotta Fitzgeralda.“

„Ty ženské jsou stejně pomýlené jako ty. Celý ten povyk kolem správných žab měl jenom zvýšit odbyt mých titulů. Kdy už pochopíš, že po tobě zkrátka chci, aby sis konečně ujasnila své priority?“

Jinak řečeno: Máš mě uctívat, to má být tvou jedinou touhou.

Nahlas jsem se ozvala: „Kdy se staneš někým, kdo si zaslouží, aby byl mou prioritou?“

*

Diskrétně jsem se informovala a zjistila jsem, že zákon je ještě méně pokrokový než Scott a ve všech záležitostech týkajících se péče o Scottie by stál na jeho straně. Pokud žena odejde z manželství, děti připadnou otci – pokud se tento nerozhodne jinak, a to by Scott nikdy neudělal.

Odepsala jsem Julii Sedowové, že lituji.

47

Povídku „Nadaná dívka“ jsem napsala ještě před naším říjnovým odjezdem z Cannes – těsně před tím, než jsme se dozvěděli, že doma se propadl trh s akciemi. A co horšího, Bunny se nervově zhroutil a uchýlil se do sanatoria Clifton Springs ve státě New York.

Když Scott odkládal Bunnyho dopis, krve by se v něm nedořezal. „Píše: ‚Bude to pitím, trpím záchvaty paniky a jsem úplně neschopný pracovat.‘ Bože.“

„Bunny, vážně?“ hlesla jsem. Vůbec bych to do něho neřekla, když jsme ho navštívili loni v zimě, působil přece tak… prostě jako Bunny – ale co jsme o něm doopravdy věděli? O tom, jak žije? Stěží jsme chápali svůj vlastní život.

Co se týče finančních trhů, nu, když člověk nikdy nedokáže nic investovat, nemá ani peníze, o které by mohl přijít.

Harold mi za moji povídku dal osm set dolarů, a já si za to po návratu do Paříže zaplatila zimní kurz baletu u své milované madame Jegorovové. Balet se teď pro mne proměnil v posedlost, v obsesivní formu úniku. Stále jsem chovala naději, že se stanu prvotřídní profesionálkou – třeba se dostanu do nějakého souboru tady v Paříži; proti tomu by Scott obtížněji shledával námitky. Ale hlavně jsem nemohla vydržet v klidu.

Ráno mi začínalo jedním ztraceným vejcem a jedním malým šálkem kávy. Oblékla jsem se do punčocháčů a do trikotu, natáhla jsem legíny, svetr, sukni a boty. Stáhla jsem si vlasy, zabalila se do kabátu a do šály. Nevolala jsem si taxík, raději jsem pěšky procházela pařížskými zimními rány, občas jsem se někde stavila, abych Madame koupila šálu nebo knížku. Stala se pro mne zářivým světlem, které mému světu dodávalo energii. Madame mě chápala, povzbuzovala mne, utvrzovala mne ve víře, že mám všechny důvody, abych dále usilovala o dokonalost.

Denně jsem osm nebo devět hodin cvičila s ostatními, nutila své tělo, aby vzdorovalo času, zemské přitažlivosti a potřebám látkové výměny. Trhala jsem si svaly, lepila na ně náplasti a znova jsem se vrhala na ošlapanou dřevěnou podlahu, a přitom s obdivem i s odporem jedním okem hlídala svůj odraz v nástěnných zrcadlech. Potřebovala jsem zvýšit výskok. Potřebovala jsem zeštíhlet. Mé tělo pořád ještě nemělo ty správné linie. Failli, cabriole, cabriole, failli… třicetkrát. Padesátkrát. Potom jsem šla domů, snědla briošku, vykoupala se a šla si lehnout. Spala jsem hluboce, tmavým, bezedným, prázdným, chladným spánkem. Druhý den jsem se vzbudila a všechno začalo znova.

O víkendech jsem ve studiu cvičila sama, odpoledne jsem se vracela domů, abych malovala nebo psala.

Milionářova nevěsta

Po válce byly soumraky nádherné. Visely nad New Yorkem jako indigově modré prádlo, vznikaly z asfaltového prachu a stínů sazí pod římsami…

Scott také psal a hlásal, že román jde úspěšně kupředu. Nebyli jsme šťastní, ale náš život se zklidnil. Stagnoval, to je správný výraz; cítila jsem to například, když jsem Scotta jedné prosincové soboty doprovázela na „významnou sešlost“ u Gertrudy Steinové a seděla jsem u čajového stolku s Alice a s Pauline, zatímco ti, na kterých opravdu záleželo – Scott, Hemingway, Ford Madox Ford – rozmlouvali o Umění se slečnou Steinovou. Ta, jíž jsem byla ve dvaceti, by se to pokoušela nějak zvrátit; ta dnešní vůči tomu byla ve svých devětadvaceti lhostejná.

„Vypadáte děsivě vyždímaná,“ řekla mi Pauline. „Nezdá se vám, Alice? Drum říká, že trávíte všechen čas v baletních kurzech a Scotta že to příšerně míchá – měla byste být víc doma, jestli nechcete přijít o manžela.“ Naklonila se blíž a dodala: „Zeldo, říkám vám to jako vaše přítelkyně: skutečně byste měla trošku přibrat. Vždyť na vás ty šaty jenom visí. To vám moc na kráse nepřidá.“

„Co víte o Scottovi, o mně, o nějakých ambicích nebo o něčem, co dává smysl?“ řekla jsem. „Vzdala jste se svého života, abyste dělala Hemingwayovi kurvu.“

Pauline sebou trhla, jako bych ji udeřila do tváře. „Jen si poslužte.“

Nehodlala jsem si všímat pokašlávání, které mne obtěžovalo, v únoru se však proměnilo v záchvaty suchého kašle provázené horečkou. Prokašlávala jsem se svými obvyklými rány a svými lekcemi, kašlala jsem večer i v noci. Každý na mne naléhal, abych šla k doktorovi, abych zalezla do postele, abych s tím už něco dělala – a jedna část mého já chápala, že ano, že bych měla; přesto jsem se takhle vlekla dál ještě dva týdny, napůl omráčená, neschopná existovat ve světě, pokud si v něčem polevím.

Scott mě jednoho rána zastavil u dveří. „Pojedeme do Afriky. Jenom my dva. Musíš si odpočinout a dostat se z tohohle podnebí, než mi zavolá Jegorovová a sdělí, že jsi po smrti.“

„Do Afriky?“

„Někam, kde to neznáme. Bude to pro nás dobré, nezdá se ti?“

Jenom jsem zamrkala. Podle všeho nebude, nemyslela jsem si to, nemyslelo mi to už ani příliš jasně, ani příliš dobře.

*

Alžír, Biskra, velbloudi, žebráci v bílých hábitech; černí mravenci, poušť, Arabové, podivné zvuky noci. Všechno vnímáno jakoby přes závoj z černého gázu. Beze slov. Bez lásky. Dokonce bez sexu. Proč jsme tam jeli? Neměla jsem nejmenší tušení.

*

Podívejte se na mne v post-africkém období: už zase cvičím, něco málo jím, sem tam nějaká vodka – pomáhá mi dopsat ‚Milionářovu nevěstu‘. Vodka je tvůrčí technikou, kterou jsem si vypůjčila od Scotta.

Harold omylem pokládal povídku za Scottovu a poslal ji do Postu. Moc se jim líbí,telegrafoval a hlásil, že nabízejí nyní již obvyklé čtyři tisíce dolarů. „Jen pokud vyjde pod Scottovým jménem,“ upřesnil, když jsem Scotta přiměla, aby mu zatelefonoval, že se zmýlil. Scott řekl: „Potřebujeme peníze, Zeldo, a jaký je v tom vůbec rozdíl? Víš, že tvá povídka je výtečná, protože jinak by ji nevzali. A to je to hlavní.“

„Je to to hlavní?“ zeptala jsem se Geralda, když jsem vedle něho seděla v kině; po druhém boku jsem měla Saru. Bylo dubnové odpoledne, den v týdnu z toho měsíce, v němž jsem se vzrůstajícím podrážděním cítila, že jaksi nesouzním s rytmem kolem sebe. Rozhozená. Plná strachu. Nepokojná.

Nevšímala jsem si toho, omlouvala to, připisovala to nedostatku spánku, nepříjemnostem se Scottem, napětí, které ve mně vzbouzely nové recitály, jež mi snad přinesou i nové nabídky, novou šanci vydat se svou cestou.

„Včera jsem tančila krásně,“ řekla jsem Geraldovi. „Mohla bych se tím uživit, chápeš.“

Gerald upíral pozornost na film, a tak jen zašeptal: „Promiň, cože?“

„Peníze. Mohla bych si vydělávat vlastní peníze.“

„Co to vykládáš?“ Zamračil se, vrhl na mne divný, dlouhý, přehnaně zakaboněný pohled.

„Promiň. Na něco jsem myslela.“

„Nemohla bys myslet potichu?“ otázal se vlídně.

Jsi skvostný, Geralde, říkala jsem si. Pozorovala jsem ho a cítila jsem se divně, jako v mlze. Má zdeformovaná ústa? Něco se mu děje s obličejem – nebo je to jen tím, že v kině je tma a z plátna proudí to podivné světlo?

Obrátila jsem pozornost k plátnu, bylo však pro mne obtížné zaostřit pohled. Mžourala jsem na tvary, které jako by se formovaly do čehosi rozložitého, čehosi masivního, čehosi dlouhonohého – v chapadla? Chobotnice, je to chobotnice, vyřítí se z plátna! Potopila jsem se k podlaze, jista, že po mně bestie chňapne a odvleče mne. „Pomoc,“ zakňourala jsem.

Zdálky se ozval Sařin hlas: „Zeldo, miláčku, Zeldo, nic se neděje. Užívá něco?“

„Jak to mám vědět?“

Další hlasy:

– Co se děje?

– Máme poslat pro doktora?

– Ta ženská je opilá?

– Měli bychom ji dopravit domů.

Podlaha pod mýma rukama a koleny je studená. Třesu se. Nechám Geralda, aby mi pomohl vstát, pátrám však po nějakém znamení, že jsem v bezpečí. „Ta chobotnice –“

„Jaká chobotnice?“ ptá se mne.

Odvážím se pohlédnout na plátno. Mluví tam muž a žena. Poznávám je, byli na plakátu filmu Vítěz bere všechno.

„Vítěz bere všechno,“ říkám a připadám si popletená a zmatená.

Sara mě bere pod paží. „Ano, to je pravda – ale na zbytek se přijdeme podívat jindy, třeba zítra. Jsi celá v potu, miláčku; odvezeme tě domů a přesvědčíme se, jestli na tebe něco neleze.“

„Ano, dobře, děkuji.“

Venku ve večerním provozu pocit zmatenosti poněkud slábne, a když se dostáváme k nám do bytu, jsem spíše vyčerpaná než vyděšená. Nebo se mi spíše hrůza vsákla do kůže, celé tělo mi vibruje poznatkem, že už plně neovládám to, co se mi odehrává v hlavě.

„Je mi prima, vážně,“ říkám Murphyovým. „Jsem unavená, ale je mi prima. Asi jsem napůl spala, nic víc.“

„Ošklivý sen,“ přikyvuje Sara. „Odpočiň si.“

Ale na mne opravdu něco leze, cosi, o čem se příliš bojím mluvit, cosi, co zmizí, jak sama sebe přesvědčuji, když na sobě budu prostě pracovat o trochu víc, abych skákala výše, otáčela se prudčeji, dosahovala čistšího držení těla.

Tančím ráno, tančím odpoledne, toulám se ulicemi a hledám… nehledám nic. Barvy mi nedělají dobře, jsou na pohled moc ostré. Hudba mi třeští v hlavě jako fretka běhající v kole. Zdá se mi o baletních figurách; soubre-saut, sous-sous, rond de jambe, relevé; nesejde na tom, že to nedává smysl, že v tom není logika a nikam to nesměřuje. Teď už to nedokážu rozeznat. Všechno splývá v jedno s mým bdělým snem, s hlasy, které se ozvěnou ozývají z kiosků s květinami, vlnící se dlažbou kolem mne, se zoufalou touhou, aby mi věnovala pozornost Madame, aby mě laskala, aby mě zbožňovala – prosím, někdo mne přece milovat musí – a těsně před zhroucením strašný pocit, že svět spotřeboval svou zásobu kyslíku.

Nemohu dýchat, nemohu dýchat, nemohu –

Část pátá

„Tu máte slávu!“

„Nerozumím, co míníte slávou,“ řekla Alenka.

Hupity Dupity se pohrdlivě usmál. „Ovšemže nerozumíte – dokud vám to nepovím. Mínil jsem tím, tu máte krásný zdrcující důkaz!“

„Ale ‚sláva‘ neznamená ‚krásný zdrcující důkaz‘,“ namítla Alenka.

„Když já užívám slovo,“ řekl Hupity Dupity tónem trochu posměšným, „tu značí právě to, co chci, aby značilo – ani více, ani méně.“

„Otázka je,“ řekla Alenka, „můžete-li přimět slova, aby znamenala různé věci.“

„Otázka je,“ řekl Hupity Dupity, „kdo je komu pánem – to je to celé.“

Alenka byla příliš zmatena, aby něco řekla, začal tedy Hupity Dupity po chvíli znovu. „Mají své vrtochy, některá z nich – zvláště slovesa, ta jsou nejpyšnější – s přídavnými jmény můžete dělat, skoro co chcete, ale se slovesy ne – nicméně, já je ovládnu všecky! Neprostupnost! To je, co já říkám!“

Lewis Carroll

48

„Schi – zo – fre – ni – e,“ řekl Scott tichým, opatrným hlasem, jako by našlapoval po špičkách okolo rozbitého skla.

Seděl proti mně u malého dřevěného stolku ve slunném salonu Les Rives de Prangins, švýcarského sanatoria na břehu Ženevského jezera. Mezi námi ležela šachovnice, vyřezané slonovinové figurky byly všechny na svých místech a čekaly na bitevní rozkazy. Přinesl ji z bytu, který najal v nedalekém Lausanne, kde zamýšlel bydlet, dokud já budu zde. Scottie zůstala v Paříži v péči guvernantky.

Přijela jsem sem v květnu po krátkém pobytu na pařížské klinice s výstižným jménem Malmaison – Zlodům. Tamější lékaři mi nařizovali odpočívat a jíst, což jsem činila; jakmile jsem opět nabyla své bývalé energie, vzala jsem do zaječích. Utekla jsem zpátky do baletního studia, zoufale jsem toužila dohonit ztracený čas. Naneštěstí jsem si své hrůzy nesla s sebou a brzy už ze mne byla skutečná nervová troska – vrak, katastrofa, prakticky Titanic – se vším všudy. Zmatená, vzteklá, vyčerpaná, vychrtlá, nemocná, vyděšená a zhroucená jsem souhlasila s odjezdem sem do Prangins. Byla bych souhlasila s čímkoliv, co by mi slibovalo úlevu.

Řekla jsem: „Ano, tuhle diagnózu mi stanovili. Znamená to ‚rozštěp mysli‘.“

Scott položil prsty na vrchol věže, přejížděl po jejím povrchu, podobném zubní sklovině. „Ano, já vím, dr. Forel mi to řekl.“ Dr. Oscar Forel byl proslulý psychiatr a zakladatel zdejšího ústavu; chovanky – dva tucty žen, samé po hmotné stránce dobře zajištěné „nervové případy“ jako já – mu tajně říkaly Bachař.

„A nedovolí mi vůbec tančit, ani cvičně. Balet je spouštěč, říkají.“ Spolkla jsem své rozhořčení, snažila jsem se nepodlehnout návalu touhy, dosud silné jako ta nejnávykovější droga. „A co ty? Jak bylo v Paříži a co tvá návštěva u Scottie?“

„Ach, té se vede docela dobře. Pořád něco podniká s kamarády.“

Sevřelo se mi srdce. „Stýská se jí po mně? Dal jsi jí ty obrázky ode mne?“

„Ano, moc se jí líbila ta princezna – chce, abys jí vyrobila takovou papírovou panenku, jestli to svedeš. A tohle je skvělé: Seznámil jsem se se spisovatelem, kterého objevil Max – nějaký Thomas Wolfe, je ze Severní Karolíny. Napsal román K domovu se dívej, anděli. Přinesl jsem ti ho.“ Scott se shýbl a vylovil z aktovky knížku. „Píše podobně jako Ernest, ale má v sobě takovou tichou naléhavost… je to ohromně působivé, myslím, že se ti to bude líbit.“

Pohlédla jsem na knížku bez nadšení. „Možná, jestli se vůbec dokážu soustředit.“

„Dokážeš. Určitě.“ Vzal mne za ruku. „Dr. Forel říká, že tě ke zhroucení dohnaly tvé ambice, ale teď už to máš za sebou. Teď už máme všechny důvody věřit, že ti bude dobře.“

„Tu poslední větu bys měl zopakovat, protože to neznělo nijak moc přesvědčivě.“

„Rád bych se dal přesvědčit, jen kdybys nechala těch pokusů o útěk a také nesmíš odmítat léky – musíš víc spolupracovat. Platím za tebe tisíc dolarů měsíčně, Zeldo, takže každý průtah –“

„Jistě mě moc mrzí, co jsem ti způsobila.“ Odtáhla jsem se od něho. „Jak bezohledné, že? Nepromyšlené? To jest bezmyšlenkovité, tupohlavé, duchaprázdné – a co horšího, nákladné.“

„Miláčku, no tak, tak jsem to přece –“

„Je to tu děsné. Jistě, tváří se to jako krásný hotel u jezera, ale to zacházení – připadám si tu jako nemrtvá,“ řekla jsem. „Věčně je mi zle od žaludku, přecpávají mne a mám z toho nadýmání… a nikdo tu nemluví slušně anglicky, a víš přece, že moje francouzština nestojí za ránu prakem, a když jsem chtěla odsud, bože dobrý, dali mi sedativa a přivázali mne k posteli –“

„Copak se nechceš uzdravit, Zeldo? Spolupracuj. Přiznej si, jak je pro tebe zhoubné, když se mnou soutěžíš. Pusť z hlavy ten balet. Řekli ti přece, že to všechno je nutné, aby se tvůj stav zlepšil.“

Tvrdí to, ano.A také se učím plést takové pěkné košíky.

Prohlásil: „Scottie se po tobě strašlivě stýská. Chceme tě mít zkrátka doma. Není potřeba, aby ses stala profesionální baletkou, spisovatelkou, nebo čím ještě. Buď matkou. Buď manželkou. Starám se, abys mohla vést dobrý život, Zeldo; neodmítej mou snahu.“

„A co pak?“

„A pak se tvůj stav sám zlepší. Rozštěp se zacelí. Doktoři tě zase dostanou do rovnováhy, pokud jim to ovšem dovolíš.“

Terapie, které jsem v posledních třech měsících podstoupila, zmenšily mé děsy, klamy – psychotické projevy – jak to tady nazývali – a já jsem za to byla vděčná. Na jejich místo však nastoupila lepkavá, kalná bezradostnost. Pokoušela jsem se popsat, jak se cítím: „Pas de couleurs,“ pověděla jsem jednomu z lékařů. Bezbarvě. Jeho řešení: Krabice vodových barev, malířský stojan a papír. Byla jsem mu za ně velice vděčná, aniž bych byla schopna říci, zda porozuměl, co jsem měla na mysli.

„Ptala jsem se jenom, co budu dělat?“

Scott na mne bezvýrazně pohlédl.

„Celý ten čas,“ dodala jsem.

Prohrábl si prsty vlasy. „Budeš se prostě těšit ze života. Kristaboha!“

*

Prvý z mučivých fleků začal jako zarudlé místečko vpravo na krku. Myslela jsem, že mne štípl komár. Ale ťupka se rozšířila. Rostla. Svědila. Mokvala. Pulzovala. Vyrážka se mi rozlézala po kůži, až pokryla celý krk; můj obličej nabyl dračí tvářnosti, byl pokrytý strupy, jak jsem se škrábala, a zamaštěný od krémů, které neměly žádný účinek. Chrlila jsem oheň na ošetřovatelky a na lékaře a dožadovala se nějaké úlevy.

Cítila jsem se, jako by mi hlavu a krk poprášili moukou, ponořili do žhavého oleje a soustavně mi je v něm smažili. Dante by tuto mučivou vyrážku – nevinně zvanou ekzém – se škodolibou radostí začlenil do svého Pekla a dr. Forel by navrhl speciální kruh pekla pro ženy, které, podobně jako já, odolávají převýchově.

Zabalena do mastí a do gázy jsem v očekávání příští spásné dávky morfinu psala Tootsie: Emma Bovaryová by to tady nevydržela.

49

Jeden ze švýcarských doktorů si do svého zápisníku anglicky poznamenal: „Vlak jazzového věku zvolna vázne.“ Ukázala jsem na to a zeptala se: „Est-ce le vôtre?“ To je vaše?

Naklonil zápisník, abych z něj nemohla číst. „Madame Fitzgerald, veuillez répondre à la question.“ Prosím, odpovězte na otázku.

„Jsem dnes unavená; nemohli bychom mluvit anglicky? A říkejte mi Zeldo, ano? Konec konců, už jsem tu bezmála rok. Snad už se známe.“

Seděli jsme spolu v lenoškách potažených silným hnědým hedvábím. Okolo nás leštěné javorové poličky plné lékařských spisů; damaškové závěsy tu rámovaly podobné bukolické výhledy, o jakých tak výmluvně psával Wordsworth, Coleridge nebo Shelley; vyřezávaný psací stůl, na něm kožené desky na pijáky, stříbrný kalamář, ve stříbrných rámečcích fotografie tří dokonale blonďatých dítek a dokonalé zachovalé blond manželky. Ničím nevýznačné, bez chuti a zápachu. Pro toho doktora nepadala v úvahu žádná správná žába ani hvězda večírků, žádná baletka, žádná umělkyně.Přitom vypadal jen nepatrně starší než čtyřiatřicetiletý Scott. Tento doktor byl bezesporu rozumný muž.

„Paní Fitzgeraldová, abychom správně vyhodnotili pokrok, jehož jste dosáhla –“

„Protože tu větu by klidně mohl napsat Scott,“ řekla jsem a poklepala na zápisník. „To je jeho termín, víte. Jazzový věk. Z Povídek jazzového věku, jeho druhé sbírky, z roku 1922. Četl jste jeho knihy?“

Doktor měl rovný, bezvýrazný pohled. Pokud mě posuzoval, nedal to na sobě znát. Jen by mne zajímalo, zda je Scott přesvědčil, že jsem to byla já, kdo nám zničil život, stejně jako se o tom svými dopisy pokoušel přesvědčit mne.Oba jsme na to téma minulý rok sepsali stohy rekriminací, chrlili jsme ze sebe pocity, které jsme v sobě tak dlouho tajili; snad jsme se tím chtěli očistit.

„Pokračujme tedy,“ řekl doktor. Jmenoval se Brandt a už se mi třikrát nebo čtyřikrát věnoval. Řekl: „Ano, už jste u nás jedenáct měsíců, zhodnoťme si tedy ještě jednou pokroky, kterých jsme dosáhli.“ Nahlédl do zápisníku. „Jaké pocity nyní chováte vůči úspěchu pana Fitzgeralda, v kontextu selhání vašich vlastních pokusů?“

„Promiňte –“

„Ach, cítíte výčitky.“ Doktor si něco poznamenal do notesu. „Uvědomujete si nyní, že vdaná žena se musí v první řadě věnovat domácím záležitostem. Dobře. To je primární pro štěstí každé ženy.“

„Ne, promiňte – myslím, že jsem nerozuměla otázce. Selhání? Jak jsem selhala, až na to, že jsem neměla dost vytrvalosti?“

Utkvěl na mně prázdným pohledem. „Nelitujete toho tedy? Rozuměl jsem vám špatně? Préféreriez-vous de parler en français?“ Chcete raději mluvit francouzsky?

„Ne, proboha – i anglicky už je to dost těžké. Nedomnívám se, že jsem selhala, alespoň ne v tom smyslu, jak to zřejmě chápete vy. A Scott, nu, v posledních letech zdaleka nebyl tak úspěšný. A rozhodně také nijak nedbal o domácí záležitosti a já bych řekla, že primární pro štěstí ženy je zájem manžela.“

Doktor byl zticha, ani nemrkl, dodala jsem tedy: „Možná mé povídky a články nejsou tak pěkné jako Scottovy, ale kdo říká, že musím psát přesně jako on? Já nejsem on. Všichni spisovatelé se od sebe navzájem liší, jinak by to nebylo umění. Mé články a povídky byly mnohokrát publikovány. Zeptejte se ho, potvrdí vám, že jsem dosáhla vlastních úspěchů.“

Dr. Brandt řekl: „Ptali jsme se ho, ano.“ Poškrabal si bradu a dodal: „Jelikož hypnóza na váš ekzém zřejmě zabrala a vy se už cítíte silnější, dr. Forel se domnívá, že pro vás bude nejlepší, když své vzpomínky a názory sepíšete a my je budeme moci porovnat s míněním vašeho manžela. Pan Fitzgerald je v tomto ohledu neobyčejně vstřícný.“

„To se ani nedivím. Takže já sepíšu, co si myslím, a pak co? Vynesete konečný rozsudek, jako to dělá můj otec?“

Pomyšlení na otce mě bodlo u srdce, až se mi třepotavě rozbušilo. Ta reakce se vlastně netýkala tatínka, ale domova. Být někde doma, mít vůbec nějaký domov. Bylo mi teď dobře, už nějakou dobu mi bylo dobře. Stálo to několik tisíc dolarů; je absurdní, abych tu zůstávala dál, jen abych se zdokonalila ve vyřezávání dřeva a ve volejbale.

Takhle jsem to také řekla Scottovi, když mne vzal posledně na vycházku do Ženevy. Prosila jsem ho: „Deo, prostě jim řekni, že jsi spokojený s tím, co se mnou dokázali, a že se teď vrátíme do Paříže.“

Když jsem se ocitla mimo kliniku, připadala jsem si úplně jako člověk, připomnělo mi to, že jsem kdysi vedla stejně skutečný život jako lidé, kteří kolem nás procházeli na nábřeží.

Scott mě vzal za ruku. „Tihle doktoři jsou největší psychiatrické kapacity na světě. Nemůžeme předbíhat jejich úsudky.“

„Ale ty výlohy –“

„Já to zvládnu. Spíš mě trápí, když doktor Forel říká, že stále ještě odmítáš některé jeho návrhy. I když se cítíš lépe, úplně vyléčená nejsi.“

„Forel není Bůh. A i kdyby byl, nechápu, jak si můžeme dovolit –“

„Post teď otiskuje všechno, co napíšu,“ s nepokrytým potěšením konstatoval Scott. „Už dávno jsem nebyl tak výkonný.“

Nejenže ho to těšilo, byl přímo šťastný. Zmocnilo se mě podezření. „Ty někoho máš?“

„Cože? Ne!“

„Tak proč chceš, abych trčela tady?“ Pak jsem si uvědomila, že mi na to už odpověděl. „Nevadí,“ řekla jsem. „Chápu to.“

Teď mi dr. Brandt říká: „Rozsudek, ano.“

„Dobrá. Pustím se do toho. Jenom mi musíte zaručit, že to, co napíšu, nebude číst Scott. Nestojím o dramaturgický dohled svého manžela, o žádné poradenství. Vy mu to ani neřeknete. Kdyby věděl, co píšu, bude trvat na tom, že si to přečte. A to by potom ztrácelo smysl, pokud to má vůbec k něčemu sloužit.“

„Ano, s tím souhlasíme,“ přikývl dr. Brandt. „Přejeme si, abyste dospěla k objektivnímu hodnocení.“

Věděla jsem, že to nepůjde, a řekla jsem: „To bych velice ráda.“

Dal mi několik listů čistého papíru a tužku a ponechal mne mému úkolu. Začala jsem takhle:

Vzpomínky jisté Zeldy Sayre Fitzgeraldové,

jak je začala tohoto dne, 25. března 1931, na návrh dr. Forela

Řekl jste, že mám začít, kde budu chtít, začnu tedy básní Emily Dickinsonové, kterou mám obzvláště ráda:

Znám jedno místo, léto tam

tak potýká se s mrazem,

až květům velí na ústup

a stručně hlásí „pod zem!“

Však jen co vítr louže zčeří

a rozběhne se po cestách,

na slavné sliby vzdychne stěží,

srdce jí písní přetéká.

Klín neprostupný, v jeho hloubi

kořenná krůpěj vůně zrádné

na křemen tuhne; čeká tiše,

až její světlý střevíček tam šlápne.

I tady v Prangins, ačkoliv jsem neviděla svou dceru tři měsíce a nikdo mi není ochoten sdělit, zda mi je opravdu dobře nebo jak dlouho to může trvat, než se odsud dostanu, dnes, když tady sedím a koupu se v sluneční záři, která sem dopadá oknem, mám pocit naděje a otevřených možností. Jaro ve mně vždycky dřív budilo ten pocit. Tak myslím, že je to pokrok.

Chtěli jste po mně, abych vám řekla, co se stalo, tak vám to povím. Scott vám o tom možná poví něco jiného – ale nedělal to snad vždycky?

Když jsem se v roce 1918 seznámila se Scottem, byl svět podivný a nebezpečný, velká válka byla v plném proudu a na všech kontinentech zuřila chřipková epidemie, která si do roku 1919 vyžádala víc než padesát milionů životů. Tahle hrůza, spolu s vědomím, že patnáct milionů vojáků a civilistů bylo zabito ve válce, zachvátila mysl všech, i těch, jejichž těla jí byla ušetřena. Život se zdál viset na vlásku. Ale Scott a já jsme dychtivě žili, a nezatěžovali jsme se konvenčními ohledy. Plavili jsme se na samém vrcholu rozbouřených vln.

Možná jsme hned od začátku žádali příliš mnoho – ode všech a ode všeho. Víte, naši rodiče vyrůstali za americké občanské války, v rozděleném světě. Domnívali se, že my dva bychom se spolu ani neměli stýkat, natož abychom se do sebe zamilovali. A co hůře, Scott si přál se stát profesionálním romanopiscem, což skutečně nebylo uznávané povolání. Nedbali jsme na to. Pro nás to byl čas, ve kterém jsme chtěli všechno vymyslet od základu, tvořit si život za pomoci nezvyklých přísad a metodami dosud nevyzkoušenými – jenom abychom nyní dospěli k tomuhle nepředvídatelnému výsledku.

Když historky o nás dvou, „o Fitzgeraldových“ začaly rašit jako divoká čínská vistárie, překročily úroveň společenských klevet a začaly se rozrůstat do podoby literárního mýtu, začali někteří mí přátelé hlásat, že ze Scotta jsem takového spisovatele, jakým je, udělala já – a umíte si představit, jak dobře se mu to poslouchá. Jeho přátelé – a obzvláště jeden z nich – zas tvrdí, že jsem ho srážela, narušovala jeho talent a jeho pracovní etiku – a on to samozřejmě říká také.

V závislosti na tom, koho se zeptáte, uslyšíte, že Scott je buď nepochopený génius, nebo žalostný zmetek, který nikdy nepotkal skleničku, aby si ji nepřál na místě vyzunknout. Pije příliš, to je pravda, a nechoval se vždycky dobře, ani ke mně, ani k sobě, ale já se domnívám, že v sobě má cosi zlomeného a že si tu trhlinu chce pitím zacelit.

Mám tady dopis od své nejdražší a nejstarší přítelkyně Sary Haardtové, ve kterém mi sděluje, že se provdá za jiného našeho dávného přítele, Henryho Menckena. Už dlouho ji sužuje tuberkulóza, ale jeho to ani v nejmenším neodradilo.

Píše: „Nejsem si jista, jestli budu v manželství k něčemu dobrá, když jsem se bez něho tak dlouho obešla. Tvoje dopisy však za ta léta tvoří dobrou učebnici pro začátečníky; nikdy jsem – vzdor všem problémům – neviděla takovou vzájemnou oddanost, jaká váže tebe a Scotta.“

Sara bezpochyby měla své zvědy v Annecy; tehdy jsme se odtamtud právě vrátili; se Scottem a se svou sladkou holčičkou jsem tam prožila dva nanejvýš dokonalé týdny. Tančili jsme a chodili na večeře a bylo to ještě lepší než za starých časů, neboť jsem měla stále po boku Scottie, její hebkou ručku ve své ruce a v noci mne pevně a konejšivě objímal Scott. Ráda bych –ach, nemáte tušení, jak silně si to přeju –, abych ty dny mohla zavřít do láhve, a pak se do té láhve sama vměstnat.

Uvádím anekdotu, vzpomínku, která se mi vynořuje během psaní: Když jsme se v roce 1921 poprvé vypravili do Evropy, plavili jsme se na Aquitanii. Hodně se tam pilo, a když se moře vzdouvalo, kdekdo nervózně vtipkoval o tom, jaké máme vyhlídky, že půjdeme i s lodí ke dnu. To bude náš konec, říkal každý.

„Můj tedy ne,“ prohlásila jsem a Scott řekl: „To je pravda. Má žena není jenom krásná, je taky výtečná plavkyně. Zachráníš nás oba, viď, miláčku?“

To teď právě dělám. Plavu.

*

Tři měsíce jsem si vedla deník; když si ho dr. Forel prohlédl, přišel se podívat na mne. Byla jsem vzhůru, oblečená, už jsem si snědla své obvyklé ovoce s jogurtem, ale dosud jsem ze sebe setřásala účinky noční medikace.

„Bonjour,“ řekl a jenom zářil. Měl na sobě hnědý, tvídový, bodře venkovský oblek s vestou a s kravatou a zřejmě si právě čerstvě přistřihl svůj neméně bodře venkovský vous.

„Není tak bon. Ráda bych se pokusila obejít bez těch prášků na spaní.“

„Hm? To je neočekávané. Váš režim přináší nanejvýš pozitivní výsledky; bylo by nemoudré ho teď měnit.“

„Vždycky mám pocit, jako bych měla hlavu vycpanou bavlnou, a musím trávit celé dopoledne tím, že si ji vytahuji z uší.“

„Opravdu?“ Zamračil se, ale pak se usmál: „Aha, nesmím to brát tak doslova. To, co jste mi právě řekla – podobné věci jsou míněny obrazně, že? Pokud ovšem člověk netrpí bludy. Ale to už máte za sebou.“

„Bludy mám za sebou, ale dosud vězím v metaforách. Tak co s tím?“

„Budu to konzultovat s dr. Brandtem. Jste si jistě vědoma toho, že kvalita vašeho odpočinku je velice důležitá.“

Gestem ukázal na dvě židle s opěradlem ve tvaru žebříku, které stály u okna, a oba jsme se na ně usadili. „Nalézáme v tom mnoho zajímavého,“ řekl a podal mi mé zápisky. „Ve vašich vzpomínkách jsme zaznamenali potěšitelné množství melancholie. Jistě ve vás přetrvává náklonnost k manželovi – řekla byste, že tomu tak bude?“

„Samozřejmě. Prokousáváme se tím spolu.“

Venku se na levandulově modrém nebi kupila oblaka, jako ta obrazná bavlna z mé hlavy. Vysoká tenká žena v klobouku se širokou krempou se vlekla po zahradní pěšince, bezpečně zavěšena do mladé ošetřovatelky.

„Než jste k nám přišla, byla však ta náklonnost znatelně nižší,“ konstatoval dr. Forel. „Zastíral ji váš hněv. Bylo to tak nějak?“

„Byla to těžká doba, to bych o tom řekla. Byla jsem v opravdovém zmatku. Hněv? Určitě, než jsem se zhroutila, skutečně jsem se na něho hněvala. Byl věčně opilý. Zklamal mne.“

„A vy jste ho také zklamala, na tom už jsme se shodli, že? Žena je povinna věrností v každém ohledu. Vždycky musí mít na mysli především manžela a rodinu. Pokud tomu tak není, nastává kolaps. Někdy vážný – jako ve vaší situaci, kdy se vskutku manželka stáhla ze svého domácího okruhu, z místa, kde jedině může nalézt pravé štěstí.“

Vysoká žena v zahradě se náhle zastavila. Viděla jsem, jak jí ošetřovatelka domlouvá, ale ona jí neodpovídá, jen hledí někam mimo. Chudinka, pomyslela jsem si;až příliš dobře jsem chápala její situaci, ačkoliv jsem ji neznala a vůbec nic o ní nevěděla.

Řekla jsem: „Neříkám, že nesouhlasím s tím, že je to možné – vždyť jsem dozajista byla dlouhou dobu strašlivě nešťastná –, ale, víte, když jsem byla někdy daleko od Scotta, když jsem byla na kurzu s Madame a s druhými žačkami – občas to pro mne představovalo jedinou cestu ke štěstí.“

Dr. Forel přikývl. „Ano, to náleží do komplexu oněch bludů. Schizofrenie rozděluje mysl, klame ji. Vy nám však právě ukazujete, že se ve vás obnovuje schopnost rozpoznávat následky svých činů. Jsem přesvědčen, že nyní vidíte účinky svého selhání vytvořit a udržet bezpečný krb, který, pokud byste ho vytvořila, by poutal vašeho manžela způsoby, které by zabránily jeho problémům.“

Tak tedy, srozumitelněji vyjádřeno: Mým hlavním selháním, důvodem všech našich nesnází je to, že jsem nevytvořila bezpečný rodinný krb, řetěz, který by vázal mého manžela. Dost bych se divila, kdyby Scotta bylo možné uvázat na řetěz – ale tu myšlenku jsem si nechala pro sebe.

„Ano,“ pravil dr. Forel a povstal, „těší nás to.“

„Nu, jelikož jsem zvládla také stolní hry a upletla tu více košíků, než je v Egyptě kobylek, dáte souhlas k mému propuštění?“

Usmál se, jako by mou otázku shledával obzvláště osobitou. „Ještě ne. Ale můžete přestat s tím deníkem. A s košíky.“ Už se ukláněl na odchodnou, ale zarazil se. „Rád bych vám však položil otázku, kterou byste snad mohla, pokud byste si přála, ve svém deníku pojednat, než se opět setkáme: Co je povinností ženy vůči manželovi, filozoficky vzato? Jste vpravdě inteligentní osoba; zajímalo by mě zjistit, co o tom soudíte.“

Povinnosti ženy v manželství

Specifické detaily toho, jak žena vykonává své povinnosti vůči manželovi, záleží na mnoha rozličných okolnostech. Jaké je sociální postavení dané dvojice? Jaké má manžel zaměstnání? Mají ti dva děti? Mají peníze? Jaký je manžel? Nezávislý? Potřebný? Náročný? Žena musí promyšleně a zevrubně zhodnotit okolnosti, v nichž se nalézá, než pozná, jaké vystupování v roli manželky se od ní očekává. Jakmile pochopí, co je od ní žádáno, musí se snažit ve všem anticipovat přání svého manžela. Musí se přimět, aby jejím prvním zaměstnáním bylo vytváření domácnosti sice stabilní a pohodlné, avšak přiměřeně jejich konkrétní situaci.

Příroda stvořila zvláštní role pro samce a pro samice, což u vyšších druhů, například u lidí, v sobě zahrnuje také složku mravní. Ženy bývají většinou plně vydržovány svými manželi, proto jsou na oplátku povinny, aby jim poskytovaly ekvivalentní podporu. To je základ spolupráce, a je to základ korektní.

Když jsem tuto úvahu dopsala, pomyslela jsem si: Tak, tohle už musí zabrat a předložila jsem ji dr. Forelovi se špatně zahranou – ale zřejmě přesvědčivou – upřímností. Shodli se se Scottem, že mne po šestnácti měsících konečně úspěšně převychovali a že je čas, abych šla domů. Kdyby se převýchova skutečně zdařila, mohlo to tím taky skončit. Jenže takhle na mne to nejhorší teprve čekalo.

50

Usoudili jsme, že v Evropě je nyní nezdravo, anebo nám tam aspoň nesvědčí, a odstěhovali jsme se do kouzelného domečku v Montgomery, kde jsem měla nablízku rodinu, která mi bude nápomocna, abych se zase začlenila do světa.

Za těch jedenáct let, co jsme byli pryč, se toho změnilo jen málo, ale pro mne se změnilo všechno. Já jsem se změnila. Když jsem byla v Prangins, ze všeho nejvíc jsem toužila po svobodě, přesto však jsem si nebyla docela jista – jako otrok po zrušení otroctví – jak mám vůbec existovat v tomto tichém, poklidném světě s otevřeným koncem, jak mám být matkou své ostražité dceři, ženou jakémukoli muži – natož muži tak pozornému a mimořádně vnímavému jako Scott. Když ode mne a od Scottie na šest týdnů odjel do Hollywoodu kvůli nějaké neočekávané zakázce pro MGM, mé nálady a výkyvy sebedůvěry se zmítaly jak oceán v bouři, až jsem z nich občas dostávala mořskou nemoc, a děsily mne. Balet jsem měla zakázaný – a byla jsem tak z kondice, že bych na to stěží mohla jen pomyslit – abych získala vnitřní klid, pustila jsem se tedy do psaní, a psala a psala a psala: úvahy, povídky, dopisy přátelům, článek pro Esquire, začala jsem psát knihu.

Když jsme v září přijeli, byl můj otec nemocný, na jaře ho ošklivě zchvátila chřipka a pak v létě ho ještě dorazil zápal plic. Tatínek byl v Alabamě legendární postavou, v sedmdesáti třech ještě soudil, dosud byl živou zákonnou a morální oporou státu. Jeho staré tělo však zkrátka nestačilo jeho umanutě zdravé mysli, a v listopadu, kdy byl Scott ještě v Hollywoodu, odešel na věčnost.

Ke konci byl už takovou zmenšenou verzí sebe sama – ale pořád to byl tatínek: „Nechápu, proč se s tím hochem nerozvedeš“ náleželo k posledním slovům, která ke mně pronesl.

*

„Co to máš na krku?“ zeptal se Scott. „Štíplo tě něco? Neměli bychom jít dovnitř?“

Byl únor roku 1932 a my jsme seděli na verandě do výšky vystavěného růžového prázdninového resortu Don CeSar v Tampě ve státu Florida. Udělali jsme si „výpad k Zálivu“, krátkou dovolenou jenom pro nás dva. Scott nenáviděl to ticho v Montgomery, ten klid. Byl z Hollywoodu doma dva měsíce a už mu z toho šibalo. Moje matka a Marjorie kolem nás tří neustále opatrně kroužily po špičkách a to také moc nepomáhalo. Už brzo jsme se měli vydat zase na cesty.

Na téhle verandě si koncipoval rozvrh svého příštího románu. Za začátku to byl příběh o vraždě matky, nyní to však měl být příběh psychiatra, který se zamiluje do své pacientky, ubohé smutné ženy v ústavu pro duševně choré. Scott si plánoval, že ten příběh situuje do Evropy, využije svých znalostí míst, kde jsme byli, lidí, se kterými jsme se setkali, všeho, co se naučil, když pomáhal dr. Forelovi s mojí léčbou, jak se vyjádřil. „Nemáš nic proti tomu, že ne, miláčku?“

A pak si všiml té skvrny.

Dotkla jsem se rukou místa, které mi ukázal, a pocítila jsem rozhněvanou kůži. Mé prsty věděly příliš dobře, co se to děje. Když jsem ruku spustila, třásla se mi. „Ekzém.“

„Z čeho? Nemáš přece žádné potíže, že ne? Vypadáš v pohodě.“

Pokrčila jsem rameny, nedůvěřovala jsem svému hlasu. Ze všech sil jsem se snažila zachovat klid, vyvarovat se přehnaného rozčilení, způsobně jíst. I já jsem se domnívala, že jsem víceméně v pohodě.

Jsem, jsem, jsem. Nemáš se čeho bát. Neboj se! Neškrábej se! Mysli na palmy, dívej se na vodu, není tu krásně? Pěkné místo, příjemný výlet, hodný manžel, který mě sem vzal…

Za několik dní se objevila druhá skvrna a ta první se zvětšila. Něco bylo velice špatně. Nebyla jsem na tom tak dobře, jak jsem se domnívala. Má sebedůvěra se drobila. „Potřebuji jet domů, Deo. Potřebuji se dostat k doktorovi, než se to ještě zhorší.“ Hlas se mi nyní chvěl stejně jako ruce.

*

Lékař doporučil léčbu klidem na Phippsově klinice v nemocnici Johns Hopkinse. Když se na nějakou dobu vzdálím od všeho (nebo od všech), co by mě mohlo rozčilit – jak Scott vyložil ubohé mamince – dám se jistě zase do pořádku.

Mým oficiálním dohlížitelem se stal nevrlý a odměřený dr. Adolf Meyer, pravý prototyp rigidního germánského vládce. Během přijímacího vyšetření do mě dloubal, mračil se a šilhal, své „Co to taty bute?“ pronášel s náramným německým přízvukem.

Zamračila jsem se a zašilhala na něj taky a odmítla odpovědět.

Jeho asistentku, dr. Mildred Squiresovou, mi seslal sám Bůh. Nepodobala se svému mužskému protějšku, vznášela se v ústavní ošklivosti jako vzácný motýl, všude panující neurvalost jako by se jí nedotýkala. Pro mne to byla Sara Murphyová v bílém plášti a v brýlích, rozdílející péči a moudrost a povzbuzující vás, abyste se povznesli nad pokoření, která s sebou nese vaše léčba – nad pročisťování střev, nad stupor působený sedativy – a osvědčili svou lidskost, byť jenom sami před sebou. Milovala jsem ji.

Abych se srovnala, chtěla jsem se sama ze sebe vypsat. Tedy, nepsat přesně vzato o sobě, ale o jisté verzi sebe sama, a o jisté verzi Scotta a předvést na scéně život tohoto ne–já, včetně zápasů, které svádělo v roli baletní tanečnice a manželky oblíbeného umělce, i následné zhroucení, jež bylo jejich výsledkem. Čím více jsem psala, tím méně jsem se škrábala, až jsem dospěla k bodu, v němž jsem na ekzém bezmála úplně zapomněla a vyrážka začala blednout.

Trávila jsem týdny ponořena v příběhu, v kompletním úniku do hloubi své představivosti. Pojmenovala jsem svého ne-Scotta Amory Blaine, podle hrdiny jeho prvního románu. Pro mě to bylo cosi jako souhlasné přikývnutí, veřejné znamení, že jsem studovala na École Fitzgerald a byla jsem oddanou žačkou. Podobně jako Scott v knize Na prahu ráje a Hemingway ve Slunce také vychází jsem vytvářela fiktivní postavy, vypovídala jsem však pravdivě, jak jsem se domnívala, o našich životech a o naší společnosti. Pokoušela jsem se skloubit moderní výtvarné umění s moderní beletrií, vykreslovat pomocí slov živé, útržkovité obrazy, které by ve mně vyvolaly kýženou odezvu. Když jsem měla první verzi rukopisu, požádala jsem, aby mi nalezli někoho, kdo to opíše na stroji.

„Dvě kopie,“ řekla jsem té mladé ženě, když jsem jí dávala své rukou psané stránky. „Mnohokrát děkuji.“

Jednoho dne se dr. Squiresová zastavila v mém pokoji a při pohledu na do sloupku srovnané stránky strojopisu obtočené motouzem se zeptala: „Snad jste už nedokončila svou knihu?“

Ten sloupek byla krásná věc, trůnil na mém psacím stole jako ujištění, že v životě nejsem pouhé neužitečné břemeno. Zazubila jsem se na ni a řekla: „Dokončila. Začátek, prostředek, konec. Je to k nevíře, já vím.“

„Vždyť je to jen – kolik – něco málo přes měsíc, co jste začala psát?“

„Něco jsem si zhruba načrtla, když byl Scott v Hollywoodu.“

„I tak! Smím si to přečíst?“

„Doufala jsem, že si to přečtete!“

Obdiv dr. Squiresovémě naplnil pýchou – a ještě nadutější jsem byla, když si to přečetla a pochválila mé úsilí.

„To je, panečku, příběh,“ řekla, když mi vracela popsané stránky. „Tak tvůrčí, tak podmanivý. Co s tím máte v úmyslu podniknout?“

„Nu, napřed musím zjistit, co o tom soudí Scott. Pověděla jsem mu jen, že se pokouším o román, ne o čem ten román bude, ani jak daleko jsem pokročila. A potom doufám, že mi to u Scribnera budou chtít vydat.“

„Výborně, Zeldo. Ta knížka vypovídá cosi důležitého, a nadto tak jedinečným stylem.“

Jednu kopii jsem rovnou odeslala poštou Maxovi.

Byl to ode mne úskok, že jsem to poslala napřed Maxovi? Byl. Byl nutný? Bezpochyby. Scott se na knize, která ještě dávno nebyla dopsaná, dřel šest let. Šest let oproti jednomu měsíci; to skóre věštilo katastrofu a já to věděla. Ale už jsem se nemohla zastavit, stejně jako jsem nemohla vzlétnout k měsíci na křídlech babího léta. Román musel být napsán a posouzen nezávisle na Scottovi, to bylo prostě dané.

Když mě přišel navštívit příště, čekala na něho druhá kopie. Podala jsem mu balík stránek.

„Co to je?“

„To je můj román.“

„Cože, už jsi ho dopsala?“

Přikývla jsem. „Už jsem ho poslala Maxovi – nechtěla jsem tě tím obtěžovat, když jsem věděla, jak soustředěně pracuješ na své knize. Ale teď, když si dáváš pauzu, bych si moc přála vědět, co si o tom myslíš. Určitě je to hrozné a ohromně to získá, když se na to podívá oko mistra.“

„Dopsalas ho?“ Obličej mu zrudl a hlas přeskočil do výšky. „Dělalas to všechno za mými zády, za mé dolary, zatímco já jsem otročil, abych uchránil tebe, naši rodinu, svou kariéru před rozpadem? Neuvěřitelné!“ Mrskl svazkem listů o podlahu.

„Ne, Deo, věděl jsi přece, že na tom pracuji, tak o co jde?“ řekla jsem a sbírala je. „Nejsi hrdý, že jsem něco dotáhla do konce? Nevyužila jsem dobře času, který jsem tu strávila? Scotte, napsala jsem román, a snažila jsem se přitom těžit ze všeho, co jsi mne naučil. Nepodíváš se na něj aspoň laskavě?“

Vytrhl mi ty stránky, nacpal si je pod paži a vyřítil se ze dveří.

Dny ubíhaly a po něm nebylo vidu ani slechu, ani mi nezavolal, nic. Vrátil se do Montgomery? Četl to vůbec? Možná to spálil; dobře, že jsem už jednu kopii poslala Maxovi.

Kousala jsem si spodní ret, pozorovala kachny, jak se prohánějí podél jezerního břehu, procházela se, jedla, spala a čekala.

Odpověď přišla poštou:

Dobrý bože, Zeldo, jestli mě máš v úmyslu zničit, jsi na nejlepší cestě. Tvůj Amory je moje alkoholická karikatura, Zeldo, zahalená jen do nejtenčího závoje, každý to pozná! Stejně dobře mě můžeš stáhnout z kůže a nechat mě na slunci na pospas mouchám a supům, kristepane!

Jestli dovolím Maxovi, aby se tím zabýval, podrobíš se mému redakčnímu vedení, je to jasné?

Zhruba ve stejné době telegrafoval Max, že ho to skutečně zaujalo, že je to nanejvýš hodno ocenění, jsou tam některé opravdu krásné popisy a slovní obraty a ano, rád by to vydal.

„Tak tedy,“ šeptala jsem.

Dobře jsem věděla, že to nebude jen tak, že nedosáhnu svého. V následujících měsících se na projekt vrhl Scott, jako kdyby byl Cecil B. DeMille osobně. Vynadal personálu na klinice, že mě tak málo drželi na uzdě. Přiměl mě, abych vyškrtla nebo přepsala všechno, co příliš zavánělo pravdou, než aby se ho to nedotklo. Nařídil Scribnerovým, aby všechny peníze, které kniha vydělá, použili na zaplacení jeho předchozího dluhu. Řekl jim, aby omezili propagaci na nejmenší možnou míru – údajně proto, aby mne ochránil před „přemrštěným očekáváním“. Nesešlo na tom. Na ničem z toho nezáleželo. Pokud se týkalo mne, zvítězila jsem.

Doopravdy jsem zvítězila?

Podle instrukcí jsem vypouštěla a přepisovala; v říjnu potom knihu kvapně vydali, aniž ji dostal redakčně do ruky kdokoliv jiný než Scott a bez jakékoliv propagace. Scott mi oznámil: „Lékaři si nepřejí, aby sis příliš zakládala na tom, že ti vyjde kniha, to by ti jenom způsobilo další emocionální propady. Nejlepší bude se držet při zemi.“

„Jistě, dobře,“ řekla jsem, zachvácená nadšením, že mám vlastní opravdovou knihu s nadpisem Zadejte mi ten valčík a s mým jménem pod ním.

Pak přišly recenze. Saturday Review of Literature užil slov jako nepravděpodobné, nepřesvědčivé, strojené a plné všelijakého mlžení. The New York Times byly poněkud laskavější; recenzent se zdál být spíše v rozpacích než nepřátelsky naladěný, shledal příběh podivně zmateným a nedokázal strávit autorčin otřesný styl.

Je to tak špatné? říkala jsem si, když jsem si zakládala výstřižky. Bylo mi mdlo, špatně od žaludku a styděla jsem se. Kde bylo mé vzrušení? Hrdost na dosažený výkon? Mohli to všechno zničit dva cizí lidé, kteří knížce sotva dali nějakou šanci?

Scott pozoroval můj obličej, když jsem četla recenze; když jsem pak zdvihla oči, řekl: „Tak teď vidíš, jak se cítím já. Teď víš, jaké to je.“

Věřila jsem, že jsem si propsala svou cestu ke spáse, ale – podobně jako tu noc s Hemingwayem před barem Dingo – jsem se přepočítala, přecenila jsem své síly.

Nakonec se románu prodalo jenom asi tisíc kusů. Na přebalu mělo stát:

Další marný pokus

Zeldy Fitzgeraldové

51

Zvuk zavírajících se zadních dveří mi sdělil, že Scott je doma, „domovem“ pro nás tentokrát byl viktoriánský dům s věžičkami, balkony a verandami na dvaceti sněhem pokrytých akrech v Towsonu ve státě Maryland, další pastorální pronájem v naději, že si tu uspořádáme život tak, aby Scott mohl dokončit svou knihu. Od vydání Gatsbyho už uplynulo sedm let.

Scott najal ten dům jménem La Paix – což znamená mír, přezdívka, jejíž ironický podtón záhy ještě zesílí – nedlouho potom, co jsem dokončila svůj román. Utrácel, co vydělal psaním v tom prozatím nejlukrativnějším roce, kdy mu Post koupil devět povídek, které napsal, když jsem byla zavřená v Prangins. Zase. Z Phippsovy kliniky mě propustili na konci léta; přišla jsem domů, abych zjistila, že máme patnáct pokojů, čtyřčlenné služebnictvo, v domě ubytované, tenisové kurty a jezero. Také jsme měli staromódní a přívětivou Isabel Owensovou, sekretářku, která se starala o Scottovy záležitosti a rovněž o domácnost, když jsem nebyla nablízku.

Neměli jsme však ani moc nábytku, ani společnosti, která by ho užívala. Hodně jsme vídali Scottovu matku Mollie, byla roztomilá, i když ji synův nestandardní život i jeho nestandardní manželka věčně uváděly do zmatku. Vedle nás bydleli Turnbullovi, rodina zámožná už několik generací, které patřily okolní pozemky; byli nám dobrými domácími a jejich tři děti byly pro Scottie dobrými partnery v hrách, oba manželé však nebyli – jakožto abstinenti – zrovna těmi pravými partnery pro Scotta.

Když mě propouštěli, nařídil mi dr. Meyer, abych nepila alkohol a dávala Scottovi najevo, že by má léčba probíhala mnohem úspěšněji, kdyby se on taky vzdal pití. Scott na to zareagoval takto: „Načetl jsem si o schizofrenii leccos a s veškerou úctou, nenašel jsem ani zmínku o tom, že by nemoc mohlo spustit manželovo požívání alkoholu.“

„Představuje to nadbytečný stres,“ prohlásil doktor Meyer.

„Uvolňuje to nadbytečný stres,“ odvětil Scott.

Nyní jsem slyšela Scotta, jak odhazuje klíče na misku vedle dveří, a pak skřípot schodů pod jeho kroky. Očekávala jsem, že bude stejně jako já předstírat, že celý dům spí. Pravděpodobně doufal, že se dokáže jako obvykle doplížit nahoru a svalit se do postele, a patrně by to dokázal, kdybych dosud nebyla vzhůru a nemalovala v malém ateliéru, který byl první místností nahoře u zadního schodiště.

Když mě Scott spatřil, zastavil se, chytil se zárubně a naklonil se dovnitř. Sundal si kabát a boty, ale klobouk si nechal. Ústa měl povolená, nezdravě bílou pleť a oči zkalené vším, co do sebe nalil ve vlaku z New Yorku, a vším, co vypil s Ernestem Hemingwayem před tím, než do vlaku nasedl.

Hemingway nedávno vydal Smrt odpoledne, knihu úvah o býčích zápasech, a přijel do města, aby pronesl nějakou řeč – u čehož Scott zároveň chtěl i nechtěl být. Potom se měli setkat s Bunny Wilsonem, jehož druhá žena Margaret zemřela před několika měsíci na následky pádu ze schodů. Hem hrdina; Scott rozpolcený; Bunny zasmušilý; to slibovalo večer, který bych si raději odpustila.

Na malířském stojanu jsem měla plátno a na plátně první tahy toho, z čeho se zrodí teplem dýšící olejomalba kornoutice africké, kaly. Snila jsem o kalách, Zantedeschia aethiopica, vonných, z bláta rostoucích stvolech, které jsem tak často vídala ve starých říčních korytech za svého dětství. Dům a celý kraj svíral lednový mráz, potřebovala jsem teplo.

„Běž si klidně lehnout,“ řekla jsem Scottovi. „Ještě nejsem unavená, chvilku se zdržím.“

Ve skutečnosti se můj spánek stával stále vrtkavějším, odmítal mne, když jsem ho potřebovala, a žádal si pozornost, když bych radši strávila odpoledne se Scottie. V jedenácti z ní byla velice svérázná osůbka, mně vzdálenější než kdykoliv dřív. Minuty s ní mi byly vzácné. Velmi jsem se snažila, abych nezasahovala rušivě do jejího rozvrhu, zvyků nebo přátelství; Scott ji komandoval až dost, radil jí, jak se strojit, chodit, mluvit, česat si vlasy, studovat, jíst a smát se. („Neukazuj tolik zuby a nesměj se tak nahlas; nechceš přece na sebe obracet všeobecnou pozornost. Chlapci dávají přednost skromným dívkám, dívkám, kterých si mohou vážit a obdivovat je.“)

Scott se pustil rámu dveří a vešel do místnosti. Opřel se o zeď a prohlížel si mne. Zajisté jsem v jeho staré košili a beztvaré sukni – úboru na malování – nebyla zrovna nejúchvatnější. Potřebovala jsem si umýt vlasy. Měla jsem barvu na rukou, cítila jsem ji na bradě, na uchu, na čele. Na nohou jsem měla zelené pletené bačkory, které mi poslala maminka.

„Víš co,“ vypravil ze sebe Scott, „říkal jsem si,že bychom mohli zavolat holky.“

„Je pozdě v noci. Děvčata jsou v pokoji u Scottie a spí,“ řekla jsem, neboť jsem předpokládala, že je příliš opilý, než aby si pamatoval, co zrovna plánuje Scottie se svými kamarádkami.

Scott ze sebe vyrazil krátké štěkavé zasmání. „Holky,“ prohlásil. „Prostitutky. Kriste, ty to vážně nemáš v hlavě v pořádku, co?“

Otevřela jsem ústa, ale nevydala jsem hlásek.

Pokračoval: „A já vím, že je to pravda, a že bych měl být dobrý křesťan a odpustit ti a milovat tě pořád stejně, a taky se o to snažím, nebo jsem se aspoň snažil, a přál bych si to, ale ježíši, Zeldo, ono to nejde. Nemiluju tě. Nemiluju.“

Svezl se na podlahu, chytil se za hlavu a křičel: „Tys mi zničila život! Vedle Ernesta jsem mizerný kleštěnec! Tři syny má! Býci a krev…“ Zvedl oči ke mně. „Představ si tohle: Já mu povídám: ‚Jsem vyřízenej, Erneste, mám vylízáno, pověs mě třeba, ale flašku mi neber.‘ Řekl jsem, ‚pojďme splašit nějaký holky‘ a Ernest povídá: ‚Na to nemáš kondici.‘ Jsem kastrát! Impotent! Nemám kondici na holky, na psaní – nejsem dobrý na nic a je to tvoje vina. Už tě mám po krk.“

Vyčistila jsem štětce, zakryla plátno, beze slova jsem Scotta překročila a zamířila napříč halou do ložnice pro hosty, kde jsem se dokázala zamknout dřív, než mi vyhrkly slzy.

Opilecké žvásty, říkala jsem si, stočena na přikrývce. „Chlast, chlast a Hemingway, k čertu s ním, a k čertu se Scottem, a k čertu s mou malátnou, politováníhodnou hlavou, k čertu se vším…“

Spala jsem trhaně, probudila jsem se před slunce východem a zjistila jsem, že pode dveřmi je podstrčený list papíru.

Miláčku, miláčku, co si teď o mně asi myslíš… Příliš bourbonu ve mně budí rozcitlivělost, ale to není omluva pro to, abych ti ubližoval. Jsi statečná a obdivuhodná, Zeldo. Nikdy bych nepřežil to, čím jsi prošla. Prosím, odpusť tomu bídnému mizerovi, kterým se někdy stávám. Řekni, že mě pořád miluješ, a já doufám, že dokážu vystát sám sebe dost dlouho, abych zase nalezl správnou cestu.

Když jsem otevřela dveře, stál za nimi, čekal v matném ranním světle. Převlékl se, vlasy měl učesané, oči měl podlité krví, ale živé.

Zkřížila jsem paže. „Rozhodni se, co vlastně chceš, Scotte.“

„Miluješ mne?“

Myslela jsem si: Miluji ho? Ostatně, jak se vůbec pozná pravá láska? Nebyla jsem si jista, že jsem to kdy věděla. A pak jsem si vzpomněla, jak jsem o tom před mnoha lety mluvila s Tootsie:

– Asi bych si měla uvědomit, co hledám, to je to celé. Když chci najít znak pravé lásky. Je to jako v Shakespearovi? Víš, samá dmoucí se ňadra a rozechvělá srdce a záměny totožností a šílenství?

– Ano, ano, je topřesně takové. Opásej své ledví, sestřičko.

Potřebovala bych pořádné brnění, pomyslela jsem si – a ani to by asi nestačilo.

„Neměla bych,“ řekla jsem Scottovi a jemu se viditelně ulevilo. „Snad ani nemusím,“ dodala jsem. Proč by si měl vydechnout, když já se pořád cítím jako troska? „Nespoléhej na to,“ řekla jsem.

Sevřel mě v náruči. „Tak to pro tentokrát zkusme takhle.“

*

Čtyři měsíce nato jsem se vzchopila a sepsala původní hru, nazvala ji Scandalabra a založila místní divadelní společnost, která ji nastudovala. Scott dosud pátral po té pravé cestě, o které tehdy byla řeč; jednou rukou po ní pátral a ve druhé třímal plnou sklenici. Nepsal. Účty se kupily a nikdo je neplatil. Telefonovali dodavatelé, krejčí, hospodští, a všichni zpívali stejnou píseň: „Konto pana F. je přečerpáno, vyřídíte mu laskavě, že jsme na to upozorňovali?“ Má trpělivost se tenčila a křehla jako jarní led.

To já jsem křehla, já se tenčila. A občas jsem taky byla ledová, ano, zajisté. Nikdy se nezmění, nikdy ho nedokážu přimět, aby se změnil,veškerý můj idealismus odtával a nyní byl čas učinit, na co naléhaly Tootsie a Sara Mayfieldová: Vypadnout.Když Scandalabrapropadla a po týdnu ji stáhli z programu, napsala jsem Saře: Snáz se to řekne, než udělá – Cha, tohle by mohl být můj epitaf. Anebo Scottův.

Sara však, stejně jako já, věděla, že je mnoho cest, jak opustit muže, pokud už se k tomu člověk opravdu rozhodne. Nejsnazší je si nalézt někoho nového, čím bohatšího, tím lépe, kdo by mne obdivoval a dvořil se mi – a já jsem takových znala spoustu. Kdybych chtěla, mohla jsem si vyhlédnout vhodného pána a poplést mu hlavu natolik, že bych se už nikdy nemusela starat o to, jak, kdy a zda vůbec zaplatíme účty. Nadto mě už neděsila vyhlídka, že ztratím Scottie; copak už jsem ji stejně neztratila? Copak už stejně nepřestala důvěřovat mé stálosti, mému úsudku? Nestalo se z ní snad za tu dobu, co jsem s ní nebyla, výhradně Scottovo dítě?

*

20. července 1933

Nejmilejší Tootsie,

vím, že v tom, co jsi mi psala v posledním dopise, máš pravdu. Ze Scotta se zřejmě stává beznadějný případ, a já jsem příliš často cítila, že už to přesahuje všechny meze. Ani jeden z nás není vzorný partner, že? Víš, jaká dovedu být, když se rozčílím – a i když jsem kdysi bývala miláčkem společnosti, dneska už jsem sotva taková výhra.

Kdo jiný by při mně stál tak bezvýhradně, když jsem se jevila jako beznadějný případ já? Určitě mne miluje. Snad je to jen další těžké období.

Je tak brilantní, Tootsie, ale tak velice křehký. Ráda bych ho zavinula, jako jsme balily naše nejkřehčí vánoční ozdoby, když jsme je ukládaly, abychom je uchránily před každým rizikem, náhodou, byť zdánlivě sebenevinnější, kterým je mohl vystavit přílišný obdiv.

Zamýšlím napsat další román. Max řekl, že se na něj rád podívá. Scott bude zuřit, ještě mu chybí velký kus cesty, než přivede ke konci ten svůj. Už zase opásávám své ledví. Jestli myslíš, že Bůh dosud naslouchá přímluvám za nás prostopášníky, pomodli se za Scotta i za mne.

S láskou objímám Tebe i Newmana –

Z –

*

Celé to léto jsme si se Scottem vzájemně otloukali kotníky do krve, ale nikdo z nás neustoupil ani o píď. Já jsem bojovala za své právo existovat ve světě nezávisle, realizovat se, kormidlovat svou loď podle svého přání. On chtěl získat vrch, chtěl, aby všechno dopadalo tak, jak si to kdysi vysnil, jak si to předsevzal, když poprvé odjížděl do New Yorku s odhodláním, že si najde dobré místo a pošle pro mne. Chtěl svou zbožňující žábu, svou múzu jazzového věku. Chtěl znovu dobýt minulost, která nikdy neexistovala. Strávil život stavěním čehosi, co chápal jako působivou stavbu z kamene a cihel, aby se vzbudil a zjistil, že to byl jen domeček z karet, kterým nyní lomcuje vítr.

*

Jednoho srpnového dne byl Scott nahoře a pracoval a v mé kuchyni vládl ruch a shon, Scottie se svými třemi kamarádkami vyráběla pod mým vedením „pravé jižanské sušenky“, když vtom zazvonil telefon.

Honem jsem ho běžela zvednout, aby Scotta ještě víc nevyrušil. Volala Tootsie. „Zeldo, poslyš, holčinko, něco se stalo. Jde o Tonyho.“

Holčičky vytrvale štěbetaly, takže jsem si zacpala volné ucho. „Cože? Co se stalo?“

„Vím, že sis s maminkou psala o jeho léčbě, když se minulý měsíc složil; jsem ti moc vděčná, žes mu chtěla pomoci… Mluvila jsi s ním, viď?“

Srdce mi divoce tlouklo. „Ano. Bože, byla z něj troska.“ Je sklíčený, protože ztratil práci a slyší hlasy, říkal, nebo snad to jsou živé sny, co si o tom myslím? Cosi ho nutí, aby zabil maminku, říkal, a zoufale se snaží, aby ten hlas v sobě umlčel. Byl u lékařů v Charlestonu, v Asheville, a posléze v Mobile, kde měl nastoupit do tamějšího sanatoria.

„Byl na tom zle,“ řekla Tootsie. „Holčinko, je tam někdo s tebou? Je doma Scott?“

„Jen mi to řekni,“ hlesla jsem a zalkla se těmi slovy. Holčičky, všechny stejně zamoučené jako já, ztichly a hleděly na mne.

„Měl horečku, byl v deliriu, on – Zeldo, bože, on vylezl na okno a skočil. Zabil se při dopadu. Je mrtvý.“

Těžce jsem polkla a zápasila jsem se slzami. V deliriu? Byla to pravda, nebo mi to Tootsie takhle vyprávěla jen pro případ, že by ji poslouchali v telefonní ústředně? Nebyl prostě jen zoufalý?

Pak u mne stála Scottie a říkala: „Co se děje, maminko?“

„Ach, tetička Tootsie má strašlivě smutnou zprávu.“

„Babička?“

„Zavolám ti potom,“ řekla jsem Tootsie, zavěsila jsem sluchátko do vidlice a obrátila se ke Scottie: „Ne, babička ne. Strýček Tony. Měl nehodu. On… on… On nás opustil. Strýček Tony je mrtvý.“

Jaký mne v tom okamžiku prostoupil děs! Jako by se mi tím, co jsem vyslovila, srážela v těle krev v hustou studenou mlhu. Paže mi pokryla husí kůže; pevně jsem se jimi objala a myslela si Tony a já, nebyli jsme snad stejného rodu? Nebylo pro nás úniku, neunikli jsme své zlé krvi, zlému osudu, těm náladovým duchům, kteří tu toho, tu onoho z nás pronásledovaly celý život. Není úniku, zbývá jen poslední východisko.

Pohlédla jsem na Scottie, na její pučící krásu, její vlídné oči, a než jsem mohla zadržet slova, která mi kypěla v hrudi jako bubliny, řekla jsem: „Ach, miláčku můj, my jsme prokletí.“

Na chodbě se ozval hluk, obě jsme sebou trhly. Přišel Scott.

„Nikdo není prokletý,“ řekl, hlas měl pevný a něžný, spása pro mne, pro Scottie vor, jehož se mohla zachytit. „Ale všichni teď budeme nějaký čas smutní. Je mi líto, ale teď se musíte umýt a sbalit si věci a my vás se Scottie zavezeme domů.“

Všechny se začaly oprašovat a mýt. Jenom já jsem ve Scottových očích zahlédla strach a děs, který dokázal utajit v hlase. Chápal, co se stalo, aniž jsem mu to musela říkat. Tak zjevné to bylo, tak snadno dokázal každý myslící člověk zaznamenat, jaké zhoubné napětí pulzuje naší rodinou.

Všiml si mého pohledu. „Zeldo,“ řekl tiše a přistoupil ke mně. „Ne. Jeho trápilo něco jiného než tebe.“ Vzal mě za ruce. „Podívej se na sebe – prožíváš perfektní den v perfektním domově se svou okouzlující, šťastnou dcerou. Slyšel jsem vás seshora; děvčata se tu skvěle bavila. Ty jsi byla duší celé společnosti.“

Přikývla jsem a zhluboka se nadechla. Srdce jsem měla v hrudi těžké jako cihlu. „Ano. Jistě. Jasně.“ Ale v uších mi bušil tep: Prokletí, prokletí, prokletí.

52

Ptala jsem se Scotta: „Proč myslíš, že jsme se ještě nerozvedli?“

Byl Štědrý večer roku 1933, nedlouho poté, co jsme se přestěhovali z La Paix do levnějšího sídla, řadového domku z červených cihel v Baltimoru. Scottie během Scottova výkladu – či spíše přednášky – o Ivanhoe usnula, a teď už byla v posteli a čekala, až přijde Santa Claus. Seděli jsme se Scottem v lenoškách u krbu, oba jsme drželi sklenku vaječného likéru s dvojnásobnou dávkou koňaku a jednu podobnou sklenku už jsme měli každý v sobě – po dlouhé době jsem se opět napila a mělo to své následky.

Na podzim se Scott několikrát přihlásil na léčení v nemocnici Johns Hopkinse, což by na mě jistě udělalo velký dojem, jen kdyby byl ochoten připustit, že tam jde, aby ho odnaučili pít. Kdežto on tvrdil, že se mu pořád ozývá jeho stará plicní choroba – náběh k tuberkulóze, kterou údajně chytil v roce 1919. Přesto dokázal dokončit Něžná je noc, román o psychiatrovi, který se zamiluje do pacientky, a prodat ho, aby vycházel na pokračování v Scribner’s Magazine. Oznámil tu novinu dopisem Hemingwayovi a Hemingway mu odepsal: Vsadím se, že se cítíš, jako bys konečně vysral šutr. Scott byl zklamán; doufal v cosi, co by se poněkud více podobalo blahopřání. Hned však to znevážení omluvil slovy, že Hemingway má teď plnou hlavu svého nového dítěte, nového románu a safari v Africe. (Nová žena měla teprve přijít.)

Když Scott knihu dokončil, opět jsem se ozvala, že chci napsat svoji. Pročítala jsem každý tlustospis o psychiatrii, který jsem nalezla, a učila se kdeco o komplexním vzájemném působení mozkových pochodů, chemie a okolí, hnána snahou zbavit se prokletí tím, že o něm budu vyprávět. Scott však na mě naléhal: „Jestli chceš mluvit o psychiatrii, musíme počkat, dokud si můj román nevydobude své místo v americkém povědomí.“ Mému lékaři vyložil, že podle jeho názoru a bez ohledu na téma by mi další pokus o román jenom ublížil. Lékař si nepřál riskovat cokoliv, co by mohlo poškodit jeho pověst úspěšného psychiatra, a souhlasil. To všechno vedlo k mnoha hádkám.

S pohledem upřeným do ohně jsem navázala: „Chci říct, jsem si jistá, že tě nenávidím. Už se nijak nepodobáš muži, za kterého jsem se provdala.“

„Jsem pořád stejný. Skutečná záhada je, proč jsem se já nerozvedl s tebou.“

„Proč by ses rozváděl? Jsem inteligentní a nadaná a umím být milující a oddaná. Rozhodně to v sobě mám.“

„Vzpomínáš si na tu noc, když jsme jeli po Park Avenue, ty na kapotě taxíku a já na stupátku a držel se střechy?“

Usmála jsem se. „Nepotkali jsme tehdy v Algonquinu Dottie?“

„Hmm. Ta večeře, kterou pořádal Bunny… New York byl pecka.“

„Páni, my si užili.“

Scott mě vzal za ruku. „K čertu se vším, ty jsi má životní láska.“

*

Hřejivá slova však nejsou všelékem. Pohybovali jsme se tak dlouho ve vyježděných kolejích, a byli jsme tak unavení a opotřebovaní, že ani jeden z nás už nedokázal zakormidlovat někam jinam.

Na začátku února jsem se vlekla přes šest bloků sněhem pokrytého betonu k domu Sary Haardt Menckenové a myslela jsem si: Šeď, chladná šeď, šedý, chladný měsíc, šedý, chladný život. Tonyho tělo bylo, když jsem ho viděla, stejně šedé a chladné jako tatínkovo, když mne opustil. Šedý chlad čeká na každou živou bytost. I ten zlehka poletující sníh připadal mým očím šedý. Vítr mi bičoval nohy útržky papíru. Kolem mne s prskáním projel náklaďák a vypustil přede mnou do vzduchu oblak mastného dýmu. Bože, proč jsi zbavil Baltimore všech barev? Nestačilo ti, že jsi mu upřel veškeré teplo?

U schodiště Sařina domu jsem vzdychla při pohledu na těch dvanáct schodů, které jsem musela vystoupat, jako bych měla zdolat Mont Blanc. Snad by bylo snazší se obrátit a jít domů.

Až na to, že vevnitř, za jedním z těch oken, bude Sara.

A já jsem potřebovala vidět svou drahou dobrou přítelkyni, svůj prubířský kámen. Nechtěla jsem si žalovat na něco speciálního, nepotkala mne žádná zvláštní krize, žádná rozčilující událost. Můj seznam stížností na Scotta byl už tak dlouhý, že by i samotného ďábla nudilo mu naslouchat. Ale když Scottie odcházela na celý den do školy Bryn Mawr, stávalo se z našeho domu pusté místo, postrádající barvu, teplo, inspiraci, účel – nebo to snad všechno bylo jen ve mně.

„Dnes je příšerně šedo a chladno,“ řekla Sara, když mne její služebná uvedla do salonu. Kašlala, pak řekla: „Neměla jsem tě žádat, abys přišla, když je venku tak syrovo.“

„Ne, já jsem ráda, že tě vidím.“

„Panebože, ty jsi hubená! Jíš vůbec? Ruce máš jako led! Posaď se k ohni. Co takhle trochu horkého vývaru?“

„Jistě, ráda,“ hlesla jsem tupě. A s krajním úsilím jsem se zeptala: „Kde je dnes Henry?“

„V kanceláři. Je úterý.“

„Ovšem.“ Upírala jsem pohled na mřížku krbu. Úterý. Ovšem.

„A Scott?“

„Od včerejška jsem ho neviděla.“

„Ach. Zeldo… Částečně také proto jsem tě sem zvala.“

Obrátila jsem se k ní. „Ty víš, kde je?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Ale navštívil nás v pátek. Henry si pozval pár přátel. Celkem tichou společnost – víš přece, jaký je.“ Její slova přerušil kašel. „Žádné pití, žádná hudba, jen spoustu řečí o knihách. Dole se strhl nějaký povyk a vzápětí se objevil Scott, vrávoral po schodech a hulákal, jestli jsme už začali bez něho.“

„A nebyl pozvaný.“

„Právě. Strhla se okolo toho tak trochu hádka. Přicházel k nám často hodně – hm, hodně pozdě v noci, občas až dlouho poté, co už jsme si šli lehnout. Henry s ním ztratil trpělivost. Řekl: ‚Scotte, nevidíš, že tohle není společnost pro tebe?‘ A Scott na to: ‚Jasně, jasně, možná mi zrovna vychází ve Scribner’s Magazinenový román na pokračování, ale nemám dost vysokou kvalifikaci, abych se stal členem této ctěné a uznávané skupiny. Nicméně jsem nucen‘ – a rozepnul si kalhoty a spustil si je – ‚učinit toto.‘“

„On se odhalil?“

Sara přikývla. „Samozřejmě jsem se dívala jinam. Uvedl nás všechny do hrozných rozpaků a Henry ho pak vyvedl z místnosti. A potom řekl, že už se s vámi nebudeme stýkat. Z uší mu stoupala pára, přísahám, takhle jsem ho ještě neviděla.“

Bylo mi mdlo. „Kdo by mu to měl za zlé?“

„Ale pak slevil, s ohledem na tebe. Proti tobě vážně nic nemá. Ale, Zeldo, Scott se potřebuje léčit. Jak to s ním dokážeš vydržet?“

Pokrčila jsem rameny.

„Kdy jsi byla naposled u doktora?“

„To není podstatné,“ řekla jsem. „Nedovedou mě vyléčit a Scott si stejně nemůže dovolit, aby jim platil, a já to sama zaplatit nemohu.“ Vyhlédla jsem z okna. Viděla jsem bledošedé mraky a středně šedé budovy a tmavošedé vody zálivu.

„Možná bys mohla žít u Tootsie nebo u Tilde.“

Znovu jsem pokrčila rameny.

„Píšeš vůbec?“

„Mám to zakázáno. Doktoři jsou se Scottem zajedno, že je to pro mne škodlivé. Možná mají pravdu.“

Sara se rozkašlala, kašlala nekonečně dlouho a na kapesníku jí zůstaly stopy krve.

„Kdy jsi byla naposled u doktora ty?“ zeptala jsem se, když záchvat pominul.

„Henry mě tam nutí chodit dvakrát měsíčně. Ačkoliv s tím samozřejmě stejně nikdo nic nenadělá.“

*

Ta slova, ta holá pravda o jejím životě a o mém životě a vůbec o životě mi utkvěla v hlavě; přehrávala jsem si je znova a znova a zase znova. Nikdo s tím nic nenadělá.

Opakovala jsem si je jako mantru, když jsem četla jednotlivá pokračování Něžná je noc. Očekávala jsem, že to bude možná tragický, ale zajisté beletrizovaný příběh s pozměněnými okolnostmi, fikce, která užívá našich zážitků nanejvýše rámcově. Ale ne, ne, ne, Scott tam začlenil celé pasáže ze zmučených dopisů, které jsem mu psala z Prangins. Přetvořil svůj obraz té, která neměla být já, v oběť incestu se zpola vražednými sklony, která by se případně mohla uzdravit jen cestou komplexní destrukce života svého kdysi vysoce ceněného manžela. Nemohla jsem to vnímat s odstupem, nemohla jsem se od jeho Nicole oddělit.

Neříkala jsem nic.

Nalila jsem si skleničku.

Nalila jsem si další.

Nikdo s tím nic nenadělá.

Asi se mi ta slova zračila na tváři a v očích, až si toho v určitém okamžiku všiml Scott, a pak jsem se nějak ocitla v nemocničním pokoji na Phippsově klinice.

– Povězte nám, jak se cítíte.

– Povězte nám, co si myslíte.

– Cítíte hněv/bolest/strach/smutek?

Neřekla jsem jim nic. Byla jsem prázdná.

*

Phipps se takovou nespolupracující pacientkou nehodlal zabývat. Scott se obrátil na dr. Forela, a tak jsem cestovala do Craig House, ústavu v Beacon ve státě New York. Další dlouhá jízda vlakem nikam, myslela jsem si.

První, co jsem uviděla – když jsem ožila do té míry, že jsem vůbec něco vnímala – byla pustá krajina, v níž všechno zamrzlo. Vítala jsem zvolna odsávavý závoj sedativ. Ležela jsem natažená, ošetřovatelky mě připravovaly na inzulinovou terapii a já se v duchu chystala na dokonalé štěstí nepřítomnosti, která vystřídá křeče. Nepromluvila jsem na nikoho; co bych taky měla říkat?

Jaro však zvítězilo a brzy se země začala tetelit omračivě bílými sněženkami a mučivě modrými hořci; jen jsem je uviděla, hned jsem se jich toužila zmocnit vodovými barvami.

„Ráda bych měla papír, barvy, štětce – a malířský stojan,“ povídám dr. Slocumovi, svému novému vězeňskému dozorci, když přišel ráno na vizitu.

Vzrušeně opáčil: „Prosím? Vy umíte mluvit?“

„To jste bystrý,“ odpověděla jsem a pokusila se o úsměv. „Tamhle ty květy venku jsou krásné, vidíte? Všechno mě zrovna svědí touhou, abych je zachytila na obraze.“

Pohlédl z okna, pak zas na mne. „Řekněme, že se obléknete a přijdete mi o tom svědění povědět víc, jakmile skončím vizitu.“ Což jsem učinila a během prvního sezení jsme uzavřeli dohodu: Dostanu malířské potřeby výměnou za jistý druh minuciózní konverzace, ve které si psychiatři tak libují.

Jak ubíhaly týdny, vpašovala jsem do těchto rozhovorů žádost o zmírnění dávek sedativ a inzulinových šoků a o sušenky s broskvovou náplní. Mé dny se začaly podobat pohodovým dnům odpočívající dámy; Craig House pro pacienty, kteří nemuseli být celé dny utlumeni nebo upoutáni na lůžko – nebo případně obojí – připomínal prázdninové letovisko. Spousta nových přátel a odpočinku, málo podnětů. Mohla jsem jen hádat, kolik můj zdejší pobyt stojí Scotta.

„Ráda bych dostala povolení, abych mohla něco napsat,“ řekla jsem asi po měsíci jednoho rána dr. Slocumovi: „V hlavě se mi klubou nějaké nápady na povídky.“

Složil si prsty na rozměrném břiše. „Je důležité, abyste se nepřepínala.“

„Možná bych tedy mohla nahradit golf a masáže psaním.“

Slabě se pousmál. „Dělá mi to starost, paní Fitzgeraldová: vaši nemoc na počátku předcházel vzestup ambicí –“

„O to teď nejde,“ řekla jsem. „Pravděpodobně se vám o tom můj manžel nezmínil, ale je po krk v dluzích. Myslela jsem, že bych mohla prodat nějaké povídky, snad jeden nebo dva články, možná nějaký ten obrázek – ale jen proto, abych mu pomohla platit za svou léčbu. Berte to jako ekvivalent toho, když žena šije na zakázku, aby pomohla s náklady na domácnost. Já neumím šít, co by se za nehet vešlo, ale umím kreslit a malovat – a psát – dost dobře na to, abych vydělala tolik, co bych dostala za práci na zakázku nebo za přešívání. Opravdu potřebuji být schopna pomáhat, jak to jenom svedu.“

„Ano, ovšem, ale jakkoli je tento postoj jistě obdivuhodný, váš manžel dal zcela jasně najevo, že očekává, že toto omezení budeme nadále dodržovat. Sama jste mi vyprávěla, že vaše největší potyčky se týkaly vašeho přání napsat další knihu.“

„Protože se mýlí a druzí doktoři se mýlí: Když píšu, cítím se lépe.“

„Nevyhnutelně však budete zklamána výsledkem a budete se cítit hůře. Kreslení a malování jsou čistě terapeutické; berte je jako svůj ekonomický přínos a všechno bude v pořádku.“

„Vskutku?“ zeptala jsem se. A pak jsem se do toho vrhla s veškerou urputností, kterou jsem kdysi vkládala do tance.

*

„Parfois la Folie est la Sagesse,“ prohlásila jsem, když jsem si pročítala prospekt, jejž galerie vytiskla pro mou výstavu. Někdy je šílenství moudrost. Toho odpoledne jsem se ocitla se Scottem v pokoji sama, mé spolupacientky byly na masážích. „Působí to skutečně dobře, Scotte. Opravdu profesionálně.“

„To ano. Snad se ti konečně vyplní všechna tvá očekávání, miláčku. Konečně se ti dostane veškerého uznání, po kterém jsi toužila a které zasloužíš.“

Galerie, výstavní prostor na horním Manhattanu, bude vystavovat mé práce celý duben. S jejím majitelem jsme se seznámili před léty v Antibes; byl tehdy celý pryč z mé Dívky v oranžových šatech a vždycky tvrdil, že bych měla vystavovat. Scott si vzal na starost většinu detailů, byl celým projektem stejně nadšený, jako když jsme kdysi v St. Paul pořádali představení Mládežnické ligy.

Přešla jsem k oknu. Zimní blátivé barvy vystřídala zářivě třpytná zeleň nových listů a trávy. Na vzdálených stráních se pod bílými oblaky, jemnými jako chmýří, přesouvaly barevné skvrnky krav. „Já nevím, Deo… nač si dělat naděje.“

„Co by sis zasloužila víc než naději,“ řekl a postavil se za mne. Když jsem se obrátila, políbil mne, políbil mne něžně, líbal mě s veškerou vášní a touhou, kterou jsme kdysi měli za samozřejmou.

Pak mě pustil a já řekla: „Dobrá, budu tedy chovat naději, že mě takhle zase políbíš.“

„Ano?“

„Ano.“

Zavřel dveře a vyhověl mi. Milovali jsme se s chvatnou sladkou naléhavostí, s jistotou, že nás přistihnou, na okamžik nás to rozesmálo, vzápětí jsme po sobě zase bez dechu a zoufale zatoužili.

„Bože, jak tys mi chyběla,“ řekl, když jsme skončili a zapínali jsme, co jsme předtím porozepínali. „Stýská se mi po nás – po tomhle našem – kde vůbec ti dva žijí? Proč je tak těžké je nalézt?“

Hleděla jsem do těch očí v barvě Irského moře. „Mně to je strašlivě líto,“ na nic víc jsem se nezmohla.

*

Na výstavě jsem měla mít celkem osmnáct kreseb a sedmnáct obrazů. Byly mezi nimi náladové studie francouzského malířství ze 17. století, kterými jsem se zabývala kdysi v Ellerslie. Byly tam zmučeně vyhlížející baletky – přála jsem si ukázat, jak se baletky vnímají samy, ne dojem, kterým působí na diváky. Také tam bylo několik lineárních fantazií, ke kterým mi dodali inspirace Braque a Pablo. Namalovala jsem obrovské květiny a kojící matky. Namalovala jsem Scotta, s peřím místo řas, hlavu obklopenou trnovou korunou.

Na vernisáž jsem směla v doprovodu ošetřovatelky opustit nemocnici; Scott jí zajistil samostatný pokoj v hotelu Plaza hned vedle našeho. Pozval úplně všechny do jednoho, se kterými jsme se kdy seznámili, a k tomu všechny, kteří se mu nachomýtli do cesty. Objevili se tu Murphyovi a Max, dále mí lékaři, Dos Passos, Dottie Parkerová, Gilbert Seldes, Bunny a Henry – jenž s sebou přinesl zprávu, že Sara je v nemocnici se zápalem plic, ale že mne pozdravuje.

Bylo tu i několik zástupců tisku, ale cizích lidí přišlo málo. Ti, co se ukázali, se zdáli být nejistí, co si s takovou změtí mají počít. „Kdo to je?“ mumlali, neschopni si představit, jakou nálepku mi mají přilepit. Šest nebo osm věcí se prodalo, většinou skoro zadarmo, a pak jsem jela zpátky do Craig House.

Časopis Time otiskl recenzi a našel pro mne i zařazení: Práce manželky,hlásal titulek, a já jsem cítila, jak mi to sráží veškeré sebevědomí, bez ohledu na chválu, která následovala v recenzi samotné.

Práce manželky.

Tady je to černé na bílém, M-A-N-Ž-E-L-K-A; celá má identita definovaná několika písmeny, která jsem se snažila pět let překonat.

Čím to bylo, že pokaždé, když jsem si konečně zvolila, pokaždé, když jsem to provedla, mé úsilí selhalo – já jsem selhala –tak žalostně? Proč jsem byla tak kompletně neschopná vládnout svým vlastním životem? Co jsem z toho měla vyvodit? Myslela jsem si, že bojuji proti Scottovi, ale nyní jsem si kladla otázku, zda mým protivníkem není sám osud.

Když jsem byla mladá, soudila jsem, že musí být strašné se snažit a snažit a zkoušet to pořád znova, jen aby člověk zjistil, že nikdy nedokáže uspět. Teď jsem věděla, že v tom jsem měla pravdu: Nebyla jsem ani dostatečně dobrá baletka, ani spisovatelka, ani malířka, ani manželka, ani matka. Nebyla jsem vůbec nic.

Pošli mě někam, kde je to levnější, psala jsem Scottovi. Já tohle všechno nepotřebuji a cítím se jen hůř, když tu zůstávám a vím, že ti nikdy nebudu schopna kompenzovat náklady. Neříkal ti Hemingway, že jsem bezcenná a že by ses měl sám zachránit? Měl pravdu.

Jak jsem polykala tu černou hořkou pravdu, začala jsem se scvrkávat a brzy jsem byla tak titěrná, až jsem ze světa

skoro…

docela…

zmizela.

53

Čerň se mi řinula do hlavy jak roztavený dehet. Co přišlo pak, větším dílem ke mně nedolehlo, co zde uvádím, znám jen z vyprávění:

Scott byl bez peněz, tak jsem se v květnu 1935 stěhovala do ponurého sanatoria jménem Sheppard Pratt Hospital. Doktoři se pokoušeli ten dehet zředit inzulinovou terapií, nebo odstrašit elektrošoky, nebo ho ze mne vyfouknout, případně odstřelit pentylentetrazolem, přípravkem, který vyvolává epileptické záchvaty. Čerň přesto přetrvávala, a já jsem se začala setkávat a rozmlouvat s Bohem.

Chudák Scott už neměl za veškerou svou snahu, aby se mi dařilo dobře, nic než dluhy, doktoři však trvali na svém, že se z toho nemohu dostat, pokud tím vším neprojdu, dával tedy vždy znovu souhlas k další z těch hrůz. Když toho byl schopen, psal povídky – ale většinou mu je odmítali nebo mu za ně dávali mnohem méně, než býval zvyklý žádat. Půjčoval si od těch mála přátel, kteří se s ním dosud stýkali, a pokoušel se o vlastní formy úniku pomocí spousty alkoholu a několika málo žen.

V určitém bodě mi někdo oznámil stěží představitelnou věc, totiž že Gerald a Sara ztratili svého nejstaršího chlapce Baotha, podlehl meningitidě. Pak ji dostala i má milá Sara Haardtová, a že k tomu měla navíc tuberkulózu, vzdala ten boj. Ubohý Patrick Murphy zemřel na tuberkulózu dva roky nato. Smrt byla všude. Tootsie si, zaplať bůh, povšimla, že se ze mě stalo čtyřicet pět kilo nesouvislého zoufalství, vynutila si tedy na Scottovi, aby mě odtamtud dostal ven a převezl mne do nemocnice v Ashville v Severní Karolíně, kde s dobrými výsledky léčili jednoho z Newmanových bratranců. Sám Scott tam několikrát také nastoupil – léčil se na plíce, jak to aspoň nazýval – byl střídavě přijímán a propouštěn, ale mezitím si vyrážel se svým přítelem Jamesem Boydem nebo se dával hýčkat venkovskou elegancí v Grove Park Inn. Jelikož Severní Karolína pro něho představovala vhodné útočiště, usoudil, že bude patrně prospívat i mně.

Highland Hospital nebylo žádné luxusní horské středisko. Měli tam svůj systém léků, šoků a převýchovy. Když jsem byla konečně schopna registrovat své okolí, nenáviděla jsem se za to, že jsem pro Scotta břemenem. Trval na tom, že bude žít poblíž, aby mě mohl co možná často navštěvovat, a mezi návštěvami se až příliš často opíjel do bezvědomí. Dovršil čtyřicítku a ve svém stavu žalostného ponížení poskytl interview pro New York Post, jímž přesvědčil všechny, kdo jej četli, že je absolutní troska.

Highland měl v sobě cosi dobrého: za čas jsem zase získala svou původní váhu, hrála jsem hodně volejbal, chodila na vycházky do hor a začala opět malovat. Když Scott zas jednou dostal nabídku z Hollywoodu, peníze a já jsme ho přesvědčily, aby ji přijal. „Dokážeš to,“ ujišťovala jsem ho a modlila se, abych měla pravdu.

Na počátku roku 1938 jsem byla vyrovnanější než kdy jindy a v té rovnováze jsem už zůstala. Zůstala jsem i v Highland, protože doktoři trvali na tom, že jde jen o dočasné zlepšení. Vyložili Scottovi, že tam potřebuji zůstat donekonečna – abych byla pečlivě sledována a monitorována, říkali, kdežto Tootsie s maminkou tvrdily, co jsem si myslela i já: že pro Highland, stejně jako tomu bylo v Prangins, je to všechno jen otázka peněz. Scotta však děsila vyhlídka, že by se o mne měl starat, když stěží dokázal zvládat sám sebe. Rozhodl se věřit doktorům.

Navrátila se mi schopnost vidět, myslet a cítit, a pochopila jsem, že v Hollywoodu se Scott zase zasekl – a že si stále více zoufá. Pil často, pracoval však jenom s přestávkami, peníze neměl vůbec, malý příběh, který napsal, nedokázal prodat, zřídka vídal Scottie, měl málo přátel, málo naděje a na katastrofickém výletu na Kubu, který jsme podnikli v dubnu minulého roku – bylo mu tak zle a byl tak opilý, že jsem ho při návratu musela v New Yorku odvézt do nemocnice – měl nejsmutnější oči, jaké jsem kdy viděla, krom svých v zrcadle.

„Nikdy tě neopustím, Zeldo,“ říkal.

Když jsem se dívala, jak ho odvážejí, myslela jsem si: Je to taková mimořádně brilantní osobnost, bylo by strašné, kdyby připustil, že nakonec neudělá nic.

A cítila jsem přitom v krku stejně strašidelnou hroudu jako v roce 1919, než jsem se s ním rozešla.

Věděla jsem už, co musím udělat, a nalezla jsem cestu z Highland sama. Pokud jsem musela k čemusi přimět jistého dr. Carrolla, jenž páchal na pacientech mnohem horší zločiny než malé vydírání, jehož jsem se dopustila já, nuže, zůstalo to mezi lékaři a mnou. Poprvé za deset let jsme byli oba – Scott i já – volní.

A nyní čekám.

21. prosince 1940

Montgomery, Alabama

Tootsie sem přijela na prázdniny. Bydlí s Newmanem u Marjorie, aby maminku a mne nezatěžovala. Sedíme spolu na verandě na houpačce, zatímco maminka dřímá; shodneme se na tom, že je to nejpříjemnější chvíle dne. Vykládám jí zrovna, jak se vede Scottie a co dělá Scott. „Doufám, že mi telegraficky poukáže peníze, abych se za ním mohla vypravit,“ říkám. „Možná se tam přestěhuji. Možná se pokusím napsat nějaký scénář.“

„Hmm,“ zní její odpověď. „Nu, nedá se popřít, že jsi v lepší pohodě. Dobře se posloucháš, dobře vypadáš – ačkoliv by neškodilo, kdyby ses dala pořádně ostříhat. Cítíš se tak klidná, jak vypadáš?“

Zaklepala jsem si pěstí na hlavu. „Šoková terapie. Zklidní divé zvíře.“

„Je v tom něco víc. Bez Scotta jsi –“

„Vyrovnaná?“ Tootsie přikývla a já jsem řekla: „Já vím. Uvědomila jsem si to už dávno, v Highland.“

„Tak proč si věčně přeješ něco změnit? Tady se dá žít bezmála skvěle.“

„Scott se změnil, stejně jako já. Myslím, že všechny ty chemikálie, které jsme do sebe naprali, z nás konečně vyplavily běsy. Od téhle chvíle už to bude jiné.“

Tootsie se tvářila skepticky. „Jestli věříš, že je to pravda, pokusím se tomu uvěřit taky. Ale musím ti říct, nikdy mu neodpustím, že tě nechal v Sheppard Pratt. Když jsem tě tam našla –“ zachvěla se hrůzou – „byla jsi na umření, Zeldo. Vzpomínáš si na to trochu?“

„Přímo ne, ale nějaký mlhavý dojem z toho mám.“

Vzala mne za ruku. „Jaké to bylo?“

„Vzpomínáš si na tu africkou řeku, o které nám vždycky povídala teta Julie? Na tu, kterou znala z vyprávění svého dědečka?“

Tootsie zavrtěla hlavou, tak jsem jí vyprávěla, co jsem si z toho zapamatovala:

„V hloubi vlhké, husté, divoké džungle, kterou nechodí ani domorodci, teče tajemná, nebezpečná řeka. Nemá žádné jméno, protože kdyby ji nějak pojmenovali, stala by se skutečnou, a nikomu se nechce věřit, že ta řeka doopravdy existuje. Říká se, že se tam dostaneš jenom ve snu – ale nemysli na ni, když si jdeš lehnout, protože ne každý, kdo se tam dostane, se odtamtud dokáže vrátit!

Džungle tvoří tak hustý příkrov, že listím nikdy nepronikne denní světlo. Podél břehů řeky bude asi hnusná břečka, hemžící se tvorečky, kteří tě sežerou zaživa, když se tam chvilku zdržíš. Abys tomu osudu unikl, musíš vstoupit do černých vod. Ale voda je hustá jako žhavý dehet; když se v ní jednou ocitneš, lne k tobě a stahuje tě kousek po kousku s sebou, až dospěješ na konec země, a tam přes okraj padá voda v temné, pomalé kaskádě, nejvyšším vodopádem, který kdy poznal svět.

V tom vodopádu sídlí démoni, hadi a duchové, kteří ti šeptají do uší. Namlouvají ti, že tě milují. Máš se jim dát, zůstat s nimi, stát se jedním z nich, říkají. ‚Není to tu pěkné?‘ říkají. ‚Není tu bolest, není tu trápení.‘ Ale není tam ani láska, ani světlo, ani radost, ani pevná zem. Padáš a padáš a propadáš se a ráda by ses vzchopila, ale myšlenky se ti pletou, možná ti to vůbec dobře nemyslí a možná si nedovedeš správně vybrat a možná se nikdy neprobudíš.

Tak jsem se cítila,“ řekla jsem Tootsie, „i potom, když jsi mě dostala ven a Scott mě převezl do Highland. Nemohla jsem si vybrat. Nemohla jsem umlčet ty duchy… Ale tys mi řekla: ‚Vydrž, holčinko,‘ a Scottie mi řekla: ‚Stýskalo se mi, maminko,‘ a Scott mě držel, jen mě držel a neříkal vůbec nic.“

Tootsie si odfrkla. „Scott byl celou tu dobu úplně k ničemu.“

„Scott byl také v té řece.“

Dnes je zimní slunovrat, nejkratší den v roce. Už se stmívá, když si jdu do skříně pro kabát. „Potřebuji nějaký pohyb,“ řeknu mamince, která si zapnula rádio a poslouchá zprávy o tom, jak Němci opět bombardují Liverpool. Ta nová válka mi působí srdeční slabost. Kam se to řítí svět? Není už tak v běžném životě dost trápení, smutku, nespravedlností, smrti?

„Kam chceš jít?“ ptá se maminka. „Brzy bude tma.“

„Kousek se projdu. Vrátím se včas, abych ti pomohla s večeří.“

Procházky jsou oblíbenou součástí mého pobytu v Montgomery. Napřed to byly úniky z dosahu maminčiných příliš pozorných očí. Jen jsem se trochu zakabonila, už se bála, že upadám opět do deprese. „Je mi prima,“ říkala jsem jí a skrývala své podráždění, protože jsem věděla, že se bojí, abych nedopadla jako náš ubohý Tony.

Teď chodím ven spíš pro radost z toho, že znovu nacházím místa své minulosti. Tamhle je budova soudu, vypadá tak mimo čas, že mi připadá dočista přirozené, když si uvnitř představuji svého otce, jak se namáhá, aby pochopil a vymezil nějaký speciální bod zákona, než si uklidí psací stůl; pak zhasne světlo, nastoupí na tramvaj a pojede domů.

Tady je budova, kde měl během velké války – každý jí teď říká první světová válka – své úřadovny Červený kříž. Nikdo z nás by byl tenkrát v roce 1918 nevěřil, že uplyne jenom dvacet let, než si Evropané zase půjdou navzájem po krku.

Tady je dům Eleanor, zde jsem dívka, unesená radostí ze sebe samé, která se vůbec nezajímá o práva žen a až příliš se zajímá o milostné románky. A tamhle je nároží, kde mě Scott požádal o ruku. Řekněme, že bych toho večera šla domů a rozhodla se mu říct ne – byla bych ztratila víc, než jsem snad získala tím, že jsem přistoupila na takový risk? V tom alternativním světě by asi nebyl Ráj, nebyl by Gatsby, žádná ze sta nebo ještě více publikovaných povídek, které čtenáři tak milují. Ernest Hemingway by byl možná pořád chudý a málo známý. A můj život by se podobal tomu, jaký vede Marjorie: byl by bezpečný, předvídatelný, ničím nevýjimečný a nudný. Ani dnes bych si nevybrala jinak.

Jdu kolem pošty a opět myslím na to, že bych mohla následovat dopis, který jsem včera napsala Scottovi. Možná se mi bude po Montgomery stýskat, až odsud odejdu – koneckonců mi přirostlo k srdci – ale jsem znova ochotna obětovat zdejší život, pokud za něj získám zbrusu nový život se Scottem. Teď je mu čtyřiačtyřicet, mně čtyřicet, což není tak nepředstavitelné stáří, jak jsme se kdysi domnívali. Můžeme začít znovu.

Konečně jsem zpátky u maminčina domku na Sayre Street, kde nyní bydlí už několik let. Je právě čas, abych šla dovnitř, než se úplně setmí. Má starost, když nejsem do tmy doma – což mě nekonečně baví, jelikož ji to nikdy netrápilo, když jsem bývala mladá. Všechno, co se mne týká, ji tolik leká! Když je venku chladno, bojí se, že se nastydnu; když je horko, bojí se, že mohu dostat úžeh; když prší, riskuji zápal plic, když svítí slunce, riskuji, že se spálím. Přílišné procházky mne unavují, říká. „Proč trváš na tom, že ujdeš míle a míle?“ Stále mne nabádá, abych začala s pletením; mé modernistické obrazy ji plní starostmi.

Scottie je zatím na Vassar College a vede si tam vzdor své výchově docela dobře. Pokud by jí člověk věřil, bylo její dětství plné báječných chův, úžasných kamarádů a fascinujících učitelů. Zná svět, francouzsky mluví stejně plynně jako anglicky. V hlase jí znějí stopy jižanského přízvuku – doufám, že víc toho po mně nezdědila. Ne, beru to zpět: doufám, že po mně i po svém otci má schopnost odpouštět. Jistě po nás nezůstane nic jiného, co bychom jí zanechali a co by mělo nějakou hodnotu.

Když má volno ze školy, pobývá na návštěvě u Harolda Obera, jeho ženy a syna, ale na Vánoce přijede sem. Moje lamička, mé sladké jehňátko už úplně dospělo; to je asi úplně dobře a úplně špatně zároveň.

Když vcházím do domu, vítá mě vůně smaženého vepřového. „Maminko, už jsem tady!“

Odpověď veškerá žádná, nechávám tedy svetr na klice u dveří a jdu do kuchyně. Maminka sedí u stolu a tiskne si ruce k ústům. Oči má vlhké.

„Co se stalo?“ ptám se. „Zase špatné zprávy? Neměla bys poslouchat rádio. Nemůžeme s tím nic dělat a člověka to jen rozčiluje!“

„Když jsi byla pryč, volal nějaký člověk,“ říká. „Kamarád, říkal… váš přítel –“

„Harold? Byl to Harold Ober? Stalo se něco Scottie?“

Zavrtí hlavou. „Harold nevolal.“

„Kdo volal, maminko? Nestalo se nic Scottie? Dnes večer má jít tančit do Poughkeepsie – týká se to nějak toho plesu? Stalo se něco? Je tam námraza –“

„Ne, nic jí není.“ Maminka mávne rukou a tuhle starost odežene. Pak řekne: „Scott, víš.“

„Scott volal?“

„Scott umřel, holčičko. Infarkt. Ach, miláčku, mně je to tak líto!“

*

Podívejte se na mne, jak sedím ve studeném ránu na prázdném nádraží v Montgomery; je konec prosince, většina zdejších obyvatel je doma, balí dárky, peče cukroví, zpívá si s rádiem koledy. Jsem ta osamělá žena na dlouhé dřevěné lavici uprostřed čekárny. Zábradlí balkonu zdobí girlandy borového chvojí s lesklými rudými stužkami. Vysokými okny je vidět ocelově šedé nebe. Nástupiště s nápisem Příjezd je patnáct metrů ode mne, stačí projít klenutým průchodem s mozaikou, za těmi dveřmi.

Můj švagr Newman se synem zůstali venku, aby mi drželi od těla místní reportéry. Reportéry, kteří volají k nám domů a nakukují tam, chtějí vidět plačící vdovu. Chtějí mediálně vděčná prohlášení – něco, čím by obohatili dlouhý nekrolog, který vyšel včera; F. Scotta Fitzgeralda tam nazývají oblíbeným adoptivním synem města Montgomery. Nu, já k tomu mohu říct jen jedno, to podstatné, pravdu, která je tak prostá, ale pro mne má skutečnou hloubku:

Scott už není.

Mám za sebou dva dny s touto pravdou, už jsme se seznámily, překonaly šok z našeho prvního nešťastného setkání a dospěly jsme do stadia nesnadného soužití. Ostří jejích úštěpků už trochu otupělo, ve srovnání s tou prvou nocí, kdy nešlo ani dýchat. Tootsie a Marjorie kolem mne poletovaly, čekaly, jestli se zhroutím, a maminka seděla ve svém houpacím křesle, bílá ve tváři, a hleděla do ohně. „Zemřel?“ zašeptala jsem, nikomu konkrétnímu. Rovněž jsem čekala, že mě to přemůže – ale nestalo se nic jiného, než se stane každému, kdo ztratí svou jedinou lásku: srdce se mi rozštíplo vedví: před tím a potom už navždy. A ráno jsem pak zavolala dceři a sdělila jsem jí tu strašnou zprávu.

Teď sedím na nádraží a vzpomínám na kostým, který jsem měla na sobě, když jsem onoho jarního dne před dvaceti lety a osmi měsíci čekala v téhle hale, až vlak odveze mne a Marjorie do nejskvělejšího města na planetě, k mladému úspěšnému chlapíkovi, který si pro sebe a pro svou nevěstu naplánoval a zorganizoval romantickou, nerozvážnou životní dráhu. Teď mám na sobě vdovskou čerň, od podpatků bot k dýnku prostého vlněného klobouku. Teď se mnou Scott – Scottovy pozůstatky, měla bych říci (Ach, bože, to zní děsně) – pocestuje vlakem do Marylandu na pohřeb, jenž se tam bude konat příští týden. Teď vlak přiveze mou dceru, naši dceru, dívku, která už má napříště spoléhat jenom na svoji matku.

„Říkal, že je mu lépe,“ protestovala Scottie, když jsem jí zavolala. „Poslal mi starý kožich po Sheile a byli jsme – Ach, mami,“ zašeptala a ten šepot překypoval slzami. „Neměla jsem to –“

„Pšš…“ řekla jsem a oči mi opět zaplavily slzy. „To je v pořádku. Věděla jsem to. Nevěděla jsem jen jméno, nic víc. To nic neznamená.“

„Peskoval mě, jaké chyby zas nadělám v děkovném dopise – ještě dřív, než mě napadlo, že mám vůbec nějaký napsat!“

Slabě jsem se usmála. „Vždycky hleděl dopředu.“

„Jak mohl umřít?“ ptala se mě. „To přece není možné, nezdá se ti?“

Zdá. Mám dojem, že až dnes ráno přijede ten vlak, vystoupí z něho Scott, projde těmihle dveřmi a sevře mě v náručí. Políbí mě na mokré tváře a řekne: „Co je? Tys myslela, že se nevrátím?“

„Ano. Že to ode mne bylo hloupé?“

„Vedlejší účinky přetrvávají,“ řekne mi a jemně mi poklepe na čelo. „Neboj se. Řekl jsem, že tě nikdy neopustím, a myslím to vážně. Znáš mě, Zeldo. Já držím slovo.“

A držel. Cokoliv náhodou nevyšlo – nám, jemu – nevyšlo navzdory jeho nejlepším snahám.

A teď už vlak hvízdá před křižovatkou s Court Street a hřmot hlásá, že se blíží. Vím jedno: Až uvidím Scottie, budu se dívat do tváře Scottovi. Minulé životy v přítomném, to vždycky říkal, o tom vždycky psal. V té myšlence je útěcha.

A pak, až bude po Vánocích – po té divné, ponuré události – Scottie nasedne znovu do vlaku a tentokrát se vydá směrem na Maryland. A opět bude cestovat sama. Všichni ti starostlivci kolem mne se bojí, že jsem příliš křehká, než abych snesla Scottův pohřeb, a já jsem se rozhodla tentokrát s proudem nebojovat.

Nepotřebuji tam být; neloučím se s ním.

Epilog

Když Scott zemřel, Zelda instruovala jeho právníka, že Scott má být pochován na pozemku Fitzgeraldovy rodiny u kostela St. Mary v Rockville ve státě Maryland, jak si to sám přál. Církev to však nedovolila, protože Scott zemřel jako odpadlý katolík. Místo toho byl pohřben na rockvilleském hřbitově.

Spolu s Maxem Perkinsem svěřila pak Zelda Scottův rukopis a poznámky k Lásce posledního magnáta do rukou Edmunda „Bunny“ Wilsona, aby je zredigoval. Na sklonku roku 1941 román vydal Scribner v jednom svazku s Velkým Gatsbyma s pěti krátkými povídkami, které Perkins pokládal za Scottova nejsilnější díla. Kritika knihu nazvanou Poslední magnát přijala dobře a zahájila tak éru renesance F. Scotta Fitzgeralda, k jejímuž zrodu přispělo paperbackové vydání Gatsbyhoa „Diamant velký jako Ritz“ v Armed Service Editions, rozdáváné příslušníkům armády během druhé světové války. Brzy nato Bunny Wilson sestavil Scottovy eseje do sbírky nazvané Prasklina a Dorothy Parkerová zredigovala sbírku nazvanou Dílo F. Scotta Fitzgeralda. Tyto snahy Scottovi zajistili v literatuře místo, na něž podle svého přesvědčení vždy patřil. K dnešnímu datu se pouze Velkého Gatsbyho prodalo dvacet milionů výtisků.

Když Scott zemřel, měl dluhy, a nějakou dobu trvalo, než jeho dílo začalo na tantiémách vynášet něco víc; Zelda měla proto jen třicet pět tisíc dolarů z jeho životní pojistky, aby zaplatila Scottie studia a ze zbytku dožila až do smrti. Její měsíční příjem z fondu, který založil správce pozůstalosti, právník John Biggs, Scottův kamarád z Princetonu, nečinil ani celých padesát dolarů, které byly doplněny třiceti pěti dolary měsíčně, jež jí náležely jakožto vdově po veteránovi z první světové války. Zelda proto žila dále se svou matkou v Montgomery. Udržovala vztahy s velkým počtem přátel, včetně Sary Mayfieldové, Murphyových, Oberových a Ludlowa Fowlera a jezdila k nim – a k dalším – na návštěvu tak často, jak jí rozpočet dovolil.

Navždy však přerušila styky s Ernestem Hemingwayem, který byl stále závislejší na alkoholu a trpěl prohlubujícími se záchvaty deprese. Jeho názor na Fitzgeraldovy byl v následujících létech ještě kritičtější, snad v reakci na Scottovu vracející se popularitu. Ačkoliv životopisci a badatelé doložili, že nelichotivé historky, které Hemingway uvádí v Pohyblivém svátku, sestávají z polopravd nebo rovnou z výmyslů, v populární kultuře přetrvávají a jsou pokládány za pravdivé. Ernest Hemingway spáchal sebevraždu v roce 1961.

Ve čtyřicátých letech pracovala Zelda na románu, který nazvalaCeasarovy záležitosti,a namalovala některé ze svých nejkouzelnějších a nejnevyzpytatelnějších obrazů. Vytvořila sérii městských krajin z New Yorku a z Paříže, ale také scény z pohádek a komplikovanou kolekci rafinovaných papírových loutek na téma krále Artuše. To vše vystavovala v různých galeriích a dostávalo se jí vřelého uznání kritiky. Mnohá díla z té doby se poztrácela nebo byla zničena, ale jiná se zachovala a občas jsou stále veřejně vystavována.

Vztahy mezi Scottie a Zeldou nebyly v období po Scottově smrti vždy bez mráčku. Když Scottie dospívala, byla Zelda nemocná, nebyla jí tedy tak blízká jako Scott, a obě se občas různily v názorech na to, jak náležitě nakládat se Scottovým odkazem. Zelda však byla potěšena, když se Scottie v roce 1943 provdala za zámožného daňového poradce. Skutečnou radost jí přineslo narození vnuka v roce 1946 a vnučky na počátku roku 1948. Scottie později měla další dvě děti, pracovala jako novinářka, psala muzikály pro dobročinné akce, zápasila s alkoholismem a posléze se vrátila do Montgomery, kde povzbuzovala mladé ženy, aby se věnovaly politice.

Ač Zelda bezpochyby trpěla nějakým typem duševní choroby, dr. Irving Pine, který ji léčil v Highland Hospital, soudil, že předchozí lékaři její nemoci neporozuměli a mýlili se, pokud ji diagnostikovali jako schizofrenii. Podle posledního názoru odborníků, kteří prošli její lékařské záznamy, trpěla tím, co se nyní nazývá bipolární porucha, na počátku komplikovanou alkoholismem a slabostí z přehnané fyzické aktivity. Trpěla rovněž přetrvávajícími vedlejšími účinky některých léků, o nichž se soudilo, že jí prospívají. Kumulativní efekty „převýchovy“ a medikace mohly přispět k jejím občasným pozdějším stavům deprese a nejistoty.

Při těchto záchvatech se uchylovala nakrátko do Highland; nazývala takové pobyty „stabilizací“. Opakovaly se celkem čtyřikrát, v lednu 1948 zahájila ten, který měl být jejím posledním. V noci na 10. března v Highland vypukl požár; Zelda byla toho večera na taneční zábavě, a než si šla lehnout, vzala si předepsaná sedativa; byla jednou z devíti žen, které zůstaly uvězněny uvnitř budovy. Všech devět zahynulo v plamenech.

Zeldiny pozůstatky byly uloženy vedle Scotta na hřbitově v Rockville. V roce 1975však Scottie zvítězila ve svém úsilí, aby hroby jejích rodičů byly přeneseny do rodinné hrobky Fitzgeraldových a označeny vyrytou větou, kterou končí Velký Gatsby:

TAK SE ZMÍTÁME DÁL,

LODĚ DEROUCÍ SE PROTI PROUDU,

BEZ PŘESTÁNÍ UNÁŠENI ZPÁTKY DO MINULA

Poznámka a poděkování

Tato kniha je fikce, ale protože je založena na životech skutečných lidí, snažila jsem se držet co nejvěrněji prokázaných konkrétních údajů o jejich životech.

V mnohém však není možné dosáhnout obecného souhlasu. Co se týče Fitzgeraldových, existuje tolik materiálu, tolik rozličných hledisek a předpojatostí, až jsem si často připadala, jako bych se ocitla uprostřed zuřivé hádky mezi těmi, které jsem si pro sebe nazvala Zeldin tým a Scottův tým. Na každého životopisce či literárního vědce, který soudí, že Zelda zničila život Scottovi, se najde jiný, přesvědčený, že Scott zničil život Zeldě. Populární kultura vyzvedla jisté aspekty jejich života a proměnila je v mýtus. (Například existuje nezlomná víra, nepodložená však žádnými zjevnými fakty, že Scott provozoval sexuální hrátky ve fontáně před hotelem Plaza.) Snažila jsem se určit, kde fakta ustupují mínění a kde pomluva přerůstá do přesvědčení, sledovala jsem proto líčení odlišná od těch, která jsou dnes obecně uznávána, a srovnávala mnohočetné prameny, včetně těch, jež sestavili sami Fitzgeraldovi.

Nejbohatším a v mnoha ohledech nejspolehlivějším zdrojem mi byla sbírka dopisů, které si ti dva posílali během námluv a pak v období, kdy Zelda byla v nemocnici a Scott pracoval v Hollywoodu. Nedocenitelné byly též sbírky dopisů, které si Scott vyměňoval se svými přáteli, se svým redaktorem, svým agentem a s Ernestem Hemingwayem. I když všechny dopisy, které se v tomto románu objevují, jsou mým dílem, jsou nicméně inspirovány onou ohromující masou korespondence.

Fikce založená na osudech reálných lidí se liší od literatury faktu tím, že důraz není kladen na věcné podrobnosti, ale na emocionální vývoj postav. Usilovala jsem vytvořit příběh co možná věrohodný, vystavěný na všech důkazech, které jsem měla k dispozici. Zvláště mě zaujalo mimořádné nepřátelství, které panovalo mezi Zeldou a Ernestem Hemingwayem. Přesto jsem nenašla žádný průzkum tohoto tématu, žádné vysvětlení, proč se zrodila tato reálná animozita. Obecně se soudí, že Hemingway prostě věděl, že Zelda je „bláznivá“ a pro Scotta zhoubná, záznamy však ukazují, že k ní byl po nějaký čas nekritický a měl k ní docela vřelý vztah – dokud se to náhle nezměnilo. Přistupovala jsem k záhadě tohoto proč podobně, jako by to snad učinil detektiv, vzala jsem v potaz známé motivace, charaktery a události, abych dospěla ke scénáři, který nabízím v tomto románu.

Ráda bych vyjádřila svou vděčnost následujícím životopiscům a vydavatelům, jejichž knihy a články o Zeldě, Scottovi, Hemingwayovi a o Murphyových mi umožnily si v duchu představit životní dráhu Fitzgeraldových tak zevrubně. Byli to zejména: Linda Wagner-Martinová, Nancy Milfordová, Sally Clineová, Kendall Taylor, Amanda Vaillová, Andrew Turnbull, John Kuehl, Jackson Bryer, Cathy W. Barksová, Mary Jo Tateová, Kenneth Schuyler Lynn a Matthew J. Bruccoli. Zvláštní díky náleží Frances Scott „Scottie“ Fitzgeraldové za její spolupráci s nakladatelstvím Scribner na obsáhlé fotografické reprezentaci fotoalba jejích rodičů, které vyšlo pod názvem Romantičtí egoisté. Vřele doporučuji.

Neocenitelná byla rovněž tvůrčí díla Zeldy a Scotta – jejich povídky, romány a články, z nichž mnohé jsou zmíněny v tomto románu. Pronikavý pohled na Scottovo rané dílo poskytuje sbírka povídek Před Gatsbym. Všechny Zeldiny publikované práce lze nalézt v Sebraných spisech Zeldy Fitzgeraldové. Obě knihy (a mnoho dalších prací o Fitzgeraldových) vydal Matthew J. Bruccoli, který si jich celoživotně vážil a který ve velké míře ovlivnil můj náhled.

Tuto knihu inspirovala má úcta a náklonnost jak ke Scottovi, tak k Zeldě. Opakuji: není to biografie, ale pokus romanopisce, který si představuje, jaké to je, být Zeldou Sayre Fitzgeraldovou.

Měla jsem to štěstí, že jsem se těšila podpoře mnohých přátel a členů rodiny, včetně mých kolegů z Fiction Writers Co-op a členů Hasenladies Book Club, Pam Litchfieldové, Sharon Kurtzmanové, Larryho a Jean Lublinerových, Michelle a Chucka Rubovitsových, Bryana a Susan Fowlerových, Earla Fowlera, Pat a Bernieho Clarkeových, Maggie Balistreri-Clarkeové, Eda Clarkea, Jasona a Lindy Timmonsových, Adele Dellavaové, mého manžela Andrewa a našich chlapců.

Mnohé díky Weymouthskému uměleckému centru v Southern Pines ve státu Severní Karolína, kde jsem byla dvakrát na stáži, když jsem tuto knihu psala. Pracovat v bývalém domově Jamese Boyda – v domě, který navštěvovali mezi jinými i Thomas Wolfe a Scott Fitzgerald – bylo opravdové privilegium i radost.

Ráda bych vyjádřila své trvalé uznání a vděčnost Wendy Shermanové, která mi po těch sedm let byla koučem, pastýřem i přítelkyní, a Jenny Meyerové, která mi vždycky říkala pravdu.

Jsem tak ráda, že jsem mohla spojit své síly s Lisou Hightonovou a s týmem Two Roads, kteří přinesli Z jako Zelda čtenářům ve Spojeném království a na mnohá místa za jeho hranicemi.

Cítím se poctěna a plna vděku za nadšení, které pro knihu projevil St. Martin’s Press. Zvláště chci poděkovat Dori Weintraubové za její obrovský přínos; Silisse Kenneyové, Lauře Flavinové, Lauře Clarkové, Stephanie Hargadonové, Stevenu Seighmanovi a Olze Grlicové za jejich neocenitelné úsilí; a Sally Richardsonové za její víru a nadšení, které pro mne tolik znamenaly. Sally je prostě zázrak. A konečně se vyznávám ze své věčné náklonnosti k moudré a brilantní Hope Dellonové, redaktorce mimořádných kvalit.

Poznámka překladatelky

Báseň Charlese Baudelairea na začátku třetí části díla je citována v překladu Jaroslava Fořta.

Pasáž z Alenky v říši divů Lewise Carrolla, uvozující pátou část, je převzata z překladu Jaroslava Císaře.

Věta z epilogu tohoto románu (uzavírající i Velkého Gatsbyho) je citována v překladu Lubomíra Dorůžky.

Therese Anne Fowlerová

Z jako Zelda

Z anglického originálu Z: A Novel of Zelda Fitzgerald

vydaného nakladatelstvím St. Martin´s Press v New Yorku roku 2013

přeložila Olga Walló

Obálku navrhl Ivan Brůha

Vydala Euromedia Group, k. s. – Odeon,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5,

v roce 2014 jako svou 1001. elektronickou publikaci

www.euromedia.cz

Knihu lze zakoupit v internetovém knihkupectví www.bux.cz

Table of Contents

Start

Prolog

Část první

1

2

3

4

5

6

7

8

Část druhá

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

Část třetí

29

30

31

32

33

34

35

36

37

Část čtvrtá

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

Část pátá

48

49

50

51

52

53

Epilog

Poznámka a poděkování

Poznámka překladatelky