TO NEJLEPŠÍ Z HORORU A FANTASY VI
33 nejlepších povídek z oblasti hororu á fantasy od autorů z celého světa

STŘÍBRO, NEBO ZLATO

Emma Bullová
Emma Bullová je přední autorkou městské fantasy díky svému prvnímu rozkošnému románu War for the Oaks (Válka o duby), který se odehrává na rokenrolové scéně města Minneapolis, i své práci na sérii antologií „punk fantasy“ Borderland. Bullová je také autorkou dvou výborných románů science fiction, Falcon (Sokol) a Bone Dance (Tanec kostí). Jejím posledním borderlandským románem je Finder (Nálezce). Bullová je zároveň rockovou hudebnicí a vydává občasník The Medusa; žije se svým manželem, spisovatelem Willem Shetterlym, v Minneapolisu v Minnesotě.
Silver or Gold je tradičnější dílo fantasy, než na jaká jsme od této mnohostranné autorky zvyklí – je to lyrická pohádka z imaginárního světa, napsaná pro antologii After the King (Po králi) vydavatele Martina H. Greenberga, vydanou jako pocta J. R. R. Tolkienovi.
T. W.
Luna srpeček seděla na vyvýšeném ohništi – jediném místě v prostřední místnosti, kde nepřekážela – s bradou položenou na hřbetech rukou. Ráda by byla dělala něco víc, ale věci, o kterých přemýšlela, byly nicotné, a většina jich byla nedůstojná. Sledovala Olšovou sovu, jak chodí sem a tam po břidlicové podlaze a střídavě vchází do přípravny a spižírny a prádelny a pak zase ven. Ruce Olšové sovy byly při každém průchodu plné věcí: nesla vyprané oblečení, sýr, sušený žlutý šťovík a kopretinu řimbabu, cínovou krabičku, vlněnou zástěru. Trochu se mračila celou svou červenou kulatou tváří a Luna věděla, že prochází seznamem, který měla v hlavě.
„To všechno nepobereš,“ řekla Luna.
„Ty bys to nepobrala,“ řekla Olšová sova, „ale já mám o padesát let větší zkušenost. Ty koukej, abys nezapomněla pořádně zavařit ovocné šťávy, nebo nebudeme celou zimu mít nic jiného než cibuli. A jestli se v došcích zase uhnízdí veverky, je takové jedno kouzlo…“
„To už jsi mi říkala,“ vzdechla si Luna. Trochu se nadzvedla, aby jí oheň opékal jiný kousek zad. „Kdybych ho zapomněla, tak si ho můžu najít. Je to od tebe bláznovství, vydat se na cestu zrovna teď. Za týden můžeme mít sníh.“
„Jestli přijde, tak holt půjdu sněhem. Ale on nenapadá. Ještě tak měsíc.“ Olšová sova zabalila do flanelu tři kameninové džbánky a zastrčila je do svého proutěného košíku.
Luna otevřela ústa a vylétlo z ní to, co se snažila nevyslovit celé tři dny. „Ztratil se už uprostřed léta. Proč musíš jít právě teď? Proč vůbec musíš někam chodit?“
Sotva to dořekla, Olšová sova se narovnala a přísně se na ni podívala. „Mám svou odpovědnost. To bys měla vědět.“
„Co to ale má co dělat s ním?“
„Je princem království Harku.“
Luna vstala. Byla vyšší než Olšová sova, ale pod tím divokým pohledem si připadala menší. Zamračila se, aby to zakryla. „A my v Harku žijeme. Žijí tu stovky – tisíce – lidí. Dokonce i spousta čarodějnic. A všechny nevyrazily na pochod jako nějaká parta nejmladších synů, co se vydává do světa.“
Olšová sova měla velmi mnoho vrásek, které se jí všude po obličeji prohloubily vždy, když se chystala usmát. Právě teď se prohloubily. „Za prvé, není známo, že by se nejmladší synové někdy vydali do světa ve skupinách. Za druhé, všechny čarodějnice, které vůbec za něco stojí, ho už zkusily najít, a to způsobem, který jim zrovna vyhovoval nejlépe. Všechny až na mne. Já jsem čekala, protože jsem si chtěla být jistá, že se beze mě obejdeš.“
Luna srpeček se na chvíli zarazila a přemílala si to. Pak si zase sedla, až to zadunělo, a objala si rukama kolena. „Och,“ řekla, napůl se smíchem a napůl plačky. „To není fér, to není fér. Dostat mě takhle na mou hrdost!“
„Ano, ano, má maličká, a kolik jí máš. Víš, já jít musím. Nedělej mi to ještě těžší.“
„Ráda bych ti nějak pomohla,“ řekla Luna po chvíli.
„To od tebe taky čekám: že uděláš všechnu svou práci a kromě toho zastaneš taky mou. Copak to není dost?“ Olšová sova uhladila chlopeň vaku a pevně utáhla řemínek.
„Vždyť dobře víš že ne. Nemohla bych jít s tebou?“
Olšová sova vytáhla nohou zpod stolu židli a posadila se na ni, ruce na kolenou. „Když cestuji duchem,“ řekla, „abych si vyprosila od Pramáti nějakou laskavost, taky se mnou nemůžeš.“
„Ovšem že ne. Kdo by hrál na buben a přivedl tě zpátky?“
Olšová sova zazářila. „Chytrá holčička. Otevři tu skříňku nad krbem a přines mi to, co najdeš uvnitř.“
Co tam Luna našla, byl bubínek. Nijak nepřipomínal široký plochý cestovní buben potažený hovězinou, jehož hlas jí zazníval v kostech a připomínal dýchající tep srdce pod jejími prsty, jehož hlas bylo slyšet v zemi, kde nebylo hlasů. Tenhle buben byl válec ne vyšší než čtvrtkový džbánek. Tělo bylo z nějakého bílého dřeva, kůže, kterou byly potaženy jeho dvě hlavy, byla jemně zrnitá a z provázku, jímž byla připevněná, visely ozdobné chomáčky kožešiny. Bubínek měl poutko z vydělané kůže, kterým byla prostrčená palička s koženou hlavičkou.
Luna zakroutila hlavou. „Tenhle nebude dost hlasitý ani na to, aby tě dovedl domů od studny, natož – kam to vlastně jdeš?“
„Tam, kam budu muset. Přines mi ho.“
Luna jí bubínek přinesla. Olšová sova ho podržela za kožené poutko a jedenkrát do něj udeřila. Zvuk, který vydal, bylo ostré, zvonivé tok, jako když klepne datel.
Olšová sova řekla: „Dřevo je z jasanu zasazeného ve stejnou hodinu, kdy jsem se narodila. Kůže je z ovce, narozené stejný den. Krmila jsem ovci a zalévala jasan, a o svých šestnáctých narozeninách jsem je požádala o jejich životy a oni mi je rádi odevzdali. Ať jsem jak chci daleko, buben mne dostihne. Pokud bych ho nemohla slyšet, jeho zvuk vyhasne.
Zítra za úsvitu vyrazím,“ pokračovala Olšová sova. „Zítra při západu slunce, až za čárou Nechtěných hor vyhasne poslední proužek slunce, a každý další západ slunce, udeř jednou do bubnu, tak, jako jsem to právě udělala já.“
Lunou poněkud otřásla slavnostní vážnost toho všeho. Konečně se ale vzpamatovala a opakovala: „Každý den při západu slunce. Jednou. Budu si to pamatovat.“
„Hm. No dobrá.“ Olšová sova nadzvedla ramena, jako by velebnost byla jen šálem, který může setřást. „Zítřek vždycky přichází brzy. Je čas dát oheň spát.“
„Já se postarám o věci na zahradě,“ řekla Luna. Přehodila přes sebe plášť a vyšla dveřmi přípravny do noci.
Její kmotr byl vzhůru a rostl. Olšová sova bude mít dobré světlo, kdyby musela cestovat v noci. Bylo by to ale chladné cestování; poprašek námrazy pokrýval listy a révu a cestu z plochých kamenů jako talek. Luna se zachvěla a vzdychla. „Jakou to má cenu, mít tělesně zdatného mladého učně, když se všechny jeho schopnosti nevyužijí?“ mumlala do vánku. Chlad odnesl její šepot do tmy.
Uštípla květ ze žluté chryzantémy a stonek byliníku ze zastřešeného záhonu. Když se vrátila zpátky do domu, zjistila, že Olšová sova už přiložila, urovnala polena pohrabáčem a přinesla misku vody. Luna do ní vhodila květy.
„Utěšiteli, chraň nás před zimní temnotou,“ oslovila Olšová sova oheň, jako by oslovovala starého přítele. Zamíchala vodu prsty a říkala: „Pomocníku, živiteli těla a srdce, setrvej v bdělosti, a nedovol žádné bludné jiskře vzplanout, dokud slunce nepřevezme tvou stráž.“
Odraz plamenů přelétl zvlněnou krajinu Soviny tváře, žlutě zazářil v jejích ostrých tmavých očích, proměnil běl jejích vlasů v barvu slonoviny. Zítra večer, pomyslela si Luna, tady nebude. Jenom já. Dokázala tomu uvěřit jen část její mysli, ta, v níž ležely všechny nevyzkoušené věci. Vše ostatní v ní, mysl a plíce a konečky prstů, všechno to odmítalo.
Olšová sova stříkla rukou vodu na ohniště. Řada kapek se proměnila v páru. Podala pak misku Luně a Luna květy přihodila do ohně.
Po chvilce uctivého ticha Luna řekla: „To je voda.“ Bylo to pokračování starého sporu. „A polena byla stromy, které rostly ze země a živily se vodou, a oheň sám se živí jimi a vzduchem. To jsou všechny čtyři živly. Nemůžeš je od sebe oddělit.“
„Je hodina ohně, a to, co teď uctíváme, je oheň. V patřičné hodiny uctíváme ostatní tři, a jestli budeš říkat takové věci na veřejnosti, žádná vzdělaná osoba ve vesnici se s tebou nebude bavit.“ Olšová sova vzala misku z Luniných rukou a stiskla jí prsty v silném, vlhkém sevření. „Má maličká, můj řebříčkový výhonku. Už nejsi dítě. Až odjedu, budeš dospělá, alespoň v očích ostatních, když už ne ve svých. To, co lidem z dětských úst zní jako bláznovství, se stává něčím jiným na rtech dospělé ženy: svatokrádeží, vzdorem, šílenstvím. Dělej věci tak, jak se ti zdají vhodné, ale o svých představách buď zticha a drž od sebe oheň a vodu i zemi a vzduch.“
„Ale –“
„Vylej misku a běž do postele.“
Luna znovu vyšla do zahrady a vyšplíchla vodu z misky – směrem na jih, protože to byla strana zasvěcená ohni. Chvilku pak postála v chladu, se strašlivě těžkým pocitem v hrudi, který byl dál než smutek, dál než slzy. Dýchala zhluboka, aby jej zmrazila, a prudce vydechovala, aby vypudila jeho střípky. Nebyl ale citlivý ani na chlad, ani na vítr.
„Chtěla bych být ženou,“ zašeptala. „Raději ale budu dítě s tebou než žena bez tebe.“ Zvuk těch slov, vědomí, že jsou pravdivá, udělaly to, co nedokázala zima. Ten strašný pocit se zlomil, roztál a vyšel z ní v bolestných slzách. Uklidňující pořádek kolem ní, záhony a ploty, které udělala Olšová sova, pomalu zastavily jejich proud, a laskavý studený vzduch jí osušil tváře.
Za svítání, když světlo východu slunce leželo propletené ve větvích stromů, si Olšová sova usadila tlumok na zádech a vyšla předními dveřmi. Luna s ní šla až k brance na spodním konci dvora. Olšová sova byla určitou postavou v neurčité, mlhavé zemi úsvitu, oblečenou v ošuntělém purpurovém vlňáku. Stříbrné a černé vlasy měla nacpané pod zeleným kloboukem s opile se klátící krempou.
„Myslím, že by sis ten klobouk neměla brát,“ řekla Luna sevřeným hlasem. „Vypadáš jako tykev.“
„Mně se líbí. Jsem stará. Můžu si nosit, co se mi zlíbí.“
Šla. Co jiného se dalo říci než Sbohem, i když to vůbec nebylo to, co Luna chtěla? „Kdy se vrátíš?“
„Až ho najdu. Nebo až budu vědět, že se najít nedá.“
„Vždycky jsi mi říkala, abych nezkoušela ověřovat zápory.“
„Jsou způsoby,“ odpověděla Olšová sova s vyhýbavým pohledem, „jak to v tomhle případě udělat.“
Velice tenká Luna se ve slabém slunci zachvěla. Olšová sova na ni zašilhala nahoru a lehce ji štípla do brady. Zavřela pak za sebou vrátka a vydala se dolů s kopce. Luna se za ní dívala – zelenou a purpurovou, bláznivou a silnou –, dokud jí pohled nezakryly stromy.
Zavařila ovocné šťávy, než je uložila do sklepa. Skládala pocty živlům, každému v jeho vlastní hodinu. Vyráběla chléb a víno, sbírala poslední byliny, vyklepávala rohožku a voskovala všechny podlahy na ochranu proti blížící se zimní špíně. Opravila došky a plot, prořezala jabloně a okopala záhony na zahrádce. Nacházela útěchu v tom, že se starala o pořádek, který zavedla Olšová sova.
Luna také převzala další zavedené věci. Když napadal první sníh, její sousedé jí začali přinášet své bolesti a strádání, posílat pro ni, když mělo dítě horečku, volat ji, aby rovnala zlomenou nohu psa nebo zašila poraněný bok koně. Ptali se, který den je nejlepší na podepsání smlouvy a zda je nějaké kouzlo, které by udrželo noční stín mimo pole se senem. Na oplátku jí nosili jmelí a vrbovou kůru, pytlík žitné mouky, džber mléka.
Práce jí nevadila. Byla k ní vedená; připadala jí tak přirozená jako každodenní vstávání. Zjistila ale, že jí vadí plat. Když chlapec nejbližšího souseda, Fell, zajel k brance na svém oslíku a jako spolujezdce měl za sebou pytel mouky, poděkoval jí a dal jí ho, skoro mu ho hodila zpátky. Olšová sova jí předala své dovednosti a nechala ji tam, aby jim sloužila. Odplatu by měla dostat Olšová sova. Nebylo ale ani náznaku, co se objeví dřív, zda Olšová sova, nebo dno pytlíku.
„Vypadáš legračně,“ řekl Fell.
„Ty vypadáš hůř,“ odpověděla Luna, protože ho učila šplhat po stromech a chytat ryby, a měla tudíž právo na určité výsady. „Znáš takové věci udělané ze dřeva a kosti, s řadou malých ostnů seřazených těsně vedle sebe? Říká se tomu hřeben.“
„Haha.“ Ukázal na mouku. „Doufám, že z ní naděláš koláče a budeš tlustá.“ Zašklebil se a hopkal zpátky dolů k oslíkovi. Když šplhali vzhůru kopcem, sníh jim odlétal od nohou a chlapec jí od křižovatky zamával.
Cítila se líp. Olšová sova by takový rozhovor nikdy nevedla.
Každý večer při západu slunce vytahovala Luna buben ze skříně nad krbovou římsou. Podívala se na něj, sáhla na něj a pomyslela na svou učitelku. Snažila se představit si ji, jak je v pořádku, v teple a bezpečí, s teplým jídlem před sebou a příjemnou společností kolem sebe. Konečně pak, když okraj slunce zablikal za vzdálenou linií kopců, mávla koženou paličkou proti jemné kožené hlavě a bubínek zazněl jako klepnutí datla.
Pokaždé si Luna říkala: Opravdu to Olšová sova slyší? A jestli opravdu ano, co by se stalo, kdyby Luna udeřila ještě jednou? Kdyby uhodila třikrát, pomyslela by si Olšová sova, že něco není v pořádku, a vrátila by se domů?
Všechno ale bylo v pořádku. Luna bubínek odložila až do příštího západu slunce.
Přišla Dlouhá noc a ona navštívila všechny své sousedy tak, jako oni navštívili ji. Přinesla jim jedlové větve převázané potměchutí a medová cukrátka a nad prahem pronášela žehnající zaříkání. Dívala se, jak krajina taje a zamrzá. Přišel Den svící a ona zašla do vesnice nasáklé a zmatené kouzlem teplejšího počasí, aby se podívala na zapálení světel nového roku plamenem starého. Mohlo by se stát, říkali vesničané, že prince nikdy nikdo nenajde. Možná, že ho Král kamenů stáhl pod zem a že tam bude ležet bez dechu, v tichu, navždycky. A jestlipak nemá nějakou zprávu od Olšové sovy a zdalipak to není už dost dlouho, co je pryč?
Ano, řekla Luna, už je to dost dlouho.
Zahrádka se začala zachvívat, skoro neviditelně, jako kočka, která ve spánku myslí na snídani. Všude bylo slyšet zvuk tekoucí vody, i když sníh vypadal netknutý a led byl stejně tlustý jako vždycky. A najednou, jako by příroda rozrazila dveře, bylo jaro, a Luna si mohla nohy uběhat, co měla práce. Bahnící se ovce ji vyhnaly na blátivé cesty v kopcích mezi chalupami a farmami v celém okolí. Také klisny začínaly vrhat hříbata. Děkovala moudrosti za to, že alespoň muži a ženy neměli žádné pravidelné období.
Od pozdního rána byla u plnokrevníka Tansy Broadwaterové. Hříbě se v lůně otočilo a zatáhlo pupečník a Lunu skoro ochromovalo pomyšlení na cenu obou zvířat a na to, že má v rukou jejich životy. Byla až po lokty od krve a od samého zaříkávání chraptěla, konečně se na sebe ale s Tansy dívaly přes kohoutek sajícího hříběte.
„Pojď dovnitř na hrnek horkého čaje,“ řekla Tansy, když si Luna z rukou a paží smývala mýdlo. „Stejně nebudeš chtít vyrazit na cestu lesem, dokud nevyjde měsíc.“
Luna zvedla oči, celá překvapená, a otevřela dveře stodoly. Slunce mělo kolem sebe Nechtěné hory jako náhrdelník.
„Musím jít,“ řekla. „Je mi líto. To je v pořádku.“ Rozběhla se po pěšině.
Pod botami se jí kutálely kameny a napůl rozpuštěný led ležel ve stínu kluzký jako máslo. Pod stromy byla už skoro noc. Vrhla se dolů z jednoho kopce a nahoru na druhý, a zase dolů, smekala se, někdy až na všechny čtyři. Cítila, jak jsou její kosti křehké jako ohořelé dřevo, jak má křehké kotníky, jak čekají na to, aby se vymkly. Měla strach se znovu podívat na slunce.
Branka – měla ruku na brance na spodku stezky. Vzlykala úlevou. Tak blízko… Utíkala nahoru zahradou, studený vzduch v prsou byl jako oheň. Zoufale zápolila s předními dveřmi, dokud si nevzpomněla, že jsou zavřené zevnitř, že odcházela přes přípravnu. Práskla dveřmi přípravny, až se věci na poličkách rozezvonily a zarachotily. Rychle ke krbu a otevřít dvířka skříně…
Měla bubínek v ruce a oknem bylo v kopcích vidět okraj slunce, tenký jako nitka. Stihla to včas. Když se obzor uzavřel nad slunečním kotoučem jako víčko hadího oka, Luna udeřila do bubnu.
Neozvalo se vůbec nic.
Luna zírala na bubínek, na paličku, na své ruce. Udělala něco špatně, musela něco splést. Znovu udeřila paličkou na hlavičku bubínku. Mohla ale stejně dobře tlouci dřevem o dřevo. Neozvalo se žádné datlí klepnutí, žádné ostré čisté volání. Cítila, jak se setkaly kůže a palička, dívala se při tom na ně. Co udělala špatně?
Pomalu se rozvzpomněla na slova Olšové sovy. Jestliže ho nebudu moci slyšet, jeho zvuk vyhasne. Luna si vždycky myslela, že bude buben špatně slyšet. Ne ale, že bude zticha. Řekni mi, že tohle neuslyšíš, pomyslela si divoce. Když odcházela, říkaly si ještě něco o ověřování záporů – že byly způsoby, jak ověřit, že se princ najít nedá.
Kdyby byl mrtev, například. Kdyby z něj byly jen kosti pod zemí.
A Olšová sova, tam, kde ji bubínek nemohl dostihnout, prince možná následovala až do říše Krále kamenů.
Pomyslela na to, že by začala do bubnu tlouci; viděla se v duchu, jak do něj mlátí, dokud se nerozezní nebo nerozbije. Představila si také, jak pláče; mohla by brečet a řvát a rozbíjet věci a pak se zhroutit vyčerpaná a nešťastná.
Nakonec zůstala sedět tam, kde byla, u stolu, bubínek na klíně, a dívala se, jak prosakuje tma a vyplňuje místnost kolem ní. Žal a zoufalství v ní narůstaly a klesaly, v pomalém rytmu, jako zkracování a prodlužování dne. Když její neštěstí vyvrcholilo, skoro se rozplakala, skoro vykřikla, skoro od sebe bubínek odhodila. Pak se začalo zmenšovat, a ona si pomyslela, Ne, unesu ho, dokud nezačalo zase narůstat.
Neudělá nic, rozhodla se, dokud nedokáže vymyslet něco užitečného. Bude čekat, dokud ji pavouci neopředou pavučinami, až bude celá bílá, jestli to bude potřeba. Musí ale udělat něco lepšího než brečet, něco lepšího než rozbíjet věci.
Kožené vázání bubínku Olšové sovy ji řezalo do zaťatých prstů. Ve slabém světle hasnoucího ohně bylo dřevo a kůže jen bledou hmotou v jejím klíně. Jak se mohlo kouzlo Olšové sovy vytratit do tohoto – bubínku bez hlasu? Jaký hlas by k ní teď mohl dosáhnout?
A Luna si sama překvapeně odpověděla: Pramáti.
Nemohla. Nikdy se sama nevydala hovořit se samotnou Pramáti. A jak by tam mohla odejít, když tu nebyl nikdo, kdo by pro ni mohl bít do bubnu, až bude pryč? Mohla by se ztratit navždy, napořád se potulovat propletenými kořeny Pramátiných stromů.
Přesto vstala a se ztuhlými klouby se vydala do přípravny. Udělala hromádku z dřevěného uhlí a vysušila myrtu a cedr. Do dřevěné číše nalila jablečné víno a vhodila do něj semínko svlačce. Byla to důvěrně známá souslednost pohybů. Dělala je pro Olšovou sovu. Sundala se stěny u předních dveří černou ovčí kůži, položila ji na podlahu a rozestavila kolem ní víno a zápal, víno na východ, uhlíky na jih. Další cesta, pro sůl a malý nožík s kostěnou rukojetí. Zem na sever, malou kuželovou hromádku soli, a nůž na západ, za vzduch. (Sůl také pocházela z moře, říkala jí její vzpurná mysl, a kov nože byl vytěžený ze země a zakalený ohněm a vodou. Měla teď ale strach z rouhání, bála se pochybovat o vědění, kterému musí důvěřovat vahou životů. Dělala všechno tak, jak se to učila.)
Konečně vybrala velký buben, cestovní buben, z jeho proutěného koše a položila ho na ovčí kůži. Buben jí pomůže na části její cesty. Jakmile ale překročí hranici, bude muset nechat tělo, prsty, buben a všechno na přechodu a buben ztichne. Potřebovala tak málo: jen ťuk, ťuk, ťuk. Dobrá, bude to muset obstarat její srdce.
Luna se posadila se zkříženýma nohama na kůži. Pravou rukou vzala nůž a lehce ho táhla po zemi kolem sebe, jako by byla kompas. Za zády nůž přendala do levé ruky, jemně, hrot neopustil břidlici. Kdysi to bylo obtížné, naučit se převzít nůž, když jí ho Olšová sova podala. Nakreslila kruh znovu špetkou soli, kterou vysypala z každé ruky. Cedr a myrta dýmaly a praskaly na svém loži z uhlíků. Nakonec kruh nakreslila vínem, které setřásala z prstů, a zbytek vypila. Pak vzala buben.
Snažila se slyšet rytmus svého dechu, svého srdce, rytmus, který v ní byl vždycky. Až když cítila, že si je tím rytmem jistá, začala spolu s ním pohybovat prsty a klepat na bubínek. Zachvěl se pod jejími prsty a tiše vydal tón. Když si byly její ruce na hlavici bubnu jisté, zavřela oči.
Strom. Luna věděla, že to je začátek cesty; měla začít na konci větve velkého stromu. Ale jakého stromu? Byla noc, nebo den? Má si sebe představit jako ptáka, nebo brouka, nebo jako sama sebe? A jak má na to všechno myslet a ještě hrát na buben?
Krk jí ztuhl a jednu nohu necítila. Moc přemýšlíš, hubovala se. Olšová sova nikdy takové potíže neměla. Olšová sova také nikdy nenaznačovala, že by existovalo něco takového jako moc myslet. Kdyby se myslelo víc, řekla si, spravilo by to většinu problémů na tomhle světě.
Dobrá, nebude si tedy s přemýšlením dělat zábrany. Usadila se k bubnování a měla pocit, jako by ji ten zvuk obaloval jako peřina.
Strom příliš velký na to, aby se vůbec dal celý přehlédnout, jeden z celého lesa takových stromů. Strom s korunou tak širokou jako jasné noční nebe na vrcholu kopce. Takže noc. Je to dub, řekla si, ale zelený i v zimě. Představila si stříbřitě zelené listy kolem sebe a drsnou černou kůru, třpytící se v měsíčním světle hvězdičkami rosy. Z konce větve přicházelo světlo. V listech se tam uvelebil oloupaný bílostříbrný půlměsíc, nový měsíc osvobozený od stínu starého. Poskytl jí světlo na cestu.
Jak se blížila ke kmeni, drsná pěšina z kůry se rozšiřovala. Představila si ptáky vyrušené ze spánku a rychlé, reptavé čík veverky probuzené v hnízdě. Vítr províval sem a tam klenbou stromů a rozechvíval je. Měsíc naslouchal jejím krokům na dřevě, pravidelným a odměřeným: hlas bubnu.
Dolů podél kmenu, dolů směrem ke změti kořenů, propletenému zrcadlovému obrazu větví nahoře. Všude okolo ní byly kmeny dalších stromů a spletité větve clonily světlo měsíce. Šlo se obtížněji, bylo nutno se prodírat proti životu stromu, který vždycky směřoval nahoru. V uších jí zněl slabý, pravidelný tlukot srdce.
Bylo příliš tma na to, aby dokázala říci, která cesta vede dolů, příliš tma na to, aby dokázala říci cokoli. Luna nevěděla, jestli se už dostala ke kořenům, nebo ne. Chtělo se jí vykřiknout, zavolat Pramáti, ale své tělo nechala za sebou a v něm také svůj jazyk.
Před ní se objevilo slabé světlo a pomalu se zvětšovalo. Byly v něm vzorky, barvy, tvary – rozeznala branku dole na zahrádce a pěšinu vedoucí do lesa. Na pěšině – byla to ta, co znala? Teď ji lemovala šalvěj – spatřila postavu vytvořenou třepotající se starou černou látkou a neurovnanými prameny bílých vlasů, které od ní vlály. Nějaký cizinec, pomyslela si Luna; pokusila se ji dohonit, ale zdálo se, že se vůbec nehýbe. U prvních okrajů stromů se postava otočila, zvedla ruku a zamávala. Pak zmizela pod střechou lesa.
Lunin duch se rozletěl vzhůru jako polekané ptáče. Otevřela oči v prostřední světnici domu. Potácela se na ovčí kůži, cestovní buben měla u nohou. Srdce jí bušilo pod žebry, jako když se holí přejíždí přes laťky plotu. Všechno ji bolelo a píchalo. Udělala krok zpátky, zapotácela se a sedla si.
„Dobrá,“ řekla, a poskočila, když zaslechla vlastní hlas. Olízla si suché rty a dodala: „Tak takhle se to určitě udělat nemělo.“
Třásla se. Sesbírala všechny věci a uklidila je, dřevěnou misku vymyla. Sebrala ovčí kůži a otočila se, aby ji pověsila na zeď, když ji znovu překvapil vlastní hlas. „Ale vždyť to fungovalo,“ řekla. Stála velice klidně a tiskla k sobě ovčí vlnu. „Fungovalo to, nebo snad ne?“ Cestovala a kladla otázky, a dostávala odpovědi, a i když ne v podobě, které by byla rozuměla, pořád to byly otázky a odpovědi a to bylo všechno, co potřebovala. Luna si pospíšila a uklidila kůži. Najednou se musela udělat spousta věcí.
Příští ráno naplnila vak jídlem a oblečením, krabičkou s troudem a medicínami a navrch toho všeho položila jedlový bubínek, bubínek Olšové sovy. Navlékla si nejsilnější boty a plstnatý vlněný plášť. Udusila oheň na ohništi, zavřela všechny okenice a nechala cedulku pro Tansy Broadwaterovou, na které ji prosila, aby dohlédla na dům.
Konečně si hodila tlumok na záda a vydala se dolů cestou, brankou, dolů s kopce a do lesa.
Luna už cestovala i dřív, s Olšovou sovou. Věděla, jak hledat cestu a jak rozdělat pořádný oheň a uvařit na něm; spala už venku a bydlela v hostincích a na farmách. Tyhle věci byly úplně stejné. Neměla důvod, aby se cítila divně, ale cítila se tak. Cítila se jako podvodník a čekala, kdy se ji nějaký náhodný pocestný, kterého potká, zeptá, jestli je dost stará na to, aby cestovala sama.
Myslela si, že byla doma sama; myslela si, že už poznala velikost a podobu samoty. Teď věděla, že prohledala jen její koutek. Chůze jí dávala prostor pro přemýšlení a pohledy k dívání: výtrusy kapradí vylétající z rozbředlé půdy, žluté pohárky divokých krokusů zachycených sluncem, namlouvání havranů. Nemělo ale žádnou cenu ukazovat a volat Podívej!, protože jediné oči, které tu byly, to už viděly. Samota způsobovala, že nic nevypadalo úplně skutečně. Každý večer bylo těžší rozdělat oheň a stále méně ji zajímalo jídlo. Ale každý večer při západu slunce udeřila do bubínku Olšové sovy. Každý večer zůstal potichu a ona seděla v tom tichu vždycky znovu připravená o všechno.
Šest dní procházela vesnicemi, lesem a farmami. Počasí zůstávalo suché a jasné a nejarní po pět z nich, ale šestý den klopýtala zvedajícím se mrazivým větrem pod klesajícím nebem. Cesta teď byla širší, hladká a měla na ní větší společnost: kolem ní projížděly sem a tam potahy, povozy a jezdci a kráčeli jiní chodci. V poledne se zastavila v hostinci, větším a živějším než kterýkoli jiný, který až dosud navštívila.
Chlapec, který před ni postavil čaj, měl nad veselým poďobaným obličejem čupřinu blonďatých vlasů. „Je tam dobrej studenej nákyp,“ řekl, než se mohla zeptat sama. „Králik, houby. Jinak je tam ještě ovocná polívka. Ale o šunku si neříkejte – myslim, že je z kance, kterýho špatně podřízli. Je hnusná.“
Luna nevěděla, jestli se má smát, nebo zírat. „Tak to bych pak asi ráda nákyp, prosím. Nechci vypadat jako blázen, ale kde to jsem?“
„Malej Hark,“ odpověděl. „Ale neměla byste si dělat velký naděje. Velkej Hark je vocaď tejden pěšky západním směrem. Dete tam?“
„Nevím. Předpokládám že ano. Někoho hledám.“
„Ve Velkým Harku? Hm. No, konečně, i v mraveništi se dá najít mravenec, když zrovna netrváte na jednom určitým.“
„To je tak velký?“
Souhlasně přikývl. „Leda byste hledala krále nebo královnu.“
„Ne. Hledám ženu – starou, s vlasy spíš bílými než černými, a oválným růžovým obličejem. Menší než jsem já. Baculatá.“ Popsat Olšovou sovu bylo obtížné; znala ji příliš důvěrně. „Měla by na sobě mít plášť v barvě baklažánu. Je to čarodějka.“
Chlapcova tvář se pomalu proměnila. „Není taková ta ‚budu na tebe přísná, protože to s tebou myslím dobře‘? S proutěným ruksakem? Co léčí uhry na obličeji lískou a křenem?“
„To by mohla být ona… Co tu jinak používáte na uhry?“
„Nevim, ale ten křen docela zabral. Jo, zastavila se tu, jestli to byla ona. Ale jsou to celý měsíce.“
„Ano,“ řekla Luna, „to jsou.“
„Mířila do Velkýho Harku, takže jste na správný cestě. Hodně štěstí.“
Když se vrátil s králičím nákypem, řekl: „Nejdřív přídete na Burntonskou kotlinu – to je asi dva dny cesty. Pak už budete mít pastviny brzo za sebou. Pak budete ráda, jestli uvidíte slunce, dokud nebudete na dohled od Velkýho Harku.“
Luna polkla příliš velké sousto nákypu. „Ráda? Proč?“
„No, budete v Jezerním lese, ne?“
„Ano?“
„Vy toho moc o zeměpise nevíte,“ řekl smutně.
„Vím, že jsem nikdy neslyšela, že by Jezerní les byl tak hustý, že by jím neprošlo slunce. Tys tam někdy byl?“
„Ne. Ale každej, kdo tam byl, říká, že je to pravda. A když jsem tady, tak poslouchám, co o tom pocestní povídají.“
Luna už otevírala ústa, aby řekla, že v nálevnách zájezdních hospod slyšela napovídat víc nesmyslů, než na kolik bylo míst na celém širém světě, když z kuchyně zatroubil ženský hlas: „Špačku! Seš tu na práci, nebo si na dnešek platíš pokoj?“
Světlovlasý chlapec se ušklíbl. „Rozhodně vám přeju hodně štěstí,“ řekl Luně a zmizel zpátky v kuchyni.
Luna snědla večeři a zaplatila za ni mincí s vyraženou princovou tváří. Zamračila se na ni, když ji položila na stůl. To je všechno tvá vina, řekla jí. Pak zvedla svůj raneček a otočila se ke dveřím.
„Začalo cedit,“ zavolal za ní světlovlasý hoch. „Za hodinu na vás bude lejt.“
„Tak zmoknu,“ řekla. „Ale děkuju.“
Stopa byla vychladlá, ale alespoň na ní byla. Ty novinky ji táhly kupředu.
Chlapec měl s počasím pravdu. Vítr honil déšť ze všech stran a ten si nacházel cestu pod její plášť a dovnitř kapuce a do každého švu jejích bot. V době, kdy zarputile šplhala na skalní hřeben nad Malým Harkem, byla skrz naskrz mokrá a vychladlá a snila o pevných střechách, velkých ohních a čistém, suchém ložním prádle. Pohled z vrcholu stezky jejími sny otřásl.
Očekávala další údolí. Tohle ale nebyla kotlina, ale plošina plná dlouhé zvlněné trávy pískové barvy a ona stála na jejím okraji. Luna pošilhávala skrz déšť dopředu a na obě strany a hledala druhou stranu plošiny, ale tráva pokračovala dál, až kam dohlédla, nepřerušovaná ničím než malými vyvýšeninami a údolíčky. Podle všeho by ani za dobrého počasí neviděla její konec.
Toho večera se utábořila uprostřed oceánu trávy, protože nebylo kde jinde se uložit. Nebylo tu žádné dříví na podpal. Pomyslela na to ještě před tím, než se vydala dolů na pláň, ale všechno dříví, které dokázala posbírat a vzít s sebou, bylo nasáklé vodou. Proti tomu nejhoršímu dešti vztyčila naolejované plátno, nasbírala hromadu trávy lesknoucí se vlhkem a dala se do práce. Sledovala také stále slunce; ve správnou chvíli vytáhla bubínek Olšové sovy a zahrála na něj, přikrčená pod plátnem, aby ho schovala před deštěm. Neměl co říci.
Za půl hodinky měla tlustý pletenec slámy. Položila ho do kruhu holé země, který vytrhala, a z vaku vytáhla krabičku s troudem a tři jablka, vrásčitá a sladká, jak byla uložená na zimu. Bylo to poslední jídlo, které měla z domova.
„Všechno je od tebe,“ řekla Luna, položila jablka do svazku slámy a nad ně postavila malý kužel z mokré trávy. „Vzala jsem si jídlo a půdu pod nohama, dech a teplo, balzám na žízeň. To všechno tobě vyměním, s láskou a úctou, když mi poznovu dopřeješ své pomoci.“ S tím vykřísla do kužele trávy jiskru.
Na chvilku se jí zdálo, že výměna nedošla přijetí. Požádala všechny živly namísto samotného ohně a oheň se urazil. Pak ale olízl stéblo malý modrý plamínek, a další. Za několik minut se starala o drobný útěšný oheň, obsažený v pletenci slámy a živený jablky Olšové sovy.
Dlouho seděla přikrčená pod přístřeškem z naolejovaného plátna, zabalená do svého pláště a s malým ohníčkem mezi nohama. Šla do Velkého Harku, protože si myslela, že Olšová sova by to taky udělala. Možná tam ale nešla. Olšová sova mohla možná jít odsud na jih, do Cystegondu. Nebo na sever, do chladných, ze země vyzdvižených tesáků Kostí Země. Mohla jít kamkoli, a Luna by o tom neměla tušení. Prosila – ale netrvala na tom, aby jí řekla nebo ji vzala s sebou, nesnažila se ji následovat. Řekla jen sbohem. Teď už nikdy cestu nenajde.
„Co tu dělám?“ zašeptala Luna. Nedostala odpověď kromě neustálého spěšného zvuku trávy ve větru, který opakoval huš, huš, huš. Nakonec jí bylo dost teplo na to, aby dokázala usnout.
Příští ráno se slunce vrátilo, vodnaté a nesmělé. Jeho světlo jí poprvé dopřálo skutečný pohled na velký zlatohnědý oceán, kterým se prodírala. Za sebou viděla skalní hranu, pod kterou ležel Malý Hark. Před ní nebylo nic jiného než tráva.
Bude to dlouhý den, pokud bude mít jenom takovou vyhlídku. Snažila se tedy najít něco víc. Viděla nové zelené výhonky trávy při úpatí starých stonků. Jejich lístky byly ještě pevně ovinuté jeden kolem druhého jako objetí milenců. Bodlák rozprostíral růžici divokých listů a snažil se zabrat si zemi, do výšky ale ještě nevyrostl. Viděla také otisky koňských kopyt a hnůj, a jednou také široký sešlapaný pás trávy, který se táhl napříč cestou jako koryto řeky zaříznuté do trávy. Země v něm byla blátivá a posetá otisky kopyt. Šla dál, slunce vystoupalo na nebe a odpařilo déšť z jejího pláště.
Večer dorazila do městečka Burntonská Kotlina. Ano, řekl jí majitel krčmy, den chůze ji zavede pod větve Jezerního lesa. Pak bude muset jít opatrně, protože je plný lupičů a duchů a divokých zvířat.
„Dobře,“ řekla Luna, „loupežníci se nebudou obtěžovat mě zastavit a nemyslím si, že bych měla nějaké spory s mrtvými. Takže se soustředím na divoká zvířata. Ale děkuji vám mnohokrát za varování.“
„Jezerní les, to není dobré místo,“ dodal krčmář.
Luna si pomyslela, že lidé, kteří žijí uprostřed nekonečné trávy, se asi budou bát lesa. Řekla ale pouze: „Hledám někoho, kdo tu možná před několika měsíci prošel. Jmenuje se Olšová sova a vypravila se hledat prince.“
Potom, co ji Luna popsala, hostinský sešpulil rty. „Je mi povědomá. Myslím, že tu snad mohla projít, směrem na západ. Ale jak říkáte, jsou to měsíce, a nemyslím, že bych ji tu od té doby viděl.“
Nikdy jsem ještě neslyšela tak odrazující povzbuzení, pomyslela si Luna unaveně a vrátila se ke své večeři.
Příštího dne odpoledne došla k Jezernímu lesu. Všechno se změnilo: vůně, barvy světla, teplota vzduchu. Přes hostinského varování se Luna nedokázala úplně ubránit tomu, aby ji to povzbudilo, aby pocítila radostnou úlevu. Při chůzi se kolem ní zvedala tajnůstkářská vůně borové smůly a temné větve byly plné ptačího zmatku. Poblíž slyšela vodu; šla za zvukem až k prudké bystřině a pramenu, který ji napájel. Voda byla studená a mírně nakyslá od borovic; naplnila si láhev a omyla obličej.
Chvilku u vody postála. Pak sundala ze zad batoh a hrabala se v něm, až našla malý plátěný sáček, ve kterém byly její cennosti. Vyklepala stříbrnou jehlici ve tvaru skákající žáby. Nosívala ji o svátcích k zelenému šátku. Byl to dárek od Olšové sovy – ale to bylo všechno. Hodila ji do studánky.
Bylo to správné? Ano, žába byla vodní zvíře, bez ohledu na to, že půlku času dýchala vzduch. A stříbro bylo vodním kovem, ačkoli bylo vydolováno ze země a tvar dostalo od ohně a černalo stejně rychle ve vodě jako ve vzduchu. Jak jen mohlo kouzlo být založeno na pochopení pravé podstaty věcí, pokud tolika věcí nedbalo?
Na povrch vyplula bublina a hlasitě praskla. Luna se zasmála: „Rádo se stalo, a nápodobně,“ řekla a vydala se zase na cestu.
Jezerní les jí poskytl bohatství jehličí spadaného za celá století, suchého a plochého, místo lůžka a spoustu suchého dřeva na oheň. Pod střechou větví tu byla zima, bylo však čím jí čelit. Udržovala pořádný oheň, kvůli zimě a proti masožravcům, kteří by byli zimou příliš zesláblí, aby se vydali za koňmi Burntonské Kotliny.
Další den cesty, a další. Kdyby se vyšplhala na jednu z nejvyšších borovic, až na její vrchol, vypadal by Jezerní les jako plocha trávy – vlnící se, skoro nekonečná? Třetí den, když těch několik paprsků slunce, které dosáhly k podlaze lesa, bylo šikmých a dlouhých, se zvedl vítr. Luna poslouchala, jak kmeny nad ní skřípou a větve sviští jako metly v rozhněvaných rukou, a rozhodla se utábořit.
V Jezerním lese nebylo poslední hranu zapadajícího slunce nikdy vidět. V tu dobu už bylo pod stromy tma. Než Luna vytáhla z torny bubínek Olšové sovy, rozdělala oheň a dala vařit vodu.
Stromy nahoře řvaly, ale u jejich paty cítila Luna jen silnější vánek. Zachumlala se do pláště a udeřila na bubínek.
Bubínek nevydal žádný zvuk, ale shora zaslechla ránu a hromový zvuk a pocítila závan vzduchu, který jí přelétl přes obličej. Uskočila dozadu. Bubínek jí vypadl z rukou.
Na nízké větvi za jejím ohněm seděla bledá postava. Světlo dopadalo nepravidelně na její obrovské žluté oči, vysoké chumáče, které korunovaly její hlavu, její světlou hruď. Sova.
„Hú,“ pronesla, hlasitěji než údery větru. „Ú-hú.“
Luna ji chvíli pozorovala a pak se natáhla pro bubínek.
Sova zakřičela hromovým hlasem a doširoka roztáhla zobák. „Ú-uíí,“ křičela na ni. „Ja-rúú. Ja-rúú.“
V Luně by se krve nedořezal. Sova se střemhlav jako kámen snesla ze své větve. Její spáry se sevřely na vázání bubnu. Velká křídla mávla jednou, podruhé a pták zmizel v narůstající tmě.
Luna padla na kolena a lapala po dechu. Hlas sovy jí pořád ještě zněl v uších a stále odrážel a odrážel jiný hlas. Děvče. Řebříčku. Řebříčku.
Po tváři jí stékaly horké slzy. „Och, děvčátko, můj stonku řebříčkový,“ opakovala a vzdychala. „Vrať se!“ zakřičela do tmy. Nedostala jinou odpověď než zvuk větru. Přitiskla si prázdné ruce na tvář a uplakala se do spánku.
Ráno se kolem ní tlačil Jezerní les tak jako jindy, plný zpívajících ptáků a ticha, zrádný a nestydatý. Alespoň v jedné věci hraničil jeho duch s ní. Světlo pod stromy bylo šedé a ona slyšela šum kapek na větvích nahoře. Luna zamíchala studený popel po ohni a počkala, až jí srdce roztaje. Půjde dál do Velkého Harku, a ještě dál, jestli bude muset. Může ještě být naděje. A jestli není, může být alespoň poznání.
Celý den vedla cesta dolů a ona kráčela, dokud ji nepálily svaly na stehnech a žaludek nehryzal sám sebe hlady. Déšť dopadal tvrději a potupně ji zmáčel vždycky, když vítr zatřásl větvemi. Chtěla mít Jezerní les za sebou dřív, než půjde zase spát, i kdyby to mělo znamenat, ze půjde celou noc. Ale stromy kolem ní začaly řídnout pozdě odpoledne a krátce potom před sebou spatřila holou vyvýšeninu. Vyšplhala nahoru a podívala se dolů.
Údolí bylo plné mlhy pomalu se převalující v dešti. Z ní vystupovalo největší město, jaké kdy Luna viděla. Mělo stěny z kamene, vrata dubová a železná a střechy z břidlice a tašek. Z každé věžičky vlály korouhve, jejich barvy byly tmavé od deště a okradené šedým světlem. V srdci města stála vysoká bílá budova s červenou střechou. V rozích měla kulaté věže jako zeď.
I v tom měl chlapec pravdu. Na takovém místě se nemohla nikdy nic dozvědět o jedné osobě, pokud tou osobou nebyl král nebo královna. Luna svěsila hlavu pod čerstvým závanem deště.
Proč ale ne? Olšová sova se vydala hledat prince. Proč by nešla do paláce, nesdělila tam účel své cesty a nezačala hledání odtamtud? A proč by Luna nemohla udělat totéž?
Vytřepala z pláště vodu a vydala se dolů po stezce. Než se dostane k bránám, má před sebou hodinovou cestu a chtěla být uvnitř do západu slunce.
Konečně se nad ní neurčitě začala rýsovat brána, tíživě vysoká, temná a lesklá od deště. Zjistila, že obrovská dvojitá vrata jsou otevřená a že zástup povozů a koní a pěších, který se valil dovnitř a ven, je tísnivý. Nezdálo se, že by si jí někdo všiml, když se přidala k proudu a prošla branou, a ačkoli se dívala a dívala, nedokázala rozeznat nikoho, kdo by vypadal úředněji než kdokoli jiný. On vlastně každý vypadal zaměstnaně a důležitě. Takže tohle je městský život, pomyslela si Luna a vystoupila z proudu, aby se mohla lépe rozhlédnout.
Bylo jí jasné, že bez svého ptačího pohledu palác nenajde jinak než náhodou. Zeptala se tedy na směr muže a ženy, kteří z povozu vykládali žoky sena.
Podívali se na ni a zamrkali, jako by byli příliš unavení na to, aby mohli přemýšlet; byli přinejmenším tak mokří jako Luna a vypadali, že doufají ještě méně, že najdou to, co hledají. Jejich výrazy překvapení si byly tak podobné, že si Luna říkala, jestli jsou pokrevní příbuzní, a skutečně, jejich oči byly velmi podobné, zelenošedé jako šalvěj. Muž na sobě měl zaprášený hnědý kabát na jednom lokti prodřený; žena měla přes bílé vlasy přetaženou dlouhou otrhanou černou šálu.
„Támhle za roh,“ řekl muž konečně, „až dojdete na širokou ulici celou vydlážděnou cihlama. Jděte po ní nahoru, až ho uvidíte.“
„Děkuji vám.“ Luna si všimla vozu, který byl skoro plný. Práce je mast na srdce. Olšová sova to říkala. „Nechcete pomoci? Mohu vylézt nahoru na vozík a házet vám žoky dolů.“
„Ale ne,“ řekla žena. „To je v pořádku.“
Luna zavrtěla hlavou. „Mluvíte jako mí sousedé. S nimi bych se musela čtvrt hodiny dohadovat, než bychom se navzájem uhádali do konce. Místo toho začnu házet žoky.“ S tím se vyškrábala na vůz a zvedla žok. Když se otočila, aby ho podala muži a ženě, zjistila, že se na sebe podívali, než k ní muž přistoupil, aby od ní slámu vzal.
Byla to horká, vlhká, pichlavá práce, ale netrvala dlouho. Když byl povoz prázdný, vyměnili si díky a Luna se znovu vydala k paláci. Po cestě se dívala, jak se sluneční oko zavírá za čarou kopců.
Cihlami dlážděná ulice se vinula v dlouhých zákrutech jako vyschlé koryto řeky. Palác ani nezahlédla, dokud nevyšplhala poslední zatáčkou a nezjistila, že má vysoké bílé stěny přímo před sebou a s nimi další bránu. Tato byla vyřezávaná, byl na ní namalovaný houf vzlétajících ptáků a byla zavřená.
U brány stáli dva muži, po každé straně jeden. Byli mladí a vysocí a širokoplecí a Luna v nich rozeznala ten typ, ze kterého se venkovská děvčata zakoktávají. Stáli velice zpříma a na sobě měli zelené pláštěnky a pláště s něčím, o čem se Luna domnívala, že to je nadměrné množství zlatého zdobení. Přistoupila k tomu bližšímu.
„Promiňte,“ řekla, „ráda bych mluvila s králem a královnou.“
Strážný zamrkal ještě důkladněji než ta dvojice s károu sena. Luna si uvědomila, že k tomu má dobrý důvod; teď už nebyla jen umazaná z cesty a promáčená, ale také ještě posypaná senem. Vzdychla, což podle všeho zmatek toho mladého muže ještě zvýšilo.
„Začnu skoro od začátku,“ řekla mu. „Přišla jsem se podívat po své učitelce, která se na konci minulého podzimu vydala hledat prince. Nepamatujete se na čarodějnici jménem Olšová sova, která pocházela ze vsi dva týdny na východ odsud? Myslím, že mohla přijít do paláce, aby kvůli tomu navštívila krále a královnu.“
Strážný se usmál. Luna si pomyslela, že by na jeho místě necítila takové pohrdání k dívce, která se v jeho přítomnosti zakoktávala. „Myslím, že bych možná Jejich Veličenstvům mohl vzít vzkaz,“ řekl konečně. „Někdo v paláci možná tvou učitelku potkal. Hej, Ruchu!“ zavolal na strážce na druhé straně vrat. „Tahle žena hledá svou učitelku, čarodějnici, která se vydala hledat prince. Koho by se měla zeptat?“
Ruch se přiloudal, jeho plášť se při tom pohupoval. Zvedl směrem k Luně obočí. „Dřív nebo později se každá čarodějnice z Harku vydává hledat prince. Jak by si v té spoustě mohl člověk některou zapamatovat?“
Luna se napřímila a ukázalo se, že je skoro stejně vysoká jako on. Nadzdvihla jen jedno obočí, což na Fella vždycky účinkovalo. „Je mi líto, že tvá paměť není taková, jakou bys ji rád měl. Pomohlo by, kdybych zdůraznila, že tahle čarodějnice je pohřešovaná?“
„Žádné tady nezůstaly. Všechny se vrátily, čepec v ruce a na botách hnůj, a říkaly ‚Odpusťte, pane‘, a ‚Je mi strašně líto, paní‘. Za ten kousek mosazi, co mám na pochvě, bys jich měla celé hejno.“
„Ty,“ řekla mu Luna tvrdě, „jsi úplně k ničemu.“
„Pořád víc k něčemu než kdokoli, kdo se ho dosud vydal hledat. Kdyby tak na to vypravili můj oddíl…“
Podívala se do jeho mladé tváře. „Ty jsi ho měl rád, viď?“
Jeho ústa se pevně sevřela a bolest v jeho očích způsobila, že na chvilku vypadal stejně mladý jako Fell. To ještě přidalo její bolesti. „Každý ho měl rád. On byl – on byl přímo v srdci země.“
„Moje učitelka pro mě znamená to samé. Prosím, mohla bych s někým promluvit?“
Zdvořilý strážný se poplašeně díval z jednoho na druhého. Ruch se k němu otočil a zamračil se. „Vezmi ji – k ďasu, nevím kam. Zkus to u správce. Ten si myslí, že ví všechno.“
A tak se před Lunou otevřela Ptačí brána. Šla za zdvořilým strážným přes dlážděné nádvoří sevřené dlouhými vysokými pažemi paláce, po celém obvodě obklopené kolonádou, vyřezávané do podoby zvířat a květin. Na každém sloupu hořela v ocelovém košíku louč a syčela v dešti. Louče osvětlovaly nádvoří jako jeviště. Bylo krásné, byť trochu pochmurné.
Strážný jí pokynul, aby prošla malými, ocelí vyloženými dveřmi do úhledného salonku. V cihlovém ohništi hořel oheň, který osvětloval vlněné předložky a závěsy, dřevěné táflování na stěnách, zčernalé věkem. Strážný zatáhl za vyšívané táhlo vedle dveří a obrátil se k ní.
„Měl bych se vrátit k bráně. Stačí, když řekneš správci, lordu Leyanovi, co víš o své učitelce. Jestli tu můžeš získat nějakou pomoc, on dohlédne na to, aby se ti jí dostalo.“
Když odešel, vykasala si vlhký plášť a přemýšlela, jestli by se měla posadit. Pak zaslechla kroky a otevřely se dveře, kterých si předtím mezi panely nevšimla.
Dveřmi vešel velice vysoký vzpřímený muž. Měl bílé husté vlasy, které mu spadaly na ramena pokrytá sametovým pláštěm s plochou výšivkou na saténovém límci. Nezdálo se, že by ho pohled na ni vyplašil, což Luně připadalo jako dobré znamení.
„Jak ti mohu pomoci?“ zeptal se.
„Vy jste lord Leyan?“
Přikývl.
„Jmenuji se Luna srpeček. Přišla jsem z východu. Hledám svou učitelku, čarodějnici Olšovou sovu, která se minulý podzim vydala hledat prince. Myslím, že teď… že už ji nenajdu. Ale musím to zkusit.“ Cítila, jak se jí do očí derou slzy.
Lord Leyan přešel dlouhými kroky místnost a uchopil ji za ruce. „Neplač, má drahá. Pamatuji se na tvou učitelku. Ta žena sem vnesla neklid, všem nám to ale dalo naději. Takže ona se nevrátila ani k tobě?“
Luna polkla a zavrtěla hlavou.
„Máš za sebou dlouhou cestu. Měla by ses vykoupat a najíst a vzít si nové šaty a já mezi tím zjistím, jestli ti někdo nedokáže říci o tvé učitelce víc.“
Než si Luna plně uvědomila, jak to zařídil, stála v příjemné tmavé místnosti s postelí se sametovými závěsy a ohněm větším, než byl v salonku. Žena se zarudlou tváří a rozcuchanými vlasy nalévala vědra vody do vany tvarované a namalované do podoby labutě.
„To je ta nejhloupější věc, jakou jsem kdy viděla,“ řekla Luna s podivem.
Žena se zarudlou tváří se najednou ušklíbla. „Máš pravdu, to teda je. Pánové a dámy si to možná myslí taky, ale bojí se to říct.“
„Jeden z nich za to musel kdysi zaplatit.“
„Je to tak. To víš, nikdo se nenarodí se vkusem. Vykoupej se a já ti za chvilku přinesu nové oblečení.“
„Nemusíš. Mám ve svém vaku čisté oblečení.“
„Ano, ale máš na něm krajky a vyšívané květy na každém švu? Jestli ne, tak uděláš líp, když mě necháš, abych ti takové přinesla, protože se povídá, že budeš večeřet s králem a královnou.“
„Já?“ vyhrkla vyděšeně Luna. „Proč?“
„Byl u nich lord Leyan a oni mu řekli, aby tě k nim uvedl. Nevyvaluj na mě oči, to ti nepomůže.“
Luna se drbala až byla celá růžová a voněla fialkovým mýdlem. Vlasy si umyla třikrát, ostříhala si nehty a zoufale se podívala na svůj odraz v zrcadle. Nemyslela, že u večeře někoho oslní, nebylo pochyb, že to, co tu stojí, je Luna velice tenká, vysoká, hnědá a přímočará.
„Tak tady to je,“ řekla ve dveřích žena s červeným obličejem. „Myslela jsem, že by to mohlo vypadat dobře, a ani by ses v tom nemusela cítit úplně jako blázen. Co říkáš?“
Na rukou měla poskládané prosté šaty vysoko ke krku, z jantarového plátna, a přehoz z červenohnědého sametu. Obruba a široký límec byly vyšívané zlatem s velkými květy řebříčku. Luna na šaty pohlédla, pak rychle vzhlédla na ženu s červeným obličejem. Z jejího výrazu se nedalo nic vyčíst.
„Jsou – jsou hezké. Pro mne trochu moc, ale…“
„Ale je to to nejmenší, co se ještě hodí pro večeři v sále. Oblíkni si to.“
Žena jí pomáhala do šatů, přes hlavu jí přetahovala pruhy látky vonící levandulí. Pak Luně rozčesala vlasy, spletla jí je do copů a upevnila zlatou jehlicí.
„Dobré,“ řekla žena s červenou tváří. „Vypadáš jako ty, ale dobře oblečená, a tak to má být. Zavedu tě do haly.“
Luna se naposledy podívala na svůj odraz. Vůbec si nemyslela, že by vypadal jako ona. Omámeně vyšla z pokoje.
Poznala, když se přiblížily svému cíli. Z haly se linula vůně, která Luně připomněla, že promeškala už tři jídla. U dveří ji žena s červeným obličejem zastavila.
„Myslím, že to zvládneš. Ale přesto – neříkej žádné lži, i když tobě je možná říkat budou. Dívej se každému do očí, i když on to možná nebude chtít. A všechno, co ti nabídnou, si ber pravou rukou. Nemůže ti to ublížit.“ S tím se žena s rudou tváří otočila a zmizela kdesi v bludišti chodeb.
Luna napřímila ramena a s žaludkem staženým hladem a nervozitou vstoupila do haly.
Zůstala zírat. Nemohla tomu zabránit, i když si slíbila, že nebude. Hala byla vysoká jako dvě místnosti, a dlouhá a široká jako pole pšenice. Zely tu dva krby dost velké na to, aby se do nich vešel celý vůl. Z každého trámu visel praporec pošitý zvířaty a ptáky a věcmi, které nedokázala pojmenovat. V celém Zadním Harku nebylo dost svící na to, aby ji osvětlily v celé výšce, v celém Jezerním lese nebylo dost dřeva na to, aby ji vytopily, takže podobně jako veliké nádvoří i hala byla krásná a pochmurná.
Stoly byly postaveny do U, vysoký stůl stál mezi dvěma rameny. Jejímu oslněnému zraku se zdálo, že jsou všechna místa obsazená. Bylo dost špatné večeřet s králem a královnou. Proč si neuvědomila, že tu bude i dvůr?
U vysokého stolu vstal s úsměvem král. „Náš host!“ zvolal. „Pojď, tady je tvé místo, vedle mé choti a mne.“
Luna cítila, jak jí hoří tváře, když kráčela k vysoké tabuli. Dvůr na ni hleděl, jak kráčí; neozval se ale žádný šepot, žádné ruce se nezvedly, aby zakryly pohybující se rty. Byla za to vděčná, ale bylo to podivné.
Její křeslo skutečně stálo vedle křesel krále a královny. Král měl bílé vlasy a široká ramena, otevřený, usměvavý obličej a velké ruce. Královniny vlasy byly bílé a zlaté a její oči byly široké a šedé jako bouře. Také se usmála, ale jako kdyby to bylo gesto žalu, u něhož se jí příčí, že ho musí sdílet.
„Lord Leyan nám pověděl tvůj příběh,“ řekla královna. „Pamatuji se na tvou učitelku. Byla jsi u ní dlouho?“
„Celý život,“ odpověděla Luna. Seřadili před ní jídlo, takže si mohla posloužit: pečeně, saláty, pečivo, kompoty, zeleninu, omáčky, kusy sýra. Mohla si od všeho vzít jen sousto a pořád ještě by z haly odcházela bolestivě přejedená. Levou ruku nechala stisknutou mezi koleny ze strachu, aby nezapomněla a nevzala si s ní něco. Všechna jídla byla dobrá, ale ne tak dobrá, jak by řekla podle toho, jak vypadala.
„Takže to jsi také čarodějnice?“ zeptal se král.
„Nevím. Čarodějnice mě učila, a já jsem se učila čarodějnické vědění. Ona mě ale také učila práci na zahrádce a tesařinu.“
„Myslíš, že ji najdeš?“
Luna se na něj podívala a poprvé od Jezerního lesa tuto otázku vážně zvažovala. „Doufám, že bych se mohla dozvědět, že je proměněná a že bych ji mohla proměnit zpátky. Myslím ale, že jsem ji potkala, poslední noc v lese, a myslím si teď, že je těžké dál doufat.“
„Chceš ale pokračovat?“ naléhala na ni královna. „Co budeš dělat?“
„Napadá mě jediná věc, kterou bych měla udělat, a to je to, proč se vydala na cestu ona: mám v úmyslu najít vašeho syna.“
Luna nechápala, proč by kvůli tomu měla královna zblednout.
„Ach, má drahá, nedělej to,“ řekl král. „Náš syn je ztracen, tvá učitelka se ztratila – k čemu to bude dobré, když se vrhneš za nimi? Odpočiň si tady a pak jdi domů a žij. Náš syn je ztracen.“
Byla to skvělá, bohatá hala a byl to čestný, vznešený muž. Všechno ale bylo zamlžené, jako by nad palácem a jeho obyvateli ležel příkrov sazí.
„Jak princ vypadal?“
Král se zamračil. Byla to královna, která vyňala z živůtku svých šatů medailon, přetáhla jeho řetízek přes hlavu a podala ho Luně. Uvnitř nebyla nákladná miniatura, jak očekávala, ale skica měkkým uhlem, rychle načrtnutá. Byla to první neformální věc, se kterou se v paláci setkala.
„Neposeděl by tak klidně, aby se dal namalovat,“ řekla královna smutně. „Jeden z jeho přátel rád kreslí. Dal mi to potom, co… co můj syn odešel.“
Snad četl, když jeho přítel polapil ten tichý okamžik, aby zachytil jeho podobu. Vysoké čelo se opíralo o ruku s dlouhými prsty; oči směřovaly dolů a byly skryty za víčky. Nos byl přímý a ústa široká a vážná. Vlasy byly jen naznačené; ať už byly světlé, nebo tmavé, spadaly neurovnaně podél podpírající ruky. I když odhlédla od laskavého oka přátelství, které vedlo tužku, Luna přiznala vesnickým dívkám právo za tímto mužem bláznit. Zavřela medailon a vrátila ho.
„Nevíte, co se s ním stalo. Jak jste ho mohli nechat odejít?“
„Na světě je mnoho věcí, které nebudu vědět nikdy,“ řekl král ostře.
„U brány jsem potkala muže, který prince stále ještě oplakává. Nazval ho srdcem země. Nic nemůže žít bez svého srdce.“
Královna nabrala dech a odvrátila tvář směrem ke stolu, ale neřekla nic.
„Dost,“ řekl král. „Když ho musíš hledat, tak musíš. U mé tabule ale bude klid a mír. Připijeme si, dítě?“
Položil svou ruku na Luninu pravici a podával jí pohár vína.
Strnule seděla a hleděla na tepané stříbro a svůj odraz v něm. Pak zvedla své oči k jeho a řekla: „Ne.“
V hale se rozlehlo ticho. „Ty se nenapiješ?“
„Nebudu… nepřipiju si na mír. Žádný tu není, i když se všichni snaží, seč mohou, aby to skryli. Lituji.“ Když to říkala, uvědomila si, že je to pravda. „Promiňte,“ dodala a vytáhla ruku zpod královy, která byla velká, ale měkká. „Půjdu si lehnout. Ráda bych zítra vyrazila časně.“
Vstala a kráčela zpátky dlouhou místností, obklopená jiným druhem ticha.
V chodbě ji nalezl sluha a odvedl ji do její komnaty. Našla tam své staré šaty, čisté, suché a poskládané, udržovaný oheň, rozesílanou postel. Žena s červeným obličejem tam nebyla. Sundala si své skvostné šaty, uhladila je na křesle a vzala si svou starou noční košili. Pak přešla k zrcadlu, aby si rozpustila a rozčesala vlasy.
Měla právě v ruce jehlici a chystala se ji odložit, když si všimla, co to je. Malá skákající žába. Teď ale byla zlatá.
To byla její žába. Složené nohy a vypoulené oči, každá křivka – to byla její jehlice. Vrhla se ke dveřím a rozrazila je. „Hej!“ zavolala. „Och, k čertu!“ Vrátila se zpátky do pokoje a začala hledat. Nakonec našla táhlo zvonku, schované jako kus polstrování stěn.
Za chvilku se ve dveřích objevilo děvče s černými vlasy a jasnýma očima. „Ano, paní?“
„Ta žena, co mi pomáhala, ta, co mi nanosila lázeň a přinesla mi šaty. Je tu ještě?“
Dívka vypadala stísněně. „Promiňte, paní. Nevím, kdo na vás čekal. Jak vypadala?“
„Asi tak velká jako já. S červeným obličejem a rozcuchanými chumáči vlasů.“
Dívka se udiveně podívala a řekla: „Paní – jste si jistá? Tohle nevypadá na nikoho od nás.“
Luna se ztěžka posadila do nejbližšího křesla. „Proč nejsem překvapená? Děkuji ti pěkně. Nechtěla jsem tě obtěžovat.“
Dívka kývla a zavřela za sebou dveře. Luna zhasla svíčky, vylezla do postele a neobvykle dlouho nemohla usnout.
Oblékla se do mokrého šedivého rána. Hodila si na záda svůj vak a jednoduchým trikem – vydala se dolů po každém schodišti, na které narazila – našla dveře ven. Byla to malá zadní branka otevírající se do kuchyňské zahrady a dvorku prádelny, ohrazeného kamennou zdí. Po straně cesty dřepěl u dřevěného ručního vozíku muž a opravoval kolo.
„Hej, slečinko!“ vykřikl a jeho hlas zazněl jako sekyra zatnutá do štěrku. „Podrž tu nápravu takhle nahoře, jo?“
Luna si povzdychla. Chtěla jít dál. Chtěla se hýbat, protože hýbat se znamenalo skoro totéž jako něco dělat. Chtěla být co nejdřív pryč z tohoto krásného paláce, který ztratil své srdce. Překročila rozlezlý svazek rebarbory, klekla si a zvedla nápravu.
Ať už kolo poškodilo cokoli, nápravu to rozštíplo; do Luniny pravé ruky se zabodla dlouhá dřevěná tříska. Vykřikla a ruku odtrhla. Z rány se vyřinula krev přes dlaň a několik kapek skanulo mezi kmínky rebarbory. Pak krvácení ustalo.
Luna polekaně vzhlédla k muži s kolem.
Byl to ten muž od fůry sena, s bílými vlasy, jeho oči byly zelené a šedé jako šalvěj. Měl ruměný ponurý obličej. Červený obličej, stejně jako ta žena, co…
Žena, která jí minulou noc pomáhala, byla ta žena od káry se senem. Proč si toho nevšimla? Teď si na to ale vzpomněla, i na ženiny zelené oči, a dokonce i na úlomek slámy, který se jí zachytil v šedivých vlasech. Luna vyskočila.
Starý muž ji chytil za ruku. „Rebarbora očišťuje, a rebarbora znamená radu. Otoč se. Tvůj úkol je tam uvnitř.“ Ukázal hrubým červeným prstem na palác, na vrchol nejbližší rohové věže. Pak se postavil, oprášil si kalhoty, sešel dolů cestou a byl pryč.
Luna otevřela pusu, což do té chvíle nedokázala. Pořád ještě cítila jeho ruku, teplou a mozolnatou. Podívala se dolů. Ve dlani, za kterou ji držel, byl výhonek yzopu a chomáč janovce a spirálový stonek svlačce.
Luna vyrazila zpátky zadními dvířky a vzhůru prvním točeným schodištěm, na které narazila, až doběhla na jejich konec. Pak se divoce rozhlížela kolem. Jak se dostane do té mizerné věže? Pokusila se zjistit, kde je, pohledem z oken chodby. Měly by to být tamty dveře, pomyslela si. Zkusila je, ale nehnuly se.
Měl si nechat svoje kytičky a dát mi raději klíč, řekla si zuřivě. Pak ale dodala: Ale vždyť on mi ho dal.
Vyškubla svlačec, zasunula ho do klíčové dírky a řekla: „Toč se pryč jako klíč, kde ocel zaskočí, kytka zpět otočí!“ Kov zaskřípěl o kov a západka se jí pohnula v ruce.
Mládenecký pokoj, strnulý v čase. Kabátec z podšité, barvené kůže, odložený na křesle; bedna s knihami, jejich hřbety narovnané v přímých řadách; neustlaná postel, přikrývka odhrnutá do strany a zpola svezlá na podlahu.
Navíc pokoj strnulý na plošině hrůzy a obvinění. Protože Luna to cítila, tu věc, která se tu odehrála, která tu zůstávala, protože pokoj zůstal netknutý. Bolehlav a durman, šišák, blín a kapradina rostly vybledlé a povadlé pod kameny. Luna kolem sebe cítila jejich vůně a propletenou moc, sílu práce, kterou vykonaly, a hanbu, která je držela v tajnosti.
Prach z rozdrcených listů a květů byl na dveřním překladu, na předprsních všech oken, vytvářel linky napodobující švy v záhybech závěsů lůžka. Prsty sevřela rostliny v dlani. Stoupal a rostl v ní hněv.
Oprášila yzopem a janovcem prach ze dveří, oken a závěsů. „Veselý a smutný, poslední a první,“ prozpěvovala, když mávala svými zbraněmi. Každé slovo vyrážela s hněvem: „Odleť a neposeď, zůstaň a buď proklet!“
„Co to děláš?“ řekl hlas ve dveřích. Luna se otočila a zvedla svá kvítka jako dýku.
Stál tam král, plášť napůl svléknutý, s rozcuchanými vlasy. Jeho tvář byla mrtvolně bílá, jeho oči byly široké jako u člověka, který spatřil šibenici a ví, že ta oprátka je pro něho.
„To vy jste to udělal,“ vydechla Luna. Pokračovala hlasitěji: „Vy jste ho vlastní rukou odevzdal Králi kamenů.“
„Musel jsem,“ zašeptal. „Udělal ze mne žebráka. Můj syn byl zástavou…“
„Vy jste ho zamkl pod zem. A nechal jste mou učitelku, aby si došla pro vlastní smrt, aby mohla vyplatit vaši zástavu!“
„Byl to jeho život, nebo můj!“
„Ví vaše paní, co jste udělal?“
„Jeho paní mu pomáhala,“ řekla královna a vystoupila ze stínů haly. Stála vzpřímeně a její tvář byla klidná, jako by oprátku vítala. „Protože on byl její láska a ten druhý jen syn. Protože měla strach přijít o moc královny. Protože byla blázen a slaboch. Pak tajemství zachovala, protože měla srdce černé a zlomené a protože si myslela, že už se nedá udělat větší zlo, než už se udělalo.“
Luna se obrátila ke králi. „Povězte mi o tom,“ nařídila.
„Byl jsem sám na lovu,“ řekl král roztřeseným hlasem. „Vyrušil jsem kance. Já… měl jsem pýchu mladíka a ruku starce, a kanec na mne byl příliš. Ležel jsem v bolestech a krvácel, oči mi už skoro osleply, když jsem zaslechl kročeje. Zavolal jsem o pomoc.
‚Umíráš,‘ řekl mi, a já jsem se s pláčem vzpíral. ‚Nechci umřít,‘ opakoval jsem pořád dokola. Sliboval jsem mu cokoli, když mi zachrání život.“ Královi selhal hlas a zmlkl.
„Kde?“ řekla Luna. „Kde se to stalo?“
„V lese pod Bezovou strží. Blízko u vodopádu, který živí potok zvaný Dívčí smích.“
„Popiš mi cestu.“
Na nebi byl bílý opar, vzduch byl horký a nehybný. Luna si setřela v chůzi pot s čela. Mohla si říci o koně, ale celou cestu šla pěšky a tohle vypadalo ve srovnání s ní jako krátký kousek. Doufala, že pod listím bude chladněji.
Nebylo; kolem tváře ještě přibyli komáři a štípající mouchy. Luna se po nich neustále oháněla a klopýtala přes kameny. Zdálo se jí, že uplynul dlouhý čas, než zaslechla vodopád. Pak ho také spatřila. Rozhlížela se po mýtině a říkala si, jestli je jich tu hodně. Nebo jenom jedna, a to tak malá, že kolem ní možná projde a ani si jí nevšimne? Padající voda nepřetržitě bubnovala, jako bubínek, jako bušení srdce.
Ve slunečním paprsku zahlédla smetanově bílý záblesk – hlavičku květiny, kulatou a plochou jako talířek, zakrnělou předčasným rozpukem. Vzhlédla a zjistila, že stojí na okraji mýtiny a že není sama.
Měl na sobě brnění, matné šedé pláty pokryté fantastickými tepanými ornamenty s černými obrysy. Přes ně měl šedý plášť, přehozený dozadu přes ramena, kápi měl ale zvednutou a přiklopenou hodně dopředu. Luna mu vůbec neviděla do tváře.
„Když jdou věci svou cestou,“ řekl klidným, pevným hlasem, „tak chci-li někoho vidět, najdu si ho. Nejsem zvyklý na nezvané hosty.“
Brnění bylo z břidlice a obsidiánu, protože to byl Král kamenů.
Nemohla promluvit. Mohla nařizovat králi Harku, ale tohle byl král, jenž nenabyl vlády náhodou nebo krví nebo rozhodnutím čehokoli smrtelného. Byla to ztělesněná síla, klidná síla bázně a hrůzy.
„Přišla jsem pro muže a jeho duši,“ zašeptala. „Vzal jsi je nepoctivě.“
„Já si neberu nic nepoctivě. Jsi si jistá?“
Cítila ve tváři horko, pak chlad, když pomyslela na to, co řekl: že ho obvinila. „Ne,“ připustila a v jejích slovech zněl strach. „Ale že byli nepoctivě odevzdáni, to vím. Nepatřili těm, kdo je vydali.“
„Mluvíš o princi z Harku. Byli to jeho rodiče. Dovolila bys někomu, aby řekl, že nemůžeš vydat něco, co jsi vytvořila?“
Luniny rty se rozevřely a chtěly něco vyslovit; pak ale strnula v hrůze. Její mysl vířila nad tou logikou a sledovala otázku zpět k jejím kořenům.
On ale její myšlenky vyslovil nahlas. „Ty jsi se už také podílela na smrti dítěte spícího v lůně, abys zachránila život jeho matky. Bylo to něco jiného?“
„To ale je něco jiného!“ vykřikla. „Byl to dospělý muž, a to, jaký byl, bylo dáno tím, čím byl, co si zvolil.“
„Měl úsměv matky, nos praděda. Otec ho naučil jezdit na koni. Která jeho část nebyla vytvořena někým jiným? Pověz, a podíváme se, jestli bych ti ji neměl vrátit.“
Luna přitiskla prsty na rty, jako by se tím dokázala přinutit promyslet si to, co chce říci, dříve než to vysloví. „Jeho otec ho učil jezdit na koni,“ opakovala. „Jestliže jeho kůň odmítne přeskočit příkop, jak to, že otec ho pobídne ostruhami a syn sestoupí a převede ho? Má smích od matky – ale jak to, že ta se zasměje jedné věci a on něčemu jinému?“
„Skutečně, čím to je?“ zeptal se Král kamene. „Dobrá, jen tak v rámci našeho rozhovoru řekněme, že jeho mysl je sporná, a také srdce. Ale co tělo?“
„Těla rostou jídlem a cvičením,“ odpověděla Luna. To byla půda, na které si byla jistá. „Chceš říci, že to za něj dělali král a královna?“
Král kamenů zvrátil zakrytou hlavu dozadu a rozesmál se chladným a zvonivým zvukem. Luna znovu pocítila hmatatelnou hrůzu. Couvla a ucítila za zády kmen stromu.
„A co jeho duše?“ řekl konečně Král kamenů.
„Ta nepatřila jeho matce ani otci,“ řekla Luna tak tiše, že se skoro sama neslyšela. „Pokud patřila někomu jinému než jemu samotnému, myslím, že jsi ji na Ní nevyhrál.“
Na mýtince spočinulo nadlouho ticho. Pak řekl: „Já věci dobře znám a nejsem nepoctivý. Ale tady se uzavřel obchod a odvedla práce a obě strany věděly, co dávají v sázku a co to znamená. Smlouva byla dodržena podle práva.“
„To není pravda. Král ti slíbil ze strachu cokoli, nikdy tím ale nemyslel synův život!“
„Pak mi ho měl odmítnout a zemřít. Řekl ‚Cokoli‘, a také to tak myslel, včetně života svého syna, ženy a celého království.“
Dostal ji těmi slovy do mrtvého bodu. Ale ačkoli slova byla opotřebovaná a bez užitku, stále ještě v sobě cítila jádro hněvu pro to, co se stalo, násilí spáchané tím, o čem věděla, že je špatné.
Tak to vyslovila nahlas: „To bylo špatné. Byla to smlouva, kterou bylo špatné uzavřít, natož dodržet. Já to vím.“
„Co je to,“ řekl Král kamenů, „co to říká?“
„Říká to můj úsudek. Má hlava.“ Luna polkla. „Mé srdce.“
„Ach. Co já vím o tvém úsudku? Je správný?“ Přejela si prsty tvář. Hovořil zlehka, ale Luna věděla, že otázka nebyla vůbec lehká. Musela říkat pravdu; musela se rozhodnout, co je pravda. „Není dokonalý,“ odpověděla zdráhavě. „Ale myslím, že je stejně dobrý jako u většiny jiných lidí.“
„Věříš mu tolik, abys ho nechala podrobit zkoušce?“
Luna zdvihla hlavu a poplašeně na něj pohlédla. „Jak?“
„Vyzkouším tvůj úsudek. Když zjistím, že je dobrý, nechám tě osvobodit prince Harku. Když ne, nechám si ho a ty si vezmeš svůj hněv, svou potupu a vědomí toho, že jsi selhala, a budeš je krmit jako dítě po celý zbytek života.“
„To je proroctví?“ zeptala se Luna chraplavě.
„Můžeš to tak brát, jestli chceš. Podstoupíš mou zkoušku?“
Zachvěla se a nabrala zhluboka dech. „Ano.“
„Pojď tedy blíž,“ řekl a shodil kápi.
Pod kápí nebyla kamenná helmice ani hlava obludy. Byla tam tvář muže s bílou kůží, celá kostnatá a šlachovitá, beze stopy měkkosti, a dlouhé černé vlasy naskládané v kápi. Oční důlky měly černé stíny, ačkoli světlo padající na mýtinu osvětlovalo celou jeho tvář. Luna se na ni podívala a vyděsila ji víc, než by ji vystrašila nějaká zrůdnost, protože věděla, že nic z toho – brnění, tvář, oči – nemělo co dělat se svou skutečnou podobou.
„Než začneme,“ řekl tím měkkým, studeným hlasem, „je tu ještě jeden život, o který jsi mě nežádala, život, o kterém jsem myslel, že o něj budeš prosit ze všeho nejdřív.“
Lunino srdce se rozbušilo a zavřela oči. „Olšová sova.“
„Tu vyhrát nemůžeš. To žádná zrada nebyla. Přinejmenším tu jsem dostal právem, protože mě pozdravila jménem a řekla, že mě ráda vidí.“
„Ne!“ vykřikla Luna.
„Byla nevyléčitelně nemocná, už když od tebe odcházela. Požádala mě ale, abych jí dal na jednu noc křídla, aby ses to mohla dozvědět. Rád jsem jí vyhověl.“
Myslela si, že pro Olšovou sovu už vyplakala všechno, co mohla. Tohle ale byla poslední smrt, smrt její malé bláznivé naděje, a ona truchlila za ni a za Olšovou sovu dohromady tichými kanoucími slzami.
„Takže tohle je má zkouška.“ Natáhl ruce, jejichž obrněné prsty svíraly cosi v každé dlani. „Musíš si jen vybrat,“ řekl. Otevřel prsty a ukázal dva prsteny, stříbrný a zlatý.
Podívala se zpátky z prstenů na jeho tvář a její výraz mu musel něco říci.
„Jsi čarodějka,“ řekl Král kamenů s mírným úsměškem. „Čteš náznaky a vytváříš je a vplétáš je do sítí, abys zachytila pravdu. To je podstata toho, co tě naučili, číst pravdu a podstatu věcí. Tady jsou symboly – vyber si z nich. Zvol ten správnější. Zvol ten lepší.“
Vystrčil dopředu nejdříve jednu ruku, pak druhou. „Stříbro, nebo zlato? Levá, nebo pravá? Noc, nebo den, měsíc,“ – slyšela, jak se jí znovu vysmívá – „nebo slunce, voda, nebo oheň, ubývání, nebo dorůstání, ženství, nebo mužství. Zapomněl jsem na něco?“
Luna si otřela slzy z tváří a zamračila se dolů na prsteny. Byly to hladké vyleštěné kovové kroužky, vůbec nebyly myšlené jako prsteny. Kroužky, úplné samy o sobě, které nekazilo ani škrábnutí, ani skvrnka.
Stříbro, anebo zlato. Vytěžené ze země, vykované v ohni, proražené vzduchem. Zlato bylo vzácnější, stříbro tvrdší, oba to byly ryzí kovy. Má zvolit vzácnost? Tvrdost? Světlejší barvu? Ale třpyt obou byl jasný. Barva měsíce? Ona ale viděla měsíc, když byl nízko na nebi, žlutý jako broskev. A světlo měsíce bylo odražené světlo slunce, jehož světlo bylo žluté, i když obloha hořela bílou barvou, a jehož kovem bylo zlato. Nebylo podle čeho vybírat.
Do tváře se jí nahrnula krev a ruce v rukavicích a prsteny jí pluly před očima. Byla to pravda. Vždycky si to myslela.
Její oči vyskočily do tváře Krále kamenů. „Je to falešná volba. Jsou si rovné.“
Když ta slova vyřkla, její srdce se s hrůzou stáhlo. Zmýlila se. Byla poražena, byla za hlupáka. Prsty Krále kamenů se opět sevřely kolem prstenů.
„Dolů po pěšině k žulovému balvanu a pak mezi dvěma lískami,“ řekl. „Tam ho najdeš.“
Zůstala na mýtině sama.
Luna klopýtala dolů pěšinou celá omámená úlevou a uvolněným napětím. Našla kámen a dva malé lískové stromky, útlé a obalené křehkými zelenými lístky, a prošla mezi nimi.
Okamžitě vpadla do plného slunečního světla a cizoty. Další mýtina, vystlaná hlubokou trávou a hvězdami jarních květin, obklopená kvetoucími stromy – ale kvetoucí stromy nestojí současně obtížené ovocem jako marnivé dítě, které si vezme všechny své cetky najednou. Viděla jablka, třešně a hrušky pod závějemi světlých květů, zralé a bez poskvrny. Na druhé straně mýtinky se v trávě tyčila kamenná lavice. Na ní, jako by spal, ležel mladý muž, vybraně oblečený.
Zlaté vlasy, pomyslela si. Proto byly nakreslené tak světlé. Jako jantar nebo med. Hezká tvář byla velice podobná kresbě, jak si ji pamatovala, stejně jako ruka studenta položená dlaní vzhůru na kameni vedle jeho hlavy. Postoupila dopředu.
Černé větve stromu vedle kamene se zvedly, odstrčené od svých sousedů, a kmen – nebyl to strom. Na mýtinu vkročil jelen a velkým rozpětím svých parohů rozptýlil kvítka jabloní. Byl černý jako uhel a hroty jeho parohů byly leskle černé, bylo jich dvanáct nebo ještě víc. Oči měl velké a rudé.
Zafrkal a sklonil hlavu, takže se na něj dívala skrz les dýk s nablýskanými černými hroty. Jedním z rozeklaných kopyt vytrhl drn trávy.
Zkouškou jsem prošla! vykřikla pro sebe. Copak nevyhrála? Proč tohle? Tam ho najdeš, řekl Král kamenů. Pak se v ní vzedmul hněv, když si vzpomněla, co ještě řekl: Nechám tě vysvobodit prince Harku.
Co se od ní pro všechno na světě čekalo? Má jelena zabít holýma rukama? Vyděsit ho tím, že se na něj zamračí? Proměnit ho v –
Při té myšlence mírně vykřikla a jelen se zarazil. Skočila za štíhlý kmen třešňového stromu. Jelen trhl za její plášť a látka zapraskala.
Postava na skalní lavici se nepohnula. Dívala se na ni, i když věděla, že by neměla spouštět oči z jelena, a hledala dech. „Och, to byl ale hloupý trik!“ řekla do vzduchu a zavolala na jelena: „Kytku a list a stonek máš mít, čaruju zpátky to, co má být. Lidská mysl, lidská dlaň zaženou jelena, zaženou laň.“ Což, když tak o tom přemýšlela, bylo pěkně hloupé, protože tohle určitě laň nebyla.
Ležel v trávě na zádech, nahý, medové vlasy rozházené na všechny strany. Měl zavřené oči, ale jeho obočí se na sebe tlačilo, jako by se probíjel ze spánku. Jedna dlouhá opálená ruka se sevřela a zase narovnala. Oči se rozevřely, ale zůstaly nezaostřené; prsty se znovu sevřely; a konečně se na ně podíval, jako by se k tomu musel přinutit, protože se bál, co uvidí. Luna zaslechla, jak prudce nabral dech. Na kamenné lavici nebylo vůbec nic.
Luniny oči zachytily na mýtince nějaký pohyb. Vzhlédla. Mezi stromy stál ve svém šedém brnění Král kamenů. Slunce se odráželo od brnění do jeho vážné tváře a proráželo stíny v jeho očních důlcích. Oči měl, jak viděla, zelené jako šalvěj.
Princ se zdvihl na loktech. Luna viděla, jak se mu chvějí ruce a záda. Shodila z ramenou potrhaný plášť a přehodila ho přes něj. „Můžeš mluvit?“ zeptala se ho. Znovu vzhlédla. Na mýtině nebyl nikdo jiný než oni dva.
„Ne – ano,“ řekl, jako když zašeptá vrána, a slabě se zasmál. Vystrčil roztaženou třesoucí se ruku. „Řekni. Nevidíš kopyto, viď, že ne?“
„Ne, ale míval jsi čtyři. Takhle skoro ani neděláš takový dojem.“
Znovu se zasmál, tentokrát víc od plic. „Ty jsi mě nikdy neviděla ověšeného saténem a korálky jako tančícího slona.“
„To je jenom dobře. Můžeš se postavit? Opři se o mě, jestli chceš, měli bychom ale odsud pryč.“
Stiskl jí rameno – dlouhé studentské prsty měl velice silné – a ztěžka si stoupl, pak si kolem sebe pevně utáhl její plášť. „Kudy?“
Průchod mezi stromy pro ni byl těžký, protože věděla, jak je těžký pro něj, bosého, zmateného, vytrženého z místa a času. Po jednom zvláště tvrdém klopýtnutí klesl ke stromu. „Doufám, že to přejde. Vidím před očima záblesky tohohle stromu, ale připadá mi, jako bych měl oči někde na druhé straně hlavy.“
„Paměť se vrací,“ řekla. „Neboj se.“
Vzhlédl k ní. Na tváři měl bolest. „Opravdu?“ Zavrtěl hlavou. „Promiň – řekla jsi mi, jak se jmenuješ?“
„Ne. Luna srpeček.“
Zeptal se chmurně: „Přibýváš, nebo ubýváš?“
„Záleží na tom, jak kdy.“
„To dává smysl. Můžeš mi říkat Robin?“
„Jestli chceš.“
„Ano, prosím, chci. Zjišťuji, že mě strašně dojímá, že mám zase jméno.“
Konečně se stromy rozevřely a v zářezu v úbočí kopce spatřili farmářské stavení. Ve dveřích stál muž a díval se na ně, jak přicházejí. Když byli natolik blízko, aby rozeznali jeho holou hlavu a vlněný kabát, pohnul se ode dveří. Udělal tři klopýtavé kroky do zahrady, zavolal a rozběhl se k nim. Ve dveřích se objevila vysoká oblá žena a ždímala si zástěru. Pak se i ona dala do běhu.
Muž zastavil jen kousek od nich s otevřenými ústy. Jeho tvář byla studií naděje a strachu, že o tu naději přijde. „Vaše Výsosti!“
Robin přikývl.
Kulatá žena došla po bok muže. Po tvářích jí stékaly slzy. Řekla tiše: „Teazle, nenech je stát na dvoře. Podívej se na ně, vypadají, jako by je někdo protáhl trním, oba dva, a mají asi hlad jak vlci.“ Udělala ale krok dopředu a dotkla se pátravě rukou princovy tváře. „Jsi zpátky,“ zašeptala.
„Jsem zpátky.“
Dostali pořádně najíst a Robina slušně oblékli do plátna a kůže, které patřily Teazlovu nejstaršímu synovi. „Musíme jít,“ řekl konečně princ s lítostí.
„Samozřejmě,“ přikývl Teazle. „Ach, ti budou mít takovou radost, až vás v paláci uvidí.“
Luna viděla, jak přes Robinovu tvář znovu přelétl stín bolesti.
Procházeli novým kapradím, za zády jim zapadalo slunce. „Raději bych…“ Robin se rozpačitě zakoktal a začal znovu. „Raději bych ještě večer do paláce nedošel. Nevadí ti to?“
Luna se mu zahleděla do tváře. „Chceš raději zůstat o samotě?“
„Ne! Byl jsem sám – jak dlouho vlastně? Rok? To stačilo. Jedině že bys nechtěla nocovat venku.“
„To by bylo hloupé, toho teď nechat, když mi to právě začíná jít,“ řekla Luna zvesela.
Když nebe ztmavlo a objevily se hvězdy jako zmrzlá rosa, utábořili se v závětří kopce poblíž říčky. Nepotřebovali si připravovat jídlo, Luna ale přesto rozdělala oheň. Uvědomovala si jeho pohled; poznala, kdy se na ni dívá, a divila se tomu, že to tak cítila. Když byla úplná tma a Robin ležel a hleděl do ohně, řekla Luna: „Takže ty o tom víš?“
„Jak jsem byl…? Ano. Těsně před tím… byl okamžik, kdy jsem věděl, co se stalo a kdo to udělal.“ Propletl si hnědé prsty před ústy a byl chvilku zticha; pak řekl: „Bylo by lepší, kdybych se nevracel?“
„To bys udělal?“
„Kdyby to bylo lepší.“
„Co bys pak dělal?“
Vzdychl. „Šel bych někam a tam bych pěstoval jablka.“
„No tak to by nebylo lepší,“ řekla Luna zoufale. „Musíš jít zpátky. Nevím ovšem, co najdeš, až se tam dostaneš. Svolala jsem na tvou matku a otce kletbu a prokletí, a opravdu nevím, jak z toho vyjdou.“
Vzhlédl, v jeho očích plál oheň. „To jsi udělala? Na krále a královnu Harku?“
„Myslíš, že si to nezasloužili?“
„Přál bych si, aby si to nebyli zasloužili.“ Zavřel oči a položil si bradu na složené ruce.
„Myslím, že jsi skutečně srdce země,“ řekla překvapeně Luna.
Znovu otevřel oči. „Kdo to říkal?“
„Stráž v bráně paláce. Až tě uvidí, padne asi na kolena.“
„Zkáza a popel,“ řekl princ. „Možná bych se měl zpátky proplížit.“
Druhý den se rozešli na dohled od hradeb Velkého Harku. „Nemůžeš mě vtom nechat samotného,“ protestoval Robin.
„Jak bych ti mohla pomoci? Vím o tom míň než ty, i když jsi rok mimo.“
„Za rok se toho přihodí mnoho,“ řekl měkce.
„A mnoho se toho taky nepřihodí. To zvládneš. Nezapomeň, že tě mají všichni rádi a potřebují tě. Mysli na ně, a nebudeš se bát o sebe.“
„Mluvíš ze zkušenosti?“
„Tak trochu.“ Luna polkla hroudu v hrdle. „Ale já jsem venkovská čarodějka a mé místo je na venkově. Dva týdny na východ pěšky, akorát přes Kovářovu řeku. Kdyby ses někdy vydal na královskou cestu, zastav se na čaj.“
Obrátila se a odkráčela dřív, než mohl udělat něco bláznivého – nebo než to mohla udělat ona.
Luna se příští týdny divila, jak se jí cesta mohla zdát tak podivná. Pokud byl Jezerní les plný duchů, žádný nepatřil k ní. Travnatá pláň byla působivá, ale nic víc než tráva. Zastavila se na noc v Malém Harku a světlovlasý hoch si na ni vzpomněl.
„Našla jsi svou učitelku?“ zeptal se.
„Ne. Zemřela. Ale já jsem to potřebovala vědět. Nebylo to marné.“
Chlapec už věděl, že se princ vrátil; věděl to každý, bylo to, jako by se ta zpráva rozletěla po království jako pampeliškové chmýří. Ona o tom nemluvila.
Přišla domů a začala dávat věci do pořádku. Netrvalo to dlouho. Zahrádka nebude ten rok nic moc, ale měla by stačit; byla tu spousta dobrovolníků z loni napadaných semínek. Vrhla se do práce; byl to balzám na srdce. Soustředila myšlenky na to, co potřebovali sousedé, aby je odvedla od sebe. Věděla teď, že její domněnka byla správná, že země a vzduch a oheň a voda byly všechny součástí jeden druhého, všechny propojené, jako stříbro a zlato. Jako radost a bolest.
„Ty jsi vyrostla,“ řekla jí Tansy Broadwaterová, ale hloubavě, jako by měla na mysli něco jiného než výšku, něco, co by nebyl jen vtip.
Rok dospěl doprostřed léta a překypoval životem. Luna zašla do vesnice na svatojánský tanec a hodinu se dívala na obhroublou zábavu, načež zjistila, že šplhá zpátky na kopec. Cítila se strašně stará. Na svatého Jana si vzala zástěru a šla vytrhávat plevel mezi kamennými dlaždicemi.
Rytmus pocítila v zemi ještě předtím, než ho zaslechla. Údery kopyt stoupající do kopce. Postavila se na nohy.
Kůň byl hnědák a jezdec měl medové vlasy. V bráně přitáhl uzdu a svezl se ze sedla. Podíval se na ni s otázkou v očích. Nebyla si úplně jistá tím, co to je, ale otázka to byla.
Dokázala promluvit. „Královská cesta?“
„Ani trochu.“ Hlas měl přesně takový, jak si ho pamatovala, když neměla tolik rozumu, aby přišla na něco, v čem by tu vzpomínku utopila. „Mohl bych přesto dostat trochu čaje?“
Měla studené ruce a muchlala zástěru. „Matový?“
„To by bylo dobré.“ Přivázal koně k plotu a prošel brankou.
„Jak to nakonec dopadlo?“ Dýchala zhluboka a proklínala ústa, že jsou tak suchá.
„Špatně, aspoň v té části, která se prostě musela stát. Mí rodiče si zvolili vyhnanství. Chybějí mi – tedy chybějí mi takoví, jací byli kdysi. Všechno ostatní jde docela dobře. Vždycky to bylo hodné, rozumné království.“ Teď, když byl blíž, Luna viděla, jak se jeho hrdlo hýbe, jak polyká, a jak palcem nepřestává točit prstýnkem na prostředníku.
„Měsíčko,“ řekl najednou, měkce, jako by to bylo první slovo, které vyslovil. Vytáhl něco ze svého medailonku a podal jí to. „To je pro tebe.“ Rychle dodal lehčím tónem: „To by ses divila, jak těžko se hledá, když ho chceš. Řekl jsem si, že ho raději seberu hned, jak ho najdu, a dám ti ho vylisovaný a suchý, nebo tu nakonec budu stát s prázdnýma rukama.“
Podívala se na rovný zelený stonek, svazek inkoustově modrých kvítků stále ještě plných barvy, sladký nádech vanilkové vůně. Prsty pevně sevřela zástěru. „To je otočník,“ podařilo se jí říci.
„Ano, vím to.“
„Víš… víš, co znamená?“
„Ano.“
„Znamená oddanost.“
„Vím,“ řekl Robin. Podíval se jí do očí tak, jako když mu řekla své jméno, ale v jeho tváři byly mírné rozpaky. „Trochu pomačkaný a oschlý, ale tvůj, když si ho necháš.“
„Já jsem venkovská čarodějka,“ řekla Luna důrazněji, než zamýšlela. „A nemám v úmyslu toho nechat.“
Robin se trochu usmál, byl to podivný, smutný úsměv. „Neřekl jsem, že bys měla. Ta kytička je ale tvá, ať chceš, nebo ne. A rád bych, aby sis ji vzala, protože mě začíná bolet ruka.“
„Och!“ Luna vytrhla ruce ze zástěry. „Och! To na celé téhle mizerné zahradě není jediná kytka, která znamená ‚Já tě mám taky ráda?‘ K čertu!“
Vrhla se mu do náruče a on ji pevně stiskl.
Bylo nebylo, v království Harku panoval kdysi král, který byl mladý a hezký, dobrý a moudrý a odpovědný za vypěstování ne méně než šesti nových odrůd jablek. Kdysi ve stejné době žila byla v Harku královna, která rozuměla hádance stříbrného a zlatého prstýnku: a to, že všechny věci jsou spojené a nemají začátek ani konec a že nic se nedá pochopit, dokud se rozdělené věci nespojí. Nežili šťastně napořád, protože nic nežije navěky; ale žili tak dlouho, jak to bylo správné, pak spolu odešli do země, kde stromy nesou květy a plody najednou a kde květy jara nikdy nevadnou.
DRÁTENÍK

Jack Cady
Jack Cady pracoval jako řidič kamionu, šplhal na vysoké stromy, byl předákem sadařů, vyvolávačem na dražbě a příslušníkem Pobřežní stráže. Nyní žije ve státě Washington, kde učí na Pacifické luteránské univerzitě. Cadyho skvělé povídky se objevily v natolik rozdílných publikacích, jako The Atlantic Monthly, The Yale Review, Omni, Pulphouse, The Best American Short Stories a Prime Evil, což mu získalo mezinárodni pověst. Mezi jeho knihy patří The Burning and Other Stories (Pálení a další povídky). The Weil (Studna) a The Sons of Noah and Other Stories (Noemovi synové a další povídky).
Cady získal cenu státu Iowa za povídku z oblasti fikce, atlantickou „První“ cenu, Cenu guvernéra státu Washington a stipendium Národní nadace umění. Dráteník je příkladem toho nejlepšího od Cadyho: dojemný, procítěný, s magií jemnou a moudrou zároveň. Je přetištěn z jarního vydání časopisu Glimmer Train z roku 1992.
T. W.
V dávných dobách, kdy ještě žily naše babičky, bývaly kdysi takové otravné srpny; tehdy parné letní dny jen pomalu plynuly k rušnému září. Úzké silničky překryly staré indiánské stezky a prořezávaly si cestu mezi čtvercovými políčky. Celé byly sypané bílým štěrkem. Za srpnových úsvitů Středozápadu silničky přecházely do oranžova. Během dne plynuly jako pruhy světla mezi zelenou a žlutou úrodou. Po těchto cestách kráčel za svým obchodem dráteník.
Jeho vůz bylo vidět na míle daleko. Děti začaly pokřikovat. Ženy na farmě, matky a babičky a sestřenice si za zády mužů, kteří by se tu náhodou ještě vyskytovali, vyměňovaly potěšené pohledy. Dráteník byl mužem pro ženy, ale ne v tom obvyklém smyslu.
Byla to doba velké deprese. Farmy byly v úpadku. Lidé byli zlomení. Benzin se používal jenom pro traktory nebo na to, aby se jednou za týden zajelo s fordkou do města. V těch dobách koně nebyli rozmazlenými miláčky. Odpracovali toho tolik jako všichni ostatní. Naši lidé žili z naděje, víry, kuchyňské zahrádky, několika poražených vepřů; a z kuřat a kuřat a kuřat. Ještě teď, po padesáti letech, nemůžu smaženou drůbež ani vidět.
Dráteník procházel krajem po pravidelné trase. Vídali jsme ho dvakrát ročně. Většina dráteníků byli starší muži, tenhle byl ale v mladších středních letech. Má matka ho prohlašovala za cikána, babička ho prohlašovala za Itala a mužští ho prohlašovali za Indiána a mulata, který jde po něčí bílé dceři. Já ale raději vysvětlím, co to byli dráteníci. V dnešním světě, kde se všechno vyhazuje, už vyhynuli.
Dráteníkův vozík byl opravářskou dílnou na kolečkách. Připomínal křížence farmářského vozu a zámořského korábu, byl ale dost lehký na to, aby ho utáhli dva koně. Vezl pájecí lampy na mosaz, plechové záplaty, měděné záplaty. Ukrýval podrážky na boty a brousky na nože a nůžky. Cinkal kuchyňskými pánvemi rozvěšenými na postranicích. Dráteník opravoval prodřené konvice, lepil rozbitý porcelán tak šikovně, že jste těžko našli spáru, opravoval rozbité hodiny; vlastně opravoval všechno, co vyžadovalo citlivou ruku. Tenhle dráteník také opravoval prodřené sny. To bylo zdrojem jeho potíží. A také našich.
Na to všechno si vzpomínám, nejen očima dítěte, ale také očima historika. Sedím ve své pohodlné pracovně s neposkvrněným, neposkvrnitelným a také nezajímavým kobercem. Dívám se na něj, abych si připomněl vlněné předložky na farmě. Ty předložky nesly skvrny tak souvislé jako čítanka: tmavá krev, když mladší bratranec přišel o prst v kladce pumpy; světlé místo po rozlitém bělidle; nebo neblednoucí jasné skvrny pod křesly – známky života neboli (jak by řekl básník) „všechna domova příslušnost“. Píši na stařičkém psacím stroji vyrobeném ve třicátých letech. Alespoň tolik úcty mohu tomu příběhu prokázat.
Když se na silnici objevil dráteníkův vůz, všechna práce se načas zastavila. Ten srpen, kdy nastalo to soužení, byl stejně záludný jako každý jiný. V srpnu se uklízí poslední snop sena. Farmáři sledují počasí, rychle sklízejí, dívají se na obzoru po bouřce, protože jim seno schne. Projíždí balička, muži jdou za traktorem a přívěsem. Vyhazují žoky. Toho srpna, kdy mi bylo devět let, se na prašné silnici objevil dráteník. Byl jsem moc malý na to, abych mohl vyhazovat žoky, proto jsem řídil traktor.
„Jime,“ řekl mi otec, „mazej domů.“ Stál vedle vozu, košili prosáklou potem, od potu měl také tmavou pásku svého slamáku. Můj otec byl velký chlap s anglicky modrýma očima. Když neměl starosti, tak dokázal být milý, ale – co jiného v době deprese – nebyl bez starostí už celé roky. Vedle něj stáli strýc a bratranec. Strýc byl z matčiny strany. Byl to Němec, oči měl světleji modré, s trochu škrobenou tváří. Druhý bratranec, můj nejstarší, seděl jako na bidélku nahoře na fůře, kde skládal žoky.
„Řek bych,“ řekl strýc o dráteníkovi, „že ten parchant by už měl bejt v base. Nebo by se měl na chvilku zastavit na krchově.“
„Blbost,“ řekl můj nejstarší bratranec z vrcholu fůry. „Pracuje. Není to tulák.“ Byl to bratranec z tátovy strany. Byl známý svým ostrým jazykem a radikálními názory.
„Ty kecáš blbosti,“ řekl druhý bratranec. „To nejlepší, co se o něm dá říct, je, že je to přivandrovalej Talián.“ To byl bratranec z máminy strany a bránil svého otce, který to ovšem nepotřeboval.
Slezl jsem z traktoru a vydal jsem se přes dvacet akrů k domovu.
Za předválečných dnů nebyl devítiletý chlapec mužem, zacházelo se s ním ale, jako kdyby se jím měl brzy stát. Měl své povinnosti a většina hochů vtom věku se brala vážně. Kdyby se byl dráteník najednou rozhodl znásilňovat a plenit, bylo toho jen málo, co bych byl mohl dělat. To ovšem nebylo podstatné. Důležité bylo, že jsem představoval zástupce mužů.
Mužnost přichází zvláštními cestami podle toho, kde vyrůstáte. Pamatuji si, jak jsem šel přes to strniště naboso. Žádné městské dítě by to neudělalo, i když v menších městech si hoši nazouvali boty až s prvním mrazem. V srpnu byly jejich nohy stejně houževnaté jako mé. Rozdíl byl v tom, že oni neměli cit pro zemi. Nevěděli, že o zemi se předpokládá, že vás trochu poraní. Také o počasí. Farma je skutečnost, ne pastorální pohádka.
Na okraji toho dvacetiakrového pole stál strašák. Občas je na Středozápadě zahlédnete ještě dnes. Osamělé vlašské ořešáky stojí jako spletitě vyřezané větrné mlýny. Košatí se proti nebi, jsou to stromy ušetřené v době, kdy se země mýtila. V jejich dosahu nemůže zakořenit žádný jiný strom. Černé ořešáky šíří do půdy jed.
Když se muži se svými rodinami probíjeli Cumberlandským průsmykem anebo se rozjížděli podél řek ze sídla kdesi za lesy jménem Chicago, byl tenhle strom ještě mladík. Teď měl jeho kmen po obvodu třicet stop. První větve začínaly ve čtyřiceti stopách a do výšky jich měl celkem víc než sto. Vládl polím, příliš majestátní na to, aby ho využíval člověk. Nikdy by nesloužil tomu, aby se na něm houpaly děti nebo oběšenci. Před tím, než napadal první sníh, když se vytahovaly pušky pro loveckou sezonu, se pod jeho rozložitými větvemi hromadily vlašské ořechy.
Když jsem prošel zadními dveřmi domu, dráteníkův vůz právě zatáčel na příjezdovou cestu. Uviděla mě babička, podívala se směrem k poli a něco si pro sebe zamumlala; patrně verš z Izaiáše. V devíti letech jsem ženy příliš neuznával, nechápal jsem, že babička je nejkrásnější žena, kterou kdy poznám. Byla to vypravěčka a byla vysoká v době, kdy většina žen nebyla. Když si kartáčovala bílé vlasy, padaly jí až pod pás. Přes den je měla „udělané“. Obnošené domácí šaty měla vždycky vyžehlené. Šaty jí sahaly ke svrškům střevíců. Babička byla mladou manželkou na hranicích Oklahomy v době, kdy se tam toulali Indiáni. Deprese osmdesátých let ji přivedla zpět do Indiany.
Dráteníkovi koně byli vypasení letní trávou, která rostla podél cest. Jeden byl hnědák, druhý vraník. Z vozu zářily barvy, červený, bílý a modrý nátěr, zelené plátno, slunce poskakující po nablýskaných pánvích, které zvonily při každém drcnutí na vymlácené cestě. Slunce se třpytilo a tancovalo na barvách. Z domu vyšla matka, vedle ní má poslední příbuzná, patnáctiletá sestřenice.
Rozuměl jsem tomu, co se děje? Pochybuji, ačkoli jsem určitě cítil nespokojenost mužů a spokojenost žen. Co se mne týká, dráteníkova návštěva byla vzrušující. Dny na farmě byly dlouhé. Měli jsme skupinovou telefonní linku, ale ani rozhlas, ani elektřinu. Městští lidé měli obojí.
Dráteník se setkával s ostýchavým přivítáním, ale byl na to zvyklý. Protože se pohyboval od farmy k farmě, setkával se s takovým přivítáním pořád. Rodiny se naučily, jak pohodlně vycházet jedna s druhou. S cizinci měly malou zkušenost.
„Paní,“ řekl dráteník babičce, „myslím na vás včera večer a otočím koně na tuhle stranu.“ Jeho úsměv mezi sluncem se lesknoucími pánvemi byl všeobecný, ale čepicí mávl přesně směrem k babičce. Tvář měl temnou sluncem nebo krví. Hnědé oči mohl mít po nějakém středomořském děvčeti. V očích nebylo záludnosti a jeho tvář byla neustále uvolněná a veselá, nic víc a nic míň. V mých vzpomínkách vypadá jako člověk bez potřeb, osvícený mnich.
Dokonce ještě než slezl z vozu, podávala mu má nejmladší sestřenice naběračku vody. Mladá ňadra se jí pohybovala pod domácím oděvem, zkadeřené vlasy (které pohoršovaly babičku) zářily v slunečním světle skoro jako zlaté. Měla hezkou, ale poďobanou tvář a rty, které se občas ve zmatku sevřely. I když jsem si žen moc nevšímal, to, co se dělo s mou sestřenici, mě uchvacovalo. Vypadalo to, že se jí tělo mění den ze dne. Není divu, že jak se stávala ženou, byla nesvá, ale pro mne byla její rychlá proměna matoucí záhadou.
„Všude je to samá svatba,“ řekl dráteník. „Odsud až k hranicím.“ Napil se a sestoupil z vozu. Koně stáli klidně jako hladina tůňky. Dráteník nejenom že opravoval věci, ale sloužil také jako venkovské noviny. „Ty baptisti nahoře ve Warrenu koupili do kostela zvon. Nikdy se nedá předem říct, co takový baptista udělá.“ Řekl to s jistým údivem, ale bez zlé vůle. Vrátil naběračku sestřenici a poděkoval jí.
Muži na poli došli na konec řádky. Traktor se obrátil a zamířil zpátky k domu. Vzpomínám si, že jsem si všiml, že po další řadě bude vůz plný. Muži povezou náklad do stodoly. Listy ořešáku vypadaly takhle pozdě v srpnu roztřepané. Na listech nebyl prach, protože ten strom byl tak vysoký.
„Vypadá to na rušnou zimu,“ řekla máma a usmála se na sestřenku.
„Ta byla vychovanější,“ řekla babička o matce.
Neměl jsem nejmenší ponětí, co tím myslí. Teď už samozřejmě vím, že máma hovořila o sňatcích.
„Jestli tohle není nejhezčí místo na zemi, tak si ze mě Pánbůh dělá blázny.“ Dráteník se díval přes pole směrem k hájku. Za ním se řeka vinula mezi rákosím. Touhle roční dobou byla řeka skoro čistá. Na jaře nebo po srpnových bouřkách byla hnědá blátem. Dráteník se podíval na naši malou farmu a pak ke stodole. V očích neměl hlad, jen radost. Zaměstnával se tím, že opravoval sny.
Velká deprese byla, navzdory změkčení přicházejícímu s odstupem let, smutné období. Byli jsme ctižádostiví lidé, ale naše ctižádost musela stranou a my jsme se prali s těžkými časy. Ta šeď přišla proto, že těžké časy nebraly konce. Ženy ztrácely barvu, muži tvořivý zápal.
Dráteník měl jen svůj vůz a potah, přesto si nějakým kouzlem nepřál nic. Proto nám umožnil, abychom své životy viděli novýma očima. To byla alespoň část jeho kouzla. Nechtěl to, co jsme měli my, ale ukazoval nám, jak to máme chtít. Když se podívám zpátky, skoro chápu druhou část jeho kouzla.
„Mám tolik času na přemýšlení,“ řekl babičce. „Po cestě jsem myslel na vaši vyšívanou přikrývku.“ Pánve s měděnými dny odrážely slunce a vůz vypadal jako osvětlený teplem mohutných svíček. Černý ořešák stál nezúčastněně jako věž. Uprostřed odpoledne vrhal stín kratší, než byl sám. „Taková přikrývka chce moc jemnou ruku.“ Dráteník neřekl, že má také jemnou ruku.
„Margareta roste,“ řekla babička o mé sestřenici. „Pomáhá. Jednou bude ona učit mne.“
„Má jemné chování. To je znamení.“
Sestřenka, dost silná na to, aby mohla pomáhat s tvrdou prací u zabíjačky, se podívala pod nohy a začervenala se. Ve všedním životě farmy nebyla má sestřenka jemnější než sloup, to ale nebylo to, co měl dráteník na mysli. „Časy se mění, ale dáma se bude vždycky chovat jako dáma.“ Obrátil se k matce, která právě udělala tak málo dámskou a lascivní poznámku o svatbách. „Je taky na hudbu?“ zeptal se na sestřenici. Na přelomu století si farmy pořídily nějaký přepych. Mnoho hospodářství mělo piana, v celém okolí ale jedině máma vynikala v hudbě. Měla sklon k naléhavosti, vhodnější po blues než pro kostelní písně. V té době jsme ovšem o blues nic nevěděli.
„Chvilku to trvá, než se člověk něco naučí,“ řekla máma. Neřekla, že to mou sestřenici moc nezajímá. Matka se vlastně začervenala. Nějakým způsobem se zase dostala do stáda úctyhodných a způsob, jak se to stalo, se zdál nevysvětlitelný.
„Je toho tolik, co se člověk musí učit,“ řekl dráteník sestřenici. „Určitě ale trvá celý rok udělat vyšívanou pokrývku.“
Když se zahledím zpět, tak chápu, že dráteníkovo kouzlo skutečně bylo kouzlo. Přinejmenším to bylo kouzlo podle všech hledisek, která jsme tehdy znali, a určitě i podle všech hledisek platných od těch dob.
Pamatuji se, jak jsem tam stál, chodidla bosých nohou jsem měl tak ztvrdlá, jak jen to půda a mozoly dokázaly. Pamatuji se na pocit, že se kolem mne dějí záhadné věci. Hodnoty na farmě jsou přísně dané. Chápal jsem jasné linky plotů a přímočaré jednání. Jiné hodnoty mi nikdo neukázal. Slovo „milost“ se ke mně nikdy nedostalo jinak než v podobě nedělních kázání.
Dráteníkovo kouzlo spočívalo v tom, že u žen z farem obnovoval tajemství a hodnotu. To nebyl úkol malý.
Představte si farmu v době deprese. Lidé žili blízko jeden druhému. Tyranie zvyků byla naší jedinou obranou proti tomu, abychom se do podrobností znali navzájem. Když jsme se o studených ránech oblékali vedle kuchyňského ohniště, ženy se oblékaly první. Pak vešli muži a oblékali se, zatímco ženy šly do obývací místnosti. Teplota v nevytopené ložnici mohla také klesnout pod nulu.
Stát se dámou vyžaduje čas a soukromí. Farma nabízí jen řezničinu na vepřích, kuchyňskou zahradu, nekonečné dny zavařování, únavnou denní službu vaření a štípání dřeva a čištění kurníků. Mužská práce je surově těžká. Ženská práce začíná před svítáním a končí večerním čtením z bible.
„Schovala jsem nějaké opravy,“ řekla babička. „Je toho jen málo.“
V těch dobách se konvice a pánve pořád přestrkovaly ze žhavé na chladnou část pece. Pánve se za léta ošoupaly dotenka. Děravé pánve jsme nevyhazovali.
Díval jsem se, jak dráteník přidělává záplatu. Ze stodoly se ozýval hluk práce, jak muži začali vykládat seno. Všechny tři ženské obklopily dráteníka. Ten vyvrtal dírou čistý otvor, připlácl na něj záplatu a na kovadlině ji zpracoval doplocha. Obratné prsty záplatu zarovnaly s pánví s jistotou tesaře pracujícího s jemně nastaveným hoblíkem. Při práci hovořil o obrázkové knížce z Kalifornie. Mlaskl a pak se usmál. Spravoval botu a vyprávěl o novém kazateli. Kazatelova manželka si získala věřící, nikoli však kazatele. V mé paměti zůstalo slunce a klid, a především dvornost – takové staromódní slovo.
„Šicí stroj potřebuje sdrátovat,“ řekla sestřenka.
„Za chvilku jsem zpátky,“ řekl dráteník koním. Sledoval tři ženy do domu. Koně stáli skoro tak pevně jako černý ořešák. Pod vozem se rozšířil temný stín. Matčina ramena při chůzi nepoklesla. Babička, pořád zaměstnaná, teď vypadala jako na procházce. Sestřenka, nemotorná ze svého dospívání, byla ve svých pohybech poddajná. Srdce mi bilo jako výstřely z ručnice. Stál jsem, i když jsem věděl, že bych měl jít za nimi, ale něco mě zastrašovalo. I ve věku devíti let jsem chápal, že v tom setkání je cosi soukromého. Ze stodoly se ozvala hlasitá kletba. Podíval jsem se tam a viděl německého bratrance, jak skáče z fůry a kráčí ke mně.
„Vyrosteš ty vůbec někdy, Jimmy?“ Bratranec kolem mne prošel, neutíkal, ale kráčel dlouhými kroky. Ve stodole ostatní muži zaváhali, pak ale rozhodli, že bratranec na tu věc stačí. Vrátili se do práce, nemohli připustit, že je beznadějná.
Čelisti deprese hryzaly. Bez ohledu na to, jak tvrdě muži bojovali, neúspěch a zoufalství vítězily. Některé roky jsme neměli peníze na setbu. Účet za pozemkovou daň se tyčil stejně temně jako ten černý strom.
Šicí stroj stál v koutě pokoje a dráteník klečel. Sundal ze šlapky odřený povlak. Mluvil o sousedovic dceři, která studovala na Bellově státní učitelské škole.
Bratranec stál ve vchodu. Stál jsem za ním, zahanbený, že tam musím být, neschopný tam nebýt. Tři ženy sledovaly dráteníka. Matka se smála. Babička řekla, že ta škola se možná pro tu dívku hodí. Sestřenka hltala dráteníkova slova. Pro nás byla škola vzdáleným a ohromným místem. Zavrtěl jsem se. Babička se otočila a spatřila nás ve dveřích.
„Ralphe,“ řekla bratranci, „tady nemáš co dělat.“
Nevím, jak se dokázaly v tak tichém hlase smísit opovržení a smutek. Dráteník klečel nad svou prací, na okamžik ale zarachotil klíčem. Máma se otočila. Nikdy jsem na své matce neviděl takový hněv, nikdy jsem už potom takový hněv neviděl. Sestřenka zrudla a zůstala zticha. Muž ve dveřích ztuhl. Stál zpříma jako ručnice.
„Připravil jsi nás i o tu trochu zábavy,“ řekla babička. „Jdi se starat o svoje.“ Otočila se zpátky. Matka se na mne podívala a já jsem nechápal její náhlý smutek.
Než dráteník skončil svou práci, seděl jsem s Ralphem v kuchyni. Muž seděl se zaťatými pěstmi. Modré oči měl stejně bledé jako obličej. Proti hanbě bojoval vztekem. Zatímco oči měl stále bledé, tvář pozvolna vzplála. „Ještě uvidíme,“ mumlal pořád. „Na to se ještě podíváme.“
Ten večer – dráteník už byl dávno pryč – vyznačil křižovatku mého dospívání. V kuchyni i v pokoji bylo zvláštní ticho. Naše srdce se rozdělila. Matka se vyhýbala hovoru s otcem. Babička něco mumlala neteři a neměla mužům co říct. Neteř pracovala úplně potichu. Okolo osmé padla na pole tma. Vyčerpaní a mrzutí muži se chabě omlouvali, že odcházejí z domu, pak se už ani neomlouvali. Nalezli do fordky a vydali se na silnici k městu. Poprvé, co jsem si dokázal vzpomenout, jsem šel do postele, aniž jsem slyšel otce přečíst úryvek z bible.
Nikdo nemluvil, protože nikdo nevěděl, co říci. Přišel mezi nás cizinec. Vládl silou uznání a silou nezištné náklonnosti.
Přešla noc. Ráno přišlo s nevlídným tichem. Sklizeň sena pokračovala, i když toho dne se muži s prací vlekli. Postupovali jsme pomalu. Když jsme v poledne šli domů na oběd, ženy hovořily lhostejně. Mezi ženami panovala strašná odevzdanost, trvalá únava ducha. Nevzpomínám si, že by v tom domě ještě někdy zavládlo uvolněné ovzduší.
Společná telefonní linka bzučela novinkami. Dráteníkův vůz shořel. Dráteník zůstal nezraněn. Koně byli v pořádku a pochytali je. Byli také nezranění, ale červený a bílý a modrý a zelený vůz byl v troskách…
Rád bych, kdyby zde tento příběh mohl skončit. Přesvědčovala by mě jeho temnost, cítil bych velký žal, ale nemusel bych cítit všechno to ostatní. Sedím ve své pohodlné pracovně a píšu na tom starobylém stroji, který byl nový, když se svět pokazil. Dráteník nebyl mužem, který by se mstil. Možná se naučil to, co věděli staří mystici, že moudrost přichází s dechem nevysvětlitelné bolesti.
Sklidili jsme seno a pak přišly tři dny bouřky. S nedělí přišel kostel a nedělní škola. Obilná pole zářila, prach smyla z listů srpnová bouřka. Zem rodila obilí, ale život byl nudný jako kázání. Vyšli jsme z kostela a jeli jsme štěrkovou silnicí, která před námi ležela jako žhnoucí stezka, naše cesta ale vedla zpátky na farmu.
Přivítaly nás jiskérky světla tančící mezi potrhanými listy toho strašidelného ořechu. Matka zalapala po dechu, ale nepromluvila. Babička se ušklíbla. Sestřenka byla tak popletená, že to vypadalo, že začne vzlykat.
„Jděte dovnitř,“ řekl strýc ženám. „Nechci slyšet ani slovo.“ Slezl z auta a zíral na ořešák. „Jak to dokázal?“
Strom svítil nablýskanými pánvemi. Visely na větvích daleko od kmene. Pánve zářily stříbrem a mědí, železem a emailem. Na ten strom nedokázal vyšplhat nikdo. A i kdyby to šlo, bylo by nemožné se doplazit po větvích tak daleko.
„Musel si tam přitlouct prkýnka jako schůdky a pak je zase sundat,“ řekl můj anglický bratranec. „Musel vzít tyč a navěšet tam ty krámy. Ten chlap je šikovnej.“ Můj anglický bratranec, známý radikálními názory, se nechystal od nás zběhnout. Současně mohl ocenit to, co viděl.
„Jime,“ řekl otec. „Dones tu zatracenou pušku.“
Vlastně jsem to byl já, kdo zběhl. Příští dva roky jsem se přiblížil matce a babičce. Sestřenici bylo sedmnáct. Vdala se. Muži zmlkli a byli kritičtí, ale stále jsme pracovali. Uvězněn mezi otázkami, zmlkl jsem. Vyhýbali jsme se svým zmatkům.
Na konci těch dvou let jsme přišli o farmu kvůli daním. Svět začal mluvit o válce, ale ani tato nejodpornější válka nepřekonala tuto mou vzpomínku:
Dráteník použil drát z piana. Kulky se o pánve jen otřely a roztančily je. Stříleli jsme na držadla, pár pánví jsme ulomili. Volala nás práce a my jsme šli pracovat. Přišla sklizeň.
Stříleli jsme, stříleli a stříleli; kulky rachotily a zvonily. Podzim přešel v zimu a výstřely očesaly ořechy. Mluvili jsme o tom, že bychom strom porazili, ale neudělali jsme to. Stříleli jsme, když na jaře vypučely nové lístky. Pušky orvaly malé větve, a než jsme přišli o farmu, otrhaly mé porozumění.
Když jsme opouštěli farmu, strýc měl semknuté rty. Otec vzlykal, ale matka ne. Pamatuji se, jak stál traktor tiše v polích a na ořešáku se houpalo několik přivázaných pánví. Pamatuji se na náš náklaďáček naložený domácím zařízením, a byl bych rád, kdyby to bylo všechno. Ale není; protože co si budu vždycky pamatovat a nikdy nedokážu zapomenout, jsou dva roky vyplýtvaného střeliva a zvuk střelby, obrysy pozvednutých zbraní, rachot kulek, jak se muži snažili vykoupit tím, že celou tu dobu stříleli z pušek na ten strom.
QUEEQUEG

Craig Curtis
Craig Curtis publikoval fikci v The Quarterly, The Literary Review, The Washington Review, The Laurel Review, Global Tapestry, The New England Review, Kansas Quarterly a Quarterly West. Žije a pracuje jako obchodní zástupce v okolí Los Angeles.
Následující povídka je fantastický příběh rozkošně zvrhlého humoru. Každý, kdo pracoval v prostředí podnikové infrastruktury, pochopí nepříjemnou situaci, do které se protagonista dostal. Queequeg pochází z Chicago Review, svazek 37, číslo 4.
T. W.
Nikdo ho neměl rád. Víte, jak je to s prvními úsudky. Nikdo se na něj dokonce ani nechtěl podívat. Přijali ho z pochybných důvodů. Rádi berou novou, čerstvou krev.
„Ahoj,“ řekl mi. Pochyboval jsem, že je to anglicky. Jeho náramky na mne zazářily. Temná barva tetování, které pokrývalo jeho obličej, měla na zaměstnance odrazující účinek – ovšem nikdo správně neodhadl vážnost situace.
Bylo to ohavné rozhodnutí; urážka nás všech. Naší prací jsou výrobky; a to jejich prodej. Víme, co děláme. Nepotřebujeme někoho zvenčí, aby nám kazil ověřená schémata úspěchu. Všichni děláme svou práci. Děláme peníze. Teď se to ale stalo skutečností: tenhle divoch byl jmenován hlavním inženýrem továrny. Vím, že přinejmenším prodejnímu oddělení se to nelíbilo. Obchodní zástupci jsou první, kdo nadává – kvůli všemu. Týkalo se to i našeho vedoucího prodeje, který měl raději zůstat zticha.
Náš prodejní ředitel měl být ten poslední, kdo by si na toho divocha stěžoval. Náš prodejní ředitel, musím říct, má dráp. Nebo spíš klepeto. Je žluté, jasně žluté. Když ho ukáže – u svého stolu – vyhrne si rukáv. Nikdy ho neukazuje, když má na sobě sako. Nikdy ho neukazuje prezidentovi naší společnosti – který, jak jsem přesvědčen, nemá ani ponětí, že existuje. Ono ovšem existuje. Nekouří s ním. Položí ho na stůl, a když jdu okolo nebo když jde okolo některý jiný prodejce, zvedne ho a hrábne po nás. Bolí to. Prořízne se čistě rukávem mé pracovní košile a pevně mě drží. Visím na něm, dokud mě nepustí.
„Ten člověk je pohan,“ řekl první den. Náš ředitel prodeje se vyjadřuje opatrně.
Co se týká toho kašpara, co sedí v prodeji naproti mně – jmenuje se Vince –, měl pro něj jediné slovo: „Zvláštní.“ Vince je velký oddělávač. Prodejce, co sedí za námi dvěma – oddělený poloviční zástěnou –, má ve zvyku namotávat šňůru telefonu (všechny smyčky) jako hada. Vince ji odmotává – denně. Občas se ten prodejce zeptá: „Zaplétá se někdo?“ Je velice naivní. Políbil by komukoli zadek, kdyby myslel, že by se tak někam dostal. Řekl (a bylo to o Queequegovi): „Musí existovat nějaký důvod, proč ho vzali na palubu.“ Na palubu. Jako kdyby to tady byla loď. Není.

Divoch okamžitě zabral prázdnou kancelář svého předchůdce, kancelář obsazenou – nevím ani kdy – naším bývalým technickým ředitelem, na kterého si nikdo nedokázal jasně vzpomenout. Nebyl tam dlouho. „Kdo to tam byl?“ říkávali lidé. „Byl plešatý, že jo?“
„Ne, ten chlap měl vlasy.“
Queequeg si ty své samozřejmě holil. Lebka byla na něm to nejsurovější. Vtancoval do té kanceláře, položil harpunu a tři nebo čtyři lidé – hned namístě – řekli: „Jdu pryč!“
Nešli. Nikdo takové řeči nemyslí vážně. Nikdo – uvnitř v hlavě – nikam brzy neodchází. Jsme profesionálové. Zůstáváme.

Při první valné hromadě zaměstnanců to prasklo. Stoupl si k pódiu a tabuli, harpunu opřenou o stěnu za sebou, a vykládal základní věci, jako třeba co teď budeme dělat a jak to budeme dělat – jako kdybychom to nevěděli. Hrozil lidem. Neřekl komu. Zvedl to kopí, zamířil na imaginární hruď a prostě ho hodil. Jeho ocel rozštípla napolovic nástěnku na zadní stěně. Hlavy sebou zavrtěly. Jeden starší prodejce dostal srdeční záchvat. Dva úředníci z účtárny ho museli vynést. To všechno doprovázel mimořádný Queequegův úsměv – plný jasných zubů.
„Ty zatracené prase,“ řekl někdo z nás, nehlasně, protože jsme najednou byli vystrašení – jako nikdy předtím. Nevěděli jsme, co máme dělat. „Zabít ho!“ řekl někdo. To byl ale čirý žert. Nikdo z přítomných neměl nic, čím by ho zabil. Jsme bílé límečky, ne divoši. Nosíme kravaty a vesty. Nejnebezpečnější věc, kterou u sebe máme, je pero.
Nebyl to žádný piknik. Některá prodejní teritoria se promíchala. Nikdo z nás nebyl rád.
Samozřejmě že máme i výpadky – ti, kteří to nezvládají nebo nezvládnou. Jsem první, kdo to připustí. Máme tady v prodeji – abych jmenoval aspoň jednoho – nutkavého dobroděje. Vždycky hledá, co by mohl udělat pro lidi. Cokoli. Jako například: vysypat odpadky zpod vašeho stolu, sundat z nástěnky zprávu o prodeji z minulého měsíce (kterou nevyhodí, ale schová do stolu; má jich plný šuplík). Nikdy nic neprodá. Ale každý – nevím proč – ho má rád.
Queequeg si ho jeden den zavolal – ne déle než týden po schůzi osazenstva – a uřízl mu hlavu; uřízl ji čistě, nad zlatým řetízkem s křížkem. Našli jsme ho – křížek – viset v jednom z Queequegových uší, což jeho holou hlavu naklonilo – aspoň nám se to zdálo. Queequeg tuto odříznutou, zbytečnou součást jeho anatomie – oddělenou od těla, s otřeseným výrazem stále ještě vepsaným do jeho rysů, zamrzlým do nich – usušil a vystavil v nazelenalém roztoku ve sklenici od broskví.
„Obdivuji tu přesvědčivost,“ slyšel jsem kohosi říkat – veverku, řekl bych. Každé prodejní oddělení má veverku: někoho, kdo omluví cokoli.
Nebylo to ovšem mínění, které by o tomto incidentu sdílela většina lidí. Vlastně byli mezi námi takoví, kteří mysleli na to, že by se zavolala policie. Ale nešlo o víc než o řeči. Při bližším rozboru jste zjistili, že každý si chce zachovat svou práci. Ženy byly v tomto ohledu stejně špatné jako muži. V některých ohledech byly horší. „Je tak přitažlivý, dokonce i s tím pomalovaným obličejem,“ slyšel jsem říkat stárnoucí mladici. Ta poznámka mne omráčila. Ten divoch způsobil smrt jednoho člověka a jiného dostal do nemocnice a páchl tělesným zápachem a napůl vyschlou kůží (se stálou touhou po smrti, řeznickým nožem, vražednou sekerou) a rybinou. Musel vyrůstat na solených rybách. Dech měl skoro nesnesitelný.
„První osoba, která překročí svou osobní kvótu prodeje, dostane hlavu!“ řekl Queequeg. Žasli jsme nad drzostí, se kterou to vyřkl. S tím odešel. Hlava stála – ve sklenici – na stereofonním zesilovači, který vysílal do celé továrny, ve které byly všude reproduktory (hudba je slyšet pořád).
Abyste věděli, byl jsem ale první, který objevil tu vadu: mírný zaječí pysk. Nijak velký zaječí pysk. Pořád ale zaječí pysk. Objevil se na začátku jeho řeči, kterou poznamenal mírným, nedokonalým komolením.
Samozřejmě jsem neztratil ani minutu. Rovnou jsem se na něj vrhnul. Měl jsem na to právo. Byl jsem ten měsíc druhý v účetní hodnotě. Prodejce, který byl v objednávkách přede mnou, se vystrašeně činil. Tenhle podvodník, tenhle divoch, se mě ani nedotkne.
„Zaječí pysk, co má být,“ řekla jedna z dívek v recepci. Pokaždé, když se na toho kanibala podívala, rozzářila se. Byla to ta, která si nechávala ráda volat lidi k telefonu a strhávala je kvůli placení. Měla moc zadržet vypravení zásilek, když byla navztekaná. Queequeg ji uchvacoval. „Dělá ho to sexy,“ říkala. Vytáhla rtěnku a namazala si ji tlustě jako máslo. Celkově se třpytila víc než chromovaný nárazník. Když Queequeg vešel do recepce, u všech stolů se rychlost úderů zdvojnásobila. Stroje se začaly šinout ke krajům desek. Bylo těžké tomu rozumět.

Nikdo však není dokonalý. Nikdo dokonce ani nikdy není dokonale uvolněný. Vezměte si mne. Když jsem poprvé začínal u společnosti, připadal jsem si malý. Ano. Ne nepřirozeně malý – jenom malý. Pamatuji se na konkrétní prodejní případ – v novém obleku a s novou prodejní knihou –, jak jsem čekal na tvrdé dubové lavici před nákupní kanceláří a díval se dolů na nohy v nablýskaných střevících, jak visí z dřevěného sedátka a klátí se ve vzduchu. Nedosáhly na zem. Byl to obchod s masovými taštičkami v řetězu obchodů s masovými taštičkami – ve velkém řetězu. Udělali na tom miliony. Celé rodiny mimořádně, pohádkově zbohatly – na masových taštičkách. Budilo to ve mně úžas. Ve vysokém zrcadle proti mně, lemovaném bronzovými špízy nesoucími červené firemní znaky, jsem ale vypadal tak nějak zdrobnělý.
Vlastně jsme měli jednoho prodejce (další z těch typů, které neodpovídaly, které skutečně neodpovídaly standardu), který se od prvního dne začal zmenšovat, a to tolik, že třetí týden – ten týden, kdy dostal vyhazov – jsem ho pozdravil u auta, a když jsem se podíval dolů, viděl jsem, že koleny nedosahuje nad okraj chodníku a nos má několik palců od mých kalhot. Byl jsem naplněn lítostí a znechucením. „Lituji,“ řekl. Karafiát, který měl na klopě, vypadal obrovský – jako nějaký zánět – a táhl ho za tělo a za šaty.
„Nedá se nic dělat,“ řekl jsem. Pokusil jsem se zamrkat. Víčko se mi zaseklo.
Vidíte ale, jak rostete ve věcech. Já rostu v této práci. Nyní se tyčím nad celým jejich houfem s jedinou výjimkou (které přeji to nejlepší). Nikdy to nepřestanete zkoušet.
I tak je vyčerpávající vracet se každý večer z kanceláře domů spát a být naplněn hrůzou. Pokaždé když zavřu oči – unaven průběhem dne a vším, co přináší – tak to vidím: hlava, která se vynořila ze zasádrované části zdi, kterou jsem při jedné příležitosti prostrčil pěst. Vidím brýle, vlasy, krk, jak na mne zírá. To zjevení mi povídá: „Hledám kočku.“
„Fajn,“ říkám já.
„Vy prodáváte,“ říká on.
„Jak to víte?“ zeptám se.
„Protože vás znám skrz naskrz.“
Protože vás znám skrz naskrz. Jen si to představte. Není to snadné být zaměstnán. Co ví nějaké zjevení o tom, co to je být zaměstnán? Většina lidí, kteří nepracují, nevědí, co to je pracovat. Já pracuji pro obživu. Nemohu rozumět snům.
Jistěže s příchodem Queequega těchhle nočních návštěv jen přibylo. Sestava těch šarád se s výskytem divocha pozoruhodně změnila. Příklad: vzbudil jsem se (v tom, co ve skutečnosti není spánek, přirozený spánek) a vidím Queequega, jak sedí naproti mně ve své kanceláři, za širokou ořechovou deskou svého stolu, rozlehlou kluzkou plochou, prázdný až na popelníky a toulec s šípy. Q. (Q. jsme mu začali říkat po prvním měsíci) mě poučoval o věcech, které už znám: o prodeji, o přesvědčování. Pak se natáhl přes stůl, objal mě a políbil na čelo. „Jsi hodný malý chlapec,“ řekl.
„Jsem maminčin,“ odvětil jsem. Byl jsem navztekaný.
V tom okamžiku se Queequeg proměnil v sovu a usedl na okno kanceláře – které je ve všech těch polosnech otevřené – a vyletěl ven. Díval se přitom na mne přes okraje svých perutí, dokud nebyl skvrnkou ne větší než šváb. Tu vidinu si hnusím.

„Já jsem nebyl váš nápad,“ řekl někdo, na jehož jméno si nedokážu vzpomenout. Stalo se to dokonce ještě před koncem prvního účetního kvartálu. Měli jsme kávu a obložené chleby, dívali jsme se velkým skleněným oknem, které vede dolů na výrobní podlaží, na lidi, na nekonečné řady pohybujících se výrobků a nádob. Nebylo nic slyšet, protože sklo všechno zadrželo (jednou jsem viděl muže, tichého, s očima plnýma hrůzy, jak ho zachytil jeden z paprsků nakládacího stroje; měl utržený rukáv a pás ho při pohybu zvedal za límec; zrudl jako tetování na Queequegově obličeji, a když ho sundali, šel ztuha, jako by byl z lepenky). „Neřekl jsem, že to byl můj nápad,“ řekl jsem. „Ale také nebyl jeho,“ dodal jsem. „Ten druhý,“ – a myslel jsem tím jeho předchůdce – „měl přesně stejný nápad.“
„Ale on,“ – Queequeg, Q. – „to uvedl do života.“
„Ten kanibal měl štěstí,“ řekl jsem mu.
„To jsem neslyšel,“ řekl on. Snad proto si nepamatuji jeho jméno. Naše přátelství – pokud nějaké existovalo – tou poznámkou skončilo.

Nerad to říkám, ale situace se zhoršovala. Skutečností, která zarážela nejvíce, bylo ovšem to, že jsem zjišťoval, že když dojde na Queequega, jsem sám. Říkal jsem leccos. Byl jsem arogantní. Víte, nemohl jsem přijmout skutečnost, že to teď byla úplně jeho společnost, vyrovnat se s tím – a s každým, kdo s tím měl co dělat –, což bylo přesně to, co chtěl. Ten jeho zlovolný mozek neměl žádné zábrany.
Povídalo se, že zaměstnankyně společnosti telefonovaly v noci Q. tam, kde spal – což bylo místo vzdálené pouze míli od pobřeží (protože, jak každému říkal, on musel slyšet moře).
V práci tak byl v šest – dřív než kdokoli z nás. My všichni jsme dojížděli. Byl tam jeden člověk (čtyřicátník nebo snad starší, s tváří, která vypadala jako placka z ovesné mouky, která se drobila v místě, kde začínaly vlasy), který jezdil autobusem, pak vlakem a pak šel poslední míli po kolenou, jen za tu výsadu, že může pracovat, dělat víc; což také dělal, i když úplně zbytečně.
Co se týká těch údajných telefonátů, neexistuje žádný způsob, kterým bych mohl ověřit, zda ta povídačka byla pravdivá (je pravda, že Q. měl nejmodernější přenosný telefon, se skvělými tlačítky z pevného, neviditelného plastu); a pokud byla, tak zda Q. některou z těch dam vzal za slovo.
Ale nikdo, za žádných okolností, se tam nedostal dřív než harpuna a ruce, které ji držely.
„Jak starý je Q.?“ zeptal jsem se Grace. Grace sedí v kontrole jakosti. Mezi stopami rtěnky barvy zatvrzelé skořice na mne blýskl její zlatý přední zub.
„Q. nemá žádný věk,“ řekla chladně. Myslím, že všichni – včetně Grace – pociťovali odpor, který mne pronikal. Byl jsem na tenkém ledě, to jsem věděl. „Q. je přírodní člověk,“ pokračovala. „Jeho kořeny nejsou lidské. Je to kouzelník.“
„Kouzelník?“
„Čaroděj.“
Čaroděj. To slovo začalo v souvislosti s Q. kolovat. U společnosti se brzo stávalo pravdou – i v rámci celého sdružení. To mě omráčilo. Věci se začaly zlepšovat. Věděl jsem, že ano. Některé věci – hlavně ve výrobě – se začaly lišit. Stále jsem ale musel přemýšlet nad tím, jak je to dlouho, co se titíž na prosto stejní lidé smáli lidožroutovi – tomuto zvířeti? Různí lidé po celé továrně si teď ovíjeli paže stejnými barevnými obroučkami, jaké nosil on. Nevím, kde k nim přišli. Předpokládám, že je kvůli nim lovili. A ve čtvrtek přišli dva lidé z technické sekce do práce od pasu nahoru nazí. Bylo to neuvěřitelné. Nevěřil jsem svým očím. Řekli mi – stejně studeně jako Grace: „Zaostáváš. Měl by sis dát říct.“

Přišel jsem domů a myslel jsem si, že budu spát nehlučně, ale ta hlava na mne znovu zazírala ze zdi a zeptala se mne, jestli mám cukr.
„Nemám!“ řekl jsem.
„A taky mít nebudeš!“
Co tím myslel?

„Q. představuje ten nejvyšší stupeň kultury,“ říkají teď. Kde jsou ti, kteří ho zlehčovali? Výroba a prodej se zdvojnásobily. Kapitál společnosti také. Q. nemohlo nic zastavit. Myslím, že jedině mně to bylo úplně jasné. Můj prodej byl vynikající. „To umožnil Q.,“ říkali mi. Byli teď všichni na jeho straně.
Uniklo ale něco méně hmatatelného a možná reálnějšího – vnímatelně to padlo. Každý – a myslím tím úplně všechny – u firmy má postavení, post. Není to postavení jako takové; je jedno, jestli je to technik, nebo sekretářka, nebo předseda. Je to spíš pozice. Spadnete na nějakou úroveň nebo rank. Lpíte na něm. Je to vaše postavení – tiché, jisté, pevné. Jenom mé už nebylo. Moc jsem toho namluvil. Byl jsem více nebo méně podřízený. Bylo mi to vidět ve tváři. V řeči mého těla. Kdysi mi naslouchali. Měl jsem obdivovatele. Teď pro mne zbývalo jen zamračení – nebo ocelová lhostejnost, vyjádřená těmi nejjednoduššími gesty neúcty.
Řekl jsem si: existuje jenom jedna skutečně nezaujatá osoba, na kterou se mohu spolehnout. Byl chladný – to nepopírám. Byl u téhle společnosti dvě desetiletí, o nic méně. To ráno, kdy jsem s ním mluvil – po tom, co bylo teď už pravidelnou schůzí zaměstnanců s kopími a kyji –, nosil střevíce z tulení kůže a oblek od Brooksů, pruhovanou kravatu, úzkou jako řemínek, a manžetové řetízky. Ležel na parapetu okna, v sedmém patře, ruce a nohy roztažené na slunci.
„Plazi se rozehřívají pomalu,“ řekla jeho sekretářka a mžourala na mne, protože jsem byl zády otočený ke světlu.
Schůze skončila v sedm čtyřicet pět. Teď bylo za pět minut osm. Počkal jsem, až bude moci hýbat končetinami, a šli jsme dolů na kávu.
Kantýna byla prázdná. Věděl jsem, že mám příležitost. Bude záviset na důvěryhodnosti tohoto muže. Už nebyl čas na bojácnost. Vždycky jsem se mohl ještě hlásit jako nezaměstnaný. Nepotřeboval jsem žít ve vlastním domě. Mohl jsem chodit pěšky. Ve skutečnosti jsem měl nadváhu.
„Ne,“ řekl. Jmenoval se Frank.
„Vy jste toho muže ale nikdy neměl rád,“ řekl jsem. Neodvažoval jsem se říci lidožrouta. „A nemyslím, že ho máte rád teď.“
Hleděl na mne. Nepřikývl. Pak řekl: „Nemohu.“
„Ale můžete!“ řekl jsem.
Snažil jsem se mu říci, že už nejsme lidé, že jsme se stali divochy, a to velmi rychle. Na Q. byly některé věci racionální (to jsem připouštěl i já), ale tolik iracionálních, že to hraničilo s šílenstvím. Tři lidé byli – do dnešního dne – popraveni za to, že nesplnili to nebo ono. Bylo to bez jakékoli diskuse. Ti lidé prostě zmizeli. Měsíční uzávěrky se začaly zlepšovat, pro celou společnost. Víc a víc lidí chodilo do práce a nemělo na sobě víc než bederní roušku. Začala se objevovat tetování. „Ten muž nás zničí,“ řekl jsem.
Muž vstal, dopil poslední šálek, potřásl mi rukou a vrátil se do kanceláře.
Bylo to jasné: je mým osudem zasáhnout sám. Bylo to strašné osamění – horší než osamění při práci s lidmi. Čaroděj. To slovo mi neustále znělo v hlavě. Nemohl jsem spát.

Něco zmasakroval. Bylo obtížné – ze strany, odkud jsem přicházel – říci, co přesně to zabil. Viděl jsem přetékat kotlety z černé dutiny rypáku. Krev se srazila a spálila. Q. se skláněl nad ohněm, který rozdělal na střeše. Všechno kolem něj bylo uzavřeno kordonem. Byly tam ozbrojené stráže. Stráže za ním chodily všude. U vjezdu na parkoviště společnosti měly budku. Patřily k nezávislé agentuře. Odpovídaly jenom Q. Musel to tedy vědět. Přicházel jsem k němu s důkazem, že ho někdo v prodeji pomlouval. Měl jsem definitivní důkaz. Skláněl se nad svou kořistí a trhal maso ze stehenních kostí.
„Obchod nemá hranic,“ řekl, když se na mne podíval.
Hleděl jsem na něj. Strážní přecházeli po krajích střechy, všichni se dívali dolů – jako by nebezpečí mělo přijít zdola. Byla zima: studená, krutá zima. Jeho pohled byl jen zběžný. „Obchod má hranice,“ řekl jsem. V kapse se mi kolébal řeznický nůž, dlouhý a barbarský, který jsem přinesl. Stačilo, abych ho jen otevřel a zacvakl západku.
„Vy nejste jako ostatní,“ řekl Q.
Západka zaskočila.
„Ne,“ řekl jsem.
„Jak byste mohl?“ řekl. Ústa měl nacpaná masem. Skoro jsem nedokázal rozeznat slova.
„Odmítám.“
„Proč?“
Udeřil jsem. A minul.

Poslal mi růže. Nemohl jsem tomu uvěřit. Byl jsem připoután k posteli v bělosti chladného pokoje. Psychiatr už tady byl, aby mě zmapoval, aby určil parametry mého pokusu o zločin – protože, víte, zabodl jsem nůž do polosyrového masa, které se obracelo na dřevěném rožni. Zvedl jsem mu nůž nad hlavou, na chvilku ho podržel – ne dlouho, jen tak – a zanořil ho do toho, co jedl. Nevzhlédl. Už ne.
„Děkuji,“ napsal jsem na lístek, který mu sestra odnesla. Byl jsem slabý. Byl jsem zmatený.

Později – mnohem později, za měsíc (netlačil na náklady) – si mě zavolal do kanceláře. Ruce – obě mi je strážci na místě zlámali – jsem měl v závěsech. Zahojí se. Chtěl – Q. chtěl – se mnou mluvit. „Jenom popovídat,“ řekl.
A povídali jsme si. Usadil mě.
„Neuhnul jste,“ řekl jsem. „Vy jste to věděl.“
„Ano, věděl,“ řekl.
„Věděl jste, že vás nezasáhnu?“
„Ne.“
Teď – právě teď – mě uchvátil.
„Mám pro vás práci,“ řekl.
„Vy mi důvěřujete.“
„Ano,“ řekl. Byl to pouhý začátek.
HOMUNKULUS

Reginald McKnight
Reginald McKnight je autorem vychvalovaného románu I Get on the Bus (Nastupuji do autobusu) stejně jako sbírky Moustapha’s Eclipse (Mustafův úpadek). Je vítězem soutěže o cenu O. Henryho a v roce 1991 dostal National Endowment jako umělecké uznání za literaturu. McKnight žije v Pittsburghu v Pensylvánii. Učí na univerzitě Carnegie-Mellon.
Homunkulus je povídka humorná i vzrušující, ve které autor konfrontuje ničivou sílu své představivosti. Příběh pochází z McKnightovy poslední sbírky The Kind of Light That Shines on Texas (Takové světlo, co svítí nad Texasem).
T. W.
Povídka v jedné kapitole
Před mnoha a mnoha lety žil jeden mladý umělec. Říkalo se o něm, že má veliký talent. Ptáte se, co to bylo za umělce? Uvědomte si, že v dnešní době se kdokoli od počítačového programátora po posledního boxera nazývá umělcem. Přátelé, tenhle umělec byl velice schopný v mnoha směrech. Za prvé byl nedostižný básník. Říká se, že jeho poezii lze srovnat s nejlepšími díly nejznámějších básníků té doby. Když mu vydali třetí knihu poezie, bylo mu sotva dvacet.
Psal také velmi dobré romány. Jeho krátké povídky a romány prostě neměly konkurenci. Nejsmutnější povídky dokázaly sevřít srdce jako obrovská pěst. Ty nejlepší dokázaly polechtat žebra a zastavit dech. Psal střídmým stylem, který kdosi nazval stínovými arabeskami mysli. Poslech jeho čtení se tím měnil na hluboké uvažování o duši se všemi jejími záhyby a zákruty.
I v dnešní době je známo, že dokázal tvořit sochy i malovat v široké škále nálad, stylů, témat a vzorů. Udržoval tím umělecký svět ve stavu bezdechého očekávání, na které neposkvrněné místo příště vstoupí svou smělou, odvážnou nohou.
Říkalo se o něm, že dokáže zpívat a hrát na lyru, loutnu, kytaru, dulcimer, housle, violoncello a vibrafon. Jeho hlas zněl tak jasně a silně, že po jednom z jeho koncertů posluchači (hlavně ženy) prý upadli do jakési bezeslovné extáze, která trvala celé dny. Byl také velmi pohledný, milý, skromný, něžný a čestný. Mluvil jemně, respektoval starší a byl velkorysý ke svým vrstevníkům, otcovský k mladším. Dával almužny chudým, povzbuzoval mrzouty, radil poblázněným a všímal si těch, kteří stáli stranou.
Ale přesto nebyl šťastný.
Ptáte se asi, přátelé, proč tento báječný duch, tohle světlo světa, tenhle člověk, který – jak lidé říkají – byl jednoznačně miláček Bohů, nebyl spokojený? Nikdo neví. Ani sám mladý umělec si to opravdu neuvědomoval nebo nebyl ochotný to nikomu říct. Ti, kteří mají blízko ke spiritismu, říkali, že je to osud. Byl zrozen jako umělecký génius, který nedokáže nikdy zcela vyjádřit sám sebe, natož být plně pochopen. Ti, kteří byli založeni více skepticky – a bylo jich dost –, říkali, že je to hluboce zakořeněnou a velmi dobře ukrytou ješitností a touhou po absolutní moci. Říkalo se o něm, že všechno, co dělá – vědomě či nevědomě –, dělá proto, aby si podmanil mysl i srdce svých posluchačů a udělal z nich své otroky.
Ostatní říkali – ačkoli nikdo nikdy neslyšel, že by si na to umělec stěžoval –, že je to tím, že nemůže získat lásku jedné ženy – Nohly, překrásné dcery laskavého, pokorného mlynáře Rafkhana. Říkalo se, že ti dva se milovali pouhý jeden rok, i když jen tajně. (Rafkhan velice doufal, že se jednoho dne z Nohly stane chirurg. Přijde tak sice brzy o svou pravou ruku, ale neviděl budoucnost svého dítěte vyplněnou láskou.) Najednou ale Nohla jejich vztah ukončila. Buď viděla na mladém umělci něco, co bylo podobné tomu, co o něm říkalo těch pár skeptických očerňovatelů, nebo došla k názoru, že otec má pravdu. Můžeme říct jen to, že nesla ve svých prsou hluboké bezedné zklamání. Říkalo jí, že nemůže déle zůstat s tímto mužem, a zlomila tak jeho mladé srdce.
Ať byl důvod jakýkoli, dříve než uplynul rok, mladý muž se přestal bavit i tvořit. Zřídka opouštěl dům. Nakonec jen po týdny a měsíce seděl uvnitř, hluboce přemýšlel a chodil dokola. Nechal si narůst vousy, jedl jen málo a výraz jeho obličeje zkysl. Říkalo se, že někdy jej sluhové slyšeli zpívat, ale jen pro sebe, skoro šeptem, zlomeným nemelodickým hlasem. Vpustil jen několik málo přátel: bratra, Mocného Rhoea, pořád statisticky největšího obránce v historii našeho národního sportu, a svého blízkého přítele a souseda Azzizana. Ani Rhoe, ani Azzizan nemohli vydržet, jak se jejich mladý miláček trápí bolestí a smutkem. Ale když se ptali: „Co tě bolí, bratře?“
„Co tě ničí, příteli?“ všechno, co odpověděl bylo: „Mě? Prostě přemýšlím. Jen přemýšlím, nic víc.“ Jednoho dne, po večeru plném rozhovorů a přemýšlení v pivnici nedaleko domu mladého umělce, došli Rhoe s Azzizanem k názoru, že by měli přesvědčit mladého muže, aby se vydal na cesty. Po několika týdnech se jim to podařilo.
Mladý umělec se připravoval jen čtrnáct dní. Cestoval po celém Velkém Království, aby se rozloučil se všemi svými přáteli a příznivci. Nakonec se nechal odvézt do míst, která legendy označují jako Zem Světla a Tmy. Strávil na moři skoro tři měsíce. Během celé cesty zůstával ve své kabině stejně jako předtím ve svém domě. Cesta proběhla z větší části bez problémů. Posádka lodi byla jako obvykle složena z divokých lidí a mladý muž často v noci nemohl spát díky neustálé hlučné zábavě, žertům a bouřlivým debatám o tom, co budou dělat, až přistanou v Zemi Světla a Tmy.
Ta země, jak jistě víte, už neexistuje. Před nespočetnými roky ji pohltila naše moře. Co objevili naši archeologové? Několik knoflíků, jeden nebo dva poháry, bronzový prak. O tom místě toho víme tak málo. Všechno, co máme, jsou tyhle povídky, a kdo přesně ví, jak dalece jsou pravdivé? Ta země je teď víc místem mystickým a legendárním než historii a faktem. V ní, jak nám bylo řečeno, bylo pět z osmi známých tajemství Království Ur. Bylo známo jako země obojího – krev zmrazující nenávisti i tak nesmírné nádhery, že se říkalo, že tam spává sám Bůh. Se svými okřídlenými lidmi s pletí jako vyleštěný obsidián, kteří mluvili jen v příslovích, její diamantově bílé řeky, které protínaly tak bohaté kraje, že když se do půdy zasadilo to nejubožejší semínko, vypučelo do vzrostlých zelených listů a dužnatého ovoce, se svými dramatickými vodopády, nekonečnými údolími, kouřově modrými horami, ložisky zlata a nefritů, s mnoha podivnými šelmami, které prý mluvily řečí okřídlených lidí. Mladý umělec si řekl, že žádná jiná země nemůže vynést na povrch všechno to, co je v něm tak hluboko skryto.
Prvních pár měsíců v této zvláštní zemi uplynulo pro mladého umělce dobře. Získal mnoho přátel, jedl zvláštní lahodná jídla, plaval v diamantové vodě, pil sladké čaje, po kterých snil o Nohle. Oholil si vousy a oblékl nádherný, jasný oděv obsidiánových lidí. Naučil se něco z jejich řeči a to ho inspirovalo k hlubokým úvahám. Nechal je, aby jej nosili ve výškách a ukazovali mu svůj svět tak, jak jej mohou vidět jenom ptáci. Všechno mu šlo dobře. Srdce mu znovu vyrostlo. Jednoho rána se probudil s nádhernou myšlenkou. Začne psát!
Bylo to už strašně dlouho, co naposledy něco psal, a tak se opatrně pustil bezpečnou cestou – začal psát deník. Psal v něm o všem, co viděl, dělal a cítil. Nadšeně trávil mnoho času detailním popisováním jak zdejšího zvláštního ovoce a zeleniny, tak lidí a přírody. Psal také o věcech ve svém srdci, o svém zklamání ze své minulé práce, o své slabosti jako lidského stvoření a o své obrovské lásce k Nohle.
Jeho neustálé zuřivé a vášnivé psaní mu zabíralo stále víc a víc času. Zřídka se odvažoval ven z domu a trávil méně a méně času se svými přáteli. Třikrát vrazil jeho přítel N’Tho, dobrý, vysoký, inteligentní muž, který ho zachránil ze sevření vodopádu, k němuž se odvážil příliš blízko v prvním týdnu svého pobytu v této zemi, do jeho dveří a ptal se, proč se nestará o plátek žlutého slunečního svitu, číši přátelství a šálek smíchu. Pokaždé se mladý umělec usmál a poděkoval mu, ale řekl ne. „Tvá země má… má – uvádí mě do varu a nejlepší práce kováře je v poledne.“ A N’Tho se otočil a odcházel. Přitom se ptal: „Je pravda, že když pták dokončí svoje hnízdo, přestane se starat o to, jestli roste tráva?“
„Ne, ne, dobrý příteli,“ zněla odpověď, „ale šepot srdce je silnější než rachot blesků.“ A jednou, dvakrát, třikrát zavřel dveře za vzdalujícími se N’Thovými zády.
Netrvalo to dlouho, a byl skutečně bez přátel. Jak říkáme v jižních oblastech, jeho kuchyně utichla. Ale on si toho vůbec nevšiml. Jeho práce dosáhla horečnaté intenzity, takže si dokonce dlouho ani neuvědomil, že jeho deník se stává nejprve románem, pak básní, potom modlitbou, žalmem, pak jednoaktovou operou – opravdu to dává smysl! – malbou, sochou – a pak – zázrak zázraků – ta věc ožila! Miniaturní verze jeho samého!
Samozřejmě, nakonec si sám sebe všiml, ale nějakou chvíli to trvalo. Jeho práce ho neustále nutila pokračovat, pohlcovala ho, můžeme říct – a docela po pravdě –, že měl opravdu rozptýlenou mysl. Ale jednoho dne něco rychle psal a opracovával a vyšíval na… na textu – můžeme-li to tak nazývat. Začínal si uvědomovat, že jeho prsty uchopily jeho vlastní hrdlo, jako by chtěly mluvit, jeho palce tvarovaly své vlastní… to už nebyla věta, musel sám sobě připustit. Nebylo to malířské plátno nebo sochařská hlína, byla to – „Moje brada!“ řekl nahlas. „Pro Boha, já –“
„To trvalo, než sis všiml, brachu.“
„Ty jsi já –“
„Hmm – hm –“
„Malá verze –“
„Správně.“
„Mě samého.“
Tiše se svlékl, zhasnul svíčku a šel spát. Když se následující ráno probudil, měl jasnou mysl. Zasmál se pod vousy a pomyslel si, že asi přespříliš pracoval. Rozhodl se, že vstane, umyje se, dá si pořádnou snídani a stráví den návštěvami přátel. Když se natahoval po šatech, uviděl svoje malé já, jak sedí na hraně psacího stolu a jí stránku jeho deníku. „Co to děláš?“ zeptal se.
Homunkulus střelil pohledem svých černých korálkových očí po svém stvořiteli. „Myslíš, co já dělám?“ zeptal se.
„Kdo jsi? Co jsi? Odkud jsi přišel –“
„Co si myslíš, že dělám, ty blázne?“
„To je můj deník! Přestaň s tím, ty –“
„Hele, něco ti řeknu, brácho. Měl jsi šetřit solí. Podívej, když ses tak hrbil nad prací a dřel, úplně jsi ty stránky propotil. Ale jinak je to docela dobrý.“ Mladý umělec se díval na to malé stvoření a nemohl si pomoci. Zmateně tápal mezi několika pocity: zlostí, strachem, údivem a pravděpodobně nejméně příjemným pocitem ze všech – obdivem k malému mužíkovi, který byl perfektní v každém směru, jaký jen mohly oči zachytit. Černé oči a černé vlasy, bílé zuby, ostré čelisti, silné paže, dlouhé prsty, pleť bez jediné vrásky, záda rovná jako paprsek světla. Byl ohromný, a kdyby nebylo mužíkova drsného stylu vyjadřování a zejména toho, jak ten prcek jedl jeho deník plnými hrstmi, měl umělec chuť posadit si chlapíka na kolena a studovat ho. Ale prostý fakt, že homunkulus jí jeho deník, odsunul všechno do pozadí a zaháněl tyto pocity.
Když se mužík natahoval pro třetí stránku osmisetosmdesátiosmistránkového rukopisu, mladý umělec se konečně vzchopil natolik, že mohl sáhnout po paži silné jako prst. Patřila literárnímu gurmánovi. „Chutná ti to?“ zeptal se mladý muž.
Homunkulus si ho prohlédl odshora dolů a zase nahoru. Vytáhl obočí. „Ano. Pusť mě, ať můžu pokračovat.“
„Děláš mi zmatek v deníku.“
„Dobrá, připouštím, že nemám u stolu dobré způsoby, ale přesto budu tuhle věc jíst dál.“
„Budeš jako Hatsax!“ A mladý umělec popadl džbán, který byl u jeho postele a mrštil s ním tam, kde stál homunkulus. Ale jak jistě sami uhádnete, bylo to zbytečné, protože stvoření zmizelo.
Mladý umělec strávil větší část dne tím, že převracel pokoj vzhůru nohama a hledal díru nebo vchod nebo cokoli, kudy se mohlo stvoření dostat dovnitř. Poručil sluhům, aby místnost uklidili a dali pozor, aby okna i dveře byly zavřené. Přesto nenašel nic. Vyčerpaný a vzteklý se sebral natolik, že dokázal vypít šálek čaje a usadit se znovu k psaní. Chtěl znovu napsat ty první dvě strany svého deníku. Byl to ale problém, protože posledních několik měsíců práce uletělo jako chvilka a on prostě neměl čas se zastavit a přečíst si, co napsal. Neměl vůbec představu, kde by měl začít. „Vzpomínám si, že to bylo něco o ovoci a zelenině… a lidech, ano, lidé s křídly, a Nora, má láska.“ Nora? přemýšlel. Ne, to byla Noah, nebo Nova, nebo… Opravdu si nebyl jistý. Stalo se to, protože byl příliš dlouho bez kontaktu s těmito věcmi, které s ním hýbaly. „Ano,“ řekl si, „první věc zítra ráno, kterou udělám, bude, že navštívím své staré přátele Jakjensejmenují a toho milého dlouhého chlapíka, kterému jsem zachránil život, když se odvážil příliš blízko k vodopádům, uvidím všechny tyhle lidi a budu s nimi mluvit nebo něco. Možná že mi budou moci tenhle nesmysl vysvětlit.“ Vypil poslední šálek čaje a šel si lehnout.

Teplé žluté světlo vniklo do jeho ložnice a roztahovalo se po prostěradlech. Otevřel oči a zaposlouchal se do toho, o čem si myslel, že se mu to zdá – byl to zvuk smažící se ryby. Nasál vzduch, napůl očekával, že mu nos zaplaví sladká vůně mořských lusků, ryb nebo konzervovaných lastur. Ale necítil nic. Ten křupavý zvuk, který zaslechl, nebyl zvuk čerstvé smažené ryby, která bublá v rozpáleném oleji, ale zvuk mačkaného papíru. „Už je to tu zas,“ zasyčel.
Maličký umělec si olízl prst, potom druhý. „Brý ráno, kámo. Sem si myslel, že už se nikdy nevzbudíš.“
Mladý umělec odhrnul pokrývky a vyskočil rovnýma nohama. „Co mi to děláš?“
„Seš blbej? Vzpamatuj se, chlapče. Jsem tady, protože ty jsi tady. Ale cos to proboha použil za inkoust na stránce osm, brachu? Měl jsem z toho vážné žaludeční potíže.“
Jako by byl sám, mladý muž luskl prsty a řekl. „To je ten čaj. Samozřejmě čaj! Kruci, určitě je to tak! To je to, ano, to je to, přísahám, že s tím navždy končím.“ Sebral šaty a oblékl se cestou z pokoje. Hlavou se mu honily myšlenky: „První, co udělám bude, že půjdu navštívit své přátele a přivedu je s sebou domů. Když neuvidí moje Malé já – a oni neuvidí –, budu mít jistotu, že je to ten čaj, co jsem pil, nehledě k vypětí z práce, nedobré stravě, nedostatku slunce a pohybu a čerstvého vzduchu. Ach, mí drazí přátelé, moje drahá Nolno, budeš mě mít brzy zpátky.“
Ubohý hoch. Kdyby dával lepší pozor na zvyky Země Světla a Tmy, poznal by, že odmítnout plátek slunečního svitu, číši přátelství a šálek smíchu třikrát po sobě, aniž dal přátelům najevo, že se vrátí, než nastane nový měsíc, znamenalo jasné odmítnutí přátelství navždy a napořád. Pravděpodobně by byl přinejmenším pozval N’Thoa na minutu či dvě. Bylo moc špatné, že to neudělal. Proto se celé dopoledne jedny dveře za druhými zavíraly před umělcovým nosem do té doby, než mu došlo, že se stal u okřídlených lidí nevítaným hostem. Kráčel domů se vzpřímenými zády. „Dobře,“ řekl si, „koneckonců mám pořád ještě Nonah.“ Brzy si ale uvědomil, že si nedokáže vybavit ani podobu jejího obličeje, a když bral za kliku svého domu, musel si připustit, že si nemůže vzpomenout ani na její jméno. „Ale musí přece být v mém deníku,“ pomyslel si a vrazil do své pracovny. Našel tam svoje Malé já, s plným kulatým bříškem a zavřenýma očima, jak dřímá na vršku jeho značně zredukovaného rukopisu. „Ty malý potěre Hatsaxi! Ty staré opuštěné čubčí štěně. Ty zamaštěný, odporný, kreténský –“
Maličký hbitě seskočil ze své vyvýšené pozice a opřel se zády o stěnu. „No, no, člověče, uklidni se. Blázníš, kámo.“ Ale mladý umělec už dále neposlouchal… Uchopil nůž na otvírání dopisů a vyřítil se na tu malou bestii. Samozřejmě ji minul. „Podívej, člověče,“ řekl homunkulus a škrábal se na vrchol lampy, „zchladni. Všechna ta sůl, kterou jsi propotil tyhle stránky, mě zabije dřív, než se to podaří tobě. Každých pět minut je těžší jíst tvůj materiál. Hraju s tebou čestně, člověče. Stránku šedesát tři jednoduše nemůžu pozřít, dokud mi nevychladne polévka.“
Mladý umělec si neuvědomil, že upustil nůž na dopisy, dokud neuslyšel cinknutí. „Ty už jsi snědl šedesát dva stran?“
„Šedesát pět, když nepočítáš stranu šedesát tři. Tu vyhoď.“ Homunkulus sáhl do kapsy, vytáhl malou krabičku sirek, zapálil si dýmku, dlouze se zhluboka nadechl, vyfoukl dým mladému umělci do obličeje, zatřásl krabičkou sirek a zašilhal jedním černým okem na svého stvořitele. „No, o čem to vlastně, chlapče, píšeš?“
„Chceš říct, že to doteďka nevíš?“
Maličký zastrčil krabičku sirek zpátky do kapsy, trochu zašoupal nohama a řekl: „No, ne zcela přesně, ale to, co jím, jsem já sám. Odhaduju, že bys to tak mohl říct.“
Umělec padl do židle a svěsil hlavu. Má smysl dál bojovat? přemýšlel. Zcela zřejmě je šílený. Přátelé ho opustili, pravděpodobně je příliš pozdě, aby začal číst svoji práci, protože si nedokázal vzpomenout na jméno své dávné lásky ani na barvu jejích vlasů, ani na tvar jejího úsměvu, jaký tedy má smysl dál bojovat? Tahle malá verze jeho samého, ať už je reálná, nebo iluzorní, je všechno, co má. Oba dva seděli, dokud slunce nezačalo posílat svoje oranžové paprsky jižními okny do pracovny. Jediný zvuk, který bylo slyšet, bylo syčení a bublání homunkulovy dýmky. Najednou homunkulus promluvil. „Řekni mi něco, kámo,“ řekl. „Proč ses nikdy nezastavil, aby sis přečetl to, cos napsal?“
Umělec pokrčil rameny. „Vlastně ani nevím. Možná strach? Bylo to všechno, co jsem chtěl kdy dělat, co jsem chtěl kdy říct. Je to celý můj život. Je to o mé lásce Jakjensejmenuje. Je to… vlastně bylo to – mělo to být, ať je to jak chce, největší dílo, jaké kdy bylo vytvořeno. Bože! Je v tom něco nádherného. A… a i kdyby se to nikdy nikomu nelíbilo, i kdyby to nikdo nikdy nečetl, vím, cítím v srdci, že mě to změnilo. Něco mi to dalo. Jak se to všechno stalo – jak to mohlo skončit tebou, myslím – nevím, ale prostě vím, že to byla báječná práce. Tak báječná, že ji asi ani nebudu schopen pochopit.“ Nechal opět spadnout hlavu na opěradlo židle, očima přitom stále pozoroval maličkého. Mrňous potahoval z dýmky, šklebil se, ale nechal uplynout několik minut, než promluvil: „Máš hlad?“
„Ne.“
„Já ano. Nebude ti to vadit?“
Umělec pokrčil rameny. Homunkulus se měkce usmál, vyndal dýmku z pusy a vysypal popel na umělcův stůl.
„Mno,“ řekl. „Vypadá to, že tahle tvoje práce je skoro u konce, brácho. Nemá smysl nechat ji zkazit. Určitě ti to nebude vadit?“
Mladý muž neodpověděl.
„Tak,“ řekl homunkulus, „psal jsi tady o lásce k nějaké ženě, že jo?“ Pak se otočil a začal s velkým zápalem mlaskat, hltat a žvýkat. „No,“ řekl mladý umělec hlasem, který nemohl znít víc dutě, než kdyby mluvil do vědra stojícího uprostřed zpovědnice. „No,“ řekl, „za prvé si to nemyslím. Nikdy jsem si nepřipustil, ale čím víc jsem psal, tím víc to tak vypadalo. Ale pak se z té práce stala věc. A já –“ Koutkem oka zachytil horečný pohyb, jak se maličký živil. Listy rukopisu létaly jako v mlze a paže a ruce maličkého vypadaly, jako by se zdvojnásobily a ztrojnásobily, jakou frenetickou rychlostí je poháněl. Potravou ta malá věc začala růst. Při dvou stech dvaceti dvou stranách byl homunkulus dvojnásobný, při čtyřech stech čtyřiceti čtyřech byl čtyřnásobný. Teď už byl zpoloviny tak velký jako jeho tvůrce. Ale umělec si začal všímat ještě něčeho jiného, zvláštnějšího: ten malý muž začal vypadat velmi nespokojeně. Ruce se mu pohybovaly jakoby samy od sebe, za každý další tucet stran nebo tak nějak střelil pohledem na svého stvořitele. Vypadalo to, jako by jeho oči říkaly – zastav mě, proč to neuděláš! Vypadal, jako by se mu chtělo z paniky zvracet, ale stále jedl v krupobití pohybu. Konečně spolkl osmistou osmdesátou osmou stranu. Vypadal naprosto stejně, k nerozeznání od svého stvořitele, kousek po kousku, vlas po vlasu. Jediný rozdíl mezi oběma muži byl ten, že jeden seděl na židli, druhý na stole, a jeden vypadal užasle a omámeně, druhý podrážděně a šedivě. Ten podrážděný řekl s třesoucími se rty: „T-Ty, měls to raději pře-přečíst, člověče, tyhle – protože –“ Příliš pozdě. Přeložil se napůl, jako by byl přeseknutý nadvakrát, a zvracel celý rukopis, nesežvýkaný, nepomačkány, neuleželý, nezamokřený, jako když z naplněného balonku crčí voda. Hubnul a zmenšoval se o dost rychleji, než rostl. Nakonec zmizel v obláčku modrého dýmu. A nikdy se už neobjevil.
Mladý umělec začal téměř okamžitě číst to, co napsal. Včetně stany šedesát tři. Nikdy neměl dvakrát různý názor. Četl bez přestání osm dní a osm nocí, sto jedenáct stran denně. Když skončil, upustil osmistou osmdesátou osmou stranu na podlahu a vzlykal, dokud mu nezačalo bušit ve spáncích a hrdlo se mu nestáhlo. Týden a den nejedl ani nepil a samozřejmě vážně onemocněl. Upadl do hlubokého spánku. Dostal vysokou horečku, tak vysokou, že nezaznamenal ani veliký oheň ve svém pokoji, který ho ani nespálil, ani nevzbudil. Ale celá jeho práce byla ztracená.
Devátého rána se probudil a našel pokoj prázdný a čistší, než byl po celé měsíce. Doktor, kterého zavolali sluhové před osmi dny, mu položil dlaň na čelo, potřásl mu rukou a popřál hodně štěstí. Pokojská mu přinesla pořádné jídlo – rýži a omáčku, ovoce a zeleninu. Následující ráno se začal připravovat na návrat domů. Zabalil si všechen majetek, ale marně pátral po své práci. Odstrkoval nábytek tam i zpátky, ale nenašel nic.
Vrátil se do Království a pronajal si malý pokoj na Centrálním náměstí. Zjistil, že za těch tisíc sedm set šedesát šest dní, kdy byl pryč, jeho práce už nemá takovou úctu, jakou mívala. Jiní talentovaní umělci ho nahradili v srdcích lidí. Ale to ho nevyvádělo z klidu. Přečetl si svoji práci a věděl.
Strávil zbytek svých dní společnou prací s mlynářem Rafkhanem (jehož dcera se, jak se říkalo, stala velkým impresáriem někde ve Vnějším Království. Od té doby co odešla, Rafkhan nikdy nevyslovil její jméno, a tak si na ně umělec nikdy nevzpomněl). Poslouchal zpěv a hudbu a s nadšením studoval literaturu nejpopulárnějších spisovatelů a básníků té doby. Navštěvoval muzea. Kupoval si levné umění, když mohl, a pěkně si vyzdobil pokoj. Oženil se s mladou dívkou, která o něm nikdy neslyšela. Zplodil sedm synů a dcer. Jídlo si solil velmi málo.
Zemřel ve věku sto šestnácti let, a nebyl to ani šťastný, ani nešťastný muž.
ZVĚSTOVÁNÍ PANNY MARIE

Cristina Peri Rossiová
Cristina Peri Rossiová se narodila v Montevideu v roce 1941 a studovala literaturu na univerzitě v Montevideu. Protože nesouhlasila s vojenskou okupací Uruguaye, byla nucena uprchnout do Barcelony ve Španělsku, kde žije dosud. Její publikované práce zahrnují sbírky krátkých povídek, žurnalistických eseji a básní včetně Indicios pánicos, La rebelión de los ninos a El museo de los esfuerzos inútiles. Anglický překlad její povídky The Ship’s Fool (Lodní šašek) vyšel v Londýně v roce 1989.
V následující povídce (ze španělštiny přeložila Mary Jane Tracyová) zbyla v oku diváka jen fantastická a zázračná vzpomínka. Stejně jako mnoho jejích povídek mluví k politickým událostem své rodné země, aniž je přímo konfrontuje. Raději nechává příběhy promlouvat přímo k srdci.
T. W.
Panna Maria se objevila, když jsem sbíral kameny z vody. Sbíral jsem ty velké kameny, ne ty malé. Vypadala, jako by přicházela z moře, ačkoliv si nejsem tak úplně jistý, protože voda byla všude, kam jste se podívali, a já byl vzhůru nohama, hlavou dolů, a sbíral jsem kameny. Vytahoval jsem je z vody, vybíral ty nejlepší, nesl jsem je v náručí a dával je nahoru na břeh. Nejdřív mě nenapadlo, že je to Panna.
To ráno bylo šedé jak olovo a olověné jako moře.
Viděl jsem ji předtím jen jednou, v kostele, když jsme ji vynesli ven na procesí. Nikdy jsem si nemyslel, že ji někdy uvidím chodit po pláži s těma zvláštně barevnýma očima a smutkem nad smrtí svého syna. Nedokázal jsem si to představit, protože jsem pořád sám a protože neměla svoji korunu, tu korunu Panny, ale byla tady a lehce stlačovala písek pod nohama. Ale pak, najednou jsem o tom přestal pochybovat. Nikdo nikdy nebyl na téhle pláži, protože je ukrytá daleko od ostatní země. Je tak vzdálená, tak izolovaná a společníka jí dělá jen moře. Jsem vždycky sám a sbírám kameny. Ze začátku mi mrzly ruce a prsty klouzaly, mé prsty, které chtěly hrábnout do kamenů a lovit je, jako by to byla nějaká mořská zvířata. Velrybí kameny, hory z moře. Vpředu, dole, po obou stranách, všechno, co vidíš, je voda, zelená a modrá voda, nažloutlá voda a obrovské skály, které tam stály jako lodě plující okolo. Ponořil jsem ruce a prsty mi klouzaly po mokrém povrchu kamenů. Barva kamenů se měnila, když jste je vyndali z vody. Někdy byly plné mechu a řas, plné mořských rostlin zcuchaných ježovkami. Ale když jste donutili ruce k činnosti, pohybovaly se vodou jako ryby. Pak jsem nechal rostliny na tmavém povrchu kamene, vzal je mezi prsty a vytáhl je. Jednou se kámen také zvedl, vynesl jsem ho na břeh.
Dostali jsme se sem před deseti dny a od té doby jsme neviděli nikoho. A nikdo neviděl nás.
Rybářské loďky byly pohozeny na písku, opuštěné. Kolem houbovité paluby jedné z nich rostly divoké rostliny, zelené stonky a bílé korunky mezi mokrými, roztříštěnými prkny. Pomalu umíraly, padaly stranou a zůstávaly ležet na písku. Nad hlavou létal mořský racek, jeho křídla tvořila kříž, měl tmavý hřbet a pomalu klesal. Seděl jako na bidýlku na neužitečném veslu lodi, které bylo zapíchnuté držadlem do písku. Kdysi to bývalo zvykem, když vyplouvali rybáři na moře, každá loď měla na přídi velkou lampu jako oko, které osvětlovalo podmořská tajemství, soukromý život vody a jejích ryb, kulaté oko bez víček se silným a jasným pohledem. Rybáři své lampy čistili, drhli kartáči a starali se o ně. Teď leží lampy osleplé rzí a kapou svoji menstruační krev do písku.
Jen malý chlapec, který si hraje ve vodě a sbírá kameny.
Někdy v dálce pluje loď. Písek napadá pobřeží a valí se přes prázdné loďky. Sbírám kameny a nosím je z vody pryč, takže když vlny napadnou břeh, nedosáhnou na ně. Pracuji takhle celé dopoledne. Často jsem nošením kamenů unavený. Prsty mám studené a chytá mě do nich křeč, vzduch je zelený, stromy řvou spolu s větrem, vlny skučí a můžu říct, že je tady nějaká výtržnost, atmosféra, živly něco chystají, něco vzniká v lůně moře. Ale když se podívám na vodu a vidím pod ní tolik kamenů, vracím se rovnou zpátky do práce, nedám se vyrušovat, bez přestání, protože na dně jich je ještě tolik. Voda mi omývá nohy, když si sedám na bobek, voda a nějaké malé rybky, stříbřité, čilé a neklidné. Nevím, jestli mě vidí. Nevím vůbec, co nebo jak ryby vidí, ani kam se dívají svýma velkýma civícíma očima. Nevím, jestli se dívají skrz vodu, jestli jejich pohledy pronikají mezi kameny a mořské rostliny na dně. Nikdy jsem nebyl ryba. Nikdy jsem neměl po straně ploutve, nenarodil jsem se v moři a nejedl mořské rostliny.
Na tak osamělém místě.
Jsou tu kameny mnohých barev. Řekl bych, že všech známých barev a ještě nějakých dalších, které pocházejí jen z moře ze života v moři mezi řasami a rostlinami. Neměla korunu, kráčela pomalu, vznášela se nad pískem.
Jako kdyby nebyl sám, jako by voda, kameny, zvuk větru byly jeho společníky. Zcela zabraný do své práce. Nějakým způsobem chápe harmonii vesmíru. Našel svoji úlohu, svoji funkci v tomto rutinním úkolu a přijal jej s důstojností a respektem, s přesvědčením. Dívají se na nás jen rackové.
Sbírám kameny každý den, i když prší nebo fouká vítr. Někdy je moře klidné, když do něj vstupuju, klidné jako slon, když spí na boku. Loďky se nehýbají a jejich stožáry vypadají jako kříže. Pak je voda velmi těžká, jako kdyby byla z kamene. Je to pevná voda, voda z cementu. Nic se nepohne na jejím povrchu, nic se nepohne pod ním. Činnost moře ustala a všechna voda vypadá stejně: je těžká. Nehybné, poznamenává všechno svým klidem, dokonce i ptáci vypadají, jako by létali pomaleji, jako by ho nechtěli rušit. Jindy fouká silně vítr a rackové nemohou létat. Zůstávají dlouho zavěšeni ve vzduchu, křídla napjatá a rozevřená, neschopni pohnout se kupředu. Křičí a nehýbají se, jako by je nějaké lano drželo v zajetí. A moře je plné vln, vln, které se ztrácejí v mlžné atmosféře. Tehdy jsou loďky nervózní a snaží se uprchnout z bouře a najít úkryt v boudách, na pobřeží, některé z nich jsou tak dychtivé dostat se pryč, že táhnou za svá lana, dokud se neutrhnou, a jak jsou jednou svobodné, zblázní se jako rozpustilá a divoká děvčata, hopsají tam a zpátky, ztrácejí cestu, narážejí jedna do druhé a do skal a zraňují si boky o kameny. Vítr burácí, vlny se přelévají přes boky, červené bóje se potápějí v rozbouřeném moři a po chvíli se zase vynořují, drží hlavy nad vodou, jako by byly vraky lodí, a zkouší se vší silou udržet nad hladinou, dokud je někdo nezachrání. Moře řve a všechno vypadá, jako by se to už už mělo rozbít: šedivá, slabě nafialovělá obloha na hromy a blesky, napjatá křídla racků, malé kamínky a dřevěná mola, lodní lana, lampy a stožáry, které se kývají ze strany na stranu.
Jak mohl skončit tady? Kdo ho sem mohl přivést?
Sbíral jsem zrovna kámen, když jsem ji uviděl přicházet z dálky. Ráno bylo zelené a moře šeptalo. Viděl jsem jen šedivou postavu, která přicházela s větrem. Kámen byl těžký a musel jsem ho držet oběma rukama. Ukradl jsem ho ze dna moře, i když byl stále zlatý, vzduch ho okamžitě ztmavil a voda mu z povrchu sebrala malé kousky, jako tolik malých oček, která na mě nyní hleděla. Položil jsem ho na písek daleko od neustálého mořského drcení a vrstvení a šel jsem zpátky na břeh a znovu jsem se podíval na tu šedou postavu, která přicházela s větrem a pomalu se přibližovala.
„Kdo je ten chlapec?“
„Přichází a vychází z vody, jako by moře bylo jeho doménou. Jako by jen on sám vládl celou oblastí. Ale pokorně. Jako dělník. Přísně soustředěný na svoje povinnosti. Bez přestání. Myslím, že si nikdy neodpočine.“
To ráno bylo všechno zelené a šedozelené jako pod vodou, jako barva ryb, které se předvádějí mezi kameny.
Nemohu se obrátit a jít pryč, protože mě spatřil. V každém případě je velmi zabraný do své práce – nošení kamenů.
Šel jsem tam a zpátky. Tam a zpátky. Na dně bylo mnoho kamenů, dno je vždycky plné kamenů a rostlin. Pomalu přicházela blíž. Jako vlny, jako vítr, přicházela blíž, stlačovala písek pod svýma nohama. Kráčela pomalu bez pohybu paží a vypadalo to, jako by se jí sotva pohybovaly nohy. Nevím, jestli přišla z vody, nebo odkud vlastně přišla, protože jsem měl mnoho práce s kameny, které mi dávaly zabrat. Nedíval jsem se jinam než přímo dopředu. Nedíval jsem se dozadu nebo na stranu.
Pokračovala jsem v cestě, šťastná, že jsem neudělala nic, co by přilákalo jeho pozornost, když se najednou podíval přímo na mě, jako by mě poznal, jako by mě už viděl dřív. Zahleděl se na mě a pomalu, velmi pomalu, jako by mě poznával kousek po kousku, jako by mu paměť vracela známky, otisky prstů, upřeně hleděl přímo na mě a vypadal, že teď už si je zcela jistý.
Chtěl jsem pokračovat v práci, chtěl jsem jít zpátky do vody a potopit se pro další kámen, když jsem ji uviděl. Podíval jsem se na ni zblízka a poznal jsem ji. Zůstal jsem stát na místě.
Na okamžik jsem zaváhala.
Byl přede mnou.
Přemýšlela jsem o útěku. Uprchnout.
Každý den nevidíš vycházet Pannu z vody. Každý den se nepřichází projít po pláži. Nevypadala, že by byla mokrá, a její oblek byl úplně suchý. Měla oči přesně té barvy jako moře, přesně tak, jak jsem je viděl tehdy v kostele, kdy ji vyndali na veřejnost a nesli ji na procesí po městě. My děti a staří lidé jsme ji nesli okolo jako trofej z moře, jako by byla obrovská exotická ryba, která nás bude živit celý rok. Vynesli jsme ji z kostela a nesli jsme ji po přeplněných městských ulicích a každý se na ni přišel podívat. Okna byla otevřená a ženy a děti na ni házely květiny, staří lidé opouštěli postele, aby se na ni mohli podívat, a muži, kteří stáli u baru, se otáčeli, odkládali skleničky a uctivě smekali klobouky, jí na pozdrav. Po celé procesí jsem měl strach, že spadne z podstavce – ulice byly dlážděné kočičími hlavami – a skutálí se na zem a její černý smuteční plášť bude celý ušpiněný a že ztratí nádherný kapesník, který držela v ruce, aby si mohla utírat slzy, které prolévala nad smrtí svého syna. Byl jsem po celý čas na kraji, pozoroval ji krok za krokem plný strachu, že klopýtne a spadne a že se její něžné porcelánové ruce rozbijí a že ztratí korunu, a že jí slzy zalijí oči.
Jednou, když jsme chytili velikánskou rybu, byly prázdniny a procesí a každý se na ni přišel podívat. V noci kolem ní dali svíčky a někteří lidé zapálili na pláži děkovné ohně. Celou noc na otevřeném moři chrápaly velryby.
Místo abych utekl, běžel jsem k ní a najednou jsem byl blízko, uklonil jsem se. Na chvilku jsem se uctivě uklonil. Klidně se na mě dívala, potom jsem zdvihl hlavu a viděl, že její oči mají přesně barvu vody. Pamatoval jsem si dobře ty oči z procesí, smutné a nepopsatelně něžné oči, oči ženy, jejíž syn byl zabit a která cítí tolik bolesti, že nepomýšlí na pomstu, protože její smutek je tak velký, že přináší víc lásky než zlosti. Syn té ženy byl zabit – jeho tělo se pravděpodobně stále ještě vznáší ve vodě a jednoho dne se objeví na břehu s proříznutým hrdlem a vyloupnutýma očima, plný mořských rostlin a řas, plný bahna – a teď kráčela po pláži. Z jejích očí jste mohli vyčíst, že trpí, ačkoli vypadala dost klidně. Podal jsem jí pohárek z rybí kosti na zachycení slz, kdyby chtěla plakat. Byl to skutečně pohárek vyrobený z obrovské ryby, tak akorát na mořskou vodu, ovocnou šťávu nebo ženské slzy. Mohl se také použít na kopání v písku, na dělání děr. Podívala se na pohárek a vzala jej do ruky. Kost časem zbělela, byla suchá a bílá, s malými černými dírkami. Vypadala, jako by se jí dárek líbil, ale nezačala hned plakat. Dlouho ho držela v ruce a dívala se do něj jako do zrcadla. Ihned jsem vyčistil písek, takže si mohla sednout. Vybral jsem čtvercové místo, chráněné proti moři a větru, ukryté před cizím ruchem. Duny tady byly vysoké jako hory a skoro zakrývaly les. Valy byly tak silné a odolné, že je nic nemohlo odvát pryč, ani vítr bičující břeh, dokonce ani drtící moře. Vyčistil jsem to místo proutím, odstranil jsem mravence, hmyz, kousky dřeva, mušle a všechny věci, které tu zanechalo moře. Zametl jsem povrch velmi pečlivě. Pak jsem si stoupnul vedle a uhladil jsem povrch rukama, aby byl hladký, rovný a pohodlný.
Byla jsem překvapená a nevěděla jsem, co mám dělat. Na nic se nezeptal. Neřekl jediné slovo. Hned mi dal kostěný šálek a začal čistit písek za dunou, odstraňoval všechnu nečistotu a naplaveniny. Rozhlížela jsem se na obě strany a hledala cestu, kudy bych mohla zmizet.
Pak jsem ji pozval, aby si sedla. Pozval jsem ji pohybem, nabídl jsem jí pravou ruku, takže se mohla opřít, pomalu se ohnout a posadit se na trůn z čistého písku, který byl nedaleko. Vypadala unaveně, kdo ví, odkud přicházela, podél pobřeží, trpící, strádající, sledovala pobřeží. Cestou ztratila korunu nebo jí ji vzali, tak jako zabili jejího syna. Také ztratila svůj kapesník, který vždycky držela v ruce, aby si mohla osušit slzy, a ty nedostatečné zelené šaty, které jí zakrývaly tělo, ji rozhodně nemohly ochránit před zimou. Pozval jsem ji, aby si sedla, protože vypadala unaveně a foukal vítr. Brzy přijde příliv, ale tady bude chráněná.
Ta obrovská pláž, o které jsme si všichni mysleli, že je opuštěná, se táhla, kam až oko dohlédlo. Nelíbily se mi tyhle hory, nevěděla jsem, kde končí moře. Mohla jsem se jen vrátit zpátky, vyčerpaná a prochladlá, vrátit se zpátky, ale on by mě zase uviděl v tom prázdném opuštěném prostoru, kdybych se rozhodla vrátit. Pak by se asi začal vyptávat. Byla jsem podivně nervózní, jako bych měla zlou předtuchu. Šedivá a slabě nafialovělá obloha se najednou rozevřela a utvořila cestu pro kulaté slunce barvy smrti, které svítilo jako kov. Obrys vzdáleného lesa, zcela obklopeného mlhou, vypadal, jako by byl zavěšený mezi mořem a oblohou, jako by stoupal do ráje. Vzduch byl vlhký, hmatatelný, plný napětí přicházející bouřky. Zvuk tříštící se vody a vanoucího větru mi připadal jako smrtelná muka nějakého obrovského mořského živočicha skrytého mezi vlnami. Vypadalo to, že všude je něco nového.
Když si sedla, naznačil jsem jí, aby čekala, a běžel jsem k horám pro borové větve, divoké květiny a máky. Znám hory dobře, ale byl jsem tak nervózní a vzrušený, že jsem ztrácel čas chozením v kruhu a v mrtvých koutech, které mě nikam nezavedly. Jako štěňata, která vyskakují do vzduchu, otáčejí se a pobíhají tam a zpátky jako bláznivá, když vidí svého pána, ztratil jsem se mezi cestičkami plnými květin. Zranil jsem si ruce, když jsem trhal květiny a větve bez přemýšlení, vzhledem ke stavu svých nervů jsem vytrhával kořeny, drtil lodyhy a rozdrtil jsem i břečťan, jak jsem šel. Uši jsem měl naladěné na přicházející příliv, slyšel jsem jeho výstup a vzrůst. Neviděl jsem ho, ale slyšel jsem ho. Jako dva nepřátelé, kteří se dobře znají, ležel jsem a poslouchal a on byl připraven využít svoji výhodu, kdybych sebeméně uklouzl.
Běžel jsem dolů z hor s náručí plnou větví borovic a divokých květin tak rychle, že jsem cestou nějaké poztrácel. Byla tam, seděla na čtverci písku, který jsem pro ni vyčistil, chráněná proti moři, větru a mravencům, melancholicky, dívala se, aniž viděla. Lehký větřík si pohrával s jejími tenkými šaty, jako by to byla plachta. Jednu po druhé jsem pokládal voňavé větve kolem jejích nohou do kruhu a dával jsem pozor, aby se nedotkly jejích šatů. Byly tam šedé větve částečně zakryté lišejníky a mechy. Když jste je trochu odhrnuli, objevila se pravá zelená a odolná borová kůra. Bylo tam suché jehličí, které píchalo ostrými konci, připravené, aby v zimě zapálilo oheň. Myslel jsem si, že ta vůně by jí mohla pomoci snášet smutek. Nepodívala se na mě, dívala se do dálky a slzy v jejích očích byly tak hluboké, jako den plný mlhy a bouře. Byly tam malé, jasně barevné borové oříšky, nalité, jen rozpuknout. A byla tam mezi větvemi borovic špaččí hnízda, měkká a hedvábná jako bavlněné míče. Byla tam lehce utkaná hnízda, jak je ptáci pečlivě vyšívali, myslel jsem, že jejich hebkost a hladký povrch by jí mohly poskytnout nějaký hezký pocit, vítaný a vřelý. Obklopená větvemi a květinami, divokými květinami a sítinami, vypadala jako horská víla, která přišla dolů na pláž, aby se na chvíli podívala na moře.
Ihned jsem šel hledat kousek dřeva, který byl velký jako vlk. Včera ho vyplavila voda. Někdy to voda dělá: přináší věci a opouští je na břehu, jako by již cestovala dost dlouho, jako by kráčela dny a noci jen proto, aby přinesla tu jedinou věc, jen proto, aby ty věci, které cestou posbírala, opustila na písku. Byly to skromné mořské dary, po hodinách a hodinách přemýšlení, po chození tam a zpátky z hlubin na povrch, vyvrhlo moře mrtvé ryby, ohnilé kusy dřeva, plné hrsti mořských rostlin nebo otevřené prázdné škeble. Byly to jeho mokré, skromné pocty. Přinesl jsem ten kus dřeva včera. Našel jsem ho nedaleko odtud, na břehu, mokrý od vln. Vyndal jsem ho z vody. Bylo to obtížné, protože nasál mnoho vody a byl velmi těžký. Měl tvar a barvu mořského vlka, tak jsem ho znovu uchopil za hlavu a táhl jsem ho po pláži, abych ho umístil vedle Panny. Nechal jsem ho poblíž ní tak, aby byl hlavou k moři, takže neztratil z dohledu svět, ze kterého pocházel, ve kterém byl zrozen a ve kterém žil. Ležel a krotce odpočíval, ale hlavu držel zdviženou, obhlížel pobřeží a jeho nebezpečí. Hlídaný mořským vlkem byl její trůn méně opuštěný, její království bezpečnější. Obklopená borovými větvemi, rákosím a květinami, s majestátní postavou vlka před sebou, vypadala víc jako Panna, kterou jsem viděl kdysi v kostele, oblečenou do černých šatů a nesenou okolo na pohyblivém podstavci. Jako tehdy jsem jí přinesl mnoho bílých květin, žlutých květin, světle fialových a nebesky modrých květin nasbíraných v horách. Spěchal jsem dolů z hor a položil je jednu vedle druhé na její šaty. Někdy se ohlédla zpátky a její oči byly nevyslovitelně smutné. Pohybem jsem jí ukázal, že hory jsou plné květin, že jich je tam mnohem víc, ale že je nemůžu všechny přinést, že pro ni musím udělat ještě jiné věci. Příliv opravdu přicházel krok za krokem a pokaždé se dostával blíž k nám. Nechával svoje mokré stopy na zemi, kousek pěny, která se vznášela na povrchu a později opuštěná, nevinná, jako by se nehýbala dopředu, jako by chtěla zakrýt svůj pokrok. Podíval jsem se na moře a potom na ni. Byla mezi nimi značná vzdálenost, která je oddělovala, ale stejně jsem začal stavět hráz z písku, aby jí náhodné proudy nezmáčely nohy. Když pracuji, jsem velmi rychlý a jsem zvyklý bojovat s mořem. Rychle jsem postavil pískový zátaras, vlhkou mořskou stěnu vysokou několik centimetrů, která fungovala jako obrana proti vodě. Udělal jsem ji tak vysokou, aby se přes ni mohla dívat na moře a nemusela vstát, nebo i jen zvednout hlavu.
Naopak moře ji mohlo vidět jen s velkými potížemi.
Přinesl mi malé dárky. Věci z moře a z lesa. Nevím, proč to udělal, ale myslím, že mu v tom nemohu zabránit. Ať si představuje cokoli, nerozumím tomu. Jeho gesta jsou plná laskavosti a uznání a já jsem příliš unavená na to, abych odmítla tyhle dary, ať jsou jakkoli bláznivé. Ačkoliv jsem prokřehlá zimou, unavená a bez energie, přemýšlím o tom, že tam nemohu dál strávit mnoho času. Je nebezpečné zůstat tady na otevřeném prostranství, bezbranná na obrovské pláži, vydaná napospas. Stejně nebezpečné je obrátit se zpátky, nechat hocha, aby mě hledal, běhal okolo a volal mě a každého upozornil na mou přítomnost. Zůstávám tady, nevím co mám dělat a jsem víc a víc unavená, víc než opatrná. Mezitím on stále přichází a odchází a z každého výletu přináší malé dárky.
Šel jsem najít staré veslo, napůl pohřbené v písku. Zůstávalo tam potopené, část vzpomínek na rybářskou loďku – ohlodané solí, vlhkostí a vodou –, jejíž polámaná kostra sloužila ptákům jako bašta. Někdy jsem si hrával v loďce plné stojaté vody. Dotýkal jsem se jejích dřevěných boků, zkřížených stožárů, zplstnatělých povrchů, rychle procházel její díry. A veslo bylo schované v písku, vystrkovalo svůj širší konec, neužitečné a plné děr. Hrozivě jsem s ním mával ve vzduchu jako mečem a střásal z něj všechen písek, který na něm ulpěl a vířil s ním nad hlavou, běžel jsem po opuštěné pláži, dokud jsem nedoběhl k duně, kde odpočívala Panna. Byl jsem velmi šťastný, když jsem jí ho nabídl a ukazoval jsem jí, co se s ním dá dělat. Nejdřív jsem předvedl všechny pohyby potřebné k veslování. Potom jsem jí rychlými pohyby ukázal, jak se může použít, když je třeba, jako obranná zbraň. Nevěnovala pozornost mému předvádění. Něčeho se obávala a stále se dívala za sebe. Nechal jsem veslo vedle ní jako královnino žezlo. Vzpomněl jsem si na díru ve skále, kam jsem schovával věci zachráněné z moře. Byl jsem rád, že jsem každý den sbíral věci, takže je teď mohu vzít a dát jí je. Neřekla nic, ale čekala. Jako námořník, který se vrátil z jedné své cesty obtížený dárky a šťastný, že je zase doma, skoro jako by láskyplně propašoval šaty z Číny, látku z Holandska a šperky z Egypta. Také jsem přicházel a odcházel, vroucně šťasten, že odcházím, šťasten, že přicházím. Ale její smutné oči hleděly dozadu, aniž něco viděly. Celý ten čas jsem se bál, že by mohla spadnout. Vybrali nás, starce a děti, abychom ji nesli, abychom ji nesli skrz davy, abychom ji provázeli městem. Moje práce byla podpírat podstavec na jedné straně. Opustili jsme kostel obklopeni majestátním tichem, které provázelo každé procesí. Vpředu šli staří muži a ženy, následovaly jsme my děti.
Deset dní jsme se schovávali na pláži, aniž nás kdo viděl, aniž nás někdo poznal. Jenom malý chlapec našel jednoho z nás, jak chodí po pláži.
Strkali jsme káru, která drkotala po cestách dlážděných kočičími hlavami a já se třásl. Byla ve smutku, oblečená do dlouhých černých sametových šatů, které splývaly od hlavy k patě, protože zabili jejího syna. A byla velmi smutná, z vlhkých očí barvy vody jí vyzařoval velký žal. Šaty byly černé a měkké, hluboce černé, velmi smuteční. Dotknul jsem se jen okraje jejích šatů a otřásl jsem se. Teď nebyla oblečená ve smutku, určitě proto, že uplynul už dlouhý čas od smrti jejího syna, ale žal se nezmírnil. Teď nebyla oblečená v černém, ale trpěla úplně stejně. A její ruce – ruce, které ukazovala, byly velmi štíhlé a bílé – pod černým sametovým šatem držela krajkový kapesník, určitě proto, aby si mohla osušit slzy, když všechna voda, kterou měla v očích, přetekla nad synovou smrtí. Šaty měly zlatý lem, drobný vzorek z vláken. Nemohl jsem se přimět, abych se ho dotkl. Zatím ještě stále neplakala, protože měla suchý kapesník, ale měla výraz jako někdo, kdo každou chvíli začne plakat, ne jako ženy z města, které naříkají nahlas, ale smutně a jemně, protože pláč nad tím, když zjistila, že zabili jejího syna, není na křičení, je to jeden z hlubokých smutků. Všechny pochodně hořely, když jsme vyšli z kostela. Tváře starých lidí byly plné vrásek, které se ve světle svíček prohlubovaly. Bál jsem se, že spadne, až budeme procházet těmi ulicemi dlážděnými kočičími hlavami.
„Může spadnout,“ řekl jsem jednomu muži z města, který tlačil vozík vedle mě.
„Když půjdeme opatrně, tak nespadne,“ odpověděl, ale to mě nijak neuklidnilo.
Někdo třeba opatrný nebude, může spadnout okamžitě na zem a zranit se a zamazat si šaty a ztratit svůj krásný kapesník a odřít si ruce. Bylo pro nás jednodušší ochránit ji před vojáky (před těmi vojáky, kteří zabili jejího syna) než ochránit ji od pádu.
„Někdo nemusí být opatrný,“ řekl jsem mu nervózně.
„Nespadne,“ odpověděl. „Všichni dohromady ji podpíráme.“
Schovával jsem v díře mnoho věcí: starý rezavý rybářský háček, který měl dosud ostrý hrot, hrozivé tvory, kus vlasce, který upadl z rybářského prutu, části rybářské sítě, do které se chytaly ryby a nyní byla plesnivá, obrovské škeble, ve kterých bylo slyšet moře, i když jste byli daleko a nemohli ho vidět, gigantické rybí kosti vybělené sluncem, oslí čelist, spoustu kousků mořského skla, pestrobarevného a omletého vodou, stromovou kůru s lišejníky, které na ní stále držely, lodní lana, námořnické uzly, velké ohnuté hřebíky a tmavou dřevěnou krabici, která pocházela z potopené lodi. Strčil jsem ruku do díry a vytáhl odtud všechno, jedno po druhém. Běžel jsem s plnýma rukama k ní – ohlížela se – a věci jsem jí položil do klína. Příliv stále přicházel, pokaždé o kousek blíž, a olizoval hranu písečné stěny. Zapíchl jsem rybí kost na vršek jako hlídkovou věž, tichý varovný signál, světlo v noci, které pocestné upozorňuje na blízké nebezpečí: na mělčinu nebo potopenou loď. Rozložil jsem kousky sítě k jejím nohám – majestátní koberec, po kterém mohla kráčet. Byla to hladká a jemná síť a s ní jsem načrtl mapu krajiny, ve které bychom rádi žili před válkou. Rozložil jsem mořské sklo okolo jako věže, jako střelce a pěšáky, purpurová hlava koně, kovový meč, zlatá lampa, katedrálu jmelí, smaragdové rybí oko. Položil jsem uzly poblíž jejích vlasů, takže nemohly ulétnout, abych je připevnil k písku, kdyby chtěly běžet, kdyby chtěly utéct a vykřičet svůj zármutek někde jinde. Připevnil jsem lana kolem jejího pasu, abych ji přivázal jako lodě, které jsou kvůli větru přivázány k molu a při přílivu a odlivu se kolébají. Obklopena tolika trofejemi vypadala jako vodní víla, mořská socha, socha na přídi lodě, kterou jsem kdysi viděl v mořském muzeu. Vyrobil jsem korunu z dlouhých jemných úponků révy a položil jsem jí ji na hlavu, byla tmavá se všemi zelenými listy vyrůstajícími na všech stranách ohebného stonku. Pomalu, obřadně jsem jí korunu položil na hlavu. Teď vypadala správně, dokončená a dokonalá jako Panna v kostele. Mokré mořské rostliny na jejích šatech tvořily její róbu.
Přicházel a odcházel, z moře na břeh, z břehu ke mně, ale stále s odstupem, nikdy nepřišel příliš blízko. V dálce letěl pták a on po něm hodil kamenem. Drsně odháněl mravence a měkkýše. Opatrně hlídal přicházející příliv a pořád byl v pohybu, zaneprázdněný, přinášel věci.
Pak jsem uslyšel rámus. Odlišný hluk, který nepřicházel z moře ani z písku. Zvuky pláže jsem znal dobře, zvuky ptáků, rachot moře, podzemní proudy. Znal jsem zvuk vzdáleného větru a mraků plných elektřiny. Slyšel jsem hluk, a okamžitě jsem vstal. Rozhlédl jsem se po pláži z jednoho konce na druhý. Přicházející příliv olizoval patu písečné stěny, kterou jsem postavil. Rybí kost, vztyčená jako maják, mířila k drsné obloze. Vracející se příliv nechával na břehu mořské rostliny. A mořský vlk, ležící se zvednutou hlavou, čekal blízko nás.
Musela jsem se rozhodnout. Promluvit na něj, nebo uprchnout, vrátit se na místo, odkud jsem přišla i přesto, že budu riskovat, že mě bude následovat, i když budu riskovat, že půjde stejnou cestou za mnou.
Hluk přicházel od hor, netvořil ho ani vítr, ani stromy, nezpůsobili ho ani ptáci, ani větve, byl mnohem víc zabalený a zněl víc kovově, byl to lidský hluk. Vyskočil jsem na nohy a hlídal jsem, ona stále seděla a ohlížela se.
„Kde jsou ti lidé, kteří zabili jejího syna?“ ptal jsem se, když jsem vynášel Pannu z kostela.
„Nevím,“ odpověděl přítel. „Dávej pozor na to, jak tlačíš ten vozík.“
Pravděpodobnější bylo, že teď po ní pátrají. Po celý ten čas jsem si hrál a neuvědomil jsem si, že jsou pravděpodobně blízko. Znal jsem dobře zvuky moře a hor. Poznal jsem, když se chystá zvuk bouře, když přichází vítr a kdy chrápou ryby. Ukřižovali ho, potom, co musel celou cestu vléci těžký kříž, dělali si legraci z jeho bolesti. A nebudou váhat to udělat znovu, když ji objeví. A příliv už dosáhl písečné stěny a olizoval rybí kost.
Pak jsem uslyšela ten zvuk. Ne jen jeden, ale jeden, který trval dlouho a následovaly po něm další. Zvuk, který mě naplňoval strachem a úzkostí. Neznám dobře zvuky hor nebo moře. Vždycky jsem žila ve městě.
Postupovali, bezpochyby. Postupovali přes hory a měli ten rozhodný krok mužů, kteří jsou ozbrojeni a připraveni na cokoliv. Kroky římských vojáků, s těžkými meči a trnovými korunami a hromadnými rozsudky a pomalým ukřižováním.
Rackové křičeli a moře stoupalo. Také vítr províval borovicemi a rozechvíval větve. Slyšela jsem zvuk lámání. Slyšela jsem sténání dřeva a rachocení kamenů.
Běžel jsem na vrchol hory a viděl je přicházet. Měli pušky a pistole.
Pak jsem se rozhodla a rozběhla jsem se zpátky směrem, odkud jsem přišla. Začala jsem utíkat a šlapala po květinách. Slyšela jsem drcení škeblí a kousek skla se mi zapíchl do nohy. Rozběhla jsem se a neohlížela se za sebe, podezírala jsem zvuk moře, zvuk větru i křik ptáků.
Měli pistole a pušky, psy, nože a lucerny. Viděl jsem je přicházet z vrcholu hory. Bylo tam mnoho římských vojáků a důstojníků, najatých lidí, vazalů a sluhů.
Běžela jsem bez přemýšlení, běžela jsem a nevěděla kam, běžela jsem mezi vodou, ptáky a větrem. Pak jsem ho uviděla. Držel nějaké velké dřevěné veslo a točil s ním nad hlavou, aby vojáky vyděsil. Asi ho sebral jako překvapení, ukrytý v odpoledních stínech. Srazil dva nebo tři, běžel s veslem v ruce a točil s ním dokola, jako lopatkami větrného mlýna. Nejdřív asi způsobil zmatek. Byla tma a on byl velmi čilý, rychle se pohyboval okolo z jednoho místa na druhé, aniž upustil veslo.
Běžel jsem bez přemýšlení, běžel jsem a nevěděl kam, běžel jsem mezi vodou, ptáky a větrem, abych je zastavil.
Ale pak už jsem neviděla nic. Musela jsem se otočit a běžet dál. Dokud jsem nerozpoznala zvuky výstřelů. Jediné zvuky, které slyšíte ve městě.
PANÍ KOSTÍ

Charles de Lint
Charles de Lint je plodný a mnohostranný kanadský autor. Dlouhý seznam jeho publikací zahrnuje fantastická díla pro dospělé i pro děti, beletrii, horory (pod pseudonymem Samuel M. Key), poezii a kritické populárně-vědecké knihy. Je velmi dobře znám jako průkopník tzv. urbanistické fantazie, ve které vnáší mytologii a folklorní motivy do fikce moderní urbanistické souvislosti. Jeho poslední knihou na toto téma je Dreams Underfoot (Sny pod nohama). Mezi další práce z nedávné doby patří The Little Country (Malá země), Into the Green (Do trávy) a Broceliande (ve spolupráci s britským malířem Brianem Froudem).
Každý rok na Vánoce de Lint publikuje originální povídku (nebo sbírku básní) v omezené edici knih prostonárodních pohádek a básní nakladatelství Triskell Press. Tyto malé kouzelné knížečky jsou rozesílány rodinám, přátelům a kolegům. Poslední z nich, The Bone Woman (Paní kostí), si našla svoji cestu i do této knihy.
T. W.
Nikdo se nikdy doopravdy nezastavil, aby se zamyslel nad Ellie Spinkovou, a proč taky?
Nebyla nikdo.
Neměla nic.
Byla prostá jako dítě, s ubíhajícími roky byla stále stejně ošklivá. Obličej jako kůň, dlouhé hranaté čelisti, široké čelo, průzračné oči posazené po stranách obrovského nosu jako u ptáků, mastné zcuchané vlasy neurčité šedohnědé barvy nacpané pod vlněnou čepici lemovanou zbytky kovové fólie vytahané z odhozených krabiček cigaret. Byla vychovávaná v pěstounských domovech a nikdy nepoznala polibek. Většinu své dospělosti prožila v různých institucích, kde jí dávali léky, ale nikdy ji doopravdy neléčili. Když jste ji míjeli na ulici a náhodou jste o ni zavadili pohledem, ani jste si neuvědomili rozdíl mezi starou ženou schoulenou ve dveřích a balíkem starých šatů.
Stará žena? Ačkoliv o tom nevěděla, v pondělí před dvěma týdny oslavila sedmatřicáté narozeniny. Vypadala ale dvakrát tak stará.
Nemělo smysl snažit se s ní mluvit. Obvykle se o to nikdo ani nepokoušel. Když to někdo zkusil, odpovídala nesouvislým mumláním. Byl z toho přeskakující jednostranný dialog, který vypočítával litanii nepochopitelných tajností a nemocí, který vás brzy zmátl tak, jako musela být zmatená ona sama.
Normální konverzace byla nemožná a mnoho lidí se s tím neobtěžovalo. Výjimek bylo jen pár. Náhodní soucitní kolemjdoucí. Starostlivý sociální pracovník, který zrovna skončil školu a byl tu nový. Možná někdo z lidí žijících na ulici, který náhodou šlápl do jejího zvláštního brlohu.
Lidé mluvili a ona poslouchala, nebo možná taky ne – nikdy nedala najevo nic, co by se dalo považovat za odpověď, takže kdo ví? Málokdo se o to staral. Málokdo – i ti, kdo to mysleli opravdu dobře – měl tolik energie, aby se o to pokusil víckrát než jednou nebo dvakrát. Bylo jednodušší prostě jít okolo, pohřbít pocit viny nebo se smát jejímu zmatenému plácání jako nadměrnému řečnickému výkonu. Co jiného to mohlo být?
Sám jsem to tak dělal.
Když jsem ji tady začal vídat, zkoušel jsem s ní mluvit, ale nedostal jsem se daleko. Něco málo mi o ní řekl Angel, ale to, že jsem znal její jméno a něco z jejího života, příliš nepomáhalo.
„Ahoj, Ellie. Jak se máš?“
Bledé, skoro průhledné oči se otočily směrem ke mně. Byly posazeny tak daleko od sebe, že mě mohla vidět jen jedním okem.
„Měli by kontrolovat cizince,“ řekla mi. „Víš, jako to dělali v Olympii.“
„Cizince?“
„Chci říct, stará se někdo o to, kdo zabil Kennedyho? Jó, smrt je smrt.“
„Co má Kennedy společného s cizinci?“
„Dokonce ani nevím, proč zbourali berlínskou zeď. Co ta v Číně? Neměli začít s ní?“
Bylo to jako pokoušet se mluvit s hrou Trivial Pursuit, která se specializuje na informace shromážděné ze souhrnných zpráv obchodu. Za nějaký čas jsem prostě jen připravil jeden sendvič navíc, kdykoliv jsem se do těch míst chystal. Posadil jsem se vedle ní, podělil se s ní o oběd a nechal ji mluvit, když se jí chtělo. Já sám jsem toho mnoho neřekl.
Tohle všechno se změnilo v ten den, kdy jsem ji uviděl s Paní kostí.

Nejdřív jsem té ženě Paní kosti neříkal. První přívlastek, který vás napadl, byl – tlustá. Neměřila jistě víc než metr šedesát, ale musela vážit dvakrát tolik, než je obvyklé. Zanechala ve mně dojem, že je širší než delší. Ale byla lehká na nohy a její zavalitá postava byla svým způsobem půvabná.
Kulatý obličej jako úplněk měla rámovaný hustými černými vlasy, které jí spadaly ve dvou dlouhých copech až k pasu. Malá očka se v obličeji téměř ztrácela. Byla tak malá, že se zdálo, že má jen panenky. Chodila bosá, v beztvarých černých šatech. Jediným jejím majetkem byl batoh vyrobený z jakési zvířecí kůže. Stahoval se řemínky, na kterých se houpalo různé peří, korálky, uzávěry lahví a další nalezené věci.
Když jsem ty dvě spatřil pohromadě, zastavil jsem se na vzdáleném konci ulice. Měl jsem v batohu sendvič pro Ellie, ale váhal jsem jí ho nabídnout. Ty dvě vypadaly, že jsou hluboce ponořené do rozhovoru, opravdového rozhovoru – dávej a ber – a Ellie – pletla? Mluvila a pletla? Ty dvě vypadaly jako párek starých klevetnic, které sedí na zadní verandě svých domů. Pohled na Ellie, která se chová úplně normálně, bylo něco, co jsem nechtěl zkazit.
Posadil jsem se na nedaleké zastávce a pozoroval je do té doby, než Ellie odložila pletení a vstala. Podívala se dolů na svou společnici s výrazem, který jsem u ní nikdy dříve neviděl. Došlo mi, že to je uvědomění. Ellie byla pro změnu úplně tady. Jak přicházela po ulici, vstal jsem a chtěl ji pozdravit. Ale než došla ke mně, měla zase svůj prázdný výraz.
„To jsou noviny,“ řekla mi. „Používají pro tisk záření, a proto jsou tak špatné.“
Než jsem stačil vyndat z batohu sendvič, který jsem jí přinesl, odkolébala se za roh a byla pryč. Podíval jsem se zpátky přes ulici, tam, kde stále seděla ona tlustá žena, a rozhodl se, že Ellie vyhledám později. Právě teď jsem chtěl vědět, co ta žena udělala, že vyvolala u Ellie takovou reakci.
Když jsem se blížil, tlustá žena se prohrabávala odpadky, na kterých obě dvě předtím seděly. Viděl jsem, že sebrala dost velkou kost. Čí byla, nevím, ale byla tak dlouhá jako moje předloktí a silná jako krk mých houslí. Otřela špínu a nalepené obaly, rychle ji přeleštila rukávem a nacpala ji do svého batohu. Pak vzhlédla ke mně nahoru.
Otázka mi odumřela na rtech pod náhlým, podrobně zkoumajícím pohledem malých tmavých očí. Dívala se přímo skrze mě. Nebyl to ten roztěkaný nezaostřený pohled obvyklý u lidí žijících na ulici. Byl to studený, daleko vidoucí pohled, který vážil moji přítomnost, propouštěl ji a upřeně pozoroval něco mnohem důležitějšího někde v dálce.
Ustoupil jsem o krok a ona se lehce postavila. Tehdy jsem si uvědomil, jak je půvabná. Pohybovala se po chodníku roztomile jako srna. Třebaže byla tlustá, vypadala, jako by byla naplněná heliem a nevážila nic. Pozoroval jsem ji, došla na vzdálený konec uličky, zahnula za roh a stejně jako Ellie zmizela.
Nakonec jsem dal Elliin sendvič Johnnymu Rewovi. Byl to starý alkoholik. Kdysi mě naučil jeden dva houslové tóny, když jsem se trefil do jeho střízlivého období.

Od toho dne jsem vídal Paní kostí všude. Nebyl jsem si jistý, jestli je ve městě nová, nebo patří k těm případům, kdy něco nebo někoho vídáte, ale neuvědomujete si to. Když vám to jednou dojde, pak ho vidíte pořád. Nikdo, s kým jsem o ní mluvil a kdo vypadal na to, že o ní může něco vědět, si nebyl jistý tím, jak dlouho je ve městě nebo kde bydlí. Neznali dokonce ani její jméno. Pořád jsem jí ještě neříkal Paní kostí, ačkoliv jsem věděl, že sbírá jenom kosti. Staré kosti, které chřestily v jejím batohu, dokud večer nezmizela. Ráno se ukázala zase, připravená znovu naplnit svůj vak.
Když nesbírala kosti, trávila čas s těmi nejubožejšími případy lidí z ulice – lidmi jako Ellie, se kterými nikdo jiný nedokázal mluvit. Nechávala je dělat různé věci – malé obrázky, vyřezávat, navlékat korálky, zaměstnávala jejich ruce. A mluvila s nimi. Někteří, jako třeba Ellie, byli stále pro jiné nepochopitelní. Když ale byli s Paní kostí, mohli jste říct, že si spolu opravdu povídají. Předpokládal jsem, že je to dobře. Stále jsem se ale nemohl zbavit dojmu, že se tu děje něco víc, něco ne přímo zlověstného, ale přinejmenším zvláštního.
Myslím, že to bylo těmi kostmi. Bylo jich tolik. Jak je možné, že jich dokázala tolik najít? A co s nimi dělá?
Můj bratr Christy takhle sbíral městské legendy. Stejným způsobem jako Paní kostí sbírala svou kořist, vyhrabával legendy v místech, kde byste nikdy nepředpokládali, že by nějaké mohly být. Když jsem mu o ní vyprávěl, jen pokrčil rameny.
„Kdo ví, proč lidi dělají to, co dělají?“ řekl.
Christy nežil na ulici, a co já vím, jen často do ulic chodil. Byl prostě jen pozorovatel – byl vždycky takový, pokud si pamatuju, už od dětství. Podle něj mohli být tito lidé docela dobře rozděleni do dvou skupin – na ty smutné případy a na ty bláznivé. Jejich příběhy byly pro něj příliš lidské.
„Některé z nich jsou velké,“ řekl jsem mu. „Jako lidská stehenní kost.“
„Tak ji udej policajtům.“
„A co jim řeknu?“
Na rtech se mu mihl úsměv právě dost nadřazený na to, aby se mi dostal pod kůži. Vždycky tohle dokázal. Většinou mě to donutilo udělat něco, čeho jsem pak litoval. Někdy jsem měl dojem, že je to z poloviny jeho úmysl. Ne proto, že by mě chtěl vidět zraněného. Byla to prostě jen součást autority, kterou jako by měli všichni starší sourozenci. Znáte to, vytažené obočí, a způsob úsměvu, který říká, „máš se toho ještě mnoho co učit, milý bratříčku“.
„Jestli opravdu chceš vědět, co s těmi kostmi dělá,“ řekl, „proč ji někdy večer nesleduješ domů a nezjistíš to?“
„Možná to udělám.“

Objevil jsem, že Paní kostí má boudu na střeše opuštěné továrny v Tombsu. Sama si postavila jakousi kůlnu, nahnutou věc na spadnutí z několika dřev a plátů kovu, ale chránilo ji to před počasím a na jaře se to dalo lehce vytopit kamínky na dřevo. S příchodem zimy bude potřebovat teplejší obydlí, ale do sněhu zbýval ještě asi měsíc.
Jednou odpoledne jsem ji sledoval domů. Druhý den jsem se vrátil, když byla ještě pryč. Chtěl jsem konečně zaplašit strach – co dělá s těmi kostmi, které sesbírala. V hlavě se mi uhnízdila podivná myšlenka. Paní kostí něco odebírá lidem z ulice, lidem, jako je Ellie, lidem, kteří jsou odjakživa na dně a zasluhují pomoc anebo jsou prostě úplně opuštění. Napadlo mě, že ty kosti jsou nějak svázány s posledními zbytky vitality, které někdo jako Ellie může mít, a Paní kostí jim je krade.
To, co jsem zjistil, bylo mnohem neobvyklejší a daleko hrůzostrašnější, než jsem očekával.
Uvnitř její boudy byly poházené kosti a dráty a něco jako psí kostry, které vypadaly jakoby sestavené ze dvou. Kosti byly pospojovány dráty, napůl spojená žebra, lebky a končetiny. Smečka kostěných psů. Některé kostry byly skoro hotové, jiné byly jen naznačené, ale všude, kam jsem se podíval, napůl hotové kostry spojené dráty seděly nebo stály nebo byly zavěšené ze stropu. Muselo jich tam být víc než tucet v různých stadiích vzniku.
Stál jsem ve dveřích a nebyl jsem ochotný riskovat nic víc. Jen jsem stál a zíral na ně. Nevím, jak dlouho jsem tam byl. Nakonec jsem se otočil a vydal se opuštěnou budovou ven na ulici.
Takže teď už jsem věděl, co s těmi kostmi dělá. Ale nebylo mi dosud jasné, že jich nachází tolik. Tolik toulavých psů určitě nepošlo a jejich kosti nebyly rozházené široko daleko po městě.

Ten večer jsme spolu s Amy měli velkolepou premiéru pro Kelledyovy. Přípravy mi netrvaly příliš dlouho. Jen jsem si postavil mikrofon a položil si housle a smyčec na malý stolek na jedné straně jeviště. Pak už jsem neměl co dělat, zatímco Amy dělala zbytečný zmatek se svými píšťalami a komplikovanou změtí elektroniky, kterou používala na jejich zesílení.
Slyšel jsem, že všichni uilleanští dudáci jsou trochu blázniví – museli být, když hráli na nástroj, který spíše připomínal něco, co najdete vzadu za klempířským autem, než hudební nástroj – ale považoval jsem je za puntičkáře. Všichni, které jsem kdy potkal, strávili daleko víc času, než se vůbec zdálo možné, pohráváním s jazýčky a upravováním tónu různých píšťal, huků a regulátorů svých dud.
Amy nebyla žádná výjimka. Po nějaké chvíli jsem ji na jevišti opustil. Rezavé vlasy jí padaly do obličeje, když se v tom šťourala a upravovala nový jazýček, který vyrobila pro jednu svoji píšťalu. Odešel jsem dozadu, kde se Kelledyovi připravovali svým osobitým způsobem na premiéru. Příprava sestávala z pití čaje a z toho, že vypadali blaženě. Vždycky mi připadali takoví. Nikdy jsem nepotkal klidnější lidi.
Jilly o nich ráda přemýšlela jako o tajemných lidech. Připisovala jim všechny druhy pohádkových vlastností. Byla přesvědčená, že Meran se zelenými světýlky v oříškově hnědých vlasech a moudrýma hnědýma očima je jednoznačně typ víly – oživlý duch dubu – zatímco Cerin byl typ čaroděje. Kombinace mistra a básníka. Myslím, že je ta myšlenka pobavila a že to na Jilly hráli. Nic hmatatelného, ale vypadali, jako by měli radost z toho, že vytvářejí okolo sebe tajemno, kdykoli je Jilly nablízku.
Jsem o mnoho praktičtější než Jilly – ve skutečnosti je každý praktičtější než Jilly, ale to je jiný příběh. Myslím, že když použijete slovo kouzelný, abyste popsali Kelledyovy, pak opravdu mluvíte o jejich hudebním nadání. Mohou vypadat nadpřirozeně klidní, ale jakmile začnou hrát, jejich klid se změní na ohňostroj energie. Je to úžasné, jak na jevišti jiskří, ale to všechno pramení z jejich hudební dovednosti.
„Geordie,“ řekla Meran, když jsem v několika minutách párkrát přešel tam a zpět. „Vypadáš trochu nervózní. Pojď si vzít trochu čaje.“
Musel jsem se usmát. Jestliže Kelledyovi opravdu pocházeli odněkud z tajemna, měl jsem spíš dojem, že pocházeli z tónů houslí než z Jillyiných pohádek. „Čaj je lék na všechny nemoci?“ zeptal jsem se. Trochu jsem obměnil starý irský vtip, který jsme všichni dobře znali.
Meran mi oplatila úsměv. „Nechtěla jsem se tě dotknout. Tady,“ dodala a šmátrala rukou v tašce ležící vedle její židle. „Podívám se, jestli nemám něco, co by ulehčilo tvé nervozitě.“
„Nejsem nervózní.“
„Ne, samozřejmě nejsi,“ připojil se Cerin. „Geordie se prostě rád prochází, viď?“
Při řeči se usmíval, ale bez toho nepříjemného chování, které někdy připojoval Christy.
„Ne, opravdu. Jen…“
„Jen co?“ zeptala se Merin, když jsem se zarazil.
Rozhodl jsem se, že teď je báječná příležitost prověřit Jillyiny teorie. Jestliže jsou Kelledyovi opravdu tak podivínští, jak o nich tvrdí Jilly, pak by měli být schopní vysvětlit to, co se děje s těmi kostmi.
Tak jsem jim řekl všechno o tlusté ženě a jejích kostech i to, co jsem objevil v její kůlně. Poslouchali mě s daleko větším porozuměním, než bych já poslouchal kohokoli, kdo by mi takový příběh vyprávěl. Soustředění byli hlavně tehdy, když jsem vyprávěl o tajuplných pocitech, kterými mě to celé naplňovalo.
„Děsí mě to,“ řekl jsem na závěr, „a nedokážu říct proč.“
„La Huesera,“ řekl Cerin, když jsem skončil.
Meran přikývla. „Paní kostí,“ přeložila pro mě. „Vypadá to, že je to ona.“
„Takže ji znáte.“
„Ne,“ odpověděla Meran. „Jen nám to připomíná příběh, který jsme slyšeli ve Phoenixu, když jsme tam před několika roky hráli. Byl tam mladý Apač, který pro nás uspořádal představení. Začali jsme si porovnávat flétny. Dostali jsme se nějak až k domorodé flétně – vábničce, která je vyrobena z lidské kosti, a tak mi najednou začal vyprávět legendu, která se traduje na jihozápadě o staré tlusté ženě. Toulá se horami a pouštěmi, sbírá kosti a odnáší je do své jeskyně.“
„A proč je sbírá?“
„Aby zachránila věci, kterým hrozí nebezpečí, že se ztratí ze světa,“ řekl Cerin.
„Nerozumím.“
„Nejsem si úplně jistý detaily,“ pokračoval Cerin, „ale mělo to něco společného s duchem ohrožených druhů.“
„Dát jim nový život,“ doplnila Meran.
„Nebo ještě jednu šanci.“
„Ale tady přece není žádná poušť,“ namítal jsem. „Co tedy dělá ta Paní kostí tady?“
Meran se usmála. „Vzpomínám si, že John říkal, že je ji často vidět, jak prochází ta nejpustší místa a stará se o ty nejubožejší případy.“
„A mimoto,“ dodal Cerin, „každé místo je poušť, když jde víc o to, co je pod povrchem, než o to, co je na povrchu.“
Tohle na Newford perfektně padlo. A kdo prožívá víc utajený život než lidé na ulici? Každý den jsou přímo před námi, ale většina lidí je ani nevidí. A kdo potřebuje ještě jednu šanci víc než někdo jako Ellie, která nikdy nedostala ani pořádnou první šanci?
„Příliš mnoho lidí žije pustý život,“ řekl Cerin a já jsem přesně věděl, co tím myslí.

Premiéra se povedla. Byl jsem trochu zmatený, ale neudělal jsem žádné zásadní chyby. Amy si stěžovala, že regulátory zněly v reproduktorech příliš bzučivě, ale to byla prostě Amy. Podle mě zněly krásně, jejich kontrapunktové akordy dodávaly tónům ten správný punc, kdykoli se rozezněly.
Vystoupení Kelledyových bylo opravdu kouzelné. Dívali jsme se na ně spolu s Amy ze strany jeviště a cítili jsme se povzneseni, když se nakonec poklonili a k nám dorazil bouřlivý potlesk.
Vzdal jsem se možnosti být po představení s nimi a s lítostí jsem oznámil, že jsem unavený. Byl jsem unavený, ale když jsem opustil divadlo, místo domů jsem zamířil k opuštěné továrně v Tombsu. Když jsem se dostal na střechu budovy, byl úplněk. Vypadal jako talíř roztaveného zlata a koupal všechno v teplém žlutém světle. Na vzdáleném konci střechy, poblíž brlohu Paní kostí, jsem uslyšel měkký hlas. Nebyl to opravdový zpěv ani monotónní recitování. Mumlání, klouzavý zvuk, který mi zježil všechny chloupky na krku.
Popošel jsem trochu dopředu, ale stále jsem zůstával ve stínu římsy, dokud jsem neuviděl Paní kostí. Pak jsem se zastavil, tiše položil pouzdro s houslemi na střechu a sedl si tak, abych se zády opíral o římsu.
Paní kostí měla jednu ze svých kostěných soch postavenou před sebou a zpívala. Postava psa byla nyní kompletní, všechny kosti držely pohromadě a leskly se v měsíčním světle. Nedokážu opakovat slova její písně. Buď žádná neměla, nebo mluvila jazykem, který jsem nikdy předtím neslyšel. Pozoroval jsem ji, jak vstala, zvedla ruce nad kostru a zesílila hlas.
Scéna byla plná míru – uklidňující takovým způsobem, jako dokázala být uklidňující společnost Kelledyových – ale stejnou měrou strašidelná. Hlas Paní kostí měl tutéž kadenci jako jedna z medicinmanových písní, kterou jsem slyšel na velké slavnosti nahoře v rezervaci Kickaha – stejné nosové tóny a opakující se rytmus. Ale slavnost mě nepřipravila na to, co přišlo pak.
Nejdřív jsem si nebyl jistý, že to opravdu vidím. Prázdný prostor mezi kostmi jako by nabíral na objemu a začal se zaplňovat, jako by se na kostech začalo tvořit maso. Pak se objevila srst a leskla se v měsíčním světle. Už bylo jisté, že se mi to nezdá. Spatřil jsem fousatou tlamu, jak se otočila vzhůru k obloze, vztyčené uši a vrtící se ocas – chlupatý a silný. Silný hřbet se začal pohybovat nejprve v rytmu písně Paní kostí, pak ve svém vlastním.
Když jsem pozoroval tu zázračnou proměnu, uvědomil jsem si, že Paní kostí nevytváří ve své boudě psy, ale vlky.
Nově vytvořené stvoření otevřelo oči a běželo ke kraji střechy. Tam se zastavilo a předními tlapami se opřelo o římsu. Vlk prohnul hřbet, čumák namířil na měsíc a začal výt.
Seděl jsem tam úplně omráčený, ale proměna ještě nebyla u konce. Jak vlk vyl, začal se opět měnit. Srst na lidskou kůži. Vlčí tělo na postavu mladé ženy. Vytí na srdečný smích. Když se otočila, poznal jsem ji.
„Ellie,“ vydechl jsem.
Měla stále svůj koňský obličej, stejné kostnaté tělo, všechny kosti a oblouky, ale byla překrásná. Plála takovým plamenem, který se nedá zranit ani zneužít ani degradovat. Obdařila mě zářivým úsměvem a skočila ze střechy.
Zadržel jsem dech, ale ona nespadla. Kráčela pryč přes oblohu města, pryč přes městskou poušť střech a komínů, stále dál. Teď se rozběhla a smích za ní zvonil, dokud nezmizela za obzorem.
Ještě dlouho po jejím zmizení jsem zíral na noční oblohu. Pak jsem vstal a kráčel přes střechu tam, kde seděla Paní kostí před svou boudou. Sledovala můj příchod, ale v jejích malých tmavých očích nebylo ani přivítání, ani odmítnutí. Bylo to stejné, jako když jsem se s ní setkal poprvé. Seděla tak soustředěně, jako bych pro ni vůbec neexistoval.
„Jak jste to dokázala?“ zeptal jsem se.
Dívala se skrze mě do dálky.
„Můžete mě naučit tu píseň? Chtěl bych taky pomáhat.“
Stále žádná odpověď.
„Proč se mnou nemluvíte?“
Konečně se její pohled zaostřil na mě.
„Nepotřebujete to jako oni,“ řekla.
Mluvila se silným přízvukem, který jsem nedokázal zařadit. Už mě zase ignorovala. Černé tečky, které v té tváři kulaté jak měsíc zastupovaly oči, se dívaly daleko na místo, kam jsem nepatřil.
Nakonec jsem udělal tu jedinou věc, která mi zbývala. Sebral jsem housle a šel domů.

Nic se nezměnilo. Ellie dál žila na ulici a já se s ní dál dělil o oběd, když jsem do té části města zašel. S tím Paní kostí nemohla nic dělat. Nemohla změnit život, který Ellie Spinková žila dál na tomto světě.
Ale to, co jsem oné noci viděl, mi dává naději propříště. Vím, že je jedno, jak ubohý může být někdo jako Ellie. Stejně nakonec někde svobodně běhá kousek z ní. Někde, kde moudrá a nezávislá část jejího ducha je chráněná spolu s dušemi vlčími a chřestýšími i všech dalších tvorů, jejichž duševní kosti sbírala La Huesera z pouště – pouště přírodní i námi vytvořené.
Duševní kosti. Sesbírané, chráněné a vychované uvnitř písně Paní kostí, dokud se nenaučíme přivítat je v jejich podmínkách spíše než v našich vlastních.

(Myšlenka La Huesery vychází z folkloru amerického Jihozápadu. Děkuji Clarisse Pinkole Estésové, že mi tuto historku připomněla.)
PŘÍBĚH NEJSTARŠÍ PRINCEZNY

A. S. Byattová
Anglická spisovatelka A. S. Byattová je autorkou několika kritikou vysoce hodnocených prací, včetně Shadow of a Sun (Stíny slunce), The Game (Hra), The Virgin in the Garden (Panna v zahradě) a Sugar and Other Stories (Cukr a jiné příběhy). Její neobvyklý román Possession (Majetek) je fascinující tajuplné dílo o životě imaginárního viktoriánského básníka. V roce 1990 vyhrálo Booker Prize. Nemohu ji dost vynachválit.
Příběh nejstarší princezny je nádherná původní pohádka. Pochází z rozkošné anglické sbírky současných pohádek pro dospělé s názvem Caught in a Story (Lapen v příběhu).
T. W.
Kdysi dávno, v království mezi mořem a horami, mezi lesy a pouští, žili byli král a královna se třemi dcerami. Nejstarší byla bledá a tichá, druhá byla snědá a živá a ta třetí byla jedna z těch svátečních dcer, které září zdravím, mají jasného dobrého ducha a od kterých lze čekat všechno a nic.
Když se narodila nejstarší princezna, nebe bylo modré jak rozrazil. Sem tam se na něm objevily velké bílé mraky, kudrnaté jako beránčí. Když se narodila druhá princezna, bylo nebe šedivé a po něm letěly velikou rychlostí cáry šedivých oblaků. A když se narodila třetí princezna, bylo nebe nádherně čistě modré. Nebylo na něm vidět jediný mráček, až jste si mohli myslet, že ta modř splývá se sluneční září. Ale byl to jen klam.
Než princezny dorostly v mladé dámy, všechno se úplně změnilo. Když dorůstaly, objevila se série bouřlivých západů slunce zbarvených dozelena. Později, stejně jako západy slunce, byla obloha i za úsvitu zbarvená různými odstíny zeleně – odstínu lípy, hluboké vody, lahvové, malachitové i nefritové. Postupem času se začaly zelené odstíny prolínat s modrou a šedou po celý den. Přecházely od bronzově zelené přes smaragdovou do opálově zelené barvy s probleskujícím ohněm slunce. V těch počátečních dnech se lidé zastavovali na ulicích i na polích s otevřenými ústy. Vzdychali v údivu i obdivu. Jednoho dne řekla malá holčička své matce, že už tři dny nebylo nebe modré a že ho chce znovu vidět. Matka jí odpověděla, že má být trpělivá a klidná, že tohle přejde. Asi za měsíc bylo nebe zase modré, nebo převážně modré, ale jenom na pár dní. Bylo zlověstně pruhované akvamarínem. Modré dny byly stále řidší a řidší a zelená obloha měla stále víc a víc odstínů. Tohle trvalo až do doby, kdy se krásně vyčistila a její základní barva nebyla ta, které se říkalo nebesky modrá, ale nově nebesky zelená. Byla to bledá zeleň někde mezi barvou jablek, trávy a kapradí. Samozřejmě jablka, tráva i kapradí vypadaly v tom novém světle jinak. Něco velmi zvláštního a divného se stalo i s citrony a pomeranči a něco horečnatého, skoro barbarského s vlčími máky, granátovými jablky i zralými paprikami.
Lidem to zezačátku přišlo zajímavé. Později však začali reptat a vinili krále a královnu z toho, že modrá obloha zmizela. Posílali deputace a žádali navrácení modré oblohy. Shromažďovali se na palácovém nádvoří a vytvářeli hněvivě diskutující hloučky. Královský pár se radil a navzájem se ujišťoval, že za zezelenání oblohy nemohou. Bylo to těžké. Je zakotveno hluboko v lidské povaze podezírat své bližní (sebe sama nebo druhé) a činit je odpovědné za cokoli, co se stane. A tak král s královnou hledali radu u prvního ministra, kněží a vrchních generálů, černokněžníků i čarodějnic. Ministři tvrdili, že se nedá nic dělat, dokud nebude jasné, co se děje. I když by nebylo špatné pro jistotu sehnat určitou zásobu peněz. Kněží radili zachovat klid a pokoru a jako všelék půst od luštěnin a jíst víc hlávkového salátu. Generálové soudili, že by možná pomohlo napadnout sousedy na východě. Vždycky je výhodnější, když můžete obvinit někoho jiného. Navíc pochody a bitvy odvedou pozornost lidí.
Všichni černokněžníci a čarodějnice dohromady dávali přednost Hledání. Jeden velmi vlivný, většinou málomluvný čaroděj, který zasahoval jen velice zřídka do záležitostí státu (většinou velmi úspěšně), vyšel ze své jeskyně. Prorokoval, že někdo musí být poslán po staré Cestě přes Lesy a Poušť do Hor, aby znovu chytil jediného stříbrného ptáka a přinesl ho zpátky i s jeho hnízdem z jasanových větví. Ten pták, dodal, se nachází v ohrazené zahradě Pána Hor. Pije tam z křišťálové fontány života a střeží ho hustá trnitá houština s jedovatými trny a kruh jedovatých, divokých a útočných hadů. Věřil, že jeho rada – držet se Cesty a tak se vyhnout jejich nepřátelství – pomůže dosáhnout cíle. Jediná rada – držet se Cesty a neodchýlit se ani do Lesa, ani na Poušť, ani na skalnaté cestičky a být pořád zdvořilý – neznamenala pro toho, kdo se měl vydat na cestu Hledání, právě velkou pomoc. Pak se čaroděj vrátil do své jeskyně.
Král s královnou svolali státní radu. Skládala se z nich samých, jejich dcer, prvního ministra a staré Vévodkyně. Radili se, co dělat. Ministr doporučoval Hledání, protože to není nic proti ničemu, ukonejšíte lidi a neohrozí stát. Druhá princezna řekla, že samozřejmě půjde, a stará Vévodkyně usnula. Král rozhodl, že tohle se musí provést podle tradice. Je tedy přesvědčen, že by měla jít nejstarší princezna, protože ona je prvorozená a nejlépe si pamatuje modrou oblohu. Nikdo si nebyl docela jistý, ale zdálo se, že to je dobrý nápad. Nejstarší princezna řekla, že se tedy ochotně vydá na cestu, když státní rada věří, že to tak má být.
A tak se vydala na cestu Hledání. Dali jí meč a láhev s vodou, která nikdy nevyschla. Tu láhev kdysi kdosi přinesl z jiného velkého Hledání. Pak s sebou ještě měla uzlík s chlebem a vajíčky, hlávkový salát a granátová jablka. Všichni se shromáždili u městské brány a přáli jí šťastnou cestu. Trumpeta zadula jasný, stříbrný signál do široké dálavy a ministr dal princezně mapu Cesty. Na ní byly naznačeny jedna nebo dvě cestičky, hlavně v Poušti, kde se rovná, pevná cesta mohla ztratit v písečných bouřích.
Po veliké Cestě se nejstarší princezně šlo lehce. Jednou nebo dvakrát se jí zdálo, že před sebou zahlédla starou ženu. Její postava mizela v záhybech Cesty. Někdy ji neviděla dost dlouho a pak zase jen velmi nezřetelně. A tak si nikdy nejstarší princezna nebyla jistá, jestli opravdu stařenku vidí, nebo jestli se jí to jenom zdá. Ale v každém případě, ať už tam byla, nebo byly stařenky, byla či byly daleko vpředu a cestovaly nesmírně rychle.
Podél Cesty se rozprostíral Les. Bledě zelené paseky na okraji Cesty, hlubší průseky a tmavé cestičky propletené za nimi. Princezna slyšela ptačí volání a pleskání křídel a krákorání ve větvích, ale neviděla žádného ptáka. Někdy náhodou zahlédla motýla, jak letí přes paseku. Malinké šarlatové, stále plně zaměstnané nebo líně poletující modré půlnoční motýly. Jednou uviděla jako dlaň velikého zářivého motýla, třpytivý pohyb křídel se dvěma zlatýma očima uprostřed spodního křídla. Tohle stvoření se vznášelo nad Cestou a vypadalo to, že po několik minut letí s princeznou. Nikdy však to stvoření nepřekročilo neviditelnou hranici, která oddělovala Les od Cesty. Když se motýl vzdálil od hranice a obrátil se zpět, princezna měla chuť ho následovat, kráčet dál po trávě a po mechu. Věděla ale, že nesmí. Cítila trochu hlad, protože jí jídlo ze zámku nevydrželo dlouho. Měla s sebou alespoň nevyčerpatelnou láhev s vodou.
Začala přemýšlet. Byla od přírody spíš na čtení než na cestování. Líbila se jí nová zkušenost s pobytem na čerstvém vzduchu. Přečetla ve svém volném čase mnoho a mnoho knih včetně několika příběhů o princích a princeznách, kteří se vydali Hledat. Přemýšlela o tom, že všichni měli jedno společné. Dva starší bratři nebo sestry se vydali na cestu velmi důvěřivě. Tak nebo onak prohráli a proměnili se v kámen nebo byli zakleti či upadli do čarovného spánku. Vysvobodila je až třetí královská osoba, která všechno udělala dobře, zachránila prvního i druhého sourozence a zdárně Hledání ukončila.
Princezna přemýšlela o tom, že nechce ztratit sedm let svého nádherného života jako socha nebo jako zajatec, pokud se tomu může vyhnout.
Přemýšlela o tom, že samozřejmě musí být velmi bdělá a ke všem, které potká, velmi uctivá. Mnoho nejstarších princezen promarnilo svoji šanci tím, že byly příliš sebevědomé nebo nebyly dostatečně uctivé.
Na Cestě nebyl nikdo, ke komu by mohla být uctivá, kromě té staré ženy nebo žen, které čas od času zahlédla daleko vpředu.
Přemýšlela o tom, že má svůj osud víceméně daný, a o tom, že nebude mít dost sil sudbu přemoci. Přesto byla odhodlaná tu zkoušku podstoupit, a když prohraje, strávit sedm let jako kamenná socha.
Tahle myšlenka ji velice rozrušila. Posadila se na veliký kámen, který stál u Cesty, a dala se do pláče.
Zdálo se, že kámen na ni mluví tenkým skřípavým suchým hláskem. „Vytáhni mě ven,“ říkal. „Nemohu se odtud dostat.“ Znělo to podrážděně a rozzlobeně.
Princezna vyskočila. „Kdo jsi?“ vykřikla. „Kde jsi?“
„Jsem uvězněný pod tím kamenem,“ bzučel hlásek. „Nemohu se odtud dostat. Odval ten kámen.“
Princezna odhodlaně položila ruce na kámen a zatlačila. V díře pod kamenem byl chycený veliký zaprášený škorpion. Zlostně mával klepítky. Měl rozdrcený ocas.
„Tos mluvil ty?“
„Samozřejmě že já. Já jsem křičel. A trvalo ti to celou věčnost, než jsi mě uslyšela. Tvůj předchůdce na téhle Cestě si tady sedl opravdu ztěžka. Zrovna, když jsem se chtěl ochladit pod kamenem, a jak vidíš, rozdrtil mi ocas.“
„Jsem ráda, že jsem ti mohla pomoci,“ řekla princezna. Stále udržovala bezpečnou vzdálenost.
Škorpion neodpověděl. Jako by se snažil sebrat síly a pohnout se kupředu. Vypadalo to, že se hýbe jenom velmi obtížně. Zkroutil se bolestí a znovu se přestal hýbat. Vztekle si pro sebe brumlal.
„Mohu ti nějak pomoci?“ zeptala se princezna.
„Myslím, že neumíš léčit zranění, jako je to moje. Můžeš mě odnést na kraj Lesa, kde třeba potkám někoho, kdo mě dokáže vyléčit. Jestliže vůbec půjde znovu touhle cestou. Předpokládám, že ty se budeš slepě držet téhle Cesty jako všichni ostatní.“
„Vydala jsem se Hledat. Najít jediného stříbrného ptáka a jeho hnízdo z jasanových větví.“
„Mohla bys mě položit na veliký šťovíkový list a pak se vydat na svou cestu. Myslím, že asi spěcháš.“
Princezna se porozhlédla po šťovíkovém listu. Přemýšlela o tom, jestli tohle zraněné podivné zvíře je její první zkouška, kterou musí podstoupit, nebo ne. Vyhnula se další díře a utrhla docela veliký list šťovíku. Rostl příhodně hned u Cesty.
„Dobře,“ řeklo to divoké mrňavé zvíře. Vztyčilo se a mávalo nohama. „A teď rychle, nenávidím tuhle díru. Proč brečíš?“
„Protože nejsem ta princezna, která bude mít úspěch, ale jedna z těch dvou, které zklamou a nenajdou cestu ven. Nemusíš mě nutit k tomu, abych k tobě byla neuctivá. Všimla jsem si, že tvoje vlastní způsoby mají daleko k dokonalosti. Dosud jsi mi nepoděkoval, že jsem odvalila kámen, a honíš mě tam a zpátky, aniž jsi řekl prosím. Ani nepočítáš s tím, že lidi neradi berou škorpiony do ruky.“
Při řeči podstrčila list pod škorpiona. Pomáhala mu větvičkou vylézt nahoru tak jemně, jak jen dokázala. Škorpion se jen zlostně vrtěl a prskal. Pak list položila na trávu, která rostla na kraji lesa.
„Většina škorpionů,“ poznamenal, „má lepší věci na práci než trčet v díře. Když taková stvoření jako ty na nás šlápnou, pak oplatíme stejným. Taky samozřejmě máme strach. Ale většinou máme na práci něco lepšího.“ Vypadalo to, že se na chvíli zamyslel. „Jestliže nemáme rozdrcený ocas,“ dodal lítostivě s povzdechem.
„Kdo vlastně,“ vyptávala se statečně princezna, „kdo by ti dokázal pomoci?“
„Ach, jedna velmi moudrá žena. Žije na druhé straně Lesa. Ona by věděla, co udělat, ale zřídkakdy opouští svůj domov. A proč taky? Má tam všechno, co si může přát. Tam, kde je. Kdybys šla tím směrem, samozřejmě bys mě mohla kousek nést. Jen dokud se nezotavím a nebudu moct jít sám. Ale ty spěcháš po téhle Cestě. Na shledanou.“
Princezna nespěchala nikam. Stála bez pohnutí a přemýšlela. Pak řekla: „Znám tenhle příběh taky. Ponesu tě, ale ptám se tě, neuštkneš mě? A ty odpovíš ne, nemám zájem tě uštknout. A když půjdeme spolu, tak mě uštkneš, ačkoli pak na tom budeme špatně oba. A tak se tě zeptám, proč jsi to udělal? A ty odpovíš, protože jsem takový.“
„Ty jsi ale velmi vzdělaná mladá dáma. A kdybychom cestovali společně, mohla bys mi jistě vyprávět mnoho poučných historek. Mohl bych tě taky upozornit na to, že tě nemůžu uštknout, protože mám rozdrcený ocas. A přesto si o mně můžeš myslet, že jsem odporný. Lidi si to o nás většinou myslí. Ale ty jdeš v každém případě po téhle Cestě a neuhneš z ní ani vpravo, ani vlevo. Sbohem.“
Princezna se podívala na škorpiona. Pod prachem bylo vidět lesknoucí se modročerný krunýř, dlouhé nohy a několik článků, jako náhrdelník z černého jantaru. Nad hlavou mu klepala klepeta v rozčileném staccatu. Nebylo možné podívat se mu do očí, protože byly plné rozpaků.
„Myslím si, že jsi moc hezký.“
„Samozřejmě že jsem. Jsem rychlý, elegantní a mnohostranný. A umím rozkošně intrikovat. Překvapuje mě, že sis toho všimla.“
Princezna tu poslední poznámku slyšela jen na půl ucha. Usilovně přemýšlela. Pak řekla z větší části pro sebe: „Já můžu vyjít ven z téhle neobvyklé historie a jít si svou vlastní cestou. Můžu prostě opustit Cestu a hledat vlastní dobrodružství v Lese. Nemůže to mít na Hledání žádný vliv. Měla bych zklamat a opustit Cestu a další princezna by se měla vydat na svoje vlastní Hledání. Ledaže se proměním v kámen, když Cestu opustím.“
„Myslím, že ne,“ odpověděl škorpion. „A můžeš mi hrozně moc pomoct, když se rozhodneš. Taky znám pár příběhů. Pomoct ostatním stvořením je ve vztahu k nim také velmi dobrá myšlenka.“
Princezna se podívala do Lesa. Pod zelenou oblohou se kymácely zelené větve a zvaly ji dál. Mechový porost byl po prachu a kamenech Cesty měkký a něžný. Princezna se sehnula a zvedla list se škorpionem. Opatrně ho položila do košíku, ve kterém dřív měla jídlo. Pak s trochu vzdorovitým poskočením opustila Cestu a vydala se mezi stromy. Škorpion říkal, že musí jít na jihozápad. Měla trochu hlad, ale škorpion věděl, kde jsou husté keříčky raných borůvek a kmeny stromů porostlé jedlými houbami. Vydali se tedy najít něco k jídlu. Princezna si zamazala pusu, aniž alespoň trochu utišila hlad.
Cestovali dál a dál v zeleném přítmí. Motýli kroužili princezně kolem hlavy a odpočívali jí na vlasech a ramenou. Přišli na stinnou mýtinu plnou pařezů a starých suchých kořenů. V písku pod jedním z nich zaznamenalo princeznino bdělé oko nějaké kroucení. Zastavila se, aby se podívala, co to je. Uslyšela tenký hrdelní hlásek, který chraplavě opakoval: „Vodu. Ach prosím, vodu, jestli mě někdo slyšíte, vodu.“
Něco obaleného pískem se kroutilo a plazilo přes kořeny. Čtyři bezvládné nohy a tlusté malé bříško. Princezna si klekla. Ignorovala přitom zlostné syčení škorpiona. Z písečného uzlíčku se na ni upřela dvě malá černá očka. Pod nimi se otevřela široká hubička a zaskřehotala: „Vodu.“ Princezna vyndala svoji bezednou láhev s vodou a začala pomalu kapat vodu do otevřené tlamičky. Smývala také nános písku. Pod ním se objevila velká, bradavičnatá, zelená a zlatá ropucha, s neobvyklým masitým hřebínkem na hlavě. Pročistila si hrdlo a pomáhala drobnými prsty omývat písek. Když byl písek pryč, bylo vidět, že má na hlavě velikou krvavou ránu.
„Ach, jsi zraněná,“ vykřikla princezna.
„Chytil mě,“ řekla ropucha. „Chytil mě nějaký muž, kterému řekli, že nosím na hlavě šperk obrovské hodnoty. Tak se rozhodl, že ho uřízne. Ale to je jen pověst, samozřejmě. Lidská pověra, kterou si vyprávějí stvoření, která ráda nosí barevné kameny ve vlasech a na kůži. Všechno, co z toho mám, je rána a krev. Naštěstí je moje kůže jedovatá, a tak ho začaly pálit a otékat mu prsty. Kroutila jsem se tak hrozně, že mě upustil a ztratil. Ale myslím, že nemám sílu dostat se k tomu, kdo by mi mohl pomoci.“
„Jdeme tím směrem,“ řekl škorpion. „Můžeš putovat s námi, jestli o to stojíš. Můžeš cestovat v tomhle princeznině košíku na jídlo. Je prázdný.“
„S radostí přijímám,“ odpověděla ropucha. „Ale nesmí si myslet, že se proměním v krásného prince nebo nějaký podobný nesmysl. Jsem hezká ropucha, vlastně byla bych hezká, kdybych neměla tu ránu na hlavě. A krásnou ropuchou taky zůstanu.“
Princezna jí pomohla větvičkou do košíku a pokračovala Lesem dál ve směru, který jí označil škorpion. Šli dál a dál hlouběji do lesů, kde byla mezi stromy stále větší tma. Pomalu ztrácela pojem z toho, kam všechny ty cesty a stezky vedou. Začala být trochu unavená, ale obě zvířátka ji popoháněla vpřed. Stále pokračovat v cestě, dokud nepadne tma. V houstnoucím šeru málem šlápla na něco, co v první chvíli vypadalo jako trnitý keřík.
Princezna se zastavila a sehnula se. Něco bylo beznadějně zamotané do černých vláken. Vleklo se to po prašné stezce a chytilo se to do vláken. Klekla si na zem a začala zkoumat, co to je. Viděla, že to je veliký hmyz, který má nohy, křídla i bříško stažené pevnými vlákny. Princezna vychovaná v paláci nikdy takové zvíře neviděla.
„To je šváb,“ poznamenal škorpion. „Myslel jsem si, že švábi jsou příliš chytří na to, aby se dostali do takové bryndy.“
„Tyhle pasti tu nastražili lovci, kteří chytají zpěvné ptáky,“ vysvětlovala ropucha. „Ale tentokrát chytili jenom obrovského švába.“
Princezna rozmotávala vlákna té pasti. Ukázalo se, že některé ty uzly jsou součásti toho tvora. Bála se, že ho pochroumá ještě víc. Tvor odevzdaně ležel zamotaný do vláken a nechal ji, ať ho převaluje, jak chce. Nemluvil. Princezna řekla: „Raději pojď s námi. Náhodu cestujeme k někomu, kdo by ti mohl pomoci.“
Šváb trochu povzdychl. Princezna ho sebrala a přidala ho do košíku ke škorpionovi a k ropuše. Štítivě se od něj odtáhli, šváb ležel netečně, zamotaný ve svém kokonu z černých vláken, a neříkal nic.
Šli tou stezkou několik dní, stále hlouběji do Lesa. Zvířátka řekla princezně, kde má hledat různé ořechy a bylinky a lesní plody a jedlé houby. Sama by je nikdy nenašla. Jednou, to už byli na cestě mnoho dní, uslyšeli něco, co znělo jako veselé lidské pískání, do kterého se mísil ptačí nářek. Princezna chtěla zabočit tím směrem, ale škorpion říkal, že takhle píská lovec ptáků. Tím pískáním láká neopatrné ptáky do svých neviditelných sítí a škrtí je. Princezna najednou pocítila při té představě veliký strach, i když nebyla pták. Raději poslechla škorpionovu radu a držela se stranou. Zašla hlouběji mezi keře. Jindy zase zdálky uslyšela vysoký hrdelní zvuk rohu. Připomněl jí lovecké družiny v královských parcích. Mladí dvořané luky a šípy lovili jeleny a laně a divoké kachny. Krásné mladé dámy jim tleskaly a gratulovaly. Zase se chtěla obrátit tím směrem a znovu ji od toho zvířata odradila. Ubohá ropucha, když uslyšela zvuk rohu, zešedla strachy a bojácně se v košíku třásla.
„To je lovec,“ řekla. „To on mi nožem způsobil ránu na hlavě. Cestuje lesem se studenými tělíčky ptáků a zvířat svázanými dohromady a pověšenými přes rameno. Zamíří na jasné oko v keřích jen tak pro radost. Pohled na krev ho uklidňuje. Musíš se mu zdaleka vyhnout.“ A tak se princezna ponořila hlouběji do Lesa, ačkoliv se jí větvemi zachytával o vlasy a trhal jí šaty a rozdíral jí krásné paže a záda.
A jednoho dne v poledne princezna uslyšela hlasitý, jasný hlas. Zpíval. Pospíchala skrz keře a uviděla vysokého, opáleného muže. Byl do pasu nahý, s černými kudrnatými vlasy. Opíral se o sekeru a zpíval:

Pojď se mnou žít, buď láskou mou, tvým buď mé lože i můj dům!
Ať ránem tvoje píseň zní, ať jen letí vzhůru k oblakům.
Až budeš spát v mém náručí, já strážcem chci být všem tvým snům.

Princezna už už chtěla vyjít z úkrytu – ten muž se tak mile usmíval a měl tak svůdná ramena –, když suchý hlásek z košíku, hlásek jako šustící loňské listí začal zpívat další sloku:

Pojď drhnout, smýčit, služkou být, paže budeš mít jak z olova, a já tě za to budu bít a řezat hlava nehlava.
Další dívce rád pak zazpívám, v hrobě až zmizí tvoje postava.

„To jsi zpíval ty?“ zeptala se princezna šeptem švába. Ten zašustil v odpověď: „V tom domě jsem žil. Je to špinavé místo plné prázdných plechovek od piva a rozbitých láhví. Už pět mladých žen pochoval v zahradě. Všechny v opilosti napadl. Nezabil je, ale ronil pak pro ně opilecké slzy. Jenže ony přestaly chtít žít. Drž se od dřevorubce raději dál, je-li ti život milý.“
Princezna nemohla švábovým slovům uvěřit. Dřevorubec vypadal tak hezky a mile. Skoro si myslela, že to zvířata dělají naschvál. Záměrně ji chtějí odradit od všech lidí, které cestou potkají. Ale jejich varovné řeči v ní oslovily něco, co si přálo pokračovat v cestě. A tak se tiše vytratila zase pryč. Dřevorubec se nikdy nedozvěděl, že slyšela jeho píseň a že ho uviděla stát opřeného o strom. Nikdy se od ní nedozvěděl, že vypadá tak mile a tak klidně se dokáže opírat o sekeru.
Šli stále dál a dál, hlouběji do Lesa, a princezně se stále víc stýskalo po chlebu s máslem. Zřejmě se jí dotkla dřevorubcova píseň. Lesní plody, které jedla, chutnaly stále víc a víc rozbředle a bylo stále těžší a těžší je najít. Postupovali hlouběji do Lesa a Les byl stále hustší. Šváb ležel jako bez ducha, pravděpodobně byl vyčerpaný svým proslovem. Princezna se snažila postupovat co nejrychleji. Bála se, že jeho život je v nebezpečí. Druhá dvě zvířátka si někdy stěžovala na její neobratnost. Pak jednoho večera, kdy zelená obloha dosáhla svého nejtmavšího borovicového odstínu, který nahrazoval indigovou modř, prosil škorpion princeznu, aby se zastavila na noc. Rozdrcený ocas už ho nesnesitelně bolel. Ropucha se přidala svým skřehotavým hlasem a dožadovala se toho, aby ji princezna znovu polila vodou. Princezna se tedy zastavila, omyla ropuchu, natrhala nové listy pro škorpiona a řekla: „Někdy si myslím, že se takhle budeme toulat věčně. Podle všeho jdeme někam, nebo spíš nikam. Budeme na cestě po zbytek svých dní.“
„Což v některých případech,“ stěžoval si škorpion, „už nebude dlouho trvat.“
„Snažila jsem se vám pomoct,“ řekla princezna. „Ale asi jsem neměla nikdy opustit Cestu.“
A vtom se znovu ozval roztřesený hlásek.
„Když půjdeš teď dál a dáš se doleva a pak zase doleva, tak uvidíš. Musíš však jít dál hned teď.“
A tak princezna vzala znovu košík, na rozbolavělé nohy si obula sandály a vydala se znovu na cestu. Doleva a znovu doleva. A pak skrz keře uviděla krásně žluté a krásně teplé tancující světýlko. Šla za ním. V dálce na konci stezky, hrbolaté starými kořeny a poseté ostrými kameny, uviděla mezi větvemi okénko. Hořela v něm svíčka. Nikdy ve svém hýčkaném životě nešla tak daleko potmě. S obrovským pocitem naděje, tepla a úlevy, i s trochou obav si uvědomila, že vidí to, co nespočetní, tmou překvapení cestovatelé viděli před ní. A to navzdory půlnoční modři – ne, půlnoční zeleni. A cítila najednou se všemi těmi pocestnými a hledači přístřeší.
„Není to dřevorubcova chatrč?“ zeptala se švába. Podíval se na světýlko a odpověděl: „Ne, ne, to je Poslední domek. Tam jdeme, to je náš cíl.“
A tak princezna pokračovala v cestě. Běžela, klopýtala, doufala a šla. Krok za krokem se blížila k chaloupce. Byla postavená z mechem obrostlých kamenů s břidlicovou střechou nad nízkými okapy. Měla pevné dřevěné dveře nad bílými schody. Z komína se táhl hustý dým a voněl hořícím dřevem. Princezna najednou dostala strach – měla využít samotu a vynalézavost a… ale rychle zaklepala na dveře a čekala.
Otevřela stará žena oblečená do šedých šatů s ostře řezaným obličejem plným pavučinových vrásek, ve kterých byla vepsána celá dlouhá historie. Obličej zároveň vyjadřoval odhodlání, zamyšlení, pozornost i úsměv. Žena měla ostré zelené oči pod začervenalými víčky a nádhernou korunu ze zářivých ocelově šedých, jasně bílých a stříbrných vlasů spletených do překrásného copu. Když žena otevřela dveře, princezna málem omdlela z nádherné vůně čerstvě pečeného chleba. Vycházela z otevřených dveří společně s dalšími svůdnými vůněmi pečených jablek se skořicí, jahodového dortu a právě vařeného cukru.
„Čekala jsem tě,“ řekla stařena. „Dávali jsme kvůli tobě do okna každou noc svíčku. Celý poslední týden.“
Vzala od princezny košík a pozvala ji dál. Tam plápolal v krbu přívětivý oheň a stál dlouhý bílý dřevěný stůl. Kolem něj byly rozestavěné židle natřené rozmanitými jasnými barvami. Všude bylo vidět množství očí, které zachycovaly světlo a blýskaly se. Oči na krbové římse, na hodinách, za talíři na polici, černočerné oči, lahvově zelené oči, obrovské žluté oči, jantarové oči, dokonce růžové oči. A to, co princezna považovala za spletený barevný koberec, to se pohybovalo a svítilo stovkami očí a ukázalo se, že je to množství pohybujících se stvoření – hadů, lučních kobylek, brouků, čmeláků, myší a hrabošů a sov a netopýrů a lasiček a několika kudlanek nábožných. Byla tam také větší zvířata – kočky a krysy a jezevci a koťata a bílá koza. V celém domku panoval tichý, mírumilovný a klidný šum poskládaný ze škrábání, štěbetání a pištění tichých hlásků. Zval a volal dál. V jednom rohu bylo vřeteno, ve druhém rohu stál tkalcovský stav. Stařenka odsunula složitou šálu, kterou tkala z klubíček vlny duhových barev naskládaných v košíku.
„Jeden z vás potřebuje jídlo,“ řekla stařena, „a tři z vás potřebují ošetřit.“
A tak si princezna sedla k dobré husté polévce, čerstvému chlebu, ovocnému dortu se smetanou a džbánku dobrého moštu, zatímco stařena vyndala tři zraněné tvory z košíku na stůl. Ošetřovala je svým zvláštním způsobem. Znamenalo to, že je přiměla vyprávět příběh, jak přišli ke svému zranění. Při vyprávění jim potírala rány mastí a nanášela léčivé kapky jemnými peříčky. Drobnými kostěnými pinzetkami napravovala škorpionův rozdrcený ocas, zatímco si trpce stěžoval na to, jak ke svému zranění přišel. Vymyla a zašila ránu na hlavě ropuchy něčím, co vypadalo jako pavučinová vlákna. Rozmotala past, která svírala švába, téměř neviditelnými háčky a pinzetkami. Pak se ptala princezny na její příběh. Princezna vyprávěla svoji historii, jak nejlépe dovedla. Znovu přitom prožívala okamžik, kdy si uvědomila, že je předurčena k tomu, aby nesplnila očekávaný úkol, napodobovala škorpionovo pištění pod kamenem, skřehotavé zoufalé ropuší volání i chraplavý šepot švába. Přinesla tak všechna nebezpečí Lesa k teplému krbu a všechna ta stvoření se třásla, když poslouchala o lovcově luku, ptáčníkových pastích i dřevorubcově sekyře. A princezna při vyprávění náhle pocítila čistou radost z toho, že udělala všechno dobře, že všechno provedla správně, že našla ta pravá slova, a dokonce – zašla i tak daleko – že našla ta pravá gesta. Předváděla tmavé větve a stínové postavy před plápolavým světlem krbu a v ostrůvku žlutého světla svíčky na stěně. Když skončila svoje vyprávění, ozval se potlesk, harmonické plácání křídel, pleskání tlapek, šramot i cvrkot.
„Jsi rozená vypravěčka,“ řekla stařena. „Máš ten vzácný dar nechat se unést příběhem a máš cit pro to, že se dokážeš proměnit v někoho jiného. A navíc máš dost moudrosti, abys rozeznala, že jsi prokletá, ale to je zároveň požehnání. Tím je pro tebe příběh zajímavější než to, co k němu vedlo. Jsou mladé dívky, které by nikdy neposlouchaly příběhy zvířátek o dřevorubci. Místo toho by ho chtěly poznat samy. A možná že by byly moudré, a možná že by byly pošetilé. Ale to by byl jejich příběh. Ale ty jsi naslouchala švábovi a odešla jsi. Nakonec jsi došla až sem, kde sbíráme příběhy a spřádáme další, vylepšujeme, co můžeme, a objevujeme, co nedokážeme. Žijeme tady v klidu bez snahy změnit svět. Nemáme tady žádný příběh o nás. Jsme tady svobodní, jak dokážou být svobodné staré ženy, které se nemusí starat o prince nebo království. Mohou jen tancovat a starat se o zvířátka.“
„Ale…“ začala princezna a přestala.
„Ale?“
„Ale obloha je pořád zelená a já jsem nesplnila úkol. Vyprávěla jsem příběh tak, jak mi vyhovoval.“
„Podle mého je zelená velmi hezká barva, nebo spíš velmi hezké množství barev,“ odpověděla stařena. „Tady z ní máme radost. Píšeme písně na zeleň a vyrábíme tapiserie se zelenou oblohou všech možných odstínů. Dodává to krásu mlokům a ještěrkám. Šváb si myslí, že zelená uklidňuje. Proč by mělo všechno zůstávat tak, jak to bylo dřív?“
Princezna to nevěděla, ale cítila se nešťastná. Zvířátka se shromáždila okolo ní a snažila se ji potěšit a přesvědčit, aby v klidu žila s nimi v chaloupce. Bylo to přesně to, co si přála udělat. Když sem přicházela, cítila, že přichází domů, kde je volná. Vtom šváb zacvrkal ke stařeně: „Dopověz nám tu historii. Řekni nám konec celého příběhu. Vyprávěj nám příběh o dvou zbývajících princeznách.“
Cítil se teď už mnohem lépe, mohl pohybovat všemi svými články a hýbal se téměř s rozkoší.
„Dobře,“ řekla stařena, „tohle je tedy příběh nejstarší princezny. Ale jak jste správně podotkli, nemůžete mít příběh o nejstarší princezně bez pokračování o těch dvou mladších. Budu vám tedy vyprávět jejich příběhy, nebo možné příběhy, protože se mohlo stát nebo stane mnoho věcí a příběhy samy sebe mění. Tyhle příběhy nejsou historie a nestaly se. A tak můžete mé historce o prostřední princezně věřit nebo ne, jak chcete.“
„Vždycky věřím příběhům, které slyším vyprávět,“ řekl šváb.
„To jsi moudré stvoření,“ odvětila stařena. „Na to příběhy jsou. A pak uvidíme, co uvidíme.“ A s tím začala svoje vyprávění:

KRÁTKÁ HISTORIE DRUHÉ PRINCEZNY
Když si druhá princezna uvědomila, že se nejstarší sestra nevrací, vydala se také na Cestu. Potkaly ji stejné problémy i radosti jako její starší sestru, a posadila se na ten samý kámen jako ona. Zjistila, že je chycena ve stejném příběhu. Ale protože to byla energická mladá dívka, rozhodla se, že osudu unikne, a šla dál. Po mnoha a mnoha dobrodružstvích se jí podařilo ulovit jediného stříbrného ptáka v jeho hnízdě spleteném z jasanových větví a vítězoslavně se vrátit do otcova paláce. Starý černokněžník jí řekl, že musí zapálit větve a spálit toho ptáka. Přišlo jí to velmi obtížné, ale byla rozhodnutá udělat všechno, co je třeba. A tak zapálila oheň. Plameny strávily ptáka i jeho hnízdo a z popela se vznesl nový, zářivý pták a zametl celou oblohu svým hořícím ocasem. Všechno zmodralo, tak jako kdysi. Po smrti svých rodičů se z princezny stala královna. Vládla svému lidu moudře, ačkoliv neustále reptali, protože jim chyběly měnící se odstíny zelené, které kdysi vídali.

KRÁTKÁ HISTORIE TŘETÍ PRINCEZNY
A třetí princezna, když nově narozený pták zametal oblohu svým ohnivým ocasem, šla do ovocného sadu. Přemýšlela o tom, že není třeba, aby se i ona vydala na Cestu velikého Hledání. Není nic, co bych musela udělat, mohu si tedy dělat, co chci. Nemám žádný příběh. Cítila, že se jí zmocňuje závrať z toho prázdného prostoru kolem ní. Nebyl to zrovna příjemný pocit. Skotačivý vítr se zvedl, zcuchal jí vlasy i spodničky krásných šatů a rozfoukal květy všude po modré obloze. Princezna měla dojem, že se vznáší jako ty okvětní lístky třešňových květů. Vtom uviděla v bráně sadu stařenku s košíkem v ruce. Šla tedy k ní. Když k ní došla, stařena jí bez okolků rovnou řekla: „Jsi nešťastná, protože nemáš co dělat.“
Princezna viděla, že je to moudrá stařenka, a uctivě odpověděla, že je to úplná pravda.
V košíku byla kouzelná láhev, která mohla ukázat princezně opravdovou lásku, ať už byla kdekoli a dělala cokoli. Kouzelný stav, na kterém mohla princezna tkát tapiserie. Ty na stěnách palácových komnat ožívaly, jako by tam byla hejna zpěvných ptáků a Lesy rozprostírající se, kam až oko dohlédlo.
„Nebo ti mohu dát vlákno,“ řekla stařena, když princezna zaváhala. Nechtěla vidět svoji opravdovou lásku, zatím ne, ještě ho nechtěla vidět, on byl přece konec příběhů, ne jejich začátek. Nechtěla ani vyrábět kouzelné Lesy, chtěla vidět ty opravdové. A tak pozorovala, jak kouzelná stařenka sbírá z trávy konec něčeho, z čeho se vyklubalo jedno z těch dlouhých, plazivých pavučinových vláken. Zanechali ho tam malí pavoučci, kteří cestovali vzduchem za brzkého úsvitu. Bylo však stejně pevné jako silné lano a jemné jako hedvábí. Když za něj stařena trochu zatáhla, bylo vidět, že se vine ze sadu dál, přes louky do Lesů a ztrácelo se v nedohlednu.
„Vezmi si ho,“ řekla stařena. „Uvidíš, kam tě zavede.“
Vlákno se třpytilo a kroutilo. Princezna ho začala pomalu smotávat do klubíčka a popošla přitom několik kroků. Pokračovala v motání klubíčka a následovala třpytivou nit dál, ze sadu přes louku a do Lesů a… ale to už je jiný příběh.
„Řekni mi něco,“ zeptala se nejstarší princezna stařenky v chaloupce po tom, co všichni nadšeně zatleskali oběma příběhům. Měsíc jasně svítil a všechna zvířátka dřímala a trochu šelestila. „Řekni mi jednu věc. Tos byla ty, přede mnou na Cestě, to tys tak pospíchala?“
„Vždycky je před tebou na Cestě nějaká stařena a za tebou je také vždycky nějaká. Nejsou vždycky stejné, mohou být strašlivé nebo milé tak, jak se Cesta zatáčí a ty po ní spěcháš. Určitě jsem byla před tebou a za tebou také, ale nebyla jsem to jenom já. A teď tady taky nejsem jenom já.“
„Jsem spokojená, že jsem tady s tebou, tak jak jsi tu teď.“
„Pak je tedy ten správný čas jít spát a přestat si donekonečna vyprávět příběhy. Ráno přinese svoje vlastní proměny.“
A tak se společně uložili k spánku. Spali, dokud sluníčko neproniklo svým zlatým světlem nad jablkově zelený obzor.

Copyright © 1992 by A.S.Byatt. Reprinted by permission of the Peters Fraser & Dunlop Group Ltd., and the Intercontinental Literary Agency
GLORY

Nicholas Royle
Nicholas Royle se narodil roku 1963 v anglickém Manchesteru a teď žije v Londýně. Od roku 1984 už vydal okolo padesáti povídek, které vyšly ve sbírkách Interzone, Dark Voices, Obsessions, The Year’s Best Horror Stories a v mnoha dalších publikacích. Také uveřejnil vlastní originální antologie Darklands a Darklands 2.
Povídka Glory se poprvé objevila v antologii Narrow Houses, ve svazku, který se zabývá tématem pověr. Royle v ní ukázal mistrovský talent pro detail a umění udržet čtenáře v napětí od začátku až do konce.
E. D.
Fotografie měly být hotové za hodinu, ale když jsem si je šel vyzvednout, ten člověk mi řekl, že se mu porouchal stroj a že mám přijít v pět.
Celou cestu k metru jsem přemýšlel o tom, co se stalo na svatbě a co ty fotky prozradí.
Čekal jsem v úzkém průchodu u vchodu do stanice Green Park. Kolem mě procházely davy pravidelných přespolních cestujících a turistů. Kdybych tak mohl být jedním z nich a nemusel si dělat starosti o ty fotografie ani o to, co jsem viděl na svatbě. Nebo co jsem si myslel, že vidím. Když o tom teď po čtyřiadvaceti hodinách přemýšlím, zdá se mi to všechno úplně neskutečné. Možná, že jsem si neměl dávat to třetí pivo – určitě ne, když jsem pak musel jet domů autem. Ty fotky nakonec nepochybně ukážou, že to všechno byla hloupost.
Ale ty výkřiky byly tak opravdové…
Bob a Sonja mě požádali, abych jim na svatbě udělal pár fotografií. Jen samé neformální záběry. O ostatní se postarají profesionálové. Souhlasil jsem, protože jsem si řekl, že aspoň budu mít co na práci. Obvykle jen tak někde postávám, připadám si trapně a dívám se radši do země, abych se vyhnul zvědavým pohledům. Vždycky se snažím obléknout elegantně a přitom nenápadně, ale asi se mi to moc nedaří.
Pro tyhle příležitosti je skvělou pomůckou teleobjektiv. Můžete zůstat někde v pozadí a vybírat si lidi, aniž si to uvědomují. Často říkám, že takové fotografie jsou právě nejlepší. Žádné umělé pózy. Proto jsem si dal svůj malý teleobjektiv do plátěné tašky vedle fotoaparátu a vytáhl filmy z lednice.
Nikdy se na svatby moc netěším. Nikdy si při nich totiž neodpočinu. A na svatbu Boba a Sonji jsem se těšil ještě míň než jindy, protože jsem věděl, že tam bude Thacker. Když jsem chodil do školy, byl to takový mizera, který donášel učitelům („Myslím, že byste se měl podívat do Morrisovy skříňky, pane.“) a přitom se sám odplížil za kůlnu na kola, aby si tam dal cigaretu. Nikdo se neodvážil to na něj říct. Měl totiž osobního strážce – obrovského psychotika jménem Fry. A jeho otec byl ve škole učitelem zeměpisu.
Nejdřív jsem si pomyslel, že by mohlo být docela zajímavé vidět, jak moc se Thacker za sedm let změnil. Pak jsem si vzpomněl na ten trpký, pokořující pocit, který jsem zažil, když si všiml, že při zkoušce z němčiny opisuju z taháku. Měl jsem to už dávno pustit z hlavy, ale cítím to všechno pořád stejně silně jako tenkrát v té dřevem obložené zkušební místnosti. Nikdy jsem se nedozvěděl, jestli o tom někomu řekl, ale pouhé pomyšlení, že nás spojuje společné tajemství, pro mě bylo víc skličující, než kdyby mě býval udal. Měl jsem z něj pořád stejnou hrůzu jako kdysi.
Souhlasil jsem, že půjdu na tu svatbu jen proto, že jsem věděl, jak moc by byli Bob se Sonjou zklamaní, kdybych tam nebyl. A řekl jsem si, že při fotografování snad nebudu mít čas myslet na Thackera.
Starý escort chytil napoprvé. Položil jsem plátěnou tašku na zadní sedadlo a podíval se na hodinky. Zpozdil jsem se jen o deset minut. Nevěděl jsem, jestli nebude přecpaná dálnice, tak jsem chtěl vyrazit radši trochu dřív.
Na dálnici to nebylo tak zlé, ale jel jsem přesto pomalu. Ne z úcty k dopravním předpisům, ale protože kdybych jel rychleji, všechno by se v tom starém autě začalo třást a nepřipadal bych si bezpečně. Čím víc jsem se blížil k severu, tím horší bylo počasí. Doufal jsem, že nebude pršet, hlavně kvůli Bobovi a Sonje. Zastavil jsem na parkovišti u motorestu a deset minut jsem zůstal sedět v autě. Říkal jsem si, že tohle je přesně ta svoboda, kterou může mít jedině svobodný člověk – moci sedět deset minut v autě, aniž musí někomu něco vysvětlovat. Prostě jsem se snažil sám sebe přesvědčit, že jsem spokojený se životem.
Vystoupil jsem z auta a zašel na toaletu. Pak jsem si prohlédl videohry a podíval se do obchodu, i když jsem byl už předem rozhodnutý, že si tam nic nekoupím. Když jsem se vrátil do auta, zkontroloval jsem fotografické příslušenství, abych se naposledy ujistil, že mám všechno, co potřebuji.
Při vyjíždění zpátky na dálnici jsem minul stopaře. Připomněl jsem si v duchu, že jsem to taky musel dřív dělat, ale přesto jsem přidal plyn a rychle projel kolem něj. Zvedl jsem ruku a dal mu znamení. Mělo to být omluvné gesto, ale zdálo se, že si to nějak špatně vysvětlil, protože se vztekle zamračil. Okamžitě jsem si připadal hloupě a provinile.
Když jsem vyjel z dálnice, musel jsem zastavit a podívat se do mapky, kterou mi poslala Sonjina matka společně s pozvánkou.
Konečně jsem se vypořádal s nesmyslným jednosměrným provozem ve vesnici a zahlédl mezi stromy věžičku kostela. Začal jsem hledat místo na zaparkování. První příležitost se mi naskytla před hospodou. Zastavil jsem a zůstal chvíli sedět v autě. Přemýšlel jsem o svatbě a o Thackerovi. Žaludek se mi svíral podivným napětím.
Narovnal jsem si kravatu, vystoupil z auta a dal si přes rameno plátěnou tašku. Zamířil jsem ke kostelu a zaujal jsem pozici nahoře na cestě, těsně vedle vchodu. Měl jsem ještě skoro půl hodiny času.
První příchozí na sobě měli džíny a bílé tenisky, z čehož jsem usoudil, že to nejsou hosté, ale zvoníci. Pak přišel farář. Dal se snadno rozpoznat podle bílého límce. Nikoho z nich jsem nefotografoval. Pak byl chvíli klid a najednou se na cestě kousek přede mnou objevila nějaká mladá žena. „Dobrý den,“ řekl jsem. Rozhodl jsem se, že využiju příležitost a splním svou povinnost. „Nevadilo bývám, kdybych vás vyfotografoval? Mám tady udělat pár neformálních záběrů lidí, jak přicházejí ke kostelu. Smím?“ Začala protestovat, ale s úsměvem, a tak jsem si myslel, že můžu pokračovat. Rychle jsem zaostřil, řekl jsem jí, aby se ještě jednou usmála a stiskl jsem spoušť. „Díky,“ řekl jsem.
„Rádo se stalo,“ odpověděla ta mladá žena. „Ale chtěla jsem vám říct, že nejdu na tuhle svatbu. Jsem pozvaná na jinou.“ Zasmála se a odešla. Rozpačitě jsem se za ní díval. Byl jsem si jistý, že se červenám, ale naštěstí u kostela nebyl nikdo, kdo by mě mohl vidět, a tak to nevadilo.
Pomalu začali přicházet první hosté. Vzhledem k jejich průměrnému věku a ke skutečnosti, že jsem nikoho z nich neznal, jsem si řekl, že to jsou určitě příbuzní ženicha nebo nevěsty. Teleobjektivem jsem je mohl snadno sledovat, jak vystupují z auta a jdou pomalu nahoru po cestě. Někteří si všimli, co dělám, a nesměle se usmáli. Jedna dáma s kloboukem na hlavě si zakryla tvář rukou a zašeptala něco svému partnerovi. Nechtěl jsem nikoho znervózňovat. Dělal jsem jen to, o co jsem byl požádán.
Mezi nově příchozími jsem poznal Bobovy přátele, Dave a Kathy. Dave nesl v náručí jejich malou holčičku Glory. Nemohli mít vlastní děti, a proto ji adoptovali. Aspoň tak to říkal Bob. Ještě nikdy předtím jsem ji neviděl. Byla to úplná krasavice, s rozpuštěnými blonďatými kudrlinami, zářícíma modrýma očima a narůžovělými tvářičkami. Ale v jejím obličeji bylo ještě něco jiného – něco, co jsem nedokázal pojmenovat. Něco, co vůbec nešlo dohromady s jejím stářím a vědomostmi. Možná že to byl jen výraz inteligence. Neměl jsem čas nad tím přemýšlet, protože jsem měl práci. Glory byla jediná, kdo pochopil, co dělám, a dívala se na mě. Ale když jsem zvedl fotoaparát a stiskl spoušť, prošel zrovna mezi mnou a holčičkou nějaký muž.
Odložil jsem fotoaparát a podíval jsem se na Glory, ale odvrátila se pryč a Dave s Kathy právě překročili práh kostela.
Po cestě přicházelo čím dál víc lidí. Zřejmě další příbuzní nebo rodinní přátelé a za nimi skupina Bobových spoluhráčů z fotbalu: kluci, které poznal při studiu na univerzitě a se kterými ještě pořád chodil o víkendech na zápasy. Nikdy jsem se s nimi nesetkal, ale poznal jsem je podle toho, jak mi je Bob předtím popsal. Tři z nich šli pohromadě a kousek za nimi čtvrtý, to musel být Jonesy. Měl vedle sebe svou přítelkyni a zdálo se, že ho vůbec netěší, že zůstává pozadu.
A pak se mi sevřel žaludek, protože za tou dvojicí byl Thacker s nějakou ženou. Vypadal pořád stejně až na vlasy, které mu za ta léta trochu prořídly. Žena po jeho boku byla vyzáblá, tvářila se mrzutě a měla na sobě šaty, které určitě už pamatovaly aspoň tucet svateb.
Zvedl jsem fotoaparát a dělal jsem jeden snímek za druhým. Neviděl mě. Fotoaparát je skvělá maska.
Čekal jsem až do poslední chvíle, pak jsem vklouzl dovnitř a posadil se do lavice těsně vedle dveří. Obřad byl snesitelný, ale přesto jsem byl rád, když bylo po něm. Vyšel jsem hned ven a postavil se za keř vedle vchodu právě v okamžiku, kdy nevěsta se ženichem vycházeli z kostela. Zůstali stát před hlavními dveřmi, aby je mohl vyfotografovat profesionál. Udělal jsem taky pár snímků toho šťastného páru. Když jsem zahlédl Thackera a tu ženu vycházet z kostela, přikrčil jsem se za keř. Měl jsem dojem, že když si budu dávat pozor, možná se mi podaří se jim vyhnout.
Fotografoval jsem, dokud Bob se Sonjou nenastoupili do pronajatého rollse a neodjeli. Pak jsem se držel v ústraní, dokud Thacker nezmizel.
Cesta od kostela k hotelu trvala asi dvacet minut. A celou dobu jsem zadržoval slzy, protože jsem se bál, že kdybych se rozbrečel, nedokázal bych snad už nikdy přestat.
Odbočil jsem z hlavní silnice do malé uličky a směrovka mi prozradila, že k hotelu už zbývají jen poslední dvě míle.
Měl jsem sto chutí zdrhnout a později Bobovi a Sonje vysvětlit, že jsem prostě nemohl snést být nablízku Thackera, protože mě hrozně znervózňoval. Ale nohu jsem měl pořád na pedálu a věděl jsem, že už jsem skoro u cíle.

Chytil mě jednou na toaletě ve West Basementu. Myslel jsem, že jsem tam sám, a přemýšlel jsem nad něčím, co mě právě v tu chvíli napadlo. Všechny zámky ve West Basementu byly rozbité a rozhodoval jsem se, jestli mám strčit do dveří kabinky, která byla pootevřená. Chtěl jsem zjistit, jestli je někdo uvnitř nebo ne. Ale byl jsem si jistý, že kdybych ty dveře otevřel, určitě by tam někdo byl. Připadalo mi, jako bych mohl ovlivnit, jestli tam někdo je nebo není, pouhým rozhodnutím, jestli ty dveře otevřu, nebo ne.
Vzpomínám si úplně jasně na zvuky, které se ozývaly kolem mě: voda kapající ze starých kohoutků a sprch, syčící rezervoár a dunění nohou, když kluci běželi chodbou nad mojí hlavou. Přešlapoval jsem chvíli nerozhodně přede dveřmi a opatrně jsem se jich dotýkal konečky prstů. A v tom okamžiku ticho narušil neznámý zvuk. Jako by někdo obracel stránky, listoval a pak zavíral knihu. Než jsem mohl něco udělat, dveře jedné kabinky kousek ode mě se otevřely a vyšel z nich Thacker. Držel v ruce velké desky. Zdálo se mi hrozně podivné, že si takovou věc bere s sebou na záchod. Nepatřil rozhodně k těm, kteří s nadšením dělali domácí úkoly. Ale co jiného by mohl skrývat v těch deskách?
„Co tady děláš, Morrisi?“ zeptal se mě. Měl jsem ruku ještě pořád nataženou ke dveřím kabinky.
„Jdu na záchod,“ řekl jsem vzdorně.
„Onanovat, viď?“
Uvědomil jsem si, že jsem s Thackerem ve West Basementu sám, a žaludek se mi sevřel úzkostí. Honem jsem strčil do dveří a zděšeně jsem zíral, když narazily na něco uvnitř kabinky. „Odprejskni!“ osopil se na mě neznámý hlas.
Když jsem utíkal pryč, rozléhalo se kamennou chodbou Thackerovo posměšné volání, „Co jsi vlastně zač, Morrisi, teplouš? Teplouš, teplouš!“ Myslel si, že jsem věděl, že tam někdo je, a že jsem se snažil nahlédnout dovnitř, nebo tam dokonce úmyslně vejít. Thacker nebyl někdo, komu byste mohli vysvětlit, jak to ve skutečnosti bylo, a proto jsem se o to ani nepokoušel.

Hotel byl na okraji města a vypadal skutečně impozantně. Všude byly napodobeniny cenných tapiserií, zobrazující výjevy z bitev nebo lovů, sametové tapety a hedvábná stínidla. Přijal jsem nabídnutou skleničku sherry a rozhodl se, že se nebudu příliš vměšovat mezi ostatní, abych náhodou nenarazil na Thackera. Vyšel jsem francouzskými dveřmi ven na zahradu. Hodně hostů už postávalo na trávnících nebo sedělo u bílých, starodávných stolů. U jednoho z nich určitě kdysi dávno odpočíval i král Karel II. po útěku z bitvy u Worcesteru.
Na druhém konci trávníku jsem zahlédl Thackera, jak se představuje Jonesovi. Jejich partnerky stály kousek stranou a dívaly se do země. Zaostřil jsem a vyfotografoval tu zvláštní čtveřici.
Přišel profesionální fotograf a jeho asistent začal hosty shromažďovat do skupinek. Nekonečně dlouho přesouval jednotlivé členy Bobovy a Sonjiny rodiny, přátel i příbuzných. Udělal jsem mezitím pár fotek, na kterých se lidi navzájem pozorovali. Hlavně profily. Bobovi kamarádi z fotbalu stáli pohromadě v jedné skupině a z jejich výrazů i gest jsem hned poznal, že diskutují o nějakém zápasu. Udělal jsem ještě pár snímků a pak jsem musel vyměnit film.
Dave s Kate stáli vedle francouzských dveří a Dave pozorně sledoval Glory, která běhala dokola po trávníku. Když se k ní přiblížil nějaký malý chlapec, podezřívavě si ho prohlížela. Pak si strčila prst do pusy a to ho odradilo. Poskočila, až se jí sukýnka zatřepotala ve vzduchu, a usmála se na ustaraného Davea.
Pak nastal trapný okamžik. Musel jsem pózovat v jedné skupině s Thackerem. Byl jsem o pár centimetrů vyšší než on, tak jsem stál v zadní řadě. Thacker byl o tři řady přede mnou. Modlil jsem se, aby se neotočil, a když to udělal, schoval jsem obličej za kapesníkem. Nebyl jsem si vlastně ani jistý, jestli ví, že jsem na svatbě. Bylo docela pravděpodobné, že by si na mě třeba vůbec nevzpomněl. Nechápal jsem, proč jsem z něj tak vyvedený z míry.
Když jsme se vrátili dovnitř do jídelny hotelu, ocitl jsem se najednou vedle Davea, Kathy a Glory.
„Je to krásné jméno,“ poznamenal jsem hloupě.
Kathy mě odměnila zářícím úsměvem a Dave pohladil Glory po vlasech. Pohnula se netrpělivě na židli a dožadovala se jídla. Dave jí rozkrájel maso a začal ji krmit. Když zvedla nůž ze stolu, Dave ho rychle popadl a vzal jí ho. Bylo dojemné, jak se o ni stará. Jeho očividná láska k té holčičce ve mně probudila silné rodičovské city. Neexistoval vlastně žádný důvod, proč bych takové city neměl mít, i když jsem si je asi nikdy neuvědomil. Dave a Kathy byli milí lidé a příjemně se s nimi povídalo, ale přesto jsem byl rád, když bylo po jídle. Mám totiž pokaždé problémy, když mám na stole před sebou tolik příborů. Často se mi stává, že když přijde na řadu moučník, zjistím, že už jsem dezertní lžičku na něco použil a že si musím se zákuskem poradit velkou vidličkou na ryby.
Po jídle se všichni odebrali do baru a tam se začalo pořádně pít. Zůstal jsem stranou, dokud si Thacker u pultu neobjednal sklenici piva a neodešel i se svou partnerkou ven. Pak jsem si vzal jedno malé pivo, párkrát usrkl ze sklenice, položil ji na stůl a vyšel znovu ven francouzskými dveřmi. Většina lidí byla už zase na trávníku, ale dělali teď mnohem víc hluku než před jídlem. Vrátil jsem se dovnitř, abych dopil pivo a objednal si další.
Najednou jsem si všiml, že Thacker taky vchází do baru. Zdálo se, že mě nevidí. Proklouzl jsem rychle ven. Vyhýbat se mu začalo být něco jako hra, ve které jsem byl čím dál úspěšnější. Vypil jsem půl sklenice piva a postavil ji na jeden ze stolků na trávníku. Dave s Kathy stáli pár metrů ode mě. Glory běhala kolem nich, očividně ani trochu unavená. Nějaká žena v tyrkysových šatech a černém klobouku na ni zavolala. Chtěla ji vyfotografovat s rodiči. Lokl jsem si piva a klekl si na trávu, abych si udělal taky jeden snímek. Dave se ještě pořád snažil Glory chytit a přinutit ji, aby zůstala chvíli v klidu stát. Kudrliny jí poskočily sem tam, když před ním uhnula a vybuchla smíchy.
Zvedl jsem fotoaparát a podíval se hledáčkem. Zdálo se, že Glory zmizela ze záběru a její smích se najednou změnil skoro ve výkřik. Okamžitě jsem odložil fotoaparát a v tu chvíli se objevila za Daveovými zády.
Asi jsem moc pil.
Konečně ji Dave chytil a držel ji před sebou na okraji skupiny. Žena v tyrkysových šatech na ně zamířila fotoaparát a udělala pár kroků dozadu, aby se jí všichni vešli na snímek. Zvedl jsem znovu i svůj fotoaparát, a když jsem stiskl spoušť, zaslechl jsem další zvuk podobný výkřiku. Musel to být nějaký pták. A Glory se určitě zase podařilo vyklouznout Daveovi z rukou, protože jsem si byl jistý, že na mém záběru není. Ale teď už opět běhala po trávníku. Je to pěkné kvítko, ale Dave s Kathy z ní musí mít radost.
Žena v tyrkysových šatech se připojila k ostatním a nějaký mladík s copánkem vyběhl dopředu, aby si udělal pro sebe fotku. Rozhodl jsem se, že si pořídím taky ještě pár záběrů. Znovu jsem zaostřil a stiskl. Jakmile jsem to udělal, uvědomil jsem si, že Glory zase zmizela. A všiml jsem si ještě něčeho: podivného bílého přízraku nad trávníkem. Ale když jsem se tam znovu zadíval, nic jsem tam už neviděl. Mladík s copánkem znovu fotografoval, tak jsem to zkusil taky ještě jednou.
A Glory najednou nestála vedle Davea, i když tam byla ještě před vteřinou.
Znovu jsem zaslechl výkřik.
A nad trávníkem se objevil bílý přízrak.
Stiskl jsem spoušť a odložil fotoaparát.
Glory byla zase mezi ostatními.
Určitě jsem toho moc vypil. Potřeboval jsem si pročistit hlavu. Neměl jsem míchat víno dohromady s pivem. Vstal jsem a všechno se se mnou zatočilo. Když se mi vyjasnilo před očima, všiml jsem si, že Thacker stojí vedle francouzských dveří a dívá se na mě. Jeho partnerka stála kousek za ním a tvářila se znuděně. Proč ji sem proboha přivedl? Nevydržel jsem se na něj moc dlouho dívat, protože mě znervózňoval. Zvedl jsem sklenici s pivem, vyprázdnil ji a pak jsem se otočil a vyšel ven na trávník.

Vzpomněl jsem si, jak jsem se sešel podruhé s Thackerem ve West Basementu. Zaslechl jsem tenkrát podivné zvuky, které vycházely z jedné kabinky, šoupání a hlasité hekání. Nejdřív mě napadlo, že asi někdo někoho přepadl. Nejsem sice žádný hrdina, ale nemohl jsem netečně přihlížet, když někdo někomu ubližoval.
I když mě pak napadlo, že se možná na tom záchodě odehrává něco úplně jiného.
Ale v každém případě byli v jedné kabince dva kluci a to nebylo správné. Kdybych ty dveře otevřel, hned bych zjistil, co se tam děje. Nedokázal jsem odejít, protože bych nesnesl pocit viny, že jsem připustil, aby někdo někomu ubližoval. Musel jsem ty dveře otevřít.
Uvnitř byl Thacker a nějaký kluk, kterého jsem ze školy sotva znal. Jmenoval se Benns. Thacker seděl na záchodové míse úplně oblečený. Benns tam stál a kalhoty měl spuštěné ke kotníkům. Vyděšeně na mě zíral. Thacker zřejmě věděl, že se nesluší mluvit s plnou pusou: vrhl na mě jen spiklenecký pohled.
Věděl, že to nikomu neřeknu.
Věděl, že to nemůžu říct, protože by to bylo stejné, jako kdybych udal sám sebe.
Právě kvůli našim společným tajemstvím se Thackera tolik bojím. I když ho tak strašně nenávidím, je mou neoddělitelnou součástí.

Z toho, jak se na mě díval, když Glory zmizela, se mi znovu sevřel žaludek. Věděl určitě mnohem líp než já, co se děje, ale znovu mě přiměl, abych se do toho všeho zapletl. Když jsem se ohlédl, klidně popíjel pivo. Skupinka byla pořád ještě pohromadě a Glory běhala sem tam. Podíval jsem se hledáčkem. Teleobjektiv mi celou skupinu přiblížil, ale přesto jsem Glory neviděl. Jen nějaký pták mi zakřičel nad hlavou. A nad Daveovým pravým ramenem se objevil bílý obdélník. Muselo to být nějaké smítko, které se mi zachytilo na čočce a zvětšilo se. Ale něco mě na tom všem hrozně mátlo. Jakmile jsem udělal snímek a odložil fotoaparát, Glory se znovu objevila. Dave ji vzal do náruče a vrhl na mě znepokojený, skoro obviňující pohled.
Znovu jsem zvedl fotoaparát k očím.
Glory byla pryč.
Bílý obdélník v pozadí.
Výkřik.
Přestal jsem. Rozhodl jsem se, že už neudělám ani jednu fotografii.
Seděl jsem ještě asi půl hodiny v baru nad dalším pivem. Na opačném konci místnosti dělal Thacker totéž. Všiml jsem si, že Dave s Kathy odcházejí směrem k východu. Dave držel Glory za ruku. Pak jsem spatřil Boba, jak jde ke mně. Uvědomil jsem si, že jsem s ním a se Sonjou vlastně skoro nemluvil.
„Jak se máš? Kde jsi byl?“ zeptal se mě Bob.
„Fotografoval jsem,“ řekl jsem. „Jaký je to pocit, být ženatý?“
Bob pokrčil rameny a usmál se. Koutkem oka jsem zahlédl Thackera, jak odchází i se svou partnerkou.
„Kolik je hodin, Bobe?“ zeptal jsem se a podíval jsem se na jeho hodinky. „Musím jít. Bude tma.“
„Můžeš řídit?“ zeptal se Bob. Očividně si dělal starosti, jestli jsem toho nevypil moc.
„Jsem v pořádku. Zavolej nám.“
Když jsem šel po parkovišti směrem k autu, viděl jsem Thackera, jak nasedá do své sierry. Podíval se na mě a mrkl na mě jedním okem. Okamžitě jsem se zastavil, najednou úplně střízlivý. Pak jsem se rozběhl ke svému autu. O kousek dál hledala Kathy klíčky od svého vozu a Dave volal na Glory, aby se přestala loudat, protože je už nejvyšší čas, aby šli domů. Glory popoběhla a Dave se po ní natáhl.
Honem jsem nasedl do auta a zmizel jsem z parkoviště dřív, než se Thackerovi podaří zkoordinovat své pohyby, zařadit jedničku a pustit spojku. Nechtěl jsem být u toho, až se auto vymkne jeho kontrole.

Tak teď už ty fotky mám. V metru jsem se na ně ani nepodíval. Neodvážil jsem se. Bál jsem se toho, co na nich možná uvidím. Čekal jsem, až dojedu domů. Teprve pak jsem se na ně podíval.
Glory není ani na jedné z nich. Chybí i na fotografii, na které jde Dave s Kathy po cestě ke kostelu, i když bezpečně vím, že s nimi byla. Jeden ze Sonjiných strýčků se postavil před Davea právě v okamžiku, kdy jsem stiskl spoušť.
Když se dívám na ty fotografie, slyším znovu výkřiky. Jsou teď stejně opravdové jako předtím. Chvějícíma se rukama si naliju skleničku brandy, abych se uklidnil.
Ten bílý přízrak na všech fotografiích mě děsí víc než skutečnost, že Glory pokaždé zmizela. Ten bílý obdélník je na snímcích zřetelnější než v teleobjektivu. A má obrysy dětské rakve.
Telefon zvoní a mně se lítostí svírá žaludek.
TAJEMSTVÍ VRAŽDY

Neil Gaiman
Neil Gaiman se nedávno odstěhoval ze své rodné Anglie do Spojených států. Jeho nejznámější prací je série živě napsaných románů na pokračování, mezi nimi Midsummer’s Night Dream (Sen noci svatojánské), které byla udělena vítězná cena World Fantasy. Průběžně pracuje na dalších dílech pro Vertigo imprint of DC s názvem Death (Smrt), a společně s Michaelem Zullim na sérii Sweeney Todd. Gaiman je také spoluautorem (spolu s Terrym Pratchettem) humoristického románu Good Omens (Dobrá znamení). Napsal jen několik krátkých povídek. Byly publikovány ve Fantasy Tales (Fantastické povídky) a v antologii More Tales from the Forbidden Planet (Další povídky ze Zakázané planety) a Snow White, Blood Red (Bílá jako sníh, rudá jako krev).
Tajemství vraždy bylo poprvé publikováno v antologii Midnight Graffiti.
E. D.
Čtvrtý anděl řekl:
A z toho rozkazu jsem stvořen byl, neb člověk v ta místa nesmí jít, jenž skrze Vinu svou se zříkává, čeho z Milosti Boží mohl mít.
Proň ztraceno to místo jest, zde zastaví ho meče břit, v cestě sám mu budu stát, mečem plamenným zde jest mi tít.

Chester Mystery Cycle: The Creation, and Adam and Eve. Přibližně 1461.

Tohle je pravda.
Před deseti lety, plus minus rok, jsem pobýval na nucené zastávce v Los Angeles, daleko od domova. Byl prosinec a počasí v Kalifornii bylo teplé a příjemné. Anglie se samozřejmě ztrácela v zajetí mlh a sněhových bouří a nepřistávala tam žádná letadla.
Každý den jsem telefonoval na letiště a pokaždé mi řekli, že musím čekat na druhý den.
Takhle to šlo skoro celý týden.
Sotva jsem odrostl pubertě. Když se dnes dívám zpět na tuhle část svého života, mám divný pocit, jako bych dostal nežádaný dárek od někoho jiného: dům, ženu, děti a povolání. Mohl bych klidně říct – nic, co by mělo se mnou něco společného. Jestli je pravda, že každých sedm let zemřou všechny buňky lidského těla a jsou nahrazeny novými, pak jsem opravdu zdědil svůj život od mrtvého muže a omyly onoho času by měly být odpuštěny a pohřbeny s jeho kostmi.
Byl jsem v Los Angeles.
Ano.
Šestého dne jsem dostal vzkaz od své dávné přítelkyně ze Seattlu. Byla také v Los Angeles a doslechla se od přátel, že jsem tady. Nechtěl bych zajít?
Nechal jsem jí vzkaz na záznamníku.
Určitě.
Ten večer, právě když jsem vycházel ze svého dočasného bytu, se ke mně blížila malá blondýna. Byla už tma.
Upřeně se na mě dívala, jako by chtěla zjistit, zda odpovídám popisu, který dostala. Pak váhavě vyslovila moje jméno.
„Ano, jsem to já. Jste přítelkyně Tinky?“
„Ano. Auto je támhle vzadu. Pojďte, opravdu se těší, že vás zase uvidí.“
Její auto byla jedna z těch obrovských starých věcí podobných lodi, které můžete vidět jen v Kalifornii. Bylo cítit popraskaným, loupajícím se koženým čalouněním. Jeli jsme někudy a někam, kam jsme měli jet.
V té době pro mě bylo Los Angeles naprostou záhadou. Nemohu říct, že bych ho teď znal o mnoho víc. Rozumím New Yorku, Londýnu a Paříži. Můžete se tam procházet a najdete v tom vandrování smysl. Možná se projedete metrem. Ale v Los Angeles jsou jen auta. Tehdy jsem neřídil a vlastně ani teď v Americe neřídím. Vzpomínky na Los Angeles jsou rámovány tím, jak mě někdo vozí pro mě zcela nesmyslným a nepochopitelným městem. Divným svým vztahem mezi lidmi a místem, kde žijí. Pravidelnost ulic a stálé opakování struktur a forem pro mě znamenalo pohromu. Snažil jsem se zapamatovat si své okolí jako celek všeho, co jsem viděl jednou večer při svém prvním výletě do města z kopce Griffithova parku. Nekonečná rozmařilost drobných světýlek. Byla to jedna z nejkrásnějších věcí, které jsem kdy viděl z takové vzdálenosti.
„Vidíte tamhleten dům?“ zeptala se moje blonďatá řidička, Tinčina kamarádka.
Byl to dům z červených cihel ve stylu art deco, roztomilý a dost ošklivý.
„Ano.“
„Byl postavený v roce 1930,“ řekla s respektem a pýchou.
Odpověděl jsem něco slušného a pokoušel se pochopit město, ve kterém je padesát let dlouhá doba.
„Tinky je opravdu nadšená. Měla takovou radost, když slyšela, že jste ve městě.“
„Těším se, až ji zase uvidím.“
Tinky se jmenovala celým jménem Tinkerbell Richmondová. Vážně.
Bydlela s přáteli v malém činžáku, kdesi hodinu cesty autem z centra Los Angeles.
Co potřebujete vědět o Tinky: je o deset let starší než já, kousek přes třicet, má lesklé černé vlasy a červené záhadné rty, velmi bílou pleť jako Sněhurka v pohádce. Když jsem ji poprvé potkal, měl jsem dojem, že je to ta nejkrásnější žena na světě.
Tinky je už nějakou dobu vdaná a má pětiletou dceru Susan. Nikdy jsem ji neviděl. Když byla Tinky v Anglii, Susan zůstala s otcem v Seattlu.
Lidé, kteří se jmenují Tinkerbell, dávají dcerám jméno Susan.
Paměť je ten největší podvodník. Možná existují jedinci, kteří mají paměť jako magnetofonový pásek, denní zprávy o jejich životě se všemi detaily, ale já k nim nepatřím. Moje paměť je změť případů, nesouvislých událostí zhruba pospojovaných dohromady. Tu část, kterou si pamatuji, si pamatuji přesně, zatímco všechny ostatní souvislosti úplně zapomenu.
Nepamatuji si, jak jsme přijeli k Tinčině domu, ani kam šli její spolubydlící.
Další věc, kterou si pamatuji, je, jak sedíme blízko vedle sebe na pohovce v jejím obývacím pokoji, světla ztlumená.
Trochu jsme si povídali. Mohlo to být rok, co jsme se neviděli. Jenže jednadvacetiletý mladík nemá mnoho co povídat dvaatřicetileté ženě. Protože jsme si brzy neměli o čem povídat, přitáhl jsem ji k sobě. Přitulila se blíž s jakýmsi povzdechem a našpulila rty k polibku. V polosvětle vypadaly černé. Trochu jsme se líbali a hladil jsem jí ňadra přes blůzičku. Pak řekla:
„Nemůžeme se spolu vyspat. Mám zrovna měsíčky.“
„Dobře.“
„Ale můžu tě vykouřit, jestli chceš.“
Přikývl jsem. Rozepla mi džíny a sklonila mi hlavu do klína. Za chvilku se zvedla a utekla do kuchyně. Slyšel jsem zvuk tekoucí vody a jak plive do dřezu. Pamatuji si, že jsem se divil, proč to dělala, když tu chuť tak nenávidí.
Pak se vrátila a sedli jsme si vedle sebe na pohovku.
„Susan spí nahoře,“ řekla Tinky. „Žiju jenom pro ni. Chceš ji vidět?“
„Rád.“
Šli jsme nahoru. Tinky mě zavedla do setmělé ložnice. Na stěnách všude visely dětské obrázky, malůvky voskovkou – okřídlené pohádkové postavy, malé paláce, – a malá blonďatá holčička spala v postýlce.
„Je moc krásná,“ řekla Tinky a políbila mě. Rty měla ještě stále trochu lepkavé. „Je podobná otci.“
Šli jsme dolů. Neměli jsme si už co říct, neměli jsme co dělat. Tinky rozsvítila hlavní světlo. Poprvé jsem si všiml drobných vrásek v koutcích očí, které narušovaly perfektní, Barbie podobný obličej.
„Miluju tě,“ řekla.
„Děkuju.“
„Chceš odvézt zpátky?“
„Jestli ti nevadí, že necháš Susan samotnou…“
Pokrčila rameny a naposledy se ke mně přitiskla.
V noci je Los Angeles plné světel a stínů.
A tady mám v paměti mezeru. Prostě si nedokážu vzpomenout, co se dělo potom. Musela mě odvézt zpátky domů – jak bych se tam jinak dostal? Nepamatuji se ani, jak jsem ji líbal na rozloučenou. Asi jsem prostě stál na chodníku a díval se, jak odjíždí.
Možná.
Vím, že jakmile jsem se dostal na místo, kde jsem bydlel, jen jsem tam prostě stál, neschopný jít dovnitř, umýt se a jít spát. Jenže do něčeho jiného se mi taky nechtělo.
Neměl jsem hlad. Neměl jsem chuť se napít. Neměl jsem chuť číst ani s nikým mluvit. Měl jsem strach jít příliš daleko, co kdybych se ztratil, zmatený opakováním motivů Los Angeles, vtažený dovnitř a svedený z cesty tak, že bych už nikdy nenašel cestu domů. Střed Los Angeles mi někdy připadá jako model, jako stále se opakující bloky, benzinové pumpy, několik domů, malé krámky (fotoservisy, čistírny a rychlá občerstvení), které se opakují až do zhypnotizování. Drobné rozdíly mezi krámky a domy jenom slouží k zesílení struktury.
Přemýšlel jsem o Tinčiných rtech. Pak jsem zašmátral v kapse saka a vytáhl balíček cigaret.
Jednu jsem si zapálil, nadechl se a vyfoukl modrý dým do teplého nočního vzduchu.
Nedaleko od místa, kde jsem bydlel, rostla zakrslá palma. Rozhodl jsem se, že se kousek projdu tak, abych měl strom v dohledu, vykouřím cigaretu, možná taky abych trochu přemýšlel. Cítil jsem se ale příliš vysušený na to, abych přemýšlel. Připadal jsem si impotentní a velmi osamocený.
Jeden nebo dva bloky odtud byla lavička. Došel jsem tam a sedl si. Zahodil jsem oharek na chodník, zadusil ho a pozoroval oranžové jiskry.
Někdo řekl: „Koupím od tebe cigaretu, kamaráde. Na.“
Ruka před obličejem držela čtvrťák. Vzhlédl jsem.
Nevypadal staře, i když bych těžko mohl říct, kolik mu bylo. Možná ke čtyřiceti. Možná kolem pětačtyřiceti. Měl dlouhý, ošuntělý kabát, ve žlutém světle lamp bezbarvý, a tmavé oči.
„Na. Čtvrťák. To je dobrá cena.“
Zavrtěl jsem hlavou, vytáhl krabičku malborek a jednu mu nabídl. „Nech si prachy. To je zadarmo. Vem si.“
Vzal si cigaretu. Podal jsem mu krabičku sirek (inzerovali na ní telefonní sexy linku, to si pamatuji) a on si zapálil. Vracel mi krabičku, ale zavrtěl jsem hlavou. „Nech si je.“
„Hm, hmm.“ Sedl si vedle mě a kouřil. Když vykouřil půlku, otřel žhavý konec o beton a zbytek si strčil za ucho.
„Moc nekouřím,“ řekl, „a tak je škoda to vyplýtvat.“
Ulicí projíždělo auto a kolébalo se ze strany na stranu. Uvnitř seděli čtyři mladíci. Ti dva vpředu současně tahali za volant a smáli se. Měli spuštěná okénka a tak jsem slyšel jejich smích i to, jak ti dva vzadu křičí („Gaary, ty blázne! Co ksakru blbneš?“) a pulsující rytmus rockové písničky. Nepoznal jsem ji. Auto zmizelo za rohem.
Brzy se ztratil i zvuk.
„Jsem ti dlužen,“ řekl ten muž na lavičce.
„Prosím?“
„Dlužím ti něco. Za cigaretu a za sirky. Nevzal sis peníze. Dlužím ti.“
Rozpačitě jsem pokrčil rameny. „Ale vždyť je to jen cigareta. Počítám, že když dávám lidem cigaretu, tak až budu potřebovat sám, zase mi dá někdo jiný.“ Zasmál jsem se, abych ukázal, že to tak opravdu nemyslím, i když to tak nebylo. „Nedělej si s tím starosti.“
„Hm. Chceš si poslechnout příběh? Pravdivý příběh? Příběhy bývají dobrá odměna. I když teď…“ zarazil se, „… zase ne tak moc.“
Sedl jsem si zpátky na lavičku. Noc byla teplá. Podíval jsem se na hodinky – byla skoro jedna hodina ráno. V Anglii se probouzí mrazivý den a pro ty, kteří bojují se sněhem, začíná pracovní den, další nepříjemný den pro staré lidi a bezdomovce. Někteří z nich možná v noci zemřeli zimou.
„Jistě,“ řekl jsem tomu muži. „Rád si ten příběh poslechnu.“
Odkašlal si, zašklebil se bílými zuby – záblesk v temnotě – a začal.
„První věc, kterou si pamatuju, bylo Slovo. A to Slovo bylo Bůh. Někdy, když mi je opravdu mizerně, vzpomínám si na zvuk toho Slova, zní mi v hlavě, utváří mě, formuje mě, dává mi život.
To Slovo mi dalo tělo a oči. Otevřel jsem oči a uviděl jsem záři Stříbrného města.
Byl jsem v pokoji – stříbrném pokoji – nebylo tam nic kromě mě. Přede mnou bylo okno od stropu k podlaze, otevřené k obloze. Oknem jsem viděl věže Města, kraj Města a Tmu.
Nevím, jak dlouho jsem tam čekal. Pamatuju se, že jsem nebyl netrpělivý nebo tak něco. Čekal jsem, dokud mě nezavolají. A věděl jsem, že někdy mě zavolají. A kdybych měl čekat do konce všeho a nikdy by mě nezavolali – fajn, taky dobře. Ale byl jsem si jistý, že mě zavolají. A pak se dozvím své jméno a svoji povinnost.
Oknem jsem viděl stříbrné věže. V mnoha z nich byla okna a za nimi jsem mohl vidět další, sobě podobné jedince. Podle nich jsem věděl, jak vypadám.
Nedokážeš si mě představit podle toho, jak mě vidíš teď. Byl jsem krásný. Od té doby jsem hodně sešel.
Tehdy jsem byl vyšší a měl jsem křídla.
Byla to obrovská a silná křídla. Peří mělo barvu perleti. Vyrůstala mi mezi lopatkami. Byla tak krásná. Má křídla.
Někdy jsem viděl takové, jako jsem byl já, ty, kteří opustili své místnosti a kteří už plnili své povinnosti. Pozoroval jsem je, jak vylétají vzhůru k obloze, od věže k věži a plní pochůzky, které jsem si stěží dovedl představit.
Obloha nad Městem byla nádherná věc. Vždycky svítila, i když ji neosvěcovalo slunce. Asi ji osvěcovalo samo Město. Ale světlo se neustále měnilo. Chvilku byla obloha barvy cínu, pak měděná, jemně zlatá nebo měkce ametystová…“
Muž přestal vyprávět. Podíval se na mě, hlavu na stranu. Měl v očích divný třpyt, který mě děsil. „Víš, co je ametyst? Druh purpurového kamene?“
Přikývl jsem.
Necítil jsem se dobře v rozkroku.
Připadalo mi, že ten muž nemusí být blázen. A to mi připadalo daleko víc zneklidňující než ta druhá možnost.
Muž se znovu rozpovídal. „Nevím, jak dlouho jsem čekal ve svém pokoji. Ale čas nic neznamenal. Tehdy ne. Měli jsme všechen čas na světě.
Další věc, která se mi přihodila, byla, že do mé cely přišel Anděl Lucifer. Byl vyšší než já a měl impozantní křídla, perfektní opeření. Měl pleť barvy mořského oparu, kudrnaté stříbrné vlasy a ty nádherné šedivé oči…
Říkám on, ale rozuměj, nikdo z nás neměl žádné pohlaví, o kterém by se dalo mluvit.“ Ukázal na svůj klín. „Hladký a prázdný. Nic. Víš?
Lucifer svítil. Chci říct – zářil zevnitř. Všichni andělé tak zářili. Jsou rozsvíceni zevnitř. V mé cele zářil Anděl Lucifer jasně jako blesk.
Podíval se na mě a pojmenoval mě.
‚Jsi Raguel,‘ řekl. ‚Pomsta našeho Pána.‘
Sklonil jsem hlavu, protože jsem věděl, že je to pravda. Bylo to moje jméno. Byl to můj úkol.
‚Stalo se… něco špatného,‘ řekl. ‚Stalo se to úplně poprvé. Je tě potřeba.‘
Otočil se, vzlétl do vzduchu a já ho následoval. Letěl jsem za ním přes Stříbrné město až tam, kde končilo Město a začínala Tma. A tam to bylo. Pod obrovskou stříbrnou věží. Podél ní jsme sestupovali až na ulici a já tam uviděl mrtvého anděla.
Tělo leželo zkroucené a polámané na stříbrném chodníku. Křídla měl pod sebou rozdrcená a několik per poletovalo ve stříbrné strouze.
Tělo bylo skoro tmavé. Sem tam uvnitř zazářilo světlo, příležitostný záblesk studeného světla v hrudi, v oku nebo bezpohlavních slabinách, než ho nadobro opustil poslední záblesk života.
Rubínové kapky krve špinily bělobu opeřených křídel. Byl nádherný, dokonce i ve smrti.
Ten pohled by ti zlomil srdce.
Pak znovu promluvil Lucifer. ‚Musíš zjistit, kdo je za to zodpovědný a jak se to stalo a uplatnit Pomstu na komkoli, kdo toto zavinil.‘
V podstatě nemusel říkat nic, věděl jsem to. Pronásledování a odplata. Proto jsem byl na Začátku stvořen, to jsem byl.
‚Mám neodkladnou práci,‘ řekl Anděl Lucifer.
Máchl křídly a vznesl se do výše. Závan větru od jeho křídel rozfoukal po ulici pera, která vypadla z křídel mrtvého anděla.
Sklonil jsem se dolů, abych prozkoumal tělo. Teď už ho opustila všechna luminiscence. Byla to tmavá věc, parodie na anděla. Měl krásný, bezpohlavní obličej, rámovaný stříbrnými vlasy. Jedno víčko bylo pootevřené a odhalovalo klidné šedivé oko, druhé bylo zavřené. Na hrudi neměl žádné bradavky a v klíně nebylo také nic.
Zdvihl jsem tělo.
Záda měl rozdrcená. Zlomená křídla byla zkroucená, týl hlavy byl prolomen dovnitř. Páteř byla nápadně poddajná. Napadlo mě, že je asi také zlomená. Andělova záda byla celá od krve.
Vpředu byla krev jedině v oblasti hrudníku. Zkusil jsem ji ukazováčkem, vsákla se do těla bez potíží.
Spadl, pomyslel jsem si. Zemřel, protože spadl.
Podíval jsem se nahoru na okna, která rámovala celou ulici. Upřeně jsem hleděl přes celé Stříbrné město. Udělals to, přemýšlel jsem. Najdu tě, ať jsi kdokoli. A potrestám tě Boží pomstou.“
Muž vyndal zbytek cigarety zpoza ucha a zapálil si. Letmo jsem ucítil popel uhašené cigarety, štiplavý a drsný. Pak se dostal už k nespálenému tabáku a vydechl modrý dým do nočního vzduchu.
„Anděl, který první našel to mrtvé tělo, se jmenoval Phanuel.
Mluvil jsem s ním v Hale Stvoření. Byla to věž, vedle které mrtvý anděl ležel. V Hale visely… projekty, možná pro to, co bude… tohle všechno.“ Rukou s oharkem cigarety ukázal na noční oblohu, auta zaparkovaná okolo, na svět. „Vesmír, víš.
Phanuel byl hlavní konstruktér, pod ním pracovalo mnoho andělů, kteří rozpracovávali detaily Stvoření. Pozoroval jsem ho z podlahy haly. Visel ve vzduchu pod Plánem a andělé k němu slétali dolů a zdvořile čekali, až na ně dojde řada, aby se mohli zeptat, probrat s ním různé věci, požádat ho o komentář ke své práci. Nakonec je opustil a sestoupil na podlahu.
‚Ty jsi Raguel,‘ řekl. Měl vysoký a rozčilený hlas. ‚Co ode mě potřebuješ?‘
‚Ty jsi našel to tělo?‘
‚Ubohého Carasela? Samozřejmě že já. Opustil jsem Halu – pracujeme obvykle na mnoha projektech – a já jsem chtěl o jednom z nich přemýšlet. Jmenoval se Lítost. Chtěl jsem mít trochu odstup od města – létat nad ním, myslím, ne jít ven do Temnoty. Neudělal bych to, ačkoliv tam jsou nějaké ztracené hlasy… ale, ano. Chtěl jsem nahoru a přemýšlet. Opustil jsem Halu a…,‘ zmlkl. Na anděla byl malý. Jeho světlo bylo matné, ale oči měl jasné a živé. Chci říct opravdu jasné. ‚Ubohý Carasel. Jak si to mohl udělat? Jak?‘
‚Myslíš, že je to sebedestrukce?‘
Vypadal popleteně – překvapený, že by mohlo existovat ještě jiné vysvětlení. ‚Ale samozřejmě. Carasel pracoval pode mnou. Měl na starosti mnoho projektů, které měly být pro skutečný Vesmír, kde se bude vyslovovat Jeho jméno. Jeho skupina odváděla mimořádně vynikající práci na jednom z opravdových základů – jedno se jmenovalo Rozměry a druhé Spánek – kromě mnoha jiných.
Báječná práce. Některé jeho návrhy, které přihlížely k individuálnímu pohledu na definování rozměrů, byly opravdu důmyslné.
Mimochodem. Začal jsem pracovat na novém projektu. Je to opravdu jeden z největších – takový, s kterým bych si obvykle věděl rady, nebo snad Zephkiel,‘ mrkl nahoru. ‚Ale Carasel odváděl spolehlivou práci. Jeho poslední projekt byl tak významný. Něco, podle všeho primitivního, co spolu se Saraquaelem povýšili na…‘ zarazil se. ‚Ale tohle je důležité. Byl to tenhle projekt, který ho postrčil do nebytí. Ale nikdo z nás nedokáže nikdy předvídat…‘
‚Na čem právě pracoval?‘
Phanuel na mě zíral. ‚Nejsem si jistý, jestli ti to smím říct. Všechny nové plány jsou citlivé, dokud jim nedáme konečnou podobu, ve které se o nich bude Mluvit.‘
Cítil jsem, že se měním. Nevím, jak bych ti to vysvětlil, ale najednou jsem to nebyl já – byl jsem něco většího. Přeměnil jsem se. Byl jsem svoje funkce.
Phanuel se mi nemohl podívat do očí.
‚Jsem Raguel, Pomsta našeho Pána,‘ řekl jsem mu. ‚Přímo sloužím tomu jménu. Moje poslání je vyšetřit tento čin a vykonat pomstu na těch, kdo jsou za něj zodpovědní. Na mé otázky se musí odpovídat.‘
Malý anděl se třásl a rychle promluvil.
‚Carasel se svým partnerem studovali Smrt. Zastavení života. Konec fyzické, oživené existence. Dávali to všechno dohromady. Ale Carasel se vždycky zabral příliš hluboko do své práce. Bylo to s ním k nevydržení, když tvořil Vzrušení. To bylo tehdy, když pracoval na Emocích…‘
‚Myslíš si, že Carasel zemřel, aby – aby prozkoumal ten úkaz? Nebo protože ho to vzrušovalo. Nebo protože následoval svůj výzkum příliš daleko. Ano.‘ Phanuel si protáhl prsty a upřeně se na mě zadíval svýma jasně planoucíma očima. ‚Zapřísahám tě, abys nic z toho, o čem jsme mluvili, neopakoval před nikým nezasvěceným, Ragueli.‘
‚Co jsi dělal, když jsi našel tělo?‘
‚Vyšel jsem z Haly, jak jsem řekl, a tam ležel Carasel na chodníku a upřeně hleděl nahoru. Zeptal jsem se ho, co to dělá, ale on neodpověděl. Pak jsem si všiml vnitřní proměny a toho, že Carasel je spíš neschopný než neochotný se mnou mluvit.
Byl jsem vyděšený. Nevěděl jsem, co dělat.
Vtom se objevil Anděl Lucifer. Zeptal se mě, co se děje. Pověděl jsem mu to a ukázal mu tělo. A pak… pak jasně zaplál a poradil se se svým Jménem.
Potom řekl, že musí přivést jednoho z těch, jejichž funkce zahrnuje něco takového, a odlétl – najít tebe, předpokládám.
Protože se Caraselovou smrtí už zabývali jiní a jeho osud se mě už vlastně netýkal, vrátil jsem se do práce. Získal jsem novou – a jak předpokládám, docela užitečnou – perspektivu mechanismu Lítosti.
Uvažoval jsem o tom, že odeberu Smrt dvojici Carasel a Saraquael. Navrhl jsem to Zephkielovi, svému nadřízenému, jestli by s tím souhlasil. Naprosto perfektně promýšlí projekty.‘
Během našeho rozhovoru se postavila celá fronta andělů, kteří chtěli mluvit s Phanuelem. Měl jsem dojem, že je to skoro všechno, co z něj můžu dostat.
‚Kdo pracoval s Caraselem? Kdo ho viděl poslední živého?‘
‚Myslím si, že by sis mohl promluvit se Saraquaelem – koneckonců byl to jeho spolupracovník. A teď, když mi promineš…‘
Vrátil se k hejnu svých pomocníků – radil, opravoval, navrhoval, zakazoval.“
Muž se odmlčel.
Ulice teď byla tichá. Vzpomínám si na hluboký šepot jeho hlasu a na bzučení cvrčků kolem. Nějaké malé zvíře – asi kočka, nebo něco exotičtějšího, mýval, nebo dokonce šakal – se plížilo ze stínu do stínu mezi zaparkovanými auty na druhé straně ulice.
„Saraquael byl v nejvýše položené galerii v mezzaninu, které lemovaly Halu Stvoření. Jak už jsem řekl – Vesmír visel uprostřed Haly a leskl se, jiskřil a svítil…“
„Ten vesmír, o kterém mluvíš, co to bylo, diagram?“ zeptal jsem se a poprvé jsem ho vlastně přerušil.
„Ne tak úplně. Něco podobného. Byl to projekt postavený v plné velikosti a visel v Hale. Všichni ti andělé létali okolo a pohrávali si s ním. A tvořili Zemskou tíži a Hudbu a všechno možné. Nebyl to opravdový Vesmír, zatím ještě ne. Bude, až bude hotový a až bude čas dát mu přesné Jméno.“
„Ale…“ zmateně jsem hledal slova. Muž mě přerušil.
„Nelam si s tím hlavu. Představuj si to jako model, jestli to pro tebe bude jednodušší. Nebo jako mapu. Nebo jako – no jak se to jmenuje – prototyp. Jo. Model Vesmíru,“ ušklíbl se. „Abys mi rozuměl, mnoho věcí, o kterých mluvím, raději překládám. Dávám jim formu, které dokážeš porozumět. Jinak bych ten příběh nemohl vyprávět. Chceš ho slyšet?“
„Ano.“ Nestaral jsem se o to, jestli je to pravda nebo ne. Byl to příběh, který jsem musel vyslechnout do konce.
„Dobře, tak buď zticha a poslouchej.
Takže jsem našel Saraquaela v nejvýše položené galerii. Nebyl tam nikdo jiný – jen on a nějaké papíry a malé sálající modely.
‚Přišel jsem kvůli Caraselovi,‘ řekl jsem mu.
Podíval se na mě. ‚Carasel tu teď není,‘ řekl. ‚Čekám, že se vrátí každou chvíli.‘
Zavrtěl jsem hlavou.
‚Carasel se nevrátí. Přestal existovat jako duchovní jedinec,‘ řekl jsem.
Jeho světlo zbledlo a doširoka rozevřel oči. ‚Je mrtvý?‘
‚Přesně to jsem řekl. Máš nějakou představu o tom, jak se to stalo?‘
‚Já… je to tak náhle. Chci říct, mluvil o tom… ale neměl jsem nejmenší představu, že by…‘
‚Vezmi to od začátku.‘
Saraquael přikývl.
Vstal a šel k oknu. Nebyl odtud žádný výhled na Stříbrné město – jen jeho záře a obloha nad námi zavěšená ve vzduchu a za tím Tma. Vítr ze Tmy jemně povíval Saraquaelovými vlasy, když hovořil. Upřeně jsem pozoroval jeho záda.
‚Carasel je… ne byl. Tak je to správně, že ano? Byl. Vždycky byl tak zaujatý. Tak tvořivý. Nikdy neměl dost. Vždycky chtěl všemu rozumět – vyzkoušet to, na čem pracoval. Nikdy se nespokojil jen s tím, že na tom pracoval. Nikdy se nespokojil jen s tím, že něco vytvořil – chtěl tomu opravdu porozumět. Chtěl všechno.
Před tím nebyly problémy, když pracoval na vlastnostech hmoty. Ale když začal tvořit některé pojmenované emoce… práce ho příliš pohltila.
Náš poslední projekt byla Smrt. Je to jeden z nejtěžších – také ale jeden z největších, předpokládám. Možná že se stane jednou z vlastností, které budou definovat Tvoření pro Stvoření. Když nebude Smrt, budou prostě spokojeně existovat, ale se Smrtí jejich život bude mít význam – hranici, kterou život nebude moci překročit…‘
‚Takže si myslíš, že se zabil sám?‘
‚Vím, že to udělal,‘ řekl Saraquael. Šel jsem k oknu a podíval se ven. Hluboko dole, velmi hluboko, jsem zahlédl nepatrný bílý bod. Bylo to Caraselovo tělo. Měl bych zařídit, aby se o něj někdo postaral. Byl jsem zvědavý, co s ním uděláme, ale někdo to určitě bude vědět. Někdo, jehož povinností bylo odstraňovat nechtěné věci. Moje povinnost to nebyla. Věděl jsem to.
‚Jak?‘
Pokrčil rameny. ‚Vím to. Nedávno se ptal – vyptával se na Smrt. Jak můžeme vědět, jestli je správné nebo ne vytvářet takovou věc, stanovit pravidla, když jsme to nevyzkoušeli sami. Mluvil o tom dost dlouho.‘
‚Nepřemýšlel jsi o tom?‘
Saraquael se otočil a poprvé na mě pohlédl. ‚Ne. Je to naše funkce – diskutovat, improvizovat, podporovat Tvoření a Stvoření. Už jsme to vyřešili, takže až to všechno Začne, poběží to jako hodinky. Právě teď pracujeme na Smrti. Samozřejmě takhle se na to díváme. Fyzikální zřetel, emocionální zřetel, filozofický zřetel…
A modely. Carasel si představoval, že to, co děláme tady v Hale Stvoření, vytváří modely. Že to jsou struktury a tvary přiměřené pro bytosti a události. Když jednou začnou, musí pokračovat, než dosáhnou svého konce… Možná pro nás to platí stejně jako pro ně. Možná si představoval, že je to jeden z jeho modelů.‘
‚Znal jsi Carasela dobře?‘
‚Stejně dobře, jako se známe všichni navzájem. Vidíme se tady, pracujeme vedle sebe. Po určité době jsem se vracel do své cely na druhé straně Města. Občas dělal to samé.‘
‚Povídej mi o Phanuelovi.‘
Roztáhl ústa do úsměvu. ‚Je úředník. Nedělá toho mnoho – rozdá všechnu práci, ale všechny výhody si nechá pro sebe.‘ Snížil hlas, i když na galerii nebyl nikdo jiný. ‚Když ho slyšíš mluvit, myslel by sis, že celá Láska je jeho vlastní práce. Ale k jeho prospěchu musím říct – stará se o to, aby byla práce hotová. Zephkiel je opravdový myslitel z těch dvou hlavních konstruktérů, ale sem nepřichází. Zůstává ve své cele ve Městě a promýšlí a rozhoduje problémy na dálku. Když budeš potřebovat mluvit se Zephkielem, jdi za Phanuelem a Phanuel přednese tvé otázky Zephkielovi…‘
Skočil jsem mu do řeči. ‚A co Lucifer? Pověz mi o něm.‘
‚Lucifer? Kapitán zástupů? Nepracuje tady… Dvakrát navštívil Halu, aby – zkontroloval Tvoření. Říká se, že zprávy předává přímo Jemu. Nikdy jsem s ním nemluvil.‘
‚Znal Carasela?‘
‚Pochybuji o tom. Už jsem řekl, že navštívil Halu jenom dvakrát. Viděl jsem ho při jiných příležitostech – oknem.‘ Ukázal špičkou křídla na svět venku za oknem. ‚V letu.‘
‚Kam letěl?‘
Saraquael vypadal, jako by chtěl něco říct, pak se ale rozhodl jinak. ‚Nevím.‘
Podíval jsem se oknem na Temnotu za Stříbrným městem.
‚Možná že si s tebou budu ještě potřebovat promluvit,‘ řekl jsem Saraquaelovi.
‚Dobře.‘ Otočil jsem se k odchodu. ‚Pane? Nevíš, jestli mi přidělí jiného partnera? Na Smrt?‘
‚Ne,‘ odpověděl jsem, ‚bohužel nevím.‘
Uprostřed Stříbrného města byl park – místo na rekreaci a odpočinek. Našel jsem tam poblíž řeky Anděla Lucifera. Stál a pozoroval proudící vodu.
‚Lucifere?‘
Zvedl hlavu. ‚Ano, Ragueli. Pokročil jsi nějak?‘
‚Nevim. Možná. Chci se tě na něco zeptat, nevadí ti to?‘
‚Ne, vůbec ne.‘
‚Jak ses dostal k tomu tělu?‘
‚Nedostal jsem se. Ne přímo. Viděl jsem Phanuela stát na ulici. Vypadal rozrušeně. Šel jsem zjistit, jestli je tam něco v nepořádku a on mi ukázal toho mrtvého anděla. A pak jsem tě přivedl.‘
‚Vím.‘
Sklonil se k vodě a strčil ruku do studené vody v řece. Voda se kolem ní točila. ‚Je to všechno?‘
‚Ne docela. Co jsi dělal v té části Města?‘
‚Myslím, že ti do toho nic není.‘
‚Potřebuji to vědět. Co jsi tam dělal?‘
‚Já… procházel jsem se. Někdy to dělám. Prostě chodím a přemýšlím. A pokouším se porozumět.‘ Pokrčil rameny.
‚Šel jsi na hranice Města?‘
Trefil jsem. ‚Ano.‘
‚To je všechno, co jsem chtěl teď vědět.‘
‚S kým jsi už mluvil?‘
‚S Caraselovým šéfem a jeho partnerem. Oba si myslí, že se zabil sám – sám ukončil svůj život.‘
‚S kým ještě budeš mluvit?‘
Podíval jsem se nahoru. Věže Města andělů se tyčily nad námi. ‚Možná že se všemi.‘
‚Se všemi?‘
‚Když to bude potřeba. Je to moje povinnost. Nemůžu přestat, dokud nepochopím, co se stalo a dokud neuplatním Jeho Pomstu na tom, kdo je za to zodpovědný. Ale řeknu ti, co vím.‘
‚Co to může být?‘ Kapky vody stékaly jako diamanty po perfektních prstech Anděla Lucifera.
‚Carasel se nezabil sám.‘
‚Jak to můžeš vědět?‘
‚Já jsem Pomsta. Kdyby Carasel zemřel vlastní rukou,‘ vysvětloval jsem Kapitánovi Nebeských Zástupů, ‚tak bych nebyl povolán. Rozumíš?‘
Neodpověděl.
Vzlétl jsem do výšky, do světla věčného rána.
Máš ještě cigaretu?“
Vytáhl jsem červenobílou krabičku a podal mu cigaretu.
„Jsem ti zavázán.
Zephkielova cela byla větší než moje.
Nebylo to místo na čekání. Bylo to místo, kde se mělo žít a pracovat a být. Kolem dokola byly knihy, svitky a papíry a na zdech byly představy a znázornění – obrazy. Nikdy předtím jsem neviděl obraz.
Uprostřed pokoje byla veliká židle, ve které seděl Zephkiel. Měl zavřené oči a hlavu opřenou dozadu.
Když jsem došel k židli, otevřel oči.
Byly stejně jasné jako oči všech ostatních andělů, které jsem potkal, ale nějak se mi zdálo, že vidí víc. Asi to bylo v tom, jakým způsobem se díval. Nevím, jak to vysvětlit. Neměl křídla.
‚Ragueli.‘ řekl. Znělo to unaveně.
‚Jsi Zephkiel?‘ Nevím, proč jsem se ho na to zeptal. Chtěl jsem říct, že jsem věděl, kdo je kdo. Hádám, že to byla součást mojí funkce. Poznávání. Vím, kdo jsi ty.
‚Ano jsem. Zíráš na mě, Ragueli. Nemám křídla, to je pravda, ale moje funkce mě nenutí opouštět tuto celu. Zůstávám tady a přemýšlím. Phanuel mi předává zprávy, přináší mi novinky na posouzení. Přináší mi problémy a já o nich přemýšlím a příležitostně mi připadá užitečné, abych učinil nějaké drobné návrhy. To je moje funkce. Tak jako tvoje funkce je pomsta.‘
‚Ano.‘
‚Jsi tady kvůli smrti Anděla Carasela?‘
‚Ano.‘
‚Nezabil jsem ho.‘
Když to řekl, věděl jsem, že je to pravda.
‚Víš, kdo to udělal?‘
‚To je tvoje povinnost, ne? Objevit, kdo toho chudáka zabil, a uplatnit na něm Jeho pomstu.‘
‚Ano.‘
Přikývl.
‚Co bys chtěl vědět?‘
Na chvíli jsem zmlkl a vzpomínal na to, co jsem dnes vyslechl. ‚Víš, co Lucifer dělal v téhle části města předtím, než se našlo tělo?‘
Starý anděl se na mě upřeně díval. ‚Můžu si troufnout hádat.‘
‚Ano?‘
‚Procházel se ve Tmě.‘
Přikývl jsem. Začalo se mi to rýsovat. Už jsem to skoro pochopil. Zeptal jsem se na poslední věc: ‚Co mi můžeš říct o Lásce?‘
Vyprávěl mi o ní. A já si myslel, že už všechno vím.
Vrátil jsem se na místo, kde bylo Caraselovo tělo. Zbytky byly odstraněny, krev byla smytá a poztrácené peří sebrané. Na stříbrném chodníku nebylo nic, co by připomínalo, že by tam někdy něco bylo. Ale já jsem věděl, kde to bylo.
Vznesl jsem se na křídlech a letěl jsem stále výš, až jsem dosáhl špičky věže, kde byla Hala Stvoření. Bylo tam okno a já vstoupil.
Pracoval tam Saraquael, dával bezkřídlé trpaslíky do malé krabice. Na jedné straně krabice bylo namalované malé hnědé stvoření s osmi nohama. Na druhé straně bílý květ.
‚Saraquaeli?‘
‚Hm? Ale, to jsi ty? Ahoj. Podívej se na tohle. Když zemřeš a budou tě ukládat do země v krabici, co bys chtěl mít na vrchu – pavouka jako tady, nebo lilii?‘
‚Asi lilii, předpokládám.‘
‚Ano. Taky si to myslím, ale proč? Přál bych si…‘ Zvedl ruku k bradě a zíral dolů na oba modely a zkusmo dal jeden z nich nahoru na krabici. ‚Je tolik práce, Ragueli. Tolik je toho potřeba dát do pořádku. A my máme jen jednu možnost, víš? Bude jen jeden Vesmír – a my nemůžeme stále zkoušet, dokud to všechno nebude dobře fungovat. Přál bych si, abych pochopil, proč je to pro Něj všechno tak důležité…‘
‚Víš, kde je Zephkielova cela?‘ zeptal jsem se ho.
‚Ano. Chci říct, nikdy jsem tam nebyl, ale vím, kde to je.‘
‚Dobře. Jdi tam. Očekává tě. Setkáme se tam.‘
Zavrtěl hlavou. ‚Musím pracovat. Nemůžu prostě…‘
Cítil jsem, že do mě opět vstupuje moje Funkce. Podíval jsem se dolů na něj a řekl: ‚Budeš tam. Okamžitě tam jdi.‘
Neřekl nic. Odvrátil se směrem k oknu, pak se na mě upřeně podíval. Potom se otočil, roztáhl křídla a byl jsem sám.
Šel jsem do centra Haly a nechal jsem padat své tělo skrz model Vesmíru. Třpytil se kolem mě – neznámé barvy a tvary kypěly a zmítaly se okolo mě bez jakéhokoli smyslu.
Když jsem dosáhl dna, roztáhl jsem křídla, abych zpomalil pád a jemně se postavil na stříbrnou podlahu. Phanuel stál mezi dvěma anděly, kteří se snažili upoutat jeho pozornost.
‚Je mi jedno, jak esteticky to bude působit,‘ vysvětloval jednomu z nich. ‚Prostě to nemůžeme dát doprostřed. Zpětná radiace zabraňuje každé možné formě života, aby tu získala pevné místo. Mimoto je to příliš nestálé.‘
Otočil se ke druhému. ‚Fajn, tak se na to podíváme. Hmm. Takže tohle je Zelená. Není to přesně ono, co jsem si představoval, ale hmm. Nech mi to tady. Vrátím ti to.‘ Vzal si od anděla papír a rozhodně ho přeložil.
Otočil se ke mně. Choval se příkře a odmítavě. ‚Ano?‘
‚Potřebuju s tebou mluvit.‘
‚Ano? Dobře, ale rychle. Mám moc práce. Jestli jde o Caraselovu smrt, tak už jsem ti řekl všechno, co vím.‘
‚Jde o Caraselovu smrt. Ale teď s tebou mluvit nebudu. Tady ne. Jdi do Zephkielovy cely – očekává tě. Potkáme se tam.‘
Vypadal, jako by chtěl něco říct, ale pak jen přikývl a šel ke dveřím.
Otočil jsem se k odchodu, když vtom mě něco napadlo. Zastavil jsem anděla, který měl Zelenou. ‚Řekni mi něco.‘
‚Když budu vědět, pane.‘
‚Tahle věc,‘ ukázal jsem na Vesmír, ‚na co to bude?‘
‚Na co? Proč? To je Vesmír.‘
‚Vím, jak se to jmenuje. Ale k čemu to bude sloužit?‘
Zamračil se. ‚Je to součást plánu. On si to přeje. Požaduje to a to a právě takové rozměry a takové a takové vlastnosti a ingredience. Naše povinnost je vyrobit to podle Jeho přání. Jsem si jistý, že On zná jeho funkci, ale nikdy mi to neprozradil.‘ V hlase se mu ozývala jemná výčitka.
Přikývl jsem a opustil to místo.
Vysoko nad městem kroužila, vířila a potápěla se falanga andělů. Každý z nich měl plamenný meč, který za sebou vlekl proužek hořících jisker, které oslňovaly oči. Jednotně se pohybovaly lososově růžovou oblohou. Byli nádherní. Bylo to – znáš to, za letních večerů, kdy hejna ptáků předvádějí své tance na obloze? Proplétají se, krouží a seskupují se a zase rozdělují, tak, že když si myslíš, že jsi pochopil jejich systém, zjistíš, že tomu tak není a že to nikdy nepochopíš? Bylo to něco podobného, jenom lepší.
Nade mnou byla obloha. Pode mnou zářící Město. Můj domov. A za Městem Tma.
Lucifer se vznášel níž a pozoroval jejich manévry.
‚Lucifere?‘
‚Ano, Ragueli? Objevil jsi toho zloducha?‘
‚Myslím že ano. Doprovodíš mě do Zephkielovy cely? Jsou tam i ostatní a čekají na nás. Všechno tam vysvětlím.‘
Zarazil se. Pak řekl – ‚Samozřejmě.‘
Zvedl svůj perfektní obličej k andělům, kteří teď předváděli pomalou otáčku na obloze. Každý zachovával naprosto přesný odstup od ostatních a nikdo se nikoho nedotýkal. ‚Azazeli!‘
Jeden z andělů se oddělil z kruhu. Ostatní ihned vyplnili mezeru vzniklou jeho odchodem, takže nebylo vidět, kde byl.
‚Musím odejít. Máš to tu na povel, Azazeli. Pokračujte v tréninku. Ještě pořád to není ono.‘
‚Ano, pane.‘
Azazel se začal vznášet tam, kde byl předtím Lucifer, a pozoroval ostatní anděly nad sebou. Já s Luciferem jsme sestupovali k Městu.
‚To je můj zástupce,‘ řekl Lucifer. ‚Bystrý. Nadšený. Azazel mě bude následovat kamkoli.‘
‚Na co to trénujete?‘
‚Pro válku.‘
‚S kým?‘
‚Co tím myslíš?‘
‚S kým budeme bojovat? Kdo jiný je ještě tady?‘
Podíval se na mě. Měl přímý a čistý pohled. ‚Nevím. Ale On nás pověřil tím, že budeme Jeho armáda. Takže budeme perfektní. Pro Něho. On je neomylný, nejspravedlivější a nejmoudřejší, Ragueli. Nemůže to být jinak, bez ohledu na –’ zarazil se a podíval se jinam.
‚Co jsi chtěl říct?‘
‚To není důležité.‘
‚Aha.‘
Zbytek cesty do Zephkielovy cely jsme už nepromluvili.“
Podíval jsem se na hodinky – byly skoro tři hodiny. Chladný větřík začal provívat ulicemi Los Angeles a já se začal třást. Muž si toho všiml a přerušil svůj příběh. „Jsi v pořádku?“
„Je mi fajn. Prosím, pokračuj. Úplně mě to fascinuje.“
Přikývl.
„Čekali nás v Zephkielově cele: Phanuel, Saraquael a Zephkiel. Zephkiel seděl na své židli. Lucifer zaujal pozici u okna.
Přešel jsem doprostřed místnosti a začal jsem.
‚Děkuji vám, že jste sem všichni přišli. Víte, kdo jsem a znáte moji funkci. Jsem Jeho Pomsta, paže našeho Pána. Jmenuji se Raguel.
Anděl Carasel je mrtev. Měl jsem za úkol zjistit, proč zemřel a kdo ho zabil. To jsem splnil. Anděl Carasel byl konstruktér v Hale Stvoření. Byl velmi schopný, podle toho, co jsem slyšel…
Lucifere, řekni mi, co jsi dělal před tím, než jsi přišel k Phanuelovi a k mrtvému tělu.‘
‚Už jsem ti to přece řekl. Procházel jsem se.‘
‚Kde jsi se procházel?‘
‚Nevím, jak to souvisí s tímhle.‘
‚Řekni mi to.‘
Odmlčel se. Byl vyšší než kdokoli z nás, vyšší a hrdý. ‚Dobře. Procházel jsem se ve Tmě. Občas se ve Tmě procházím. Pomáhá mi to získat perspektivu Města – když jsem mimo. Vidím, jak je vzdálené a perfektní. Nic není tak okouzlující jako náš domov. Nic není tak kompletní. Nikde jinde by nikdo nechtěl žít.‘
‚A co jsi dělal ve Tmě, Lucifere?‘
Zůstal na mě zírat. ‚Procházel se a… Jsou tam hlasy, ve Tmě. Poslouchám je. Slibují mi, ptají se mě, šeptají a prosí. A já je ignoruju. Zoceluju se a pozoruju Město. Je to jediná cesta, jak můžu zkoušet sám sebe – jediná možnost, jak podstoupit jakýsi druh testu. Jsem Kapitán Jeho Zástupů, jsem první mezi Anděly a musím vyzkoušet sám sebe.‘
Přikývl jsem. ‚Proč jsi mi to předtím neřekl?‘
Díval se dolů. ‚Protože jsem jediný anděl, který se prochází ve Tmě. Protože nechci, aby se ostatní procházeli ve Tmě. Já jsem dost silný, abych odolal těm hlasům, abych se tak zkoušel. Ostatní nejsou tak silní. Ostatní mohou zakopnout nebo prohrát.‘
‚Děkuju ti, Lucifere. To je prozatím všechno.‘ Obrátil jsem se k dalšímu andělovi. ‚Phanueli. Jak dlouho využíváš výhody Caraselovy práce?‘
Otevřel ústa, ale nevyšel žádný zvuk.
‚No?‘
‚Já… Nevyužívám výhody ničí práce.‘
‚Ale máš výhody z Lásky?‘
Zamrkal. ‚Ano, mám.‘
‚Byl bys tak laskav a vysvětlil nám všem, co je to Láska?‘ zeptal jsem se.
Nešťastně se rozhlédl okolo. ‚Je to cit hluboké náklonnosti a přitažlivosti pro druhé stvoření. Často se kombinuje s vášní nebo touhou – potřeba být s tím druhým.‘ Mluvil suše, poučně, jako kdyby citoval matematické formulky. ‚Cit, který chováme ke svému Pánu, ke svému Stvořiteli – to je Láska… mimo jiné. Láska bude impuls, který bude inspirovat a minovat stejnou měrou… My jsme‘ – zarazil se. Po chvíli nezřetelně pokračoval – ‚Jsme na ni velmi pyšní.‘
Vypadal, že už nedoufá, že bychom mu mohli věřit.
‚Kdo udělal většinu práce na Lásce? Ne, neodpovídej mi. Nejdřív se zeptám ostatních. Zephkiele? Když ti Phanuel přinášel detaily o Lásce, abys je posoudil, řekl, kdo je za ně zodpovědný?‘
Bezkřídlý anděl se usmál. ‚Řekl, že je to jeho projekt.‘
‚Děkuji, pane. Teď, Saraquaeli: Čí je Láska?‘
‚Moje. Moje a Carasela. Možná víc jeho než moje, ale pracovali jsme na ní společně.‘
‚Víš, že si Phanuel přivlastnil výhody pro sebe?‘
,… ano.‘
‚A tys to dovolil?‘
‚On – slíbil nám, že nám dá nový vlastní projekt. Slíbil, že když nic neřekneme, dostaneme další velké projekty – a dodržel slovo. Dal nám Smrt.‘
Obrátil jsem se zpátky k Phanuelovi. ‚No?‘
‚Je pravda, že jsem tvrdil, že Láska je moje.‘
‚Ale byla Saraquaelova a Caraselova.‘
‚Ano.‘
‚Jejich poslední projekt – před Smrtí?‘
‚Ano.‘
‚To je všechno.‘
Šel jsem k oknu, podíval se ven na stříbrné věže, díval jsem se na Tmu. A začal jsem mluvit.
‚Carasel byl obdivuhodný konstruktér. Jestli měl nějakou chybu, pak tu, že se vždycky nechal vtáhnout příliš hluboko do své práce.‘ Otočil jsem se k nim. Anděl Saraquael se chvěl a pokožkou mu probleskovala světla. ‚Saraquaeli? Koho Carasel miloval? Kdo byl jeho milenec?‘
Zíral na podlahu. Pak pohlédl nahoru, pyšně a agresivně. A usmál se.
‚Já.‘
‚Chceš mi o tom vyprávět?‘
‚Ne.‘ Pokrčení ramen. ‚Ale předpokládám, že musím. Tedy dobře.‘
‚Pracovali jsme spolu. Když jsme začali pracovat na Lásce, stali se z nás milenci. Byl to jeho nápad. Chodili jsme do jeho cely, kdykoli jsme ukradli trochu času. Tam jsme se navzájem dotýkali, objímali se, šeptali si něžnosti a slibovali si věčnou oddanost. Působilo to na mě víc než na něj. Existoval jsem jen pro něj. Když jsem byl sám, opakoval jsem si pro sebe jeho jméno a nemyslel na nic jiného než na něj.
Když jsem byl s ním…‘ zarazil se. Díval se dolů, ,… nic jiného neexistovalo.‘
Šel jsem tam, kde stál Saraquael. Vzal jsem ho za bradu a upřeně se mu zadíval do šedých očí. ‚Tak proč jsi ho zabil?‘
‚Protože mě už nemiloval. Když jsme začali pracovat na Smrti – ztratil zájem. Přestal být můj. Náležel Smrti. Když jsem ho nemohl mít já, ať ho tedy uvítá jeho nová milenka. Nesnesl jsem jeho přítomnost – nemohl jsem vydržet, když byl blízko mě a já věděl, že ke mně nic necítí. To mě nejvíc zraňovalo. Myslel jsem… doufal jsem… že když zmizí, tak se o něj už dál nebudu starat – že ta bolest pomine.
Tak jsem ho zabil. Bodl jsem ho a shodil jeho tělo z okna Haly Stvoření. Ale ta bolest nepominula.‘ Skoro naříkal.
Saraquael se narovnal a odstrčil mi ruku ze své brady. ‚Tak co?‘
Cítil jsem, že na mě znovu přichází moje Funkce, že mě znovu ovládá. Přestal jsem být individuem – byl jsem Pomsta našeho Pána.
Přiblížil jsem se k Saraquaelovi a chopil se ho. Přitiskl jsem rty na jeho, vnutil svůj jazyk do jeho úst. Políbili jsme se. Zavřel oči.
Cítil jsem, že to prýští ze mě: pálení, záře. Koutkem oka jsem zahlédl, jak Lucifer a Phanuel odvracejí tváře od mého světla. Viděl jsem Zephkiela, jak se na mě upřeně dívá. A moje světlo bylo čím dál jasnější, až vybuchlo z mých očí, z mé hrudi, z mých prstů, z mých rtů: bílý pálivý oheň.
Bílé plameny pomalu stravovaly Saraquaela. Lepil se na mě, jak hořel.
Brzy z něj nezbylo nic. Vůbec nic.
Cítil jsem, jak mě plameny opouštějí. Opět jsem se vrátil sám do sebe.
Phanuel vzlykal, Lucifer byl bledý. Zephkiel seděl na své židli a tiše mě pozoroval.
Otočil jsem se k Phanuelovi a Luciferovi. ‚Viděli jste Pomstu našeho Pána,‘ řekl jsem jim. ‚Je to výstraha i pro vás oba.‘
Phanuel přikývl. ‚Je. Ó, ano, je. Já – musím jít, pane. Vrátím se na své místo, ano, pane?‘
‚Jdi.‘
Přistoupil k oknu do světla. Zuřivě mával křídly.
Lucifer přešel k místu na stříbrné podlaze, kde před chvílí stál Saraquael. Klekl si a nevěřícně pozoroval podlahu, jako by se snažil najít tam nějaké zbytky po andělovi, kterého jsem zničil. Trošku popela nebo kost nebo ztracené pero, ale nebylo tam nic. Pak vzhlédl ke mně.
‚To nebylo správné,‘ řekl. ‚Prostě nebylo.‘ Plakal. Slzy mu stékaly po tvářích. Možná byl Saraquael první, kdo miloval, ale Lucifer byl první, kdo ronil slzy. Nikdy na to nezapomenu.
Klidně jsem se na něj díval. ‚Bylo to spravedlivé. Zabil jiného. Za něj byl také zabit. Povolal jsi mě do mé funkce a já ji uplatnil.‘
‚Ale… on miloval. Měli jsme mu odpustit. Měli jsme mu pomoci. Neměli jsme ho takhle zničit. To bylo špatné.‘
‚Bylo to Jeho přání.‘
Lucifer se postavil. ‚Pak je možná Jeho přání nespravedlivé. Nakonec možná hlasy ve Tmě mluví pravdu. Jak tohle může být správné?‘
‚Je to správné. Je to Jeho přání. A já jenom plním svoji povinnost.‘
Otřel si slzy hřbetem ruky. ‚Ne,‘ řekl vyčerpaně. Pomalu zavrtěl hlavou ze strany na stranu. Potom řekl: ‚Musím o tom přemýšlet. Teď půjdu.‘
Kráčel k oknu, vykročil na oblohu a byl pryč.
Zůstali jsme se Zephkielem sami v jeho cele. Popošel jsem k jeho židli. Kývl na mě. ‚Dobře jsi splnil svoji funkci, Ragueli. Můžeš se vrátit do své cely a čekat, dokud tě nebude znovu potřeba.‘“
Muž na lavičce se ke mně obrátil a pohlédl mi do očí. Až dosud vypadal – jako většina jeho povídky – že si mě sotva uvědomuje. Upřeně se díval před sebe a šeptem vyprávěl svoji historku. Teď to vypadalo, že mě objevil a mluví jen ke mně, spíš než do vzduchu nebo k městu Los Angeles. Řekl:
„Vím, že měl pravdu. Ale já nemohl odletět – i kdybych chtěl. Moje vzezření mě docela neopustilo, moje povinnost nebyla dosud zcela splněna. A najednou všechno do sebe zapadlo. Viděl jsem celý obraz. A stejně jako Lucifer jsem si klekl. Poklonil jsem se čelem ke stříbrné zemi. ‚Ne, pane,‘ řekl jsem. ‚Ještě ne.‘
Zephkiel vstal ze své židle. ‚Vstaň. Nehodí se, aby se jeden anděl takhle choval k druhému. To není správné. Vstaň!‘
Zavrtěl jsem hlavou. ‚Otče. Ty nejsi anděl,‘ zašeptal jsem.
Zephkiel neřekl nic. Na chvilku mě opustila odvaha. Bál jsem se. ‚Otče. Byl jsem pověřen tím, abych vypátral, kdo je zodpovědný za smrt Carasela. A já to vím.‘
‚Už jsi vykonal svoji pomstu, Ragueli.‘
‚Tvoji pomstu, Pane.‘
Najednou přikývl a znovu se posadil. ‚Ah, malý Ragueli. Problém s tvořením věcí je ten, že se chovají mnohem lépe, než čekám. Mohu se tě zeptat, jak jsi mě poznal?‘
‚Já… nejsem si jistý, Pane. Nemáš křídla. Čekáš ve středu Města a přímo dohlížíš na Tvoření. Když jsem ničil Saraquaela, nedíval ses jinam. Víš příliš mnoho věcí. Ty…‘ Zarazil jsem se a přemýšlel. ‚Ne, já nevím, jak to vím. Jak jsi řekl, vytvořil jsi mě dobře. Ale pochopil jsem, kdo jsi a plný význam dramatu, který jsme tu uzákonili pro Tebe, když jsem viděl odlétat Lucifera.‘
‚Co jsi pochopil, dítě?‘
‚Kdo zabil Carasela. Nebo spíš, kdo tahal za provázky. Například kdo zařídil, aby Carasel a Saraquael pracovali společně na Lásce, a kdo věděl, že se Carasel vždycky nechá vtáhnout příliš daleko do své práce.‘
Mluvil se mnou jemně, skoro škádlivě, jako když se dospělí snaží mluvit s malým dítětem. ‚Proč by někdo tahal za provázky, Ragueli?‘
‚Protože nic se nemůže stát bez příčiny. A všechny důvody jsou Tvoje. Stvořil jsi Saraquaela. Ano, zabil Carasela a tak já ho mohl zničit.‘
‚A bylo to špatné, že jsi ho zničil?‘
Díval jsem se do Jeho starých, velmi starých očí. ‚Byla to moje povinnost. Ale nemyslím si, že to bylo spravedlivé. Myslím si, že asi bylo potřeba, abych zničil Saraquaela a tím ukázal Luciferovi Nespravedlnost Pána.‘
Usmál se. ‚A jaký jsem k tomu mohl mít důvod?‘
‚Já… nevím. Nerozumím tomu – stejně jako nerozumím tomu, proč jsi vytvořil Tmu nebo hlasy ve Tmě. Ale udělal jsi to. Způsobil jsi, aby se to všechno stalo.‘
Přikývl. ‚Ano, způsobil. Lucifer musí přemýšlet o nespravedlnosti Saraquaelova zničení. A to – mimo jiné – ho uvrhne do určitých akcí. Ubohý sladký Lucifer. Bude mít nejtěžší cestu ze všech mých dětí. Proto musí hrát v dramatu, které přijde, a to hlavní roli.‘
Stále jsem klečel před Stvořitelem Všech Věcí.
‚Co budeš teď dělat, Ragueli?‘
‚Musím se vrátit do své cely. Splnil jsem svoji povinnost. Vykonal jsem pomstu a odhalil pachatele. To je dost, ale – Pane?‘
‚Ano, dítě?‘
‚Cítím se špinavý, poskvrněný a podvedený. Možná je pravda, že všechno, co se tady stalo, stalo se podle Tvého přání a tak je to dobře. Ale někdy na svých nástrojích necháváš krev.‘
Přikývl, jako by se mnou souhlasil. ‚Jestli si přeješ, Ragueli, můžeš na tohle všechno zapomenout. Na všechno, co se dnes stalo.‘ Pak pokračoval: ‚Ačkoli nebudeš schopen o tomhle mluvit s ostatními anděly, můžeš si vybrat, jestli si to chceš pamatovat nebo ne.‘
‚Budu si to pamatovat.‘
‚Je to tvoje přání. Ale někdy si budeš myslet, že by bylo lepší si to nepamatovat. Zapomnětlivost někdy přináší svobodu, určitý druh svobody. A teď, jestli ti to nevadí,‘ sehnul se a sebral ze země svazek papírů z hromady podobných a otevřel jej, ‚čeká tu na mě práce, se kterou bych měl postoupit kupředu.‘
Vstal jsem a šel k oknu. Doufal jsem, že mě zavolá zpátky a vysvětlí mi všechny podrobnosti a nějak mi to všechno ulehčí. Ale neřekl nic a já Ho opustil, aniž bych se ohlédl.“
Potom muž ztichl. Zůstával zticha – neslyšel jsem dokonce ani jeho dech. Trvalo to tak dlouho, až jsem začal být nervózní a myslel si, že třeba usnul nebo zemřel.
Najednou se postavil.
„Tak už můžeš jít, kamaráde. Tohle byla tvoje historka. Myslíš, že to stálo za pár cigaret a krabičku sirek?“ Ptal se tak, jako by to pro něj bylo důležité, bez ironie.
„Ano,“ odpověděl jsem. „Ano. Stálo to za to. Ale co se stalo pak? Jak ses… chci říct, jestli…“ nevěděl jsem, jak pokračovat.
Na ulici byla tma, teď na úsvitu. Jedna za druhou se pouliční lampy ztrácely a muž už byl jen silueta proti jasnému svítání na nebi. Strčil ruce do kapes. „Co se stalo? Opustil jsem domov a ztratil jsem cestu a teď je domov nesmírně daleko. Někdy uděláš věci, kterých pak lituješ, ale pak už s tím nic nemůžeš dělat. Časy se mění. Dveře se za tebou zavírají. Všechno jde dál. Víš?
Nakonec jsem skončil tady. Říká se, že nikdo původně nepochází z Los Angeles. V mém případě Svatá pravda.“
A pak dřív než jsem si uvědomil, co dělá, se ohnul a jemně mě políbil na tvář. Jeho strniště bylo drsné a píchalo, ale jeho dech byl překvapivě sladký. Zašeptal mi do ucha: „Nikdy jsem nepadl. Je mi jedno, co kdo říká. Stále dělám svoji práci, tak to vidím.“
Tvář mě pálila tam, kde se jí dotkl svými rty.
Narovnal se. „Ale pořád chci domů.“
Muž odcházel pryč temnou ulicí a já seděl na lavičce a díval se, jak odchází. Měl jsem dojem, jako by na jeho místě něco zůstalo – možná absolutno nebo nevinnost, ačkoli z čeho, to jsem nedokázal říct. Představa odněkud, načmáraný obrázek dvou andělů letících nad perfektním městem a přes tuhle představu krásný otisk dětské ruky, který umazal papír krvavou červení. Vlezl mi do hlavy nezvaný, a já nevěděl, co znamená.
Vstal jsem.
Bylo příliš tma na to, abych viděl na hodinky, ale věděl jsem, že tu noc už spát nebudu. Šel jsem zpátky tam, kde jsem bydlel. Vracel jsem se kolem zakrslé palmy. Umyl jsem se a čekal. Přemýšlel jsem o andělech a o Tinky. A obával jsem se, jestli opravdu láska a smrt chodí ruku v ruce.
Následující den začala letadla do Anglie opět létat.
Cítil jsem se divně – nedostatek spánku mě dostal do toho mizerného stavu, kdy všechno vypadá ploché a stejně důležité, kdy se nic neděje, a kdy realita vypadá jako obnošený a otřepaný hadr. Cesta taxíkem na letiště byla jako noční můra. Bylo mi horko, byl jsem unavený a podrážděný. V horku Los Angeles jsem měl na sobě jen tričko. Kabát jsem měl zabalený na dně kufru, kde zůstal po celý pobyt.
Letadlo bylo přeplněné, ale mně to nevadilo.
Letuška procházela uličkou a nabízela noviny – Herald Tribune, USA Today a LA Times. Vzal jsem si LA Times, ale slova mi v hlavě nezůstávala, jen oči mi klouzaly po řádcích. Nic ve mně nezbylo. Ne, lhal bych. Vzadu v novinách byla zmínka o trojnásobné vraždě – dvě ženy a dítě. Nebyla udaná žádná jména a já nevím, proč mě ta zpráva tak upoutala.
Brzy jsem byl ospalý. Zdálo se mi o Tinky, jak jí krev líně vytéká zpod zavřených víček a ze rtů. Krev byla studená a lepkavá a vlhká. Vzbudil jsem se prochladlý od klimatizace v letadle s nepříjemnou pachutí na patře. Měl jsem sucho v ústech. Podíval jsem se ven poškrábaným oválným okénkem a upřeně pozoroval mraky. Připadalo mi (a ne poprvé), že mraky jsou nějaká jiná země, kde každý ví, co hledá, a jak se má vrátit, odkud přišel.
Pozorování mraků je jedna z věcí, kterou mám na létání nejraději. A hmatatelná blízkost smrti.
V letadle jsem se zabalil do tenké deky a znovu usnul. Jestli se mi ještě něco zdálo, tak si to nepamatuji.
Po přistání v Anglii přišla bouřka a přerušila dodávku elektřiny na letišti. V té době jsem byl sám v letištním výtahu. Byl tmavý a zůstal stát mezi patry. Blikalo tam jen nouzové světýlko. Zmáčkl jsem červené poplašné tlačítko, ale neozval se žádný zvuk. Třásl jsem se v tričku z Los Angeles v rohu své stříbrné komůrky. Viděl jsem, jak se můj dech sráží ve vzduchu. Schoulil jsem se, abych se zahřál.
Nebylo tam nic mimo mě, ale přesto jsem se cítil bezpečně. Brzy někdo přijde a silou otevře dveře. Případně mě odtud někdo vytáhne. Věděl jsem, že už brzy budu doma.
VĚČNĚ HLADOVÝ

Steve Rasnic Tem
Steve Rasnic Tem je velmi plodný a nadaný povídkář a básník. Vydal přes sto sedmdesát povídek plných tajemství a napětí, s prvky sci-fi i westernu. Jeho krátké prózy byly nominovány na Cenu Brama Stokera a Cenu britské fantasy, již autor získal v roce 1988 za povídku Leaks (Úniky). Sbírku povídek Dark Shapes in the Road (Temné obrysy na cestě) nedávno vydal francouzský nakladatel Denoël. K povídkám přetištěným v tomto svazku doporučuji navíc povídku Decoded Mirrors: 3 Tales After Lovercraft (Dešifrovaná zrcadla: Tři příběhy dle Lovercrafta) z Necronomicon Press.
Hungry (Věčně hladový) je jedna z mnoha povídek ze souboru, v níž se píše o rodinných vztazích, duševním vypětí, žárlivosti a věrnosti. Ale ještě víc vypráví tento drsný a bolestný příběh o mateřské lásce, která je bez hranic.
E. D.
Mami?
Vivian Sparksová vyndala ruce z mýdlové vody a zadívala se na zamrzlé kuchyňské okno. Viděla v tom ledu a mlze obličej, ale nebyla si jistá, které z jejích mrtvých dětí to je. Možná Amy nebo Henry – měly nejmenší hlavičky, skoro jako rané brambory, a taky podobnou barvu. Samozřejmě že to nebyla jejich pravá jména. Ray si vždycky myslel, že není správné dát jméno mrtvě narozenému dítěti, takže jméno oficiálně neexistovalo, ale přesto každého z nich v duchu pojmenovala: Amy, Henry, Becky, Sue Ann a Patricia po matce. Patricia z nich byla nejmenší, navíc nedonošená, jako kdyby část z ní ležela zapomenuta kdesi ve tmě. Ray chtěl Patricii pohřbít rovnou vzadu na kopci – byl šílený z toho, že se narodila nedonošená. Ale porodní bába jí pomohla to ubožátko umýt a zabalit. Vypadalo tak hrozně moc jako mrtvé kotě nebo telátko, že to bylo všechno ještě horší než u ostatních dětí. Bylo tak tmavé a svraštělé, že Vivian skoro litovala, že nenechala Raye udělat to, co chtěl.
Mami…
Ale tentokrát to nebyly ty mrtvé děti. Matka pozná hlas svého dítěte a Vivian Sparksová se zastyděla, že to právě teď popřela. Bylo to bolestné, stále slyšet ty mrtvé, a už nikdy neočekávat toho, kterému obětovala vše, ať Ray říká cokoli. Ray by jí tu adopci nedovolil, kdyby to nebylo kvůli všem těm mrtvě narozeným, ale ona by to bývala udělala stejně, kdyby musela, i kdyby se navíc měla starat o dalších deset dětí. Tohle byl hlas jejího miláčka Jimmieho Leea, tam venku v tom studeném mlhavém ránu. Musí to být on.
Vivian otevřela zadní dveře a podívala se na holý, špinavý dvorek vedoucí do vršku až k nahnuté šedé stodole. Rayova lucerna blikala v místě, kde obcházel krávy. Víc kvůli šeru a mlze neviděla. Jaro se velmi snažilo teď, koncem března, konečně prosadit. Vivian včera odpoledne zachytila závan šeříkové vůně, ale dělala si starosti, že tuhá námraza zničí zárodky květů dřív, než vůbec nějaké uvidí. To bylo vždycky špatné znamení, když šeříky začaly rozkvétat příliš brzo, a led zničil i tu poslední naději.
„Mami, to jsem já.“
Vivian zvedla ruku a dotkla se krku, jak se snažila pomoci soustu projít hrdlem. Najednou cítila, jako by měla krk plný jídla, jako by se sousto zadrhlo na půli cesty. Ray říkal, že to je kvůli Jimmiemu Leeovi, ten problém s jídlem, říkal, že to má přesně od chvíle, kdy Jimmie Lee vstoupil do jejich života. „Přestala jsi pořádně jíst. Řek| bych, že nemůžeš,“ říkal pořád dokola tím způsobem, kterým něco opakoval až do zblbnutí, když mu to šlo na nervy. „Nemůžu říct, že bych ti to vyčítal, je to pochopitelné. Když ho člověk vidí, jak se na to vrhá, to by od jídla odradilo každýho. Proto se nikdy nedívám.“
Cítila, že v tom, co říká, je něco pravdy, ale nerada to takhle chápala. Naopak si ráda představovala, že to je všechen její cit k Jimmiemu Leeovi, co jí stoupá hrdlem, když se na něj podívá, a teď, když na něj pomyslela, že to je všechen smutek a láska, které jí ztěžují dýchání, o jídle už vůbec nemluvě. A vzpomínka na to, jak se dotýkal jejího hrdla a zíral na její ústa tu noc předtím, než odešel z domova, aby se přidal k té odporné show. To byl další důvod k tomu, aby se dotýkala hrdla, teď a v tom samém místě.
„Mami, přišel jsem se na vás podívat.“
Vivian téměř nemohla mluvit. Možná byla její láska tak veliká, že jí uzavírala průdušnici. „Pojď, pojď… miláčku. Tak dlouho jsi tu nebyl.“
Všimla si, že za plotem na východě tma trochu zešedla a postupně se vytrácela. Pokračovala v chůzi, ale jasný a přitom strašlivý zvuk, jak si mladík právě hlasitě odkašlávat ji zastavil. Zachytila ten obrovský kus ve vlastním hrdle. Byl tak horký, že by si o něj mohla popálit prsty.
„Mami, před chvilkou jsem něco našel na cestě a snědl to. Jenom se toho musím zbavit, pak hned přijdu, aby ses na mě mohla podívat.“
Otočila se k němu zády, i když byla příliš velká tma, aby viděla, k čemu se chystá. Ale poté, co ho takhle stokrát sledovala, když byl ještě malý, měla teď pocit, že už je velký a zaslouží si trochu úcty. Nevěděla to jistě, ale tohle snad mohl být způsob, jak mu úctu projevit. Zároveň věděla, že když se otočí zády, vůbec to neznamená, že je dobrou matkou. Už to nechtěla vidět. Myslela si, že už se na to snad dívat nemusí.
Tam ve tmě zazněl zvuk, jako by někdo natahoval nasáklou kůži, trhání, hrozné kašlání a chrchlání, jako by krk jejího syna byl naruby (Bože, ještě se to zhoršilo!), a potom hlasité, rozbředlé žuchnuti.
Pár minut nato zaslechla, jak se k ní blíží. „Promiň, mami.“ Hlas měl ochraptělý, jako by předtím plakal. Když byl malý, plakával často. Stále si tehdy stěžoval, že má hlad, a nikdy neměl pocit sytosti, ať ho ona nebo Ray krmili, co jim síly stačily, nebo ať se Jimmie Lee cpal sám, aby zahnal ten věčný děsivý hlad. Teklo mu z nosu, oči měl celé zarudlé a rozedřené a přestal dbát o čistotu. Vivian vyndala z přední kapsy na zástěře kapesník a otočila se k němu, aby mu ho podala.
„Díky, mami. Já se kvůli tobě polepším a upravím, jenom pro tebe.“ Ten mladý muž, který před ní teď stál a říkal přesně to, co jí říkával, když byl malý chlapec a hrozně se zašpinil, byl nyní vyšší, to jistě. V místě na obličeji, kde dřív měl nepřirozeně růžovou kůži, byly nyní jakési nepodařené pokusy o bradku. Ale jinak to byl stále ten bledý, kostnatý chlapeček, který ji před pár lety opustil. Bradu měl pokrytou hustými, rozbředlými slinami, které neustále stíral kapesníkem. Nevadilo jí to, byla to vždycky její práce, zásobovat ho kapesníky a ručníky, a pak trpělivě čekávala, až se dá do pořádku. Někdy ho upozorňovala na místa, na která by mohl zapomenout. Ray nebyl nikdy schopen vydržet ani to nejkratší čistění, pokaždé okamžitě odešel z pokoje.
„Propánakrále!“ Snažila se, aby to znělo nadšeně, ačkoli ve skutečnosti cítila úlevu a toužila ho k sobě přitisknout. „Ty můj kluku velkej.“
Jimmie Lee se na ni zašklebil a ukázal tak zuby, které vypadaly ještě hůř, než si kdy vůbec dokázala představit. Všimla si, že se mu podařilo aspoň dát si zuby trochu do pořádku, ale vypadalo to, jako by všechny výplně a rovnátka byly upilovány a jako by někdo přidal sem tam nějaké tmavé tečky, takže chlapec vypadal spíš jako nějaký nepodařený stroj, nějaký velkoměstský kuchyňský přístroj. Přemýšlela, jestli mu skutečně pomohlo, že to jídlo dostal do žaludku, nebo jestli to celé bylo jenom součást nějaké show nebo filmového triku, na kterém pracoval. Jednou jí psal o jednom z filmů Masožrouti z Marsu, nebo tak nějak hloupě se to jmenovalo. V dopise psal, že ho filmaři mají rádi, protože díky němu ušetří peníze za spoustu zvláštních efektů, ale ona stejně nikdy nechápala, o co vlastně jde. Kromě kovu v ústech se její drahý synáček vůbec nezměnil. Určitě teď nevážil o moc víc, než když od ní odešel: jeho tělo vlálo směrem vzhůru jako jediný dlouhý rukáv, bez viditelných boků nebo ramenou, zato jeho krk byl asi tak dvakrát větší, než by měl být, navíc slabě kroužkovaný jako hadí břicho. A na konci toho podsaditého krku se tyčily ty nejobrovitější čelisti, jaké kdy viděla, přečnívaly jako vanička pro ptáky, kterou měli na vrcholku sloupku u truhlíků před domkem. Jeho ústa byla širší, než bylo normální, ale Vivian připadalo, že nikdy nebyla tak obrovská ve srovnání s velikostí čelistí. Měl skoro modré rty a pukliny na nich se rozšiřovaly až do kůže v koutcích úst. Protože jeho kůže byla v neustálém pohybu, už ani vlasy nepokrývaly hlavu rovnoměrně, ale jen v několika chomáčcích. Nutívala ho užívat léčivé masti a oleje, ale jako všechny děti na to pořád zapomínal. Tak mu vždycky večer trochu masti vetřela do obličeje sama, dávala pozor hlavně na místa kolem úst a brady. Přemýšlela, jestli poznal někoho stejně starostlivého, jako je ona, někoho, kdo by pro něj tohle dělal.
Měl divoký pohled ztraceného dítěte, ale takové oči míval vždycky. Jimmie Lee byl teď jenom větší verzí toho ubohého dítěte, které se narodilo v zapadlé stodole v lese, kde je kdosi před osmnácti lety pohodil. Nikdo to podivné dítě nechtěl, ale Vivian věděla od chvíle, kdy ho spatřila, že tohle je její syn, a bude navždy. Dokonce i Ray, přes všechny vytáčky a pocity studu, si to uvědomil, když jeden ze sousedů navrhl, že by se snad chlapce mohli zbavit. Byl to jeho syn, i když někdy jeho přítomnost nemohl snést.
A potom Jimmie Lee odešel do světa, možná, aby našel svou „skutečnou“ matku, nebo cokoli, po čem byl tak věčně chtivý. Neznala důvod a měla strach se zeptat, tehdy i teď. Vše, čím se jí připomínal, bylo to hrozné napuchnutí v krku pokaždé, když na něj myslela nebo se pokoušela něco do sebe vpravit či něco vypít. Ale nikdo jí nikdy netvrdil, že život je k matkám spravedlivý.
„Tak jsi ji nakonec našel, synku?“
„Koho, mami?“
„No přece tu, která ti dala život. Tu, která tě tu před lety prostě nechala.“ Snažila se, aby její hlas nezněl zahořkle, ale ten vnitřní pramen byl příliš silný a hluboký na to, aby šel skrýt.
V hrdle mu zakloktalo a uniklo trochu syrového zápachu. Už se zase chystala otočit, ale on vztáhl ruku, aby jí v tom zabránil. „To je v pořádku, mami. Mám to pod kontrolou. Jsem teď mnohem opatrnější na to, jak a kdy jím. To jsem se naučil ve světě, když jsem musel být pohromadě s lidmi.“ Podíval se na ni. Čekala. „Nikdy jsem ji nenašel, mami. Myslím, že jsem se pak už ani moc nesnažil. Mám pocit, že jsem se trochu bál, jak bude vypadat.“
„Zdržíš se dlouho?“
„Nemůžu. Nakonec jsem přišel na to, že nejlepší pro mě bude, když se budu zdržovat kolem lidí, kteří mě tak dobře neznají. Ale prostě jsem tě musel vidět, cítit a slyšet tvůj hlas. Musel jsem.“
Hrdlo se jí zase zaplnilo a musela to silou vůle potlačit, aby mohla zase mluvit. „Nejlepší bude jít teď dovnitř, vzít si něco k…“ Odvrátila tvář od jeho nervózního hladového obličeje k místu u plotu, odkud přišel. Teď už bylo šero, tma padla tak rychle, že už viděla jen matně, co tam nechal: z obrovských hromad masa stále ještě stoupala pára, kůže byla částečně pryč, chyběly velké kusy hřívy, maso se změnilo v cosi podobného rosolu, z bezmasých pysků trčely zuby. Obávala se, že to byl párek kobyl Winna Gibsona. No, předpokládala, že to bude Ray muset zase s Winniem srovnat, tak jako vždycky dřív. Povzdechla si. „Myslím, že bude nejlepší, když půjdeš dovnitř…“
Jimmie Lee před sebou držel potrhaný plakát plný jasných barev. „Moc podobný si tu nejsem, ale ten majitel říkal, že musí trochu přehánět, aby nalákal obecenstvo. Říkal, že lidé to očekávají, takže to vlastně není lež. Pojmenovali mě Hadí chlapec.“ Na plakátu byl obrovský had s očima jejího ztraceného dítěte a tlamu měl doširoka otevřenou, se slonem právě mizejícím v hrdle. V řadě za ním byla kuřata, medvědi a kůň s obrovským břichem, a všichni měli děs v očích.
„Je to moc pěkné, hochu,“ řekla tiše Vivian.
„Ale tam jsem zůstal jen pár měsíců. Moc se mi nelíbilo, jak na mě lidi zírali, víš, mami?“
„Vím, miláčku.“
„Bylo to stejné, jako když na mě lidi civěli tady, jenom ještě horší. Horší asi proto, že to byli cizí lidi. Vážně mi vždycky vadili cizí lidi, když se koukali, jak jím.“
„To je rozhodně nevychované,“ řekla. „Lidi by neměli civět na druhé, kteří právě jedí. To se potom těžko tráví.“ Dotkla se hrdla.
„No a proto jsem odešel. Pak jsem dělal všechno možné, až jsem se dostal k těm filmům, jak jsem ti o tom psal. A jednou za pár měsíců jsem měl perfektní práci v jedné z těch továren na balení masa. Bylo to pozdě v noci a měl jsem to celé pro sebe. Bylo to božské.“
„Určitě, Jimmie Lee.“
„Ale majitel té show by tě určitě pobavil. To bylo na tom fajn, mami, nebylo to všechno úplně špatné. Sypal ze sebe hromady vtipů, když mě představoval, a pak jich ještě hromadu přidal během mého ‚představení‘. Ale jediné, co jsem měl dělat já, bylo sedět na jevišti a jíst. Ale on mluvil a lidé se chechtali a to bylo vážně fajn. Byl opravdu legrační, mami, měla bys ho vidět. Rozesmál by tě až k pláči, to se vsadím.“
„To určitě, zlato.“
„Myslím, že jsme měli společně tolik představení, že by nám to vydrželo celý život.“
Vivian se chytila za zástěru. Neslyšela ho přicházet. Otočila se na židli zrovna včas, aby spatřila Raye, jak hodil na zem svůj starý kabát a odbelhal se umýt do koupelny.
„Řekl bych, že mě tady táta pořád nerad vidí.“ Jimmie Lee stále seděl s roztaženýma nohama, kýval dlouhýma rukama a kroutil je mezi koleny.
„Táta je jenom unavený, zlato. Každý je občas unavený.“
Slyšela cákání vody, pak pleskání rukou po obličeji. Oči Jimmieho Leea byly v matně osvětleném pokoji obrovsky bílé. Když byl malý, jeho oči takhle vypadaly stále. Než objevili, jak hrozný má pořád hlad, Ray v žertu říkával, že Jimmieho oči jsou větší než jeho pusa. „Já se taky často cítím unavený,“ řekl Jimmie Lee. „A pořád mám takový hlad, mami.“
Vivian nebyla schopna pohybu. Upřeně se na syna dívala se slzami v očích. „Mám tě moc ráda, zlato. Já tě mám prostě pořád moc ráda.“
„Já vím, mami. Ale je to, jako by mi ta láska prošla tělem a zmizela, a pak už tam prostě není. Jako bych tu lásku snědl, mami. A pak mám zase hlad.“
Ray vešel do pokoje a téměř se zhroutil do židle. Povzdechl si a podíval se přímo na Jimmieho Leea. „No, synu, vypadáš… líp. Líp než když jsem tě viděl naposledy. To je fajn. Máš teď nějakou práci? Našel sis něco, co by ti sedlo?“
Jimmie Lee se předklonil a pokusil se usmát. Ale ty prasklinky na ústech a kolem nich se ohnuly a úsměv pokřivily. Vivian začala tiše plakat a Ray se na ni podíval pohledem, v kterém byl hluboký smutek, velice neobvyklý u tohoto muže, kterého znala skoro celý život. Teď Jimmie Lee určitě věděl, že něco není v pořádku, protože to vypadalo, jako by chtěl ten úsměv stáhnout zpět, ale tím to jenom zhoršil.
„Já jsem z té show odešel, tati. Věděl jsem, že budeš rád. Pak jsem byl v pár filmech. A taky jsem trochu opravdu pracoval, jako třeba v té továrně na balení masa, a jednou jsem strávil skoro rok na té skládce blízko Charlotte…“
„Skládka? To by teď mohla bejt dobrá práce. Odpadků se vždycky všude povalovalo dost.“
Jimmie Lee se podíval na špičky svých bot. „Víš, tati, byly tam kusy, které ten člověk nemohl prodat, a jen tak tam překážely a zbytečně zabíraly místo, jak říkal, a on se jich nemohl zbavit…“
Otec ho přerušil. „Ty teď mluvíš o jedení, a já o jedení mluvit nehodlám.“
„Ale tati, jíst kovový odpad, především auta, to je teď na některých skládkách skoro běžná věc. Je to v novinách, a někdy dokonce v televizi. Jeden chlápek snědl velkýho buicka nebo starýho Forda Mustanga…“
Otec se vyklonil ze židle a zíral na Jimmieho Leea bez hnutí. „Tady v domě se o jedení nemluví. Koukej, kam jsi to dopracoval, a rozčílil jsi maminku.“
Vivian seděla na židli jako socha s očima zavřenýma a ústy dokořán a bezhlesně plakala.
„Vivian, proč nezajdeš do kurníku pro pár čerstvých vajec? Chlapec měl čerstvá vajíčka vždycky rád.“
Zírala na něj rudýma, zanícenýma očima. „Co-o?“
„Tati, já vajíčka nejím…“
„Ale jíš. Vivian, jdi chlapci pro pár vajec. Dřív jich jídával spoustu, pokud si vzpomínám. I se skořápkou. Tak už jdi.“
Vivian se strnule postavila a pak pomalu odešla z pokoje. Vyšla zadním vchodem a zamířila ke kurníku. Ale když kráčela kolem otevřeného okna obývacího pokoje, zastavila se, protože slyšela rozhovor Raye s Jimmiem Leem. Věděla, o čem mluví, věděla, co bude její muž říkat jejímu synovi. Připlížila se k oknu a postavila se přímo pod šeřík, takže jim viděla do obličeje a vnímala vše, co se jim zračilo ve tváři.
Ray začal hovořit pevným a hlubokým tónem. „Mám radost, že tě zase vidím, synu. Myslím to vážně. Vím, že jsem nebyl vždycky v dobrý náladě, když jsi tu býval s námi, ale myslím na tebe každý den od tý doby, cos odešel. Moc jsi tady chyběl, to rozhodně, a nejenom mamince.“ Opřel si záda o opěradlo a vzdychl. „Ale tvoje maminka je nemocná, vážně nemocná, a já si nejsem jistý, jestli je schopná dívat se na to, čím vším procházíš, tak jako dřív.“
„Máma? Co je s ní, řekni…“
„No, nikdy moc dobře nejedla, a myslím, že všichni víme proč.“ Jimmie Lee se podíval na svůj žaludek a pak uhnul pohledem. Vivian si držela ruku na hrdle a snažila se nevydat ani hlásek. „Ale na tom teď tak moc nezáleží. To ji oslabilo a měla za těch několik let tolikrát zápal plic, že si málem vykašlala plíce. Ale teď má rakovinu a doktor Jennings říká, že jí už moc času nezbývá.“
Obličej Jimmieho Leea se zalil potem. Tak tohle dělal, místo toho, aby plakal. Jeho tělo mu nikdy nedovolilo plakat.
„A ještě míň času bude mít, když tu zůstaneš, aspoň myslím.“
Jimmie Lee se postavil. „Rozumím, tati. Jsem rád, že sis to se mnou vyříkal.“
„Jsi dobrý syn, Jimmie Lee.“
Vivian se rozběhla ke kurníku a popadla, co jí přišlo pod ruku, pak běžela zpátky do obývacího pokoje, úplně bez dechu, košík plný vajec přitisknutý k prsům. Jimmie Lee stál, ale právě se otočil směrem ke dveřím. Podívala se na manžela, pak na Jimmieho Leea. „Odcházíš,“ řekla otupěle. Vejce jí vyklouzla z rukou a rozprskla se po rohožce.
„Musím se ještě podívat dolů na pastvinu,“ řekl otec a vstal. Natáhl si svetr a odcházel, pak se vrátil k Jimmiemu Leeovi a krátce se s ním objal.
Když Ray vyšel z domu, Vivian ještě pořád stála mezi rozbitými vejci a dívala se na Jimmieho Leea, jako by si chtěla jeho podobu zapamatovat navždy nebo jako by se snažila rozluštit, co se v něm skrývá. Jimmie Lee se sklonil a začal sbírat skořápky ze země. „Nech to být,“ řekla jemně. Narovnal se a shlédl na ni ze své výšky, jeho úzké rty sebou škubaly a jizvy kolem úst, svraštělé jako červi, se mu pohybovaly po obličeji. „On ti všechno řekl, viď, řekl ti o tom.“
Jimmie Lee přikývl. „Radši už půjdu, mami.“
„Pojď sem, miláčku.“ Natáhla k němu paže, a když se k ní nepřibližoval, popošla k němu a přitiskla k němu své křehké tělo. „Tentokrát mě neopustíš.“
„Mami, prosím tě. Už musím jít.“
„Ne.“
„Mami, mám hlad.“ Pokusil se odstrčit ji od sebe.
Přitiskla se k němu silněji a zvedla ruku k jeho ústům. „Vím, dítě.“ Rozevřela jeho úzké, popraskané rty svými prsty. A pak je vložila do úst vlastního dítěte, potom celou ruku, a nakonec obě. Jeho čelisti se samovolně otevřely, jako kdyby nad sebou ztratily vládu, a měkké obličejové svalstvo se mu napjalo. Snažil se ji odstrčit, donutit ústa, aby ji pustila, ale ona to odmítala. „Ne, dítě moje. Jen si to vezmi, dítě.“ Jeho ústa ji nepouštěla, a když její hlava mizela v jeho těle, slyšel, jak znovu říká: „Teď už mě neopustíš.“
Poprvé v životě se všechno to, co jedl, stalo výživnou potravou, která v něm zůstala.
ZAHRÁVAT SI…

M. R. Scofidiová
Marnie Scofidiová vyrůstala v Buffalu ve státě New York, pracovala v Los Angeles jako bluesová zpěvačka a nyní žije v Anglii. Má ráda duchařské historky. Velmi silně na ni působí práce M. R. Jamese. Krátké fantastické povídky publikovala v The Bone Marrow Review a Heliocentric-Net.
Povídka Zahrávat si… je přetištěna z časopisu The Urbanite’s. Začíná jako prostý popis morálky a povrchních přátelství na konci dvacátého století… ale brzy se změní v něco mnohem temnějšího.
E. D.
Ten večer se zkazil, když Vi začala chtít, aby se hrály společenské hry.
Sentimentální herec promluvil s plnou pusou napůl sežvýkaného párku. „Ale Christie, proč proboha? Copak už tě to k smrti nenudí? Pojď se mnou do zahrady, drahoušku. Ukážu ti společenskou hru, na kterou dlouho nezapomeneš.“
Skotský zmetek, pomyslil si Hugh naštvaně a mračil se nad plechovkou koktejlu Club. Právě se chystal položit ruku na Tamsininu černou hedvábnou sukni, když Vi bouřlivě vpadla do jídelny a žebrala o cigarety. Ostatní ji brzy následovali, podle staré dobré tradice všech večírků. Chtějí upoutat něčí pozornost, každý vás ignoruje, toulá se bez cíle sem a tam nebo pozoruje podmořské závody a celý prokletý svět se o vás nestará. Tenhle pokoj byl brzy stejně zakouřený jako kuchyň a obývák a bylo v něm mnohem hlučněji. Hostitelka by pravděpodobně bývala raději, kdyby se společnost držela dál od jídelny zařízené drahým nábytkem, ale nebyla tady, a nemohla tedy protestovat. Říkalo se, že je příjemně zaneprázdněna v jedné z ložnic v patře.
Herec divadelně zamrkal na Tamsin. Hugh nedokázal pochopit, co ji na tom přitahuje. Usmála se, jako by jí ten podvodník právě předváděl ty nejkrásnější šperky. Smrtelně trpěl za své vzplanutí, i když zase ne tak moc, protože než si to uvědomil, byl už opilý. A mimochodem, bylo to jen malé vzplanutí.
Muž oblečený na večer do růžové, tyrkysové a černé teplákové soupravy se ptal své společnice, jestli neviděla Jenny v nové reklamě na pivo. Žena měla oholený vršek hlavy, delší vlasy po stranách stočené do špiček, které byly ozdobené malými papírovými vlaječkami celého světa. Odpověděla, že ne, ale prý od té doby, co Jenny dostala maličkou roli v komedii Beeb One, se její dosud jen nepříjemné charakterové rysy změnily v prostě nesnesitelné.
„Proč se musíte dělit o svůj náběh k plicní rakovině zrovna se mnou?“ zeptal se Hugh do prázdna. Ve skutečnosti nečekal odpověď v téhle skrumáži lidí, kde všichni mluvili jen proto, aby slyšeli vlastní hlas.
Vi řekla velmi hlasitě: „Všechno, co opravdu chci, Tarn, drahoušku, je kousek soukromí, kde bychom si mohly promluvit. Kdo jsou tihle všichni příšerní lidé?“
Tamsin se ušklíbla na herce, který jí naléval víno.
„Vím, jak se jich zbavit. Pojďte si zahrát nějakou společenskou hru!“
Hugh se snažil dostat k lednici, kde ležely konzervované koktejly naskládané až do nebe, aniž se dotkl své bývalé ženy.
„To je skvělý nápad. Co budeme hrát?“
„Tos to nemohla říct dřív, ty couro? Teď, když se snažím všech zbavit.“
„Neposlouchejte ani slovo z toho, co Vi říká. Je úplně mimo z pití a prášků, už celé věky.“ To řekl vysoký muž ve zmačkaném hnědém obleku, jehož vousy se ježily na všechny strany a hrály všemi barvami.
„Kolik je hodin? Není na hospodu už moc pozdě?“
Hugh si velmi dobře uvědomoval, že Vi netouží mít Tamsin pro sebe a mluvit s ní. Bylo v tom něco zcela jiného. Nějak zjistila, že Hugh Tamsin chce, a hledala způsob, jak mu to překazit. Tak přišla do jídelny a žebrala o cigarety. Od jejich rozvodu loni na jaře soustředila Vi všechnu svoji energii na hledání způsobů, jak ničit jeho přání a všechny pokusy o navázání nových přátelství. Pozdě v noci mu telefonovala a připomínala mu jeho neschopnost přestat brát podporu v nezaměstnanosti a najít si zase práci. Nenáviděl tyhle telefony, ale daleko víc nenáviděl ticho v domě. Uvědomoval si, jak je slabý. Jenže všechno, co mohl dělat, bylo, že si toužebně přál, aby se tohle všechno změnilo. Ovšem pouhé přání ještě nikdy nic nezměnilo. Jak často si upřímně přál, aby byla Vi mrtvá. V malé sevřené ruce stále pevně držela části jeho života, i když dávno ne pro radost. Tohle mu právě připomněla malým nenávistným úsměvem, který po něm hodila přes rameno.
„Ano, společenské hry jsou určitě na řadě. Podívej, funguje to! V pokoji je už jen polovina lidí.“
„Protože tohle je ten nejnudnější večírek, který kdo kdy v Londýně za celý rok pořádal,“ řekl herec a poslal vzdušný polibek Tamsininým ňadrům. „Co budeme hrát?“
Hugh vztekle otevřel novou plechovku koktejlu. „Co třeba šarády nebo čáru?“
„Neobtěžuj se řečmi, když zrovna odcházíš, Hughu,“ odpověděla Vi. „Chci si zahrát něco pořádného. Nic obskurního ani amerického. Vzpomínáte si, že Hugh je z Kalifornie, ne,“ oznámila okolí, jako by to bylo neštěstí.
„Podívej,“ řekl hubený muž v brýlích a motocyklovém obleku Harley-Davidson, „zdá se, že tady kolem se muselo stát plno různých pohrom. Co kdybychom si udělali seanci?“
„Per-fekt-ní,“ nadšeně souhlasila Vi.
„A ty o tom můžeš napsat román, Nigeli.“
„Nepíšu duchařské historie, píšu nesmyslné fantazie.“
„No, mimochodem, stejně nemůžeme uspořádat seanci, protože nikdo neví jak,“ připomněl ten vousatý muž. „Může to být docela nebezpečné, když nemáme zkušené médium, které by všechno řídilo.“
„Blbost,“ odpověděl Nigel. Hughovi připomínal červa uvnitř lesklé slupky z jablka, plné puntíků. „Potřebuješ jen kulatý stolek, svíčku a nějaké lidi, aby okolo utvořili kruh. Opravdu, Johne.“
„Nebude to hostitelce vadit?“
„Koho to zajímá?“ Herečka Jenny si nervózně hrála s mramorovým zapalovačem. Maličký modrý plamínek vyskočil, ozářil jí obličej a špičku cigarety, když se k němu sklonila, a zanechal v jejích tmavých očích nepatrné záblesky.
„Jenny, od té doby, co zase pracuješ, jsi nesnesitelná.“
„To je přesně to, co bys potřeboval, Nigeli. Pracovat. Na čemkoli.“
Tohle říct spisovateli nebyl zrovna nejlepší nápad, pomyslel si Hugh, když si všiml, jak Nigelovi ztuhla ramena.
„Nevím, jestli bude nějaký duch chtít přijít na naši seanci, když je okolo tolik malichernosti,“ namítla jemně Tamsin. Hugh se marně snažil znovu zachytit její pohled. Dřív by byla celá žhavá na to, aby s ním někam utekla, a nejprve by si s ním klidně povídala, později by mu horoucně oplácela jeho polibky v potemnělé hale, jazykem by se mu dobývala do úst, napjatá ňadra v jeho rukou. Teď vypadala, jako by o tom nechtěla vědět. Byla to ostuda, protože oba byli tak živí, citliví, zajímali se o stejné věci – umění, život v přírodě a jazz.
Začínal si zvykat na ten neustávající vliv své bývalé ženy na svůj život. Ve Wood Green Shopping City, na večírcích pořádaných společnými přáteli, nebo když šel do cukrárny na rohu koupit Evening Standard – vždycky to vypadalo, jako by tam někde byla se svými krutými vtipy a bolestně silným hlasem jako kletba. A tak tady stál a pořád si přál, aby existovalo něco, čím by se jí dokázal zbavit, jenže neměl ani nejmenší představu jak. Kromě toho, že se bude snažit vymazat ji z mysli alkoholem. A dál si toužebně představoval, aby se zdravá Vi jen tak otočila a mrtvá padla k zemi.
„Dobře. Všichni kolem stolu. Kdo najde svíčku?“
„Támhle musí být nějaké svíčky, nejspíš v té skřínce se skleničkami. Hughu, podívej se, no honem, dělej.“
Proč to neuděláš sama? řekl. Ale jenom v duchu. Uvědomil si, že se mechanicky pohybuje k poličkám plným porcelánu a křišťálu. Ve vzduchu se chvěl zvuk cinkajících skleniček, jak vytahoval jednu zásuvku po druhé. Jen Bůh věděl, jak v tu chvíli nenáviděl ženu, se kterou se kdysi oženil.
„Jsou na to nějaká pravidla?“
„Samozřejmě že jsou, ty idiote. Copak jsi nikdy v životě neviděl nějaký horor?“ Smích Vi předešel tomu, aby se z její poznámky nestala urážka. „Musíš mít médium, musíš mít všechna světla zhasnutá – a nesmíš porušit utvořený kruh z rukou, dokud duch nedomluví.“
„A co když bude muset někdo…“
„Co když budeme potřebovat nutně na záchod?“
„Jděte se vyčurat teď. A nesnažte se mi tu hru zkazit.“
Hugh si sedl zpátky na svou židli a přivřenýma očima pozoroval Vi. V měkkém světle svíčky viděl vzpomínky na to, proč se do ní zamiloval: lesknoucí se záplavu vlasů, ladnost pohybů, sexuální přitažlivost. Otevřel oči dokořán. Donutil se podívat na vznikající polštářky tuku, které se jí ukládaly kolem čelistí a krku, nadouvaly jí tváře tam, kde pokožka stárla a drsněla. Viděl, jak vlasy ztrácejí lesk, oči má světlejší a zastřenější, i když je střízlivá. Cigareta jí nespokojeně trčela do strany a popel se trousil po leštěné ploše mahagonového stolku.
Utvořili kolem stolku kruh a vzali se za ruce. Hugh se ocitl naproti Tamsin. Hercova ruka se vinula podél jejího ramene a nakonec se pohodlně uhnízdila na hřbetě její ruky. Vi označila sama sebe za médium. Dramaticky zvedla ruce, sepjala je ve vzduchu, možná naproti své budoucnosti – ale všichni brali její rozhodnutí velmi vážně a nikdo neporušil kruh, i když jediný duch, který byl v té době přítomný, vířil kolem dna plechovky s Hughovým koktejlem.
„Enyky-benyky kliky-bé, duch se chystá promluvit!“
„Velmi vtipné, Hughu. Nevadí ti to?“
„Co se stane dál, Vi?“
„Zavřete oči a čekejte.“
Poprvé si Hugh uvědomil tikot pendlovek, které visely vedle příborníku. V nastalém tichu byl jejich tikot monstrózně hlasitý. Sedělo se mu velmi nepohodlně, protože se všichni navzájem drželi za ruce, něco ho svědilo na nose a měl příšernou chuť na cigaretu.
„Neměli bychom se na něco zeptat?“
„Ššššš.“
„Ne. Myslím to vážně. Chci říct, jak poznáme, že je tady nějaký duch nebo něco podobného, když se nezeptáme, jestli tu někdo je, nebo tak něco?“
„Vyvolávat duchy. Oi! Někdo se směje. Stará Vi ráno sotva vstane z postele.“
Kolem stolu zazněl smích. Potom velmi tiše promluvila Tamsin. „Moc se mi to nelíbí. Měli bychom s tím přestat.“
„Je tady někdo?“ začala Vi a ignorovala ji. „Je… tu… v pokoji… někdo?“
„Lepší nebudit mrtvé,“ přidal se Nigel svým nejlepším hamletovským hlasem.
Vi si pospíšila: „Musíme vědět, jestli tady někdo je!“
Někdo se prudce nadechl, když svíčka krátce vzplála a zavlnila se, plamen se prodloužil, tenký sloup ohně, který zvolna narůstal směrem ke stropu. Hugh zrovna otevřel oči a připravoval se, že vstane a odejde. Pak ale uviděl skrz plamen zavřené oči Vi, její bez hlesu se pohybující ústa a fascinovaně se posadil zpátky. Ozval se hlas, který vypadal, jako by vycházel zpod stolu, slabý, tenký a vysoký. Jde jí to moc dobře a já jsem o tom neměl ani tušení. Ale hlas sílil a plamen se zvětšoval a slabě, jakoby z velké dálky, se ozval neustávající zvuk zvonu. Jeho soused, kterého držel pravou rukou, mu zaryl nehty do kůže, až skoro vykřikl. Teď se ozvala slova. Jedno slovo. Měl dojem, že to bylo spálit, opakované stále znova a znova, mumlaný plačtivý žalm. Pak se ten hlas zlomil, zkreslil jako hlas na neopatrně zastavené desce, kdy její tóny klesnou do nepřirozené hloubky. Hugh znal Vi šestnáct let a věděl, že tohle není schopná předvést. Vlasy mu vstaly na hlavě hrůzou, když ten hlas křičel: „Spálit na ulicích, celou hromadu, nemůžete dýchat čistý vzduch, protože je všude plno popela z mrtvých, který se všude vznáší. Bude ještě někdy Londýn sladce vonět? Ach, pálit, pálit, pálit.“
Hugh viděl, že se plamen svíčky ohnul a míří přímo k Vi, přímo do jejích otevřených úst. Seděla bez hnutí, jak jí oheň osvětloval obličej, náhlá vzplanutí žlutých svíček z jejích nozder rudé zalévala pokožku, bylo vidět, jak krev proudí pod lebkou. Oheň vyrazil z uší, Obkroužil jí krk, zahalil celé tělo, takže seděla přímo v srdci plamenů.
Jenny se začala vrtět. Hugh ji ostře okřikl. „Teď ne.“
Každý zíral na otevřená ústa Vi. Žlutým, nespáleným jazykem si olizovala rudé rty. „Spálit, spálit, spálit,“ opakoval ten hlas. Jeho basový tón se mísil se slabým zvoněním zvonu. Rty média se nehýbaly.
„Zastavte to,“ řekl někdo. „Vi, prosím, zastav to.“
„To není Vi.“
Ne, není to ona, přemýšlel Hugh, a my nesmíme přerušit ten kruh. Vi seděla se zavřenýma očima, lidská pochodeň, nelidský, tenký, děsivý hlas jí vycházel z otevřených úst. Neuvědomil si, co dělá, dokud najednou nestál. Síla toho pohybu mu s plesknutím osvobodila ruce z kruhu. Neuvědomil si to, dokud nevykřikl: „Musíme to vědět: je tu někdo?“
Viděl lidi, kteří seděli naproti jako něco, co se mu zdá, viděl, jak jim ruce klesly zpátky na leštěný povrch stolku, ohromeně vrávoral zpátky, když Vi otevřela oči a podívala se přímo na něj, oči plné obvinění. Ten pohled trval jen několik okamžiků. Vzplála opravdovými plameny dřív, než se mohlo cokoli stát. Cítil žár, který mu udeřil do tváře. Křik jeho bývalé ženy byl skoro nesnesitelný, jak tak zaživa hořela před všemi neschopná se pohnout, jako by byla přivázaná k židli. Myslel na to, že i kdyby se pokoušeli, nedokázali by ten oheň uhasit. Plál jasně a neustále sálal, dokud nezbylo vůbec nic, jen pár zčernalých kostí a příšerný páchnoucí smrad, který hostitelka už nikdy nedokázala vyvětrat.
LIDSKÉ POZŮSTATKY

Edward Bryant
Edward Bryant, rodák z Wyomingu, žije v současnosti v Denveru ve státě Colorado. Autorovy povídky byly několikrát oceněny a jeho dílo je sebráno v knihách Cinnabar (Rumělka) a Particle Theory (Teorie elementárních částic). Jeho poslední knihou je krátký román Fetish (Fetiš) a v současnosti pracuje na sbírce povídek s názvem Ed Gein’s America (Amerika Eda Geina). Lidské pozůstatky jsou z autorovy sbírky povídek, vydané v malém nakladatelství pod názvem Darker Passions (Temnější vášně). Tato povídka, podobně jako jeho ostatní práce, v sobě spojuje citlivé využití jedné z obsesí amerických médií (v tomto případě jde o masové vrahy) s jemným vykreslením psychologie ženských postav tak, že vytváří zvláštní a velmi zneklidňující povídku na téma co kdyby?
E. D.
Vicky si zprvu myslela, že tu panenku na dámských toaletách, hned vedle hlavního sálu restaurace West Denver, ztratila nějaká malá holčička. Byla to Barbie, přesně taková, jakou si pamatovala z dětství. Panenka byla rovná, růžová a měla neuvěřitelné proporce. Ležela na matné bílé dlaždici pod automatem na tampony. Vicky zaslechla zaharašení, jak kráčela k umývadlu. Možná do ní strčila nevědomky loktem.
Něco se jí nezdálo. Panenka rozhodně nevypadala tak, jak si ji pamatovala. Vicky položila peněženku z černé panteří kůže na pult z falešného mramoru mezi umývadly, přehodila si lehký kožený kufřík do levé ruky a klekla si. Všimla si, že panenka je pevně převázána nějakým provázkem. Pevné, téměř průhledné rybářské lanko bylo obtočené kolem ní, svazovalo jí kotníky, ruce, pas, hruď, ramena, krk, dokonce i hlavu, bylo taky navinuté kolem pootevřených rtů. Lanko bylo uvázáno tak pevně, že umělá hmota se místy lehce vydouvala. Drátek se skutečně zařezával do panenčiny umělé kůže.
Nejistě roztáhla prsty pravé ruky a dotkla se ramena panenky. Bylo studené. Skutečně ji tu zapomněla nějaká holčička? Vicky se odhodlala sebrat panenku ze země. Nebo ji tu zapomněla nějaká žena z baru? Podívala se na panenku zblízka. Co to červeně září v koutcích jejích rtů? To jen rybářské lanko zachytilo odraz ostrého stropního světla. Ne, není tam žádná krev. Jenom hra světel.
Vicky se podivila, jak je lanko pevné. Jestli to takhle zdeformovalo trvanlivou umělou hmotu, co by to potom udělalo s chycenou rybou? Měla pocit, že by to vyžadovalo nadlidské – nad… jak by se to řeklo o rybě? – úsilí, zpřetrhat taková pouta.
Kdo je jednou chycen, je chycen navždy.
Neviděla žádné uzly, které by spojovaly konce provázku. A možná že bylo zbytečné je hledat. Úplně zbytečné. Lapena. Chycena navždy. Vicky sevřela kolem Barbie prsty a otočila se směrem ke dveřím. Najednou se jí zachtělo opustit to ostré světlo a hrubý, svíravý zápach dezinfekce.
Všimla si teď s jistotou, že se panenka v jejích rukou skutečně ohřívá. Vydáš teplo, získáš teplo. Barbie nabírala teplo z jejího pevného sevření, kůže, těla, živé, pulsující krve.
Když strčila do dveří, vhodila zároveň panenku do kabelky. Ted má tajemství. Už dlouho neměla žádné nové tajemství.
Najednou měla pocit, že tento víkend je důležité mít připravené v zásobě jedno či dvě tajemství. Projelo jí cosi chladného a vzrušujícího.
Když odešla od stolu, její přítelkyně mluvily o politice v Coloradu, Utahu, Oregonu, Washingtonu, prezidentských kampaních, tajných hlasovacích iniciativách podporujících změnu ve vykonávání trestu smrti. Teď ty čtyři ženy mluvily o botách.
Vicky se usmála a sedla si. Její poloprázdný talíř s večeří už odklidili. Z této strany stolu viděla širokým oknem restaurace až dolů k údolí Platte River a na východ přes mihotající se říjnový horizont Denveru. Nade všemi světly vystoupil měsíc téměř v úplňku. Ještě jeden týden do dušiček. Stopy rychle se pohybujících světel tam dole prozrazovaly obrysy dálnice.
Dixie, oregonská blondýnka, o které si Vickie myslela, že je nezdravě ctižádostivá, právě říkala: „Poslouchejte, zejtra je sobota, to tu musí být spousta obchodů s podzimním výprodejem bot.“
Soňa a Káťa, tmavovlasé sestry z Utahu, se na sebe podívaly a rozesmály se. Káťa řekla: „Hele, my máme v Salt Lake taky obchody.“
„Když si budem chtít koupit lodičky nebo sandály, tak si prostě dneska večer v pokoji zapneme program Nové boty.“ To byla Soňa, asi o dva roky starší než Káťa.
Vicky si přistrčila židli blíž a lokla si kávy. Už zchladla na pokojovou teplotu. Entropie. Pamatovala si to slovo z článku v jednom časopise, který četla v čekárně u gynekologa. „Jihozápadní Plaza má 27 různých obchodů s botama,“ řekla bezděky.
„Tys to počítala?“ zeptala se Carol Anne. Byla očividně mladší než ostatní dívky sedící u stolu. Vicky nad tím uvažovala, ale raději se nezeptala přímo. „Taky tam nakupuju, ale nikdy jsem je všechny nepočítala.“
Vicky pokrčila rameny. „Stejně, na tom programu v televizi si je vyzkoušet nemůžeš.“
„Vsadím se, že se paní Marcosová dívá,“ řekla Dixie. „Opravdu existuje takovej program? Tohle my v Eugene nemáme.“
Davy večeřících hostů začaly řídnout. Vicky si uvědomila, že většina tváří patří ženám, které už viděla, a s některými i mluvila dnes odpoledne, když se všechny do hotelu sjížděly.
„Dobrá, já se hádat nebudu,“ řekla Dixie s úsměvem. Vicky si už všimla, že tahle dívka se směje hodně. „Zítra je taky den. Ale co s dnešním večerem? Nevyrazíme někam? Vím, že vy dvě sestřičky máte auto. Jsou tu někde v okolí Denveru mužský striptéři? Carol Anne? Vypadáš, že se vyznáš, a navíc jsi odtud.“
„Uhodlas,“ řekla Carol Anne. „Jsem ze západu z Goldenu. To je předměstí. Tam žádný samčí tanečníci nejsou.“ Zdálo se, že se trochu červená.
Dixie se podívala na Vicky. Ta si uvědomila, že objímá svou kabelku se schovanou Barbie. Cítila ty pevné tvary skrz kožené stěny. „Na mě se nedívej,“ řekla, „v takových místech jsem nebyla od…“ mráz jí proběhl žaludkem až nahoru k páteři. Cítila, jak proti své vůli nahrbila ramena. Od toho stopu.
K jejich stolu kráčel nějaký muž. Vicky si nejdřív myslela, že je to číšník, a pak si uvědomila, že to je také host. Poznala v něm člověka, který seděl u vedlejšího stolu s nějakou ženou, pravděpodobně manželkou. Byl to zdravě vypadající muž kolem padesátky v tmavě šedém obleku. Oči měl malé, modré a pichlavé, pod nosem šedivý knírek.
Podíval se na ně. Vicky si myslela, že Dixie něco řekne.
„Poslouchejte,“ řekl ten muž a díval se z jedné tváře na druhou. „Mluvil jsem s manažerem. Je to můj kamarád a řekl mi, co tu děláte. Musím vám něco říct. Jste banda vadnejch štětek.“ Pak se otočil na podpatku a odkráčel. Jeho žena rychle vstala od stolu a následovala manžela ke dveřím. Vicky si všimla, že během celé té scény odvracela oči.
Pět žen na sebe navzájem zíralo. Soňa se otočila a dívala se za odcházejícími postavami. Vypadala, že vzteky vybuchne, ale nic neřekla. Káťa potřásla hlavou.
„Jo,“ řekla Dixie. „Takovej hajzl.“
Carol Anne vypadala, že se rozpláče.
Vicky objala kufřík s panenkou ještě pevněji, pak se párkrát hluboce nadechla a uvolnila stisk. Natáhla se nad stolem a dotkla se ruky Carol Anne, aby ji uklidnila, ujistila, že o nic nejde.
Číšník si vybral právě tuhle chvíli, aby se přišel zeptat, jestli si někdo dá ještě kávu.

Rozhodly se, že o tom muži v obleku a jeho mlčenlivé ženě nebudou mluvit. Nadšení pro mužské tanečníky mezitím vyprchalo. Dixie začala mluvit o filmech. Soňa se zmínila, že u přední přepážky pronajímají hostům videa. „Máte někdo kazetu? Tu s Dobsonem? Byla za 29 babek, pak ji zlevnili v K-martu.“
„Jednou jsem to viděla, samý krávoviny o chlastu a sexu.“
„Já…“ Carol Anne chtěla něco říct, ale odmlčela se. Vypadala na něco přes dvacet. Moc hezká, říkala si Vicky. Dlouhé hnědé vlasy elegantně rozložené na ramenou. Takhle by asi vypadala moje dcera, kdybych nějakou měla.
„Co jsi říkala?“ zeptala se Dixie povzbudivě.
Vickie zazněl v hlavě poplašný signál. Nenaléhej na ni, říkala si. Možná, že opravdu nechce mluvit.
Carol Anne řekla: „Viděla sem to, no, myslím, že aspoň stokrát.“ Ženy na ni bezhlesně civěly.
„Proč?“ Vicky to slovo spíš vydechla než vyslovila nahlas. Posedlost, říkala si. A tak hrozně mladá.
Ta nejmladší sklonila hlavu do klína. „Myslela jsem, že tam možná bude nějaký… klíč, nějaká stopa. Něco. Prostě cokoli.“ Odmlčela se.
Vicky věděla, že se ostatní chtěly zeptat, jaký klíč? Co hledáš? Nikdo nic neřekl. Ale jak se jim chtělo! Posedlost.
Potom se zase u stolu někdo objevil. Mladý muž v bundě a hnědých manšestrácích. Přes srdce měl našito Bobby. Díval se z jedné tváře na druhou. Vicky měla pocit, že jeho oči vypadají mnohem starší než jeho mladistvý obličej.
„Pardon, dámy,“ řekl, „nezapomněla některá z vás –“
Vicky začala podvědomě sahat po černé peněžence. Nebyla na rohu stolu, kde být měla.
„– peněženku?“ Zvedl ruku a v ní se objevila Vickyina černá peněženka.
„Je moje.“ Natáhla se a vzala si ji od něj. „Nechala jste ji na záchodě,“ řekl Bobby. „Dávejte si tady na věci pozor. Tohle je město.“ Zachytil její pohled a dlouze se na ni zadíval. Nestoudné.
Vicky se dotkla peněženky konečky prstů. Tohle ji trochu mátlo. „Díky. Jsem vám velice vděčná. Moc vám děkuju.“
„Nemáte vůbec zač,“ řekl Bobby. Pokynul kamsi levou rukou. „Nic se nestalo.“ Pohodil hlavou, jako by mu bylo trapně, zase zachytil Vickyin pohled, tentokrát jen na chvilku, pak se otočil a odešel směrem ke kuchyni.
Vicky tupě zírala před sebe. Usmál se ten muž nebo ne? Měla pocit, že viděla, jak se jeho rty nenápadně pohnuly. Že by s ní jen flirtoval? Sukničkář. Už dlouho si na tohle slovo nevzpomněla. Vracet ztracené věci by mohla být dobrá příležitost, jak se setkat s nějakou ženou.
A pak ji cosi napadlo. Co třeba, že by ztracené předměty byly jenom návnada? Ale kdo byl pak rybářem?
„Vickie?“ ozvala se Dixie. „Proboha, Vickie? Probuď se!“
Vicky sebou trhla a uvědomila si, že se trochu chvěje, a snažila se pravidelně dýchat. „Jo, už vnímám. Jen jsem si představovala, jak by bylo hrozný tohle ztratit,“ řekla a pohupovala peněženkou v ruce.
„Zrušit všechny ty platební karty by bylo tragický,“ řekla Káťa, ta mladší.
„Ty karty, to by tak nevadilo,“ řekla Dixie. „Já bych se bála, že by nějakej cvok zjistil mou adresu podle řidičáku a pak se zčistajasna objevil na prahu.“
„Není to trošinku paranoidní?“ řekla Káťa.
Její velká sestra se mdle usmála. „Nejsme my všechny náhodou tak trošinku paranoidní?“
Nakonec nikdo nikam nešel. Všech pět zůstalo sedět, dokud nezavřeli restauraci, a potom dokonce i bar. Povídaly si. Bože, jak ty si povídaly, myslela si Vicky.
Mluvily o tom osudném lednovém ránu před pár lety. Šestnáct minut po sedmé ráno.
Bylo to něco jako – kde jste byli, když zabili Kennedyho? Když zemřel John Lennon? Když vybuchl Challenger? Co jste dělali vy v 7.16 ráno, 24. ledna 1989? Poslouchali rádio. Dívali se na televizi. Modlili se, aby jeho prosby nebyly vyslyšeny.
„Já to prospala. Skoro celou noc jsem se dívala na CNN. Pak jsem šla spát. Nemohla jsem to vydržet,“ řekla Dixie.
„Já vám něco řeknu,“ nadechla se Káťa. Mrkla na Soňu. „Já a moje sestra známe ženu, jejíž dcera byla zavražděná. Ale ta žena byla proti trestu smrti. Napsala plno dopisů a telefonovala stovkám lidí, aby tý popravě zabránila.“
Soňa se podívala na temný prostor nad barem. „Co na to jde říct? Měla na to právo. Neměla pravdu, ale měla na to právo.“ Snížila hlas. Řekla ještě něco, co podle Vicky znělo přibližně jako: „Upálit ho. Všechny je upálit.“
Od stolu za nimi se ozval tlumený smích. Ale u stolu, kde seděla Vicky, ne. Tam se mluvilo o popravě.
„Já vám teď řeknu něco opravdu zajímavýho,“ řekla Dixie, „i když to už možná znáte.“ Pokrčila rameny. „Já to nevěděla. Nedávno jsem se to dozvěděla. Byl tam jeden od stráže a ten se podíval opravdu zblízka na toho, co popravoval. Ten chlap s rukou na vypínači byl celej zakrytej, s černou kapucou a tak, no prostě jako v nějakým hororu. No a ten strážce tvrdí, že ten chlap měl neuvěřitelný řasy. Silný a dlouhý, říkal. Myslel, že to mohla být ženská.“
Chvíli o tom všechny přemýšlely. „Není důvodu, proč by to nemohla být žena… Poetická spravedlnost,“ řekla Soňa.
„Jak by ale mohla získat povolení?“ zeptala se Carol Anne.
Nikoho nenapadla uspokojivá odpověď.
„Třeba to byla jen jednorázová práce,“ řekla Káťa. „Třeba tahali karty. Ty úředníci, myslím. Piková královna, nebo tak něco, měla zapnout proud. Já bych to udělala.“
„Já taky,“ řekla Soňa. „A myslím, že bych se pod tou kapuci smála.“ Zacvakala zuby. „Já bych se smála.“
Dixie přikývla. Vicky a Carol Anne neříkaly nic.
Ztlumená barová světla náhle na chvilku zablikala a všichni vyskočili.

Ještě nikdy se předtím neviděly. Možná že se už nikdy neuvidí. Ale Vicky si říkala, že je teď spojuje neuvěřitelně silné pouto. Nebo spíš měly možná společný jen kus štěstí.
Soňa a Káťa mluvily o životě v Midvale, malé obci v Utahu jižně od Salt Lake City. V září roku 1974, když Soně bylo devatenáct a Kate sedmnáct, jely autem z koncertu Osmonds v Salt Lake domů. Nejdřív jelo auto bez problémů, a pak najednou divně zavrčelo, a nakonec jelo jen setrvačností po odstavném pruhu I-15, zrovna za výjezdem na Taylorsville.
„Bylo to divný,“ řekla Soňa. „Byly jsme na mezistátní silnici a byla asi tak půlnoc, ale nikdo nezastavil. Jako bysme byly neviditelný.“
A pak sjel z dálnice volkswagen, zastavil u nich a z auta vystoupil hezký muž. Byla moc velká tma na to, aby zjistily barvu auta, ale obě mladé dívky si mohly prohlédnout jeho tvář, protože uvnitř auta svítilo světlo. Nabídl se, že Soňu sveze do Midvale, ale navrhl, aby Káťa zůstala u auta a dohlídla, aby se nic nestalo.
„Řekly jsme, že ani náhodou,“ řekla Káťa. „Buďto obě do Midvale, anebo ani jedna.“
Cizinec chytl Soňu za zápěstí, jako by ji chtěl odtáhnout do auta. Káťa zvedla kovový podstavec na pneumatiky z podlahy auta. A to rozhodlo. Cizinec ji nechal, omluvil se jako pravý džentlmen, odpálil to od štěrku a zmizel v utažské noci.
„Zabil jednu dívku z Midvale,“ řekla Soňa. „Znaly jsme ji. Ne moc dobře, ale když konečně našli její kosti, šly jsme na pohřeb a brečely.“
Dixie byla rozvážná vypravěčka, jak Vicky předpokládala. „Bylo to v roce 1975,“ řekla Dixie. „Byla jsem blondýna, zrovna jako teď, a vím, nad čím teď uvažujete. Jo, zavraždil dvě blondýnky. Chtěl brunetky, ale spokojil se s blondýnkama. Tak zásadovej zase nebyl.“
Vicky byla ráda, že předtím nic neřekla. Věděla o těch světlovlasých obětech. Z nějakého důvodu prostě Dixie už předtím nevěřila.
„Jela jsem mámě do obchoďáku v Safeway v Eugene pro nějaký věci,“ pokračovala Dixie. „Vzpomínám si, jak jsem šla k autu s velkejma taškama s nákupem v každý ruce a měla chuť sprostě zaklít, protože jsem nemohla dostat klíč od auta z džín. Buďto bych musela položit jednu tašku na zem, nebo jsem riskovala, že se mi rozsypou jabka a fazole po půlce parkoviště. No prostě když sem se dostala k autu, stál tam ten pohlednej chlápek, myslím tím, že vypadal jako z jinýho světa, na tom parkovišti, a ruku měl zavázanou a pověšenou na šátku. Soustředila sem se na ten klíč v kapse, tak sem nejdřív nedávala moc pozor na to, co říká, ale jak povídám, byl dost zajímavej, takže sem ho zas tak úplně neignorovala. Říkal, že by potřeboval pomoct s výměnou pneumatiky u svýho volkswagena. Nic náročnýho, jen bych skákala na hasák, aby se ty matice uvolnily.“ Dixie se zašklebila. „Řekla sem si, že budu za skautku, tak sem k němu popošla, v rukou pořád ty tašky, a fakt přede mnou stálo to auto. Byl to kovově hnědej brouk, ale nikde jsem neviděla píchlou pneumatiku. Tak asi v ten moment jsem v duchu slyšela mámu, jak mě varuje před cizíma chlapama, tak jsem mu řekla, že kousek odtud je benzinová statice Texaco s opravářem, a tam že by mu měli pomoct.“
„A to je všechno?“ řekla Soňa. „Ani se tě nesnažil nacpat do auta?“
„Byl to dokonalej džentlmen,“ řekla Dixie suše. „Neřekl ani slovo. Jen mi poděkoval, otočil se a odkráčel po silnici. Nasedla sem do máminýho auta a odjela. To bylo všechno.“
Pak chtěly příběh po Carol Anne, ale ta váhala. „Jsem vážně unavená.“ Podívaly se na ni. „Chci říct, že nechci právě teď o takových věcech mluvit,“ řekla. „Dá mi dost práce jen poslouchat, o čem tady povídáte.“
„Tak proč tady vůbec jsi?“ zeptala se Dixie.
„Nech ji být,“ řekla rychle Vicky. Je ještě dítě. Ale to neřekla. To by jen vyvolalo příval dalších otázek. Náhle se rozhodla, že z toho Carol Anne dostane. „A stejně, už sem z tý hry na zpověď celá zničená.“
„Dobře,“ řekla Káťa.
Dixie mrkla na Carol Anne a pak znovu na Vicky a přikývla. „Pak je teda řada na tobě.“
„Stopovala jsem,“ řekla Vicky. „Bylo to v dubnu 1975 a už pomalu končil školní rok.“ Právě jsem tehdy vyletěla od zkoušky, vzpomněla si, a divila se, proč to teď nepřiznala. Možná že jí ještě zbylo trochu sebeúcty. „Stopovala jsem na nájezdu na dálnici. Peníze jsem měla, ale rozhodla jsem se chytit někoho zpátky do Denveru jen tak.“ Kvůli dobrodružství, uvědomila si. Správně. Dobrodružství. Potulovala se kolem barů a hledala, kde by jí dovolili, aby tančila polonahá za tuzéry.
„Čekala sem chvíli na východním kraji města. Bylo ráno a vypadalo to, že tam je spousta lidí, co jedou na západ. Konečně jsem někoho stopla. Myslím, že víte, kdo to byl.“
Pomalé, vážné pokývání hlavou od Soni a Káti. Dixie našpulila ústa. Carol Anne se na ni jen zachmuřeně podívala.
„Byl to ten nejkouzelnější muž, jakého jsem kdy potkala,“ řekla Vicky. A je pořád, pomyslela si. „Jeli jsme skoro hodinu, než vůbec k něčemu došlo.“ Odmlčela se.
„No a?“ zeptala se nedočkavě Dixie.
„Zastavil na opuštěný cestě. Řekl, že je něco s motorem. Znělo to, jako by to říkal nějakej vysokoškolskej atlet, kterej si vyjel s hodnou premiantkou na romantickou projížďku.“
„A dál?“ řekla Káťa.
Vicky se zhluboka nadechla. „Pokusil se mě znásilnit. Měl nůž a pár želízek. Když se snažil mi nasadit ty pouta na zápěstí, kousla sem ho pořádně do ruky. Podařilo se mi otevřít dveře od auta a utekla jsem.“ Nebylo to znásilnění, říkala si. Bylo to vzájemné svádění. Nikdy neviděla nůž, i když ta pouta byla skutečná až dost. Ale panikařit začala při orgasmu, když ji svými silnými prsty začal škrtit. V tu chvíli… ucukla. Zbaběle couvla, říkala si někdy v nejčernějších myšlenkách. V každým případě ho odkopla. „Schovala sem se v křovinách, věděla sem, že tam nemůže vjet autem. Když se setmělo, pořád sem čekala, až se objevil měsíc, a pak sem šla zpátky k dálnici. Měla jsem štěstí. První auto, co mi zastavilo, bylo vojenské auto. Myslím, že bych tehdy nevlezla do auta s nikým jiným.“
Soňa a Káťa začaly přikyvovat. Moudře. Pak se Dixie zase začala obracet ke Carol Anne.
Vicky řekla: „Omlouvám se, ale už je dost pozdě a jsem fakt vyčerpaná. Můžeme zase pokračovat zítra.“ Nenápadně se podívala na Carol Anne. Ta pochopila.
„Já už bych toho taky pro dnešek nechala,“ řekla. „Tak zítra,“ obrátila se k Dixie. „Slibuju.“
Sestry z Utahu se rozhodly, že ještě chvíli zůstanou a dopijí aspoň minerálku, i když led už se dávno rozpustil. Dixie zamířila k výtahu.
Carol Anne řekla Vicky: „Mám chuť se nadýchat čerstvýho vzduchu, než půjdu spát. Tady venku je něco jako mezanin, směrem k parkovišti u toho údolí. Nechceš jít taky?“
Vicky zaváhala, ale pak přikývla.
„Kolik je hodin?“ zeptala se Carol Anne. Prošly hlavním vchodem do baru. Barman za nimi zavřel dveře.
„Nemám hodinky,“ řekla Vicky.
„Je půl třetí,“ řekl hlas v sešeřelé chodbě.
Vicky ucouvla a pak se zadívala dopředu. „Vy,“ řekla. „Ten chlápek, který mi vrátil peněženku. Bobby.“
„Bobby Cowell,“ řekl. „K vašim službám, paní.“ V jeho hlase bylo cosi, co neznělo ani trochu nesměle. „Vždy k vašim službám.“
„Opravdu děkuju, Bobby,“ řekla Vicky. Uvědomila si, že Carol Anne o krok ucouvla.
„Spočítala jste si peníze?“ zeptal se Bobby a trochu se k ní přiblížil. Byl cítit těžkou mužnou vůní.
„Věřím vám,“ řekla Vicky. A věřila mu. Někdy překvapovala sama sebe.
Bobby si to určitě uvědomil. Pomalu přikývl. „Pokud pro vás můžu něco udělat, dokud tu budete, cokoli…“ Jeho hlas byl přesně modulovaný, upřímný.
„Ještě jednou vám děkuju.“ Vicky vzala Carol Anne pod paží a prošla kolem Bobbyho.
Muž zmizel v chodbě. „Rád bych se s vámi seznámil blíž,“ zavolal na ně tiše.
Vicky zrychlila krok.
„Myslím, že se mu líbíš,“ řekla Carol Anne.
„Věkově je blíž spíš tobě,“ řekla Vicky. Ale věděla, že tahle poznámka nebyla úplně upřímná. „Přitažlivý mužský.“ Takový typ už znala. To teda ano.
Carol Anne se zasmála. Vicky si nemohla vzpomenout, že by ji kdy předtím slyšela se smát. „Vypadá jako mladý republikán.“ Odmlčela se. „A pravděpodobně řídí bronzového brouka.“ Carol Anne se znovu zasmála, ale tentokrát to byl dutý smích.
Obě ženy stály opřené o zábradlí a hleděly na údolí Platte. Provoz pod nimi na dálnici I-25 byl mizivý. Směrem k jihu viděly zářící obloukovité lampy, asi jeden ze způsobů dálniční údržby. Vicky cítila teplo vyzařující z Carol Anne.
„Víš, pořád přemýšlím o jedné věci,“ řekla Carol Anne.
„O čem?“ Vicky si uvědomila, že její zrak je přitahován rudými bezpečnostními světly pro letadla, která blikala na mrakodrapu ani ne míli od nich.
„Asi je to hrozně malicherný a moje duše se asi bude smažit v pekle jenom za to, že jsem na to vůbec pomyslela.“
„Tak si to poslechnem.“ Pozornost Vicky se vrátila zpět k ženě stojící vedle ní.
„Můj táta mi jednou řekl, že si vypočítal, že tehdy šlo do Woodstocku asi milion lidí.“
„To možná trošku přeháněl,“ řekla Vicky.
„Ne, víš, lidem se tak líbila ta představa, že by tam mohli být, že i když tam nešli, tak potom tvrdili, že se toho zúčastnili. Možná že si dokonce fakt mysleli, že tam byli.“
„Tak ty mluvíš o tom našem večírku?“ zeptala se Vicky. „Já si myslím, že tady každá z nás věří tomu, čím prošla, ať už to bylo cokoli.“ Najednou doopravdy pocítila z té noci únavu. V hlavě jí bzučelo.
„Asi – no dobrá.“
„Já teď navrhnu něco ještě nepříjemnějšího,“ řekla Vicky. I ve tmě viděla bledý ovál dívčina obličeje. „Slyšela jsi o syndromu astronautů?“
„Ne,“ řekla překvapeně Carol Anne.
„Lidi lítali na Měsíc,“ řekla Vicky. „Teda aspoň muži. Jednou jsem četla článek, kde byl rozhovor s lidma, co chodili po Měsíci. No a představ si, že to pro ně byla ta největší, nejúžasnější a nejdůležitější věc, která se jim kdy přihodila.“
„No a?“ zeptala se Carol Anne, která nechápala, co tím chce Vicky říct.
„No a pak se vrátili na zem. A museli strávit zbytek života děláním věcí, který byly stokrát míň zajímavý. Politiku nebo pojišťovací agenty nebo psali knihy, a to proti chození po Měsíci nebylo vůbec nic.“
Carol Anne byla chvíli zticha. „Takže všechny ty ženy, které se tu sešly, vlastně kráčely po Měsíci?“
„Všechny něco prožily. Přežily. Nic tak úžasnýho jako tohle se jim už nikdy nepřihodí.“
„A co ty?“ zeptala se Carol Anne. Plácla se přes pusu, jako by se najednou snažila vzít svá slova zpátky.
„Já jsem jedna z nich.“ Snažila se usmát, aby zmírnila účinek svých slov. „Prošla jsem mnoha vztahy, zaměstnáními, měla jsem manžela, další vztahy, další zaměstnání. Nic tak silného se mi už nikdy nepřihodilo.“ Říkala si, to zní jako nějaký náboženský zážitek. A možná že jo.
Carol Anne si povzdychla, téměř vzlykla.
„Tak, a co ty? Jsi příliš mladá na takový Měsíc. Já to vím a ty to víš. O nich jsme už mluvily. Teď jsem tu jen já a ty. A o mně už jsi slyšela.“ No, aspoň něco, pomyslela si.
Carol Anne se slepě natáhla po dlani Vicky a pevně ji stiskla. Zdálo se, že se snaží něco říct. Ale nedařilo se jí to.
„Uklidni se. Jen klid.“ Vzala mladší ženu do náručí. „Jen klid,“ opakovala.
„Neznám ho,“ mumlala Carol Anne do Vickyina ramene. „Teda ne přímo. Ale myslím, že zabil mou matku.“ Začala plakat. Vicky ji jemně kolíbala, nechala ji, ať se vypláče.
„Nevíme to jistě,“ řekla nakonec Carol Anne. „Já s tátou to nevíme. Její tělo, nebo aspoň něco, co by z něj zbylo, se nikdy nenašlo. V roce 1975 mi bylo pět. Máma byla hodně mladá, když jsem se narodila. A víš co? Narodila jsem se 25. ledna. A devatenáct let jsem nevěděla, jaký to má skrytý smysl. V roce 1989 jsem ke svým narozeninám dostala jen jeden dárek, popravu.“ Chmurně se usmála. „Předtím – rok 1975. Bylo to začátkem zimy, nějakou dobu předtím, než jsi mu unikla ty. Bydleli jsme ve Vailu. Našli jsme mámino auto na veřejném parkovišti. Nebylo zamčené a policie později řekla, že někdo něco udělal se zapalováním. Řekli, že nikde nebylo ani stopy po násilí. Prostě zmizela. Už jsme ji nikdy neviděli.“ Carol Anne se znovu rozplakala. „Neutekla od nás, jak někteří tvrdili. Dostal ji. A její tělo nenašli.“
Po chvíli ticha vytáhla Vicky z kabelky papírový kapesník a zeptala se: „Proč jsi vlastně tady?“
Nastalo dlouhé ticho a pak se Carol Anne hlasitě vysmrkala. „Myslela jsem si, že to, co tady od vás uslyším, by mi mohlo nějak pomoct. Ohledně mé matky. Už jsem přečetla všechno možné. Viděla jsem všechny kazety. Pořád dokola. Chci jen vědět, co se tehdy vlastně stalo.“
Ne, myslím, že nechceš, pomyslela si Vicky. Věděla, co se stane, až to řekne, ale přesto to udělala. „Tvoje matka je mrtvá, Carol Anne. Je mi to líto. Hrozně moc. Ale to ty víš.“
Carol Anne se rozvzlykala. Vzala si od Vicky další papírový kapesník. „Já to vím. Vím to. Chci jen vědět víc. Jak se to stalo. Kdo…“
„Stačí, když se smíříš s tím, že je mrtvá,“ řekla Vicky. „Možná že časem vypátráš něco víc.“ Zaváhala. „Aspoň doufám.“
„Je mi dvaadvacet,“ řekla Carol Anne. „Celých sedmnáct let žiju jen tímhle.“
„Máš… někoho?“
„Otec zemřel před pěti lety. Přítele nemám, jestli to myslíš takhle.“ Pak truchlivě dodala: „Myslím si, že z života vlastně moc nemám.“
Jsem ráda, žes to řekla, pomyslela si Vicky. „Ale budeš mít,“ řekla nahlas. „Ale musíš celou minulost, která tě tíží jako závaží, nechat za sebou. Nemůžeš na to zapomenout, ale můžeš dovolit, aby to postupně vyprchalo. Svou daň jsi už zaplatila. Věř tomu.“ Řekni prostě sbohem, pomyslela si. Sbohem navždy, a řekni to naplno. Znovu se natáhla po dívčině ruce. A potom ji poslala do postele. U dveří do jejího pokoje Vicky řekla: „Uvidíme se zítra ráno. Snaž se pořádně vyspat.“
Carol Anne se tvářila, že se snaží hrdinně usmát. Potom zavřela dveře. Vicky slyšela, jak zamkla.

Její vlastní pokoj byl na druhém konci křídla o patro níž. Okna vedla na parkoviště. Kdyby natáhla krk, spatřila by mrakodrapy s blikajícími červenými světly, signály pro letadla.
Když vešla do pokoje, nechala zhasnuto. Lehla si na postel oblečená, s peněženkou a kufříkem přitisknutým k sobě jako kočka s koťaty. Upřeně se dívala vzhůru do tmy, jako kdyby se stále dívala na hvězdy. Ty jasné, mrkající hvězdy západního svahu Colorada. Seskupení hvězd roku 1975. Přemítala, že kdyby šla k oknu a podívala se dolů, možná by viděla měsíční světlo, jak se odráží od toho nahrbeného volkswagenu ve tvaru mušle… Bobbyho auta? Něco z minulosti spojeného s jeho jménem jí pořád probíhalo hlavou, ale nemohla si pořádně vzpomenout co.
Uvědomila si, že její prsty začaly otevírat kufřík, a potom pomalu vytáhla Barbie. Neviděla na ni, ale cítila napjaté smyčky zasekávající se do umělohmotného panenčina těla. Přitiskla talisman k sobě a neviditelně se usmála.
Někteří muži, pomyslela si Vicky, by poslali jenom kytky. Ale později, když tma začala pronikat každým pórem, každým otvorem jejího těla a naplňovala ji nocí a smutkem, vzpomněla si na Carol Anne a rozplakala se. Vicky už neplakala hodně dlouho. Už sedmnáct let, aby byla přesná. Sedmnáct let bez života. Sedmnáct let hledání. Aspoň, říkala si, je Carol Anne ještě mladá. Může z tohoto víkendu zmizet a začít nový život. Nemusí zůstat prázdná.
A co já, řekla si, dřív než v sobě stačila divoce potlačit nával sebelítosti.
Vážně, co? Před sedmnácti lety. To byl zřejmě ten druhý největší zážitek v jejím životě. Ten největší má teprve přijít. Možná. Přichází už od roku 1975. Ne, tak to taky není, říkala si, a cítila to zmatení v čase. Jediné, co opravdu chce, je ještě jednou se projít po Měsíci.
Potom se rozplakala, až ji pláč přemohl a ona usnula.
Věděla, že to byl jen sen, ale to nesnížilo jeho účinky. Ležela pořád v posteli, ale ta byla teď širší, než si bylo vůbec možno představit, a jemnější, než šlo vůbec doufat. Ležela svázaná tak pevně, že se vůbec nemohla hnout.
Ale co na tom pocitu bezmocnosti bylo příjemné, byl fakt, že za nic nenese odpovědnost. Byla v tom lanku jako v ochranném obalu, cítila, jak se jí provaz zarývá do kůže, hluboko do masa, ostrá řezavá bolest pálící jako laserové paprsky.
Ale uvědomila si, že ta bolest je milostí ve srovnání se všemi těmi roky otupělosti. To lanko svazovalo její tělo a zároveň udržovalo teplo, a teď se to teplo kumulovalo víc a víc a zaplavilo ji zevnitř jejího těla až po vnější vrstvy kůže.
Krev jí tekla z koutků, v místě, kde se provaz zasekl příliš pevně, a nemohla ho posunout ani jazykem. Ale trocha krve stejně tekla zase zpátky. Krev měla teplou, lesklou a slanou. Zasténala a pohnula se, jak jí pouta dovolovala nejvíce. Skoro jí to stačilo.

Probudila se zmatená a otupěle zírala na budík. Uvědomila si, že do svítání zbývá ještě asi hodina. Moc toho nenaspala. Ale chtěla se protáhnout. Cítila, jako by do jejího těla vjel život. Víc, cítila se… hledala přesný výraz… plná naděje.
Otočila se a opřela se o polštář. U nohou postele stál Bobby Cowell. Pomalu pohupoval levou rukou sem a tam. Zalesklo se v ní něco kovového. Univerzální klíč. Vicky se snažila promluvit.
Díval se na ni, jak spí. Sledoval její sen.
„Prostě mě něčím přitahujete,“ řekl tiše. Usmál se a v pološeru mu zasvítily zuby.
Neměla nic v plánu. Vysunula nohy z postele a slyšela, jak kufřík spadl na koberec, pak se posadila a zhluboka se nadechla, aby překonala náhlou závrať. Po několika vteřinách vstala a zaváhala.
Mohla by se vrhnout k telefonu. Nebo ke dveřím. Neviděla u něj žádnou zbraň kromě toho klíče.
„Vím, kdo jste,“ řekl Bobby. „Vím všechno, co chcete vědět.“ Ustoupil ode dveří. Mohla utéct.
„A co chcete vy?“ řekla.
„Vzít vás na projížďku. Je ještě krásná noc. Vyjedeme si do hor.“
Bylo to skoro jako sen. Zapomněla si vzít kabát, ale pozdní noc jí nepřipadala chladná, takže to nevadilo.
Dole u nouzového schodiště na něj počkala. „Předpokládal jsem, že přijdete,“ řekl tiše a vzal ji pod paží.
„Přišla jsem.“ Není to pořád jen sen? Všechno bylo v pohybu, jen trochu pomalejší než ve skutečnosti.
Šli dál. „Mám auto na parkovišti,“ řekl Bobby.
Vicky přikývla a volnou ruku položila na jeho prsty na své paži. „To mě napadlo,“ řekla. Měl tak teplé prsty. Ale to vzrušení uvnitř bylo chladné. Podívala se vzhůru a uviděla vzdálený, zapadající měsíc.
Prošli mezaninem a kráčeli ke schodům vedoucím k parkovišti. Vicky na zlomek vteřiny zaváhala, podívala se zpátky přes Bobbyho rameno a znovu zaváhala, teď trochu déle.
Na druhé straně rampy stála Carol Anne, nakláněla se směrem od města a upřeně se na ně dívala. Její výraz se neustále měnil. Vicky předpokládala, že si Bobby nevšiml, jak se na ně Carol Anne dívá. Možná že ji uvidí ráno. Možná že ne.
„Tak pojďte,“ řekla Vicky a otočila se zády ke schodišti. A na začátku svého posledního sestupu do vnějšího světa si vzpomněla na poslední tajemný výraz v obličeji Carol Anne. Toužebný?
Doufala – zoufale si přála –, aby byl jen toužebný.
PŘICHÁZÍ A ODCHÁZÍ

Robert Silverberg
Robert Silverberg píše sci-fi, horory, historickou a erotickou literaturu, ale i naučné knihy o vědě, dějinách a archeologii. Získal za svou tvorbu už řadu mezinárodních ocenění. Mezi jeho romány patří Dying Inside (Umírající uvnitř), The Book of Skulls (Kniha lebek), Born with the Dead (Narozen s mrtvým), Tom O’Bedlam, Lord Valentine’s Castle (Hrad Lorda Valentina), The Face of the Waters (Tvář vod) a z poslední doby Kingdoms of the Wall (Království zdi). Jeho sbírky povídek zahrnují například The Conglomeroid Cocktail Party, Majipoor Chronicles a The Collected Stories of Robert Silverberg. Vydal také řadu antologií včetně New Dimensions a v současné době edici The Universe, kterou řadu let redigoval zesnulý Terry Carr.
Silverberg jen ojediněle píše horory v tradičním slova smyslu (výjimkou je snad jen Warm Man), ale ve většině jeho děl najdeme hororové prvky.
Silverberg uplatnil svůj výrazný, strohý prozaický styl dokonale i v povídce It Comes and Goes. Tento příběh, poprvé vydaný v časopise Playboy, není hrůzostrašný, ale přesto ve čtenáři vzbuzuje neklid a znepokojení.
E. D. & T. W.
Ten dům se objeví a zase zmizí a zdá se, že to nikoho nezajímá. Tak to mezi sousedy chodí. Všichni mají hlavu sklopenou – všímají si jen věcí, které jsou důležité pro jejich osobní blaho, a všechno ostatní je pro ně nepodstatné, bezvýznamné nebo představuje potenciální hrozbu.
Je to úplně obyčejný dům, třicet nebo čtyřicet let starý, jednopatrový, bíle omítnutý. Stojí na rohu ulice a má asi šest místností. V oknech jsou zelené žaluzie, před domem zaprášený trávník. Vede k němu z ulice mizerně vydlážděná cesta. Po obou stranách vchodových dveří jsou neudržované keře a kolem nich rozházené smetí a staré harampádí – nádoba na odpadky, starý gril a podobné nesmysly.
Všechny domy v okolí vypadají stejně. V téhle čtvrti se architekt zrovna moc nevyznamenal. Jsou tu řady obyčejných malých domů, ani brlohy, ani nic úžasného. Stárnoucí domy, obydlené lidmi, kteří nemají na nic lepšího, ale taky už nespadnou níž. I jména ulic tu jsou tak stereotypní, že je člověk okamžitě zapomene: Javorová, Dubová, Smrková, Borová. Je těžké rozeznat jednu ulici od druhé, a obvykle to ani není potřeba. Naučíte se poznat svou vlastní a ty ostatní – kromě Ořechové, kde jsou obchody – vás nezajímají. Vím, jak se dostat k tomu bílému domu se zelenými žaluziemi – stačí zahnout doprava, pak jít ulicí dolů až na roh, znovu doprava a jste tam –, ale vůbec si nejsem jistý, jestli to je Smrková, Dubová nebo Javorová ulice. Prostě tam trefím.
Ten dům tu stojí pět nebo šest dní a pak je najednou místo prázdné. Zůstane to tak deset nebo čtrnáct dní a pak se dům zase objeví. Řekli byste, že si toho lidi všimnou a že o tom budou mluvit. Ale nikdo se tu o nic nestará. Já vlastně taky ne. Ale nedokážu si nevšímat věcí kolem sebe. V tom jsem jiný než ti ostatní.

Poprvé jsem viděl ten dům jednoho sychravého pondělního rána na přelomu zimy a jara. Pamatuju si, že to bylo pondělí, protože lidi šli do práce a já ne, což pro mě bylo tenkrát něco úplně nového. Vzpomínám si, že to bylo na přelomu zimy a jara, protože na severní straně ulice byly ještě zbytky špinavého sněhu, ale na jižní straně už kvetly v zahradách forzýtie a krokusy. Šel jsem si do obchodu v Ořechové ulici koupit ranní noviny. Denní procházka je pro mě velmi důležitá – ať prší, nebo svítí sluníčko. Je to součást mé ozdravné kúry. Chtěl jsem noviny taky proto, že jsem ještě pořád studoval inzeráty, ve kterých hledali někoho na výpomoc. A cestou po Smrkové ulici (nebo to byla Borová?) mě upoutal pohyb ve dveřích toho bílého domu. Zvedl jsem hlavu.
Záblesk něčí postavy.
Nějaká žena.
Nahá žena. Vrhl jsem tím směrem jen rychlý, kradmý pohled a ta žena stála za skleněnými dveřmi, takže jsem ji pořádně neviděl. Ale určitě jsem zahlédl její nahé rameno, oblý bok, stehno a lýtko. Pak byla najednou pryč a zanechala jen mlhavou stopu v mé mysli.
Zůstal jsem stát, zíral jsem do tmy dveří a čekal, jestli se snad znovu neobjeví. Doufal jsem že ano. Zoufale jsem si to přál. Ne proto, že bych tak moc potřeboval striptýz, ale protože jsem chtěl, aby byla skutečná. Ne jen nějaká halucinace. Měl jsem to ráno naprosto čistou hlavu – vlastně jsem byl už měsíc a půl vyléčený, od sedmého února, a nechtěl jsem uvěřit, že bych ještě pořád trpěl halucinacemi.
Ve dveřích byla tma. Už se neobjevila.
Samozřejmě že ne. Ani nemohla, protože tam vůbec nebyla. To, co jsem viděl, byla pouhá iluze. Jak by to mohla být skutečnost? Tady skutečné ženy v devět ráno za sychravých dní své nahé hýždě ve dveřích nevystavují. A nemají takové boky a stehna.
Ale pustil jsem to z hlavy. Jsem přece vyléčený, tak proč si přidělávat problémy? Řekl jsem si, že to byla jen hra světel. V žádném případě jsem to nehodlal brát vážně.
Šel jsem do Ořechové ulice a koupil jsem si ranní PostStar. Prohlížel jsem si inzeráty a hledal jsem ten, který by říkal:

JESTLI JSTE INTELIGENTNÍ, SCHOPNÝ, PRACOVITÝ ČLOVĚK, KTERÝ PRAVÉ PROŽIL ZLÉ CHVÍLE A TEĎ SE ZOTAVUJE A HLEDÁ MOŽNOST, JAK SE VRÁTIT ZPÁTKY DO VELKÉ HRY ZVANÉ ŽIVOT, MÁME ZAMĚSTNÁNÍ PRÁVĚ PRO VÁS.

Žádný takový inzerát tam nebyl.
Cestou domů jsem se potají znovu zadíval směrem k bílému domu na rohu ulice, abych zjistil, jestli se tam neděje něco zajímavého. Ale ten dům tam vůbec nebyl.

Jmenuju se Tom a jsem závislý.
Jmenuju se Tom a jsem závislý.
Jmenuju se Tom a jsem závislý.
Říkám vám to třikrát, protože to je pravda. Jestli je vůbec něco na mně pravda, pak je to tohle. A taky je pravda, že je mi čtyřicet a že jsem úspěšně pracoval v reklamě, zásilkové službě a několika dalších profesích. A v každém z těch úspěšných zaměstnání jsem dospěl k neúspěšnému konci. Napsal jsem taky tři romány a několik povídek. A od devětadvaceti jsem deset let konzumoval kokain, marihuanu, LSD, povzbuzující drogy a směsi nejrůznějších léků, které by normální člověk vůbec nepozřel. Bral jsem věci, o kterých jste asi ani nikdy neslyšeli. A myslím, že bych klidně přešel i na jiné, dosud neobjevené prostředky, jakmile by byly jen trochu dostupné. O svých čtyřicátých narozeninách jsem konečně udělal rozhodující krok. Připustil jsem, že drogy jsou zrůdné monstrum, příliš silné na to, abych se s ním dokázal poprat, a že se mi můj vlastní život začal vymykat z rukou. Přiznal jsem si, že bych se chtěl obrátit k nějaké Moci, která je silnější než já a než to drogové monstrum, a pokorněji poprosit, aby mi vrátila zdravý rozum a pomohla mi ubránit se nepříteli.
Žiju teď v malém, zařízeném pokoji v malém městě, které je tak nezajímavé a nudné, že si člověk ani nepamatuje jména ulic. Zapojil jsem se do programu a třikrát týdně chodím na společná sezení. Vykládám tu lidem, jejichž příjmení ani neznám, o svých chybách (které klidně přiznám) a svých ctnostech (které mám), i o jedné své velké slabosti. A oni mi pak povídají o svých.
Jmenuju se Tom a jsem závislý.
Od sedmého února se mi daří docela dobře.
Až na ty halucinace.

Neuvědomil jsem si, že ten dům zmizel. Lidi obvykle nepředpokládají, že by se domy mohly ztrácet. Prostě jsem si jen v duchu řekl, že jsem určitě šel do obchodu jednou ulicí a vracel se domu nějakou jinou. Protože jsem měl čistou hlavu, nenašel jsem pro tu věc žádné jiné rozumné vysvětlení.
Šel jsem domů a zatelefonoval potenciálním zaměstnavatelům. S obvyklým výsledkem. Díval jsem se na televizi a myslel přitom na tu ženu za skleněnými dveřmi.
Přemýšlel jsem o tom, jaký účinek na mě dokáže mít malá, nepatrná hromádka bílého prášku nasypaného na zrcátku. Na takové věci člověk nikdy nepřestane myslet. Na tu zvláštní vůni, kterou ucítíte v nose, a na účinek té látky. Nevymažete to z hlavy. Právě naopak. Když nepřemýšlíte zrovna nad vůní té substance, uvažujete o spoustě nedůležitých věcí, jako třeba o tvaru zrcátka. Vážně. Věřte mi.
Tři nebo čtyři dny pršelo. Byl to příšerný, nepřetržitý déšť. Když jsem konečně mohl zase vyjít ven, zahnul jsem doprava a znovu doprava a pak jsem se podíval doleva – a byl tam. Bílý dům, zářící v jarním sluníčku. Ale tentokrát žádná žena.
Uviděl jsem ale něco jiného, mnohem podivnějšího. Na trávníku před sousedním domem s hnědou šindelovou střechou ležely srolované ranní noviny. Očuchával je nějaký pes. Byl to bílý voříšek s dlouhýma nohama a černou hlavou. Najednou popadl noviny do tlamy, otočil se a rozběhl se k bílému domu.
Skleněné dveře se trochu pootevřely. Ale neviděl jsem nikoho, kdo by je otvíral.
Ten pes tam stál a rozhlížel se kolem sebe. Vypadal zaraženě. Upustil noviny a začal funět, jazyk mu visel ven z tlamy, jako by to bylo uprostřed léta, a ne na konci března. Pak se znovu sehnul, podivným strnulým pohybem jako nějaký robot, a noviny zvedl. Otočil se a zíral na mě, skoro jako by mě prosil o pomoc. Oči měl úplně bezvýrazné jako dva skleněné korálky, uši mu stály. Záda měl prohnutá a ocas vztyčený.
A pak se najednou viditelně uvolnil. Svěsil uši a v jeho očích se objevilo něco jako úleva. Zase se z něj stal normální hodný pes. Zavrtěl ocasem, poskočil a proběhl dveřmi s novinami v tlamě. Dveře se za ním zavřely.
Chvíli jsem postával poblíž. Dveře zůstaly zavřené. Pes se nevrátil.
Přemýšlel jsem, čemu bych měl spíš uvěřit: že jsem viděl, jak se ty dveře samy otevřely, aby psa pustily dovnitř, nebo že jsem si to všechno jen představoval?

Pak došlo k té příhodě s kočkou. Bylo to o den nebo dva později.
Byl to zrzavý kocour se zplihlýma ušima. Viděl jsem ho toulat se v těch místech už dřív. Mám rád kočky. A tuhle jsem měl obzvlášť rád. Bylo to zvíře, které vychovala ulice.
Ten den se kocour objevil na trávníku před bílým domem. Dveře byly zase pootevřené. Kocour na ně zíral a vypadal hrozně vztekle.
Srst měl naježenou, ocasem mrskal sem tam jako bičem. Syčel a vrčel zároveň. Celé tělo se mu chvělo.
„No tak, jen klid, kamaráde!“ řekl jsem mu. „Co se děje?“
Zdálo se, jako by se mu nohy chtěly pohnout směrem k domu, ale mozek ne. Zápasil sám se sebou. Ten dům ho volá k sobě, pomyslel jsem si najednou užasle. Stejně jako předtím psa. Když voláte na nějakého psa dost dlouho, nakonec instinktivně poslechne a přijde, ať se mu to líbí, nebo ne. Ale kočku nepřimějete jen tak něco udělat proti její vůli. Stál jsem tam, pozoroval toho zrzavého kocoura a narůstal ve mně neklid.
Kocour zmizel.
Zoufale zápasil sám se sebou, ale přibližoval se zároveň čím dál blíž ke dveřím. Když došel k prvnímu schodu, podařilo se mu na okamžik zastavit. Pomyslel jsem si, že se snad přece jen osvobodí od toho, co ho přitahuje, ať je to cokoli. Ale pak se přestal třást, celé tělo se mu očividně uvolnilo a proplížil se přes práh toho domu.
Večer jsem se v klubu chtěl zeptat ostatních, jestli nevědí něco o bílém domě se skleněnými dveřmi. Všichni v tomhle městě vyrostli, ale já jsem tu žil jen pár měsíců. Možná, že má ten bílý dům tajuplnou pověst. Ale nebyl jsem si jistý, ve které ulici je, a jeden muž jménem Eddie měl zrovna vážné problémy se svou ženou a potřeboval o tom mluvit. Když skončil, seděli jsme všichni u stolu a diskutovali o basketbalovém zápase. Nějak jsem se nedokázal přimět říct. „Nevadilo by vám, kdybych změnil téma? Viděl jsem totiž pár bloků odsud jeden dům, ve kterém zmizel pes a pak kočka.“ Mysleli by si, že jsem znovu propadl drogám, a chtěli by mi pomoct, abych se z toho dostal.

Vrátil jsem se tam o několik dní později a ten dům jsem nemohl najít. Místo bylo prázdné, žádná vydlážděná cesta, žádné schody, žádný odpadkový koš, nic. Tentokrát jsem bezpečně věděl, že jsem nešel jinou ulicí. Dům, který s tím bílým sousedil, tam pořád byl. Dům s hnědými šindeli, před kterým pes našel noviny. Ale bílý dům byl pryč.
Co to k čertu je? Dům, který se objeví a zase zmizí?
Polil mě pot. Je možné, že mám tak příšerné halucinace, když už celé měsíce nic neberu? Když užíváte drogy, míváte halucinace, protože těžký narkoman spí sotva šest hodin za týden – ne za noc, ale za týden –, a nespavost dřív nebo později způsobí, že začnete vidět na zdech brouky, na podlaze krysy a tak podobně. Ale já jsem teď spal dost, a přitom se mi dělo tohle. Nejdřív mě to vyděsilo a pak jsem dostal vztek. Nezasloužil jsem si to. Jestli ten dům není žádná halucinace, a já jsem si myslel, že není, co to tedy je? Tolik jsem se snažil, abych si dal život zase do pořádku, a…
Jen klid, řekl jsem si v duchu. Nic se neděje. Nikdo po tobě přece nechce, abys uměl vysvětlit záhady, které se vymykají logickému chápání. Jen klid.
Za čtyři dny se ten dům zase objevil.

Ještě pořád jsem se nedokázal přinutit mluvit o tom na našich setkáních, i když by mi to třeba pomohlo. Nedělalo mi potíže veřejně přiznat, že jsem navyklý na drogy. Aspoň ne v místnosti plné lidí s podobným osudem. Ale vstát a všem říct, že jsem blázen, to bylo něco úplně jiného.

Všechno bylo čím dál podivnější. Jednou odpoledne jsem uviděl poblíž toho domu dětskou tříkolku, která se sama řítila po ulici, jakoby tažená za nějaký neviditelný provázek. Projela kolem mě a zahnula za roh. Sledoval jsem, jak začala stoupat nahoru po schodech toho bílého domu a pak zmizela vevnitř.
O půl minuty později přisupěl majitel tříkolky, buclatý, asi pětiletý chlapec v modrých legginách. „Moje kolo!“ křičel. „Moje kolo!“ Představil jsem si v duchu, jak běží nahoru po cestě a mizí taky v tom domě. Jako pes, kočka a tříkolka. Nechtěl jsem dopustit, aby se to stalo. Ale zároveň jsem ho nemohl jen tak popadnout za ruku a zadržet. Tak jsem udělal druhou nejlepší věc. Postavil jsem se na cestu, která vedla přes trávník směrem k domu. Dítě do mě vrazilo a upadlo. V tom okamžiku k nám přišla nějaká žena, asi jeho teta nebo babička. Pomohl jsem chlapci vstát. Pak jsem se na ni usmál a řekl jsem: „Měl by si dávat pozor na cestu.“
„Moje kolo!“ naříkal kluk. „Kde je moje kolo?“
Žena se na mě podívala a zeptala se: „Neviděl jste někoho odnášet odtud dětskou tříkolku?“
„Bohužel ne, madam,“ odpověděl jsem. „Vycházel jsem tady zpoza rohu a tenhle chlapec do mě vrazil. Ale žádnou tříkolku jsem neviděl.“ Co jiného jsem jí mohl říct? Že jsem se díval, jak ta tříkolka sama od sebe jede nahoru po schodech a mizí v domě?
Vrhla na mě utrápený pohled. Ale očividně jsem neměl tříkolku v kapse kabátu a myslím, že ani nevypadám jako někdo, kdo se specializuje na kradení věcí malým dětem.
Pes. Kočka. Tříkolka.
Otočil jsem se a odešel.

Druhý den jsem zahlédl nějakého chlapce v zeleném svetru, jak běží ulicí a háže si míčem z ruky do ruky. Mohlo mu být asi čtrnáct. Když šel kolem bílého domu, skleněné dveře se otevřely dokořán. Dítě se zastavilo, otočilo se a vhodilo míč vysokým obloukem dovnitř.
Dveře se zavřely.
Chlapec zůstal stát na ulici jako zkamenělý, zíral na svou ruku, jako kdyby ji nikdy předtím neviděl. Vypadal ohromeně.
Ale za okamžik se vzpamatoval a začal stoupat po cestě nahoru k domu. Chtěl jsem na něj zavolat, aby tam nechodil, ale nemohl jsem ze sebe vydat ani hlásku. A stejně jsem si nebyl jistý, co bych mu vlastně měl říct.
Zazvonil a čekal.
Zatajil jsem dech.
Dveře se znovu začaly otvírat.
Ale chlapec nešel dál. Chvíli tam stál a nakukoval dovnitř, pak se otočil a rozběhl se přes trávník pryč.
Co tam viděl?
Utíkal jsem za ním. „Hej, chlapče! Počkej!“
Býval jsem kdysi docela dobrý běžec. Ale teď už asi nejsem. Nedohonil jsem ho.

Ten večer jsem nešel do klubu, ale na výzvědy k tomu domu. Zahalený tmou jsem se plížil křovím a snažil se nakouknout do oken.
Jestli jsem měl strach? Jistě. Vy byste ho snad neměli?
Ptáte se, jestli jsem nechtěl dávku? Nebuďte naivní. Pořád jsem ji chtěl, a ne jen jednu. Teď taky – a pořádnou. Dala by mi sílu, sebedůvěru a neotřesitelnou jistotu Sherlocka Holmese. Ale nezůstal bych u jedné. Jmenuju se Tom a jsem závislý.
Co jsem viděl? Nějakou ženu, s největší pravděpodobností tu, kterou jsem tenkrát zahlédl ve dveřích. Přecházela z místnosti do místnosti, takže jsem ji neviděl jasně. Byla to vysoká, štíhlá blondýna a měla na sobě dlouhé červené šaty z nějaké lesklé látky, která jí přiléhala k tělu. Pohybovala se vznešeně a elegantně. Vypadalo to, že uvnitř není vůbec žádný nábytek, jen nějaké krabice a bedny, které přenášela sem tam. Bylo to čím dál podivnější. A nezahlédl jsem tam kočku, psa ani tříkolku.
Přecházel jsem potichu od jednoho okna k druhému a doufal, že ji spatřím zblízka. Přikrčil jsem se za keřem šeříku a opatrně jsem se postavil k okennímu parapetu, abych rychle nakoukl dovnitř. Určitě mě mohl vidět někdo z ulice, ale byla bezměsíčná noc a lidi se obvykle v takové tmě venku neprocházejí.
Zdálo se, že v domě nikdo jiný není. A asi patnáct minut jsem neviděl ani ji. Možná že se šla osprchovat nebo spát. Měl jsem sto chutí zazvonit u dveří. Ale proč? Co bych jí řekl, kdyby otevřela? Co tady vlastně dělám?
Kradl jsem se tiše zpátky křovím a říkal si, že už je nejvyšší čas, abych odešel. A pak se najednou objevila v okně a dívala se přímo na mě.
Usmívala se a kynula mi rukou.
Pojď sem, chlapče.
Vzpomněl jsem si na kočku. Na psa. Začal jsem se třást.
Otočil jsem se a zoufale utíkal tichými ulicemi s vyděšeným výrazem v očích – přesně jako ten kluk s míčem.

Dostal jsem se do stavu, kdy jsem měl dojem, že by mě mohla uklidnit jedině malá dávka něčeho povzbuzujícího. Většinou mi první dávka pomohla. Zbavila mě těžkého břemene, utišila bolest a dala odpověď na všechny otázky. A přiměla mě dát si druhou. Druhá vyvolala třetí, třetí si vyžádala čtvrtou, čtvrtá pátou – a tak dál, celý den a celou noc bez přestávky. Hnal jsem se do nádherných výšek, ze kterých není návratu. A pak přišla lhostejnost, nespavost, zvracení, hubnutí, začaly mi vypadávat vlasy, krvácel jsem z nosu, měl jsem halucinace a celý jsem se třásl…
Nevzal jsem si nic. Místo toho jsem šel do klubu, nervózní a zmatený. Řekl jsem, že se potýkám s podivnou záhadou. Ale neupřesnil jsem, o co jde.

Ten dům byl celé dva týdny pryč. Kontroloval jsem to každý den. Jaro už bylo v plné síle, když se zase objevil. Stromy se zelenaly a všechno kvetlo.
Ta blondýna se taky vrátila. Pokaždé, když jsem šel kolem, jsem se na ni podíval. A chodil jsem kolem každý den. Jako by poznala, že jdu. Někdy byla v okně, ale obyčejně stála ve skleněných dveřích. Měla na sobě většinou své červené přiléhavé šaty. Vlastnila i několikeré další oblečení, všechno bylo nóbl, ale přesto vypadalo podivně – příliš široké v ramenou a v těle moc úzké. Jednou – nemohl jsem tomu skoro ani uvěřit – přišla ke dveřím úplně nahá. Chvíli tam stála a sluneční paprsky se odrážely od jejího nádherného těla.
Pořád se usmívala. Určitě věděla, že jsem to já, kdo nakukoval tu noc do oken, ale zdálo se, že jí to nevadí. Dívala se na mě a její oči říkaly, Co kdybychom se trochu blíž poznali? Někdy mi pokynula rukou, abych šel dál.
Ne. Ani za nic.
Ale nedokázal jsem tam přestat chodit. Ten dům, žena, ta záhada – všechno mě přitahovalo jako magnet.
Měl jsem dvě teorie. Podle té první to byla osamělá, nadržená, znuděná ženská, která hledala rozptýlení. Možná, že ji tahle naše podivná hra vzrušovala.
Bylo to jednoduché, až příliš jednoduché. Proč by tak krásná žena žila sama? Proč by vůbec byla v tomhle nudném městě? A v té teorii jsem vůbec nebral v úvahu záhadné mizení jejího domu. Ani to, co se stalo před mýma očima s kočkou, psem, tříkolkou a s klukem s fotbalovým míčem. Ten pes se vrátil – ten den, kdy jsem ji spatřil nahou, seděl na schodě přede dveřmi – ale nikdy nešel dál než pár metrů od domu a pohyboval se podivně mdlým, ospalým způsobem. Po kočce ani tříkolce nezůstala jediná stopa.
A moje druhá teorie? Je to dům z budoucnosti. Nějací mimozemšťané zkoumají náš život na konci dvacátého století a chtějí nasbírat co nejvíc důkazů. Vezmou si, co se jim namane – hračky, zvířata, noviny. A teď se pokoušejí polapit skutečného, živého člověka z dvacátého století. Loví ho způsobem, jakým se chytají ryby, až na to, že používají jako návnadu krásnou ženu.
Že je to bláznivý nápad? Jistě. Ale na nic rozumnějšího jsem nedokázal přijít.

Uběhlo deset dní a dům zase zmizel. Když se o týden později objevil, zdálo se, že tam ta žena není. Ale pořád to vypadalo, že se mě tajemné nadpozemské bytosti snaží vlákat dovnitř. Kdykoli jsem šel kolem, dveře se tiše otevřely, i když uvnitř nebylo nikoho vidět. A zůstaly otevřené, jako by čekaly, až vejdu.
Bylo to velké pokušení. Přitahovalo mě to tam čím dál víc, protože jsem postupně ztrácel vyhlídky na lepší budoucnost. Nemohl jsem najít práci. Nenavázal jsem žádné užitečné kontakty. Došly mi peníze. To jediné, co jsem měl, byl klub a lidi, kteří byli jeho součástí. Byli sice docela milí, ale ani s jedním z nich jsem se nechtěl víc sblížit.
Tak proč bych nešel do toho domu? I kdyby mě sebrali a vzali s sebou do roku 2999, i kdyby o mně pak už nikdy nikdo neslyšel, ztratil bych něco? Přišel bych jen o jednotvárný život v nudném městě, o život ze stále se zmenšujících úspor. Přestal bych snít o kouzelném bílém prášku a nechodil bych už do klubu, kde pár obětí stejně bídné nemoci svádí nekonečný boj, aby zachránily vratké loďky života před potopením. Ať bych se ocitl kdekoli, všude by to muselo být lepší.
Jenže jsem samozřejmě nevěděl, jestli mě ti návštěvníci z budoucnosti chtějí vůbec vzít s sebou. Byla to jen moje vlastní divoká představa. Třeba by se mi vůbec nic nestalo, kdybych prošel těmi dveřmi. Bylo to něco jako ruská ruleta, a já jsem ani neznal svého protihráče.
Jednoho dne jsem zmačkal kousek papíru do kuličky a hodil ho do otevřených dveří. Předtím jsem na něj napsal tyhle otázky:

KDO JSTE?
ODKUD JSTE?
CO HLEDÁTE?
CHCETE MĚ?
UBLÍŽÍTE MI?

Čekal jsem na odpověď, ale žádná nepřišla.
Dům zmizel a zase se objevil. Ta žena tam ještě pořád nebyla. Ani nikdo jiný. Ale pokaždé, když jsem šel kolem, dveře se zdánlivě samy od sebe otevřely, jako by mě někdo zval dovnitř. Stál jsem tam a nehnutě na ně zíral. Za chvíli se zase zavřely.
Udělal jsem z papíru další kuličku a hodil do dveří další vzkaz:

POŠLETE MI ZNOVU TU DÍVKU, TU BLONDÝNKU.
CHCI S NÍ MLUVIT.

Dům zase zmizel, tentokrát skoro na měsíc. Už jsem si začínal myslet, že se nikdy neobjeví (a že tam ve skutečnosti ani nikdy nebyl). Byly dny, kdy jsem se ani neobtěžoval jít kolem toho prázdného místa.
Ale pak jsem tam jednou zašel a dům tam zase stál. A ze dveří se na mě usmívala žena. Řekla: „Nepůjdeš dál?“
Měla na sobě něco tenkého a průsvitného a opírala se o zárubeň dveří. Připomnělo mi to scénu z filmu ze čtyřicátých let.
„Nejdřív mi řekněte, kdo jste. A odkud jste.“
„Nechceš si se mnou užít?“
Zatraceně, to víš, že bych chtěl. Srdce mi tlouklo jako o závod a nohy se mi podlamovaly.
Navlhčil jsem si rty. Vzpomněl jsem si, jak se v tom domě ztratil pes a kočka. A jak nějaká neviditelná síla táhla tříkolku nahoru po schodech. A měl jsem dojem, že i mě něco přitahuje. Ale musím se tomu ubránit. Mám přece víc síly než kocour. Nebo tříkolka.
Řekl jsem: „Potřebuju se toho nejdřív hodně dozvědět.“
„Pojď dál a řeknu ti všechno.“ Řekla to něžně. Ochraptěle. Neodolatelně.
„Nejdřív mi to řekněte. Pojďte ven a popovídáme si tady.“
Zamrkala a zavrtěla hlavou. Pak mi zavřela dveře před nosem.

V klubu vám pořád vtloukají do hlavy, že jste silný, ale ve skutečnosti to jen předstíráte. Jste moc slabí na to, abyste si nevzali drogu, když vás něco podráždí nebo když se cítíte bídně. Je jedině na vás, abyste si přiznali, jak slabí jste, obrátili se někam o pomoc a načerpali sílu, kterou potřebujete.
Já jsem tu sílu našel. Sedmého února jsem si nevzal žádnou drogu, ani osmého a devátého. Teď už uběhly přesně čtyři měsíce a jedenáct dní od chvíle, kdy jsem ji měl naposledy. Začínal jsem si být skoro jistý, že to takhle půjde dál po celý zbytek mého života.
Ale ten dům to všechno změnil. Začal jsem v něm vidět kouzelnou bránu bůhvíkam stejně jako předtím v drogách. Objevoval se a zase mizel, ta žena se usmívala a zvala mě dál a já si uvědomil, že jsem tím vším už úplně posedlý a že se toho nedokážu zbavit. Až se příště ten dům zase objeví, zamířím nahoru po cestě a projdu těmi dveřmi.
Bylo to šílené.
Neprokousal jsem se přece celou léčebnou kúrou jen proto, abych prošel nějakou pomyslnou branou, ne? Zvlášť když jsem neměl ani nejmenší tušení, co je na druhé straně. Dlouho jsem o tom přemýšlel a nakonec jsem se rozhodl udělat tu nejbezpečnější a nejrozumnější věc. Vypadnout odsud. Přestěhuju se do nějakého jiného města, ve kterém se domy neobjevují a neztrácejí a kde nepostávají ve dveřích nahé blondýnky a nezvou mě dovnitř. A tak jsem si jednoho červencového rána koupil jízdenku na autobus do města vzdáleného asi čtyřicet mil od místa, kde jsem bydlel. Bylo přibližně stejně velké, mělo podobné jméno a vypadalo skoro stejně nudně. V jedné ulici za starým kinem jsem našel dům, na kterém visela cedule ZAŘÍZENÝ POKOJ. Pronajal jsem si ho. Podobal se tomu, který jsem měl předtím (až na to, že jsem platil měsíčně o deset dolarů víc). Pak jsem zašel do místního protidrogového centra a opsal si plán společných sezení.
A je to.
Už nikdy neuvidím ten bílý dům.
Ani tu ženu.
Už nikdy nebudu stát před těmi záhadnými dveřmi a cítit, jak mě přitahují.
Když jsem si tohle všechno v duchu říkal, narůstal ve mně pocit, že jsem něco nenávratně ztratil.
Pak jsem stál na autobusovém nádraží a čekal na zpáteční autobus, abych si mohl doma sbalit věci, dát všechno do pořádku s domácí a rozloučit se s přáteli. Rozhlédl jsem se kolem sebe a najednou jsem ji uviděl. Stála úplně nahá ve dveřích úschovny zavazadel a usmívala se na mě.
Nesmysl. Byla to ve skutečnosti úplně jiná žena – tmavovlasá, v modrém stejnokroji autobusové společnosti. A ani se na mě nepodívala.
Neměl jsem žádné halucinace. Prostě jsem jen tak zoufale chtěl, aby to byla ta druhá, že jsem si představoval, že ji opravdu vidím. V tu chvíli jsem si uvědomil, jak moc jsem tím vším posedlý.
Cestou zpátky jsem ji viděl nejmíň padesátkrát. Mávala na mě ze silnice. Usmívala se na mě z kola, které projíždělo kolem. Stála na kraji silnice a snažila se stopovat. Viděl jsem ji všude, kam jsem se podíval. Seděl jsem celý zpocený na sedadle v autobuse a viděl, jak se na mě usmívá ze dveří, které se otvírají a zase zavírají – pořád dokola. Myslel jsem, že z toho snad zešílím.

Než autobus dojel do města, byl už večer. Měl jsem se osprchovat a jít do klubu, ale místo toho jsem šel k tomu domu. Někdo stál na cestě a zíral na skleněné dveře.
Byl přibližně v mém věku, malý chlapík s rozcuchanými, zrzavými vlasy, které mu pomalu začínaly šednout. Připadal mi nějak povědomý. Uvažoval jsem, jestli jsem se s ním nesetkal někdy v klubu. Když jsem prošel kolem něj, vrhl na mě neklidný, skoro provinilý pohled. Bleděmodré oči měl celé podlité krví.
Udělal jsem asi deset kroků, pak jsem se zastavil a otočil.
„Čekáte tu na někoho?“ zeptal jsem se.
„Možná.“
„Na někoho, kdo tu bydlí?“
„Co je vám do toho?“
„Jen tak uvažuju,“ řekl jsem, „jestli byste mi nemohl říct, kdo v tomhle domě bydlí.“
Pokrčil rameny, jako by mě ani pořádně neslyšel. Z jeho pohledu najednou vyzařoval podivný chlad. Měl jsem sto chutí ho popadnout a vyhodit někam do sousedního okresu. Podle toho, jak se na mě díval, ke mně zřejmě cítil totéž.
Řekl jsem: „Bydlí tu nějaká žena, viďte?“
„Vypadněte, jo?“
„Blondýna?“
„Odprejskněte!“
Ani jeden z nás se ani nepohnul.
„Občas tudy projdu a v okně nebo ve dveřích jsem párkrát zahlédl nějakou blondýnku,“ pokračoval jsem. „Zajímalo by mě, jestli jste ji taky někdy viděl.“
Neřekl ani slovo.
Zadíval jsem se směrem k domu – a byla tam. Spatřil jsem její siluetu za oknem napravo ode dveří. Měla na sobě jedny ze svých průsvitných šatů a vlasy jí zářily jako zlato. Usmála se a pokynula nám hlavou. Jako by říkala: Pojďte přece dál.
Málem jsem to udělal. Ještě pár vteřin a rozběhl bych se po té úzké, dlážděné cestě stejně poslušně jako pes s novinami v tlamě. Ale přemohl jsem se. Ještě pořád jsem měl strach z toho, co bych třeba za těmi dveřmi našel. Zůstal jsem nehybně stát – a ten zrzavý muž se začal hýbat. Prošel kolem mě a zamířil nahoru po cestě. Vypadal jako náměsíčný.
„Hej – počkejte…“
Chytil jsem ho za ruku. Rozzuřeně se otočil, chvíli jsme se prali, pak se mi vytrhl, dal mi obě ruce na ramena a povalil mě do křoví. Když jsem se vzpamatoval, zahlédl jsem toho muže, jak vbíhá do otevřených dveří.
Zabouchly se za ním a dům zmizel.
Ztratil se, jako když splaskne bublina. S ním zmizelo i křoví, nádoba na odpadky a ostatní harampádí. Najednou jsem klečel v plevelu uprostřed prázdného trávníku a třásl se jako osika. Zvedl jsem se ze země a šel k místu, kde předtím stál ten dům. Nic. Ani stopa. Zmizel, jako by tam nikdy vůbec nebyl.

O pár dní později jsem se vrátil zpátky do svého starého bytu. Zdálo se mi, že už mi nic nehrozí a uvědomil jsem si, že mi to místo, město i přátelé z klubu moc chybějí. Uběhly už celé měsíce a dům se neobjevil. Chodím se tam dívat skoro každý den, ale místo zůstává prázdné. Vzpomínka na něj – a na ni – mě děsí. Hledám taky muže se zrzavými vlasy, ale jako by se vypařil. Jednou jsem ho popsal v klubu přátelům a někdo řekl: „Jo, to vypadá na Rickyho. Bydlíval tady někde.“ Kde je teď? Nikdo neměl ani ponětí. Já taky ne.
Konečně jsem dostal odvahu zeptat se, jestli někdo z nich neslyšel o malém bílém domě, který se objevuje a zase ztrácí. „Objevuje a ztrácí?“ řekli. „Co to k čertu znamená?“ Mlčel jsem.
Mám dojem, že to všechno byla jen nějaká zkouška, ve které jsem neobstál. Nemám na mysli tu ženu. Ona byla jen pouhá návnada. Ale měl jsem možnost znovu začít nový, jiný život – a tu příležitost jsem navždy ztratil. Bolest z té ztráty je zakořeněná hluboko v mém nitru.
Ale vždycky přece existuje ještě druhá šance, ne? Říkají nám to v klubu a já tomu věřím. Musím. Čas od času nechávám vzkazy na tom prázdném místě, kde kdysi stával bílý dům:

AŽ SE PŘÍŠTĚ VRÁTÍTE,
NEODCHÁZEJTE BEZE MĚ.
JSEM PŘIPRAVENÝ.

Ten dům se objeví a zase se ztratí, to já vím. Teď tu není, ale jednou zase bude. Jsem tady. Čekám.
KOUZELNÝ ROH

Grozdana Olujicová
Grozdana Olujicová vydala čtyři romány v Anglii i ve Spojených státech a sbírku pohádek Rose of Mother-of-Pearl (Růže perlorodky), jejíž titulní příběh se objevil v ilustrovaném anglickém překladu. Pohádky Grozdany Olujicové byly zfilmovány, animovány a také přeloženy do dvanácti jazyků.
Kouzelný roh je jednou z několika kratších povídek s poněkud trpkým humorem a autorka tento příběh přeložila ze srbochorvatštiny společně s Jaschou Kesslerem. Stále trvající problémy ve spisovatelčině rodné zemi dodaly této původní pohádce neobvykle sarkastický podtext.
T. W.
Když Raraškinovo darebáctví přesáhlo únosnou mez, Nejvyšší soud rozhodl, že bude vyslán nahoru do Světa, aby kazil a sužoval lidi.
„Ať jde a trápí lidi, dokud trochu nedospěje a nezklidní se – tady v Pekle už se navyváděl dost!“
Ale Raraškinovi se nechtělo opustit bujaré veselí ani staré dobré přátele. Proboha, co on by byl platný na zemi! Rohy a malý zakroucený ocas by ho přece okamžitě prozradily. Zaživa by ho pak stáhli z kůže a putoval by zpátky domů. Jen ať pošlou do světa někoho jiného. Raraškin si stočil ocas a schoval se do nejtemnějšího koutu Pekla. Ale copak se někdo může skrýt před Luciferem?
„Přistup blíž, nebo ti utrhnu uši!“ zahřměl vůdce Podsvětí, nejstarší a nejšpinavější ze všech čertů. „Jen se podívejte na toho hrdinu – že má ale kuráž, nohy na ramena a pryč!“ Starý čert se smál, až se mu břicho třáslo.
Raraškin zůstal stát jako zkamenělý, když ho Lucifer pleskl přes tvář a řekl: „Vezmi si s sebou tenhle roh, má kouzelnou moc. Ať se jím dotkneš kohokoli, okamžitě mu narostou rohy a ocas. Brzy bude po světě běhat tolik lidí s rohy a ocasem, že si tě nikdo ani nevšimne. A teď zmiz!“ Když mu Lucifer vkládal kouzelný roh do dlaně, stačil ho ještě varovat. „Pokud se jím dotkneš člověka, který se stará o cizí blaho víc než o své vlastní, roh se promění v růži. Potom zmizí všechny ocasy i rohy a ty budeš muset utíkat, jak nejrychleji umíš, aby tě lidé nestáhli z kůže. Ale obavy nejsou na místě,“ vesele zaburácel Lucifer. „Bližší košile nežli kabát – to platí u lidí i u čertů!“ Mávl rukou, a než by člověk mrkl, Raraškin stál na nejrušnější ulici neznámého města.
Hned hodil roh na prvního člověka, kterého potkal, a ozdobil ho tak obrovským ocasem. Dalšímu narostl ocas i rohy. Lidé hulákali a smáli se. „Ha ha ha! Podívej se na svoje rohy!“ křičel jeden na svého přítele. „He he he…!“
„Měl by ses raději podívat na svůj tučný ocas!“ šklebil se druhý a plácl přítele přes obličej. Plesk, pláč! Bum, bác! A začali se prát před očima skupiny zevlounů. „Dej mu! Na co čekáš!“ povzbuzovali je přihlouplými žvásty.
„Šéf měl pravdu!“ pomyslel si Raraškin. „Tihle Světáci nahoře nejsou o nic lepší než my.“
Břink! Bác! Břink! Raraškin metal rohem sem tam, až se celé město otřásalo. Soused napadal souseda, syn se vrhal na otce, muž tloukl ženu.
„Ach ano,“ radoval se Raraškin, „kéž by tohle viděli moji kamarádi.“
Nikdo nechodil do práce. Lidé se bavili jinak – zapalovali obydlí svých sousedů, a tak zakrátko vyletěl do povětří první dům. Potom začala hořet první ulice, kam člověk pohlédl, všude šlehaly plameny. Starosta byl šokován: Co podniknout? Když tohle řádění neustane, bude za chvíli po městě.
Sešla se i rada mudrců, ale ani ta nenašla řešení. „Možná by mohla poradit stará Tataga,“ poznamenal kdosi, a připomněl tak nejstarší občanku města, která přežila šest králů a sedm válek – anebo to bylo šest válek a sedm králů?
„Rozumí jazyku rostlin a ptáků.“
Stařena jen potřásla hlavou. „Na tohle potřebujete úplně jiný jazyk.“
Městem kroužil podivný tanec a byl stále divočejší a divočejší. Raraškin házel rohem sem tam a lidé do sebe vráželi a hloupě se chichotali. „Koukej!“ křičel muž s mohutnými rohy na hlavě a bláznivě postrkoval muže, jehož tělo hyzdil pro změnu ocas. Protivník se bránil. „Kdo si myslíš, že jsi, že se na mě tak šklebíš!“ Muž s ocasem udeřil svého soupeře a oba se do sebe pustili, až se svalili na zem.
„Šéf se ani trochu nemýlil,“ zakřenil se Raraškin. „Každý člověk myslí především na sebe!“ Lidé se hádali, rozbíjeli si nosy a proráželi si hlavy. Nemocnice byly přeplněny raněnými, ale boj neustával.
„Je to jako mor!“ mumlala si pro sebe stařena.
Roh řádil jako divoký oheň. Nebylo divu, že se soused sousedovi vyhýbal na sto honů, ale i tak obětí přibývalo. Co mohli dělat? Konečně někoho napadlo, že všechno to trápení způsobuje létající roh, ale nenašel se nikdo natolik troufalý, kdo by se ho pokusil chytit a zničit.
Lidé jen zmateně pobíhali a zbaběle se utěšovali, že třeba právě oni budou těmi, které roh mine.
Roh kroužil městem jako velká zlatá včela. Bzz! Letěl. Břink! Zasáhl. Hospodyně přestaly vařit a prát, učitelé zabednili školy a pekaři odmítali péct chléb. Hlad a špína se šířily jako podzimní mlha. Kdo však dal na varování staré Tatagy, že špína přinese nemoc? Cožpak se někdo staral o zítřek? Odpadků bylo všude až po kolena, ale nenašel se jediný člověk, který by je odklidil.
Rohy? Ocasy? Vždyť je to nesmysl, soudili lidé ze vzdálených míst, když slyšeli podobné zvěsti. Ale jakmile někteří to ubohé město spatřili, začali se mu vyhýbat. Jako by ani divoké husy nemohly odlétnout na jih z toho prokletého města. Tataga měla pravdu: město postihla pohroma. Vymíraly ulice i celé městské čtvrti a jejich místo zaujala zášť a nenávist. Pohled na rohy a ocasy vyvolával hrůzu a ty, kdo vypadali pořád lidsky, ostatní nenáviděli dokonce ještě víc. Jakmile kouzelný roh zasáhl dalšího ubožáka, sršela jim z očí škodolibá radost.
Raraškin skákal radostí. „Kdyby to tak mohli vidět mí bratři. Jujú! Holá hou! Ti by měli radost,“ pomyslel si, když hleděl na mizící město. Jen tu a tam zahlédl nějakého ubožáka, jak se prodírá haldou odpadků, aby ulovil něco k jídlu. A to bylo vše. „Ten starý brach se mýlil, když mi říkal, že někdo může kouzlo zničit,“ napadlo Raraškina.
V té chvíli vyšla z polorozpadlé chatrče malá dívenka a na rukou nesla svého bratříčka. Raraškin na ni pohlédl a propukl v šílený chechot, až mu z očí vytryskly slzy. Dívka byla chromá a na zádech měla hrb. Raraškin na ni chvíli zíral a napadlo ho, že asi jde sehnat něco k jídlu. Komicky vrávorala mezi odpadky a v náručí přitom svírala malého chlapce. Bzz! Náhle kolem ní zasvištěl kouzelný roh. Dívka zůstala stát jako zmrazená. „Ach maminko,“ zanaříkala, „teď i já budu mít rohy!“ V té chvíli jí hlavou proběhla pošetilá myšlenka: kdyby před sebou přidržela bratříčka, mohla by se účinku zlověstného rohu vyhnout! Ale při pohledu na krásné nevinné miminko se zděsila vlastního nápadu. „Já ten těžký osud musím unést,“ povzdechla si a schovala bratříčka za záda.
„Co se to sakra děje?“ Raraškin nemohl uvěřit vlastním očím, když spatřil, jak se roh odrazil od dívčina hrbu a proměnil se ve zlatou růži. „Ach ne!“
V tom okamžiku hrb zmizel a pokřivené nohy se narovnaly. „Co to má všechno znamenat? To je snad zlý sen!“ Raraškin si protřel oči. Místo zmrzačeného stvoření s hrbem na zádech před ním stála krásná dívka a v ruce držela růži. Zvedla ji k obličeji a potom k ní dala přivonět prvnímu člověku, který šel kolem.
Raraškin zaúpěl. „K čertu! Kam zmizel jeho ocas?“
Ta zpráva prolétla městem rychleji než vítr. Postižení proudili do polozřícené chatrče a odcházeli z ní zase jako lidé.
Co zbývá dodat?
Když se přiblížil soumrak, uprostřed náměstí zůstala už jen jediná malá postava, jejíž tělo stále ještě zdobily rohy s ocasem. Zakrátko zmizela a s ní i růže. Jen vůně se kolem dívenky vznášela ještě chvíli. Ale i ta se nakonec vytratila.
VZPOMÍNKA NA OBCHOD S JÍZDNÍMI KOLY

Garry Kilworth
Britský spisovatel Garry Kilworth napsal řadu románů pro dospělé i pro děti a současně vydával vynikající krátké povídky sebrané ve sbírkách The Songbirds of Pain (Pěvci bolesti), In the Hollow of Deep-Sea Wave (V dolu hlubinné vlny), Dark Hills (Temné vrcholky), Hollow Clocks (Prázdné hodiny) a In the Country of Tattooed Men (V zemi tetovaných mužů). V roce 1991 získal za povídku The Ragthorn (Trnatec) cenu World Fantasy Award (napsal ji společně s Robertem Holdstockem). Ačkoli Kilworth vyrostl na Středním východě a většinu svého života strávil v cizině, za svůj pravý domov považuje venkovský Essex. Několik let pobýval také v Hongkongu a toto období i prostředí dalo vznik následující povídce.
T. W.
Ve stínu postranní uličky seděl starý Číňan se zkříženýma nohama a kouřil dlouhou bambusovou dýmku, kterou si občas odložil do ohbí lokte jako do kolébky. Všiml jsem si ho, když jsme stoupali po chrámových schodech, a dojem toho okamžiku jsem si uchoval i během cesty přes svatyni Buddhist-Tchao ke chrámu Wong-tchaj-sin, pojmenovaného podle malého pastýře, který měl zjevení.
Bylo takové vedro, že snad i dlažební kostky pulsovaly pod našimi chodidly, ale David si nenechal zkazit dojem z návštěvy paláce. Brodili jsme se harampádím zbarveným do červenozlatého odstínu, jež pokrývalo nádvoří, a pod nohama nám praskaly střepy ze sošek čínských bůžků. Shromáždění tvořily stovky kantonských věřících, kteří odříkávali své modlitby a přitom chrastili plechovkami naplněnými střepy pro štěstí. Wong-tchaj-sin není turistická atrakce, ale skutečný fungující chrám. Čistě oděné bambusové sloupy převyšovaly bohatě zdobenou střechu a dotýkaly se tašek.
Vzduch byl nasycen vůní kadidla a byl natolik těžký, že umlčel i cvrčky. Pomalu jsme se loudali nahoru a dolů po kamenných schodech, obdivovali sochařské práce, jejichž význam byl zapomenut generacemi západní nevědomosti, a sebevědomě hleděli na věřící, kteří klečeli a třásli střepinami pro štěstí a přitom se modlili.
Chrám jsme opouštěli s pocity, jež byly prosté sebemenšího porozumění pro podobné výjevy.
Starý Číňan seděl pořád na stejném místě a svým zjevem jako by nepatřil mezi ostatní hongkongské muže s hladce oholenými tvářemi, kteří ho ve spěchu míjeli. Měl tmavé oči a z obličeje mu splýval dlouhý šedý chomáčovitý plnovous. Vypadal jako Mandžu. Vyhublá ramena obepínala vesta bez rukávů a z plátěných kalhot vykukoval pár obrovských bosých nohou. Bambusové dýmka, kterou kouřil, měla padesát centimetrů na délku a tři v průměru a byla zakončena velkou vodní baňkou. Stařec držel troubel dýmky o velikosti obyčejného brčka v bezertých ústech a vdechoval kouř.
Nedaleko na chodníku stál majitel stánku s ovocem, se kterým jsem se už při jedné příležitosti setkal. Řekl jsem Davidovi, aby počkal u stanoviště pro taxíky, a vykročil směrem k prodavači. Jelikož jsme ani já, ani David neuměli zdejší jazyk plynule, dorozumívali jsme se obvykle směsicí kantonštiny a angličtiny. Muž byl fascinován červeným odstínem mých vlasů, které jsem zdědil po skotských předcích.
„Jo san,“ řekl jsem, když jsem k němu došel, „leung goh pching gwoh, m’goi.“
Musel jsem křičet, aby mě slyšel, kvůli neuvěřitelně silnému rachotu, který vycházel zpoza něj. Spatřil jsem tři hubené muže a jednu zavalitou ženu, jak mlátí kamínky mah jong do stolu, jako kdyby chtěli prorazit jeho umakartovou desku.
Pokýval hlavou, zabalil do kusu novin dvě jablka a řekl si o dva dolary.
Během placení jsem se otázal: „Ten muž – kouří opium?“
Podíval se směrem, kterým jsem ukázal, usmál se a odmítavě potřásl hlavou.
„Ne kouřit opium. Ne ne. Sik jin nepřítel.“
Zíral jsem na starého muže, který vyfukoval mraky kouře, jako by jím chtěl zamořit celou uličku.
„Sik jin dik jen-aa?“ řekl jsem, abych se ujistil, že jsem ho dobře slyšel. „Kouří nepřítele?“
„Chaj. Kouzelná dýmka,“ zašklebil se. „Kouzelná, rozumíš? Velmi stará sik jin dýmka.“
Postupně jsem se dověděl, že starý kuřák napsal jméno muže, kterého nenáviděl, na kousek papíru, ten pak stočil do ruličky a s tabákem ho vdechoval. Jakmile vykouřil jméno svého nepřítele, jako by ho vtáhl do sebe, a tím ho dokonale poznal.
Myšlenka to byla prostá. Jakmile poznáte svého nepřítele – a pro Číňana slovo poznat znamená dokonale pochopit –, jste schopni předvídat jakékoli úklady, které by proti vám mohl spřádat. Máte nad ním jakousi duševní převahu. Kontrolujete tak jeho strategii i taktiku a on nemůže udělat v podstatě nic, o čem byste předem nevěděli.
„Myslím…“ začal jsem, ale David na mě v té chvíli křikl: „Sehnal jsem taxíka, pospěš si!“ A tak jsem se rychle rozloučil s majitelem stánku a spěchal k čekajícímu vozidlu. Vyrazili jsme do rušných hongkongských ulic, ale dojem z předchozího rozhovoru se mi z mysli nevytratil.
Když jsme téhož dne večeřeli v restauraci Great Shanghai v Tsimšatsuej, hořce jsem si Davidovi stěžoval na Johna Čchanga.
„Dělá mi tu ze života peklo,“ řekl jsem. „Potýkám se s člověkem, který mnou pohrdá.“
David se mnou pracoval jako fotograf pro jedny noviny v Birminghamu. On pak v Londýně nastoupil k jednomu z velkých deníků, zatímco já jsem musel utéct do Hongkongu, abych zde pracoval pro anglicky píšící noviny, když se mé soukromé vztahy nalomily, a nevypadalo to, že by se kdy mohly zahojit.
David si pohrával s čínskými jídelními tyčinkami a honil jimi po talíři krevetu posypanou pepřem. Vypadala jako živá.
„Máš zkrátka na takové lidi štěstí, a nezáleží na tom, kde pracuješ, Seane – to přece víš. Politici, krotitelé, ambiciózní mizerové, odchodem na východ jim prostě neunikneš. Někteří lidé se šplhají vzhůru po zádech svých podřízených. Mimochodem, co vlastně dělá? Šéfredaktora?“
David konečně jednou tyčinkou nabral krevetu, vyzývavě se rozhlédl po kantonských stolovnících a vstrčil ji do úst.
„Má skutečně velkou moc. Mohl by mě zničit.“
„Zkus mu podlézat, mizerovi. Tenhle styl mají Číňani rádi. A zvláště účinné to bude od Evropana, jako jsi ty. Vezmi ho na oběd, pověz mu, jak je skvělý, jak jsi pyšný na to, že s ním můžeš pracovat – anebo ještě lépe pro něho. Řekni mu, že Dálný východ je nádherný, že miluješ Hongkong, že se tu chceš usadit, najít zde domov. Řekni mu cokoli, abys ho ze sebe setřásl. Zapomeň na všechny ty kecy o šplhání či podlézání. Jen děti ve škole si ještě myslí, že se vyplatí být hrdý, když plaveš proti proudu. Jakže se jmenuje? Čchang? Za každou cenu se ho musíš zbavit. Jen málo lidí odolá pochlebování, dokonce ani tehdy ne, když tě prokouknou. Například šlapky to vědí moc dobře – jsi krásný silný muž, fantasticky miluješ, nikdy jsem takového ještě neměla. Kecy. Ty to víš, ony to vědí, ale stejně ti to dělá dobře, že jo? Mimochodem, když mluvíme o šlapkách, kdy mě vezmeš do Wanch…?“
Měl na mysli uličku lásky, území zvané Wan-čchaj. Věděl jsem, že ho tam budu muset na jeden večer z jeho dovolené nasměrovat. David měl rád náhodný a nevázaný sex bez ohledu na všechna zlověstná varování před podobným způsobem života v současné době. Mně nikdy nestačila laciná vůně a zápach česneku, k milování jsem potřeboval cit.
Když jsem večer ulehl, přemýšlel jsem o celé záležitosti a také o Davidovi. Možná jsem dal Johnu Čchangovi najevo, že se mi nelíbí, a udělal jsem tak chybu hned na samém začátku. Něco jako špatný dojem.
Ale v podstatě jsem si byl jistý, že to tak nebylo. Když jsem přijel do Hongkongu, dychtil jsem poznat místní lidi a v Johnu Čchangovi jsem viděl člověka, se kterým bych se chtěl spřátelit a dobře s ním vycházet. Ale od samého začátku si na mě tvrdě došlapoval, měl jsem pocit, že si mě vybral jako svou oběť, kterou je třeba setřít při každé sebemenší příležitosti.
Na druhé straně jsem si dovedl přiznat, že moje chování při kontaktu s lidmi není vždy příkladné.
John Čchang žil ve šťastném manželství. Nikdy jsem se s jeho ženou nesetkal, ale často mu do kanceláře telefonovala a podle tónu a způsobu konverzace se dalo usuzovat na silné citové pouto. Záviděl jsem mu. Také jsem snil o podobném vztahu s Nickie, ale nepovedlo se to. Samozřejmě že jsem ji stále miloval, byly dny, kdy mi skutečně chyběla, a tehdy jsem reagoval podrážděně a rozčileně na kohokoli včetně Johna Čchanga.
Když jsem usínal, uvědomil jsem si, že nesu víc než poloviční vinu na Čchangově postoji ke mně. A přísahal jsem sám sobě, že se to pokusím napravit, jakmile se vrátím po dovolené do práce.

Ložnicí znělo nepřetržité cvrlikání. Během několika minut jsem se však částečně probral a pochopil jsem, že zvoní telefon. Možná to bude David. Není vyloučeno, že se vydal na území Wanch a dostal se do nesnází.
„Haló, Sean Fraser…“
„Fraser?“ vyštěkl John Čchang. „Přijďte do kanceláře. Potřebujeme vás pro jeden článek.“
Posadil jsem se na posteli.
„Zatraceně, jsem na dovolené a mám tady hosta!“
„To je mi líto, ale nemůžu si pomoct. Tim Lee onemocněl. Měl na starosti guvernérovu výroční řeč. Musíte to udělat za něj.“ Telefon oněměl, jelikož Čchang okamžitě zavěsil.
Praštil jsem sluchátkem a ještě jsem se chvíli v duchu vztekal, než se mi podařilo vstát, abych se osprchoval a oblékl. Když jsem procházel do kuchyně, David ještě spal v obýváku na gauči. Probudil jsem ho, vysvětlil, co se přihodilo, a s omluvou slíbil, že se uvidíme večer.
„Příteli, o mě se neboj, postarám se o sebe. A ty se zas postarej o toho mizeru, který je tvým šéfem.“
Jakmile jsem si zaznamenal jako obvykle chladně zdvořilý proslov britského guvernéra Hongkongu, John Čchang mě požádal, abych navštívil jakéhosi požárníka, který bydlel ve čtvrti Lok Fu. Před šesti týdny částečně oslepl, když bojoval s požárem v gigantickém brlohu Čchung-king-mansions, kde někteří turisté nacházejí v neuvěřitelně drahém velkoměstě relativně laciné ubytování.
„Je pět hodin,“ protestoval jsem, „mám tady hosta, o kterého se musím postarat.“
Pohlédl na mě s kamenným výrazem ve tváři.
„Jste reportér a vaše pracovní doba je neomezená.“
„Ale já mám dovolenou, zatraceně.“
„To je možné. Až to vyřídíte, máte volno – pokud vás nebudu znovu potřebovat. Chcete-li pracovat pro někoho jiného, stačí říct. Je to jasné?“ Změřil si mě pevným pohledem, jako by očekával, že mu tu práci hodím na hlavu. Ale k tomu jsem se nechystal.
Jen jsem chladně odvětil: „Jasné.“
Zavolal jsem Davidovi a řekl mu, aby se šel najíst, jelikož jsem nepředpokládal, že se vrátím dřív než v devět. Zdálo se, že je spokojený, nechtěl mi působit starosti. Problém byl v něčem jiném. Měl jsem pocit, že půjdu a zardousím Johna Čchanga holýma rukama.
Mladý požárník vypadal po nehodě vyrovnaně, ačkoli se mi jeho invalidní důchod zdál neuvěřitelně nízký. Manželka pracovala jako bankovní úřednice a on se teď mohl věnovat svým dvěma dětem, o které se v týdnu doposud starali prarodiče. Trochu viděl, a jak poznamenal, většina soukromých bytů v Hongkongu je tak malá, že není těžké se v nich rychle zorientovat po paměti.
Během rozhovoru mi požárník neustále vnucoval brandy, což je mezi hongkongskými Číňany rozšířený zvyk. Při odchodu jsem byl lehce opilý. Nastoupil jsem do taxíku, a když jsme míjeli chrám, který jsme s Davidem navštívili předchozího dne, požádal jsem řidiče, aby zastavil.
Znovu jsem spatřil onoho starého muže, jak sedí na malé stoličce a vlhkýma očima se nevzrušeně dívá na kolemjdoucí. Za sebou měl na kousku špinavých novin položenou dýmku. Trochu jsem klopýtal, ale snažil jsem se zakrýt svou opilost. Ukázal jsem na dýmku.
„Ngoh, sik jin-aa?“ zeptal jsem se, zda si mohu zakouřit.
Kantonština je tónový jazyk, ve kterém mají stejná slova mnoho různých významů, a já zřejmě zvolil špatné tóny soudě podle výrazu v jeho tváři. Asi jsem řekl něco jako „Mně tlustá cihlová hlava“, nebo dokonce ještě něco nepochopitelnějšího.
„M’maaj,“ odpověděl důraznou kantonštinou, že dýmka není na prodej, protože předpokládal, že ji chci koupit.
Trval jsem na svém, až jsem muže přesvědčil, že si chci z dýmky jenom zakouřit, protože mám nepřítele, kterého nenávidím, a přál bych si ho „poznat“. Nabídl jsem mu za tu službu peníze a muž se na mě přívětivě usmál.
„I sap man,“ souhlasil a požádal mě o dvacet dolarů, což byla velice malá suma, když uvážím, že jsem tak měl získat moc nad mužem, který mi dělal ze života peklo.
Na kousek novin jsem napsal jméno JOHN ČCHANG, ale muž ho odhodil stranou. Vyrobil tenký proužek z červenozlatého papíru, který byl z jedné strany pomalován čínskými znaky, a ukázal mi, abych na druhou stranu napsal jméno znovu. Potom ho roztrhal na kousíčky. Pozoroval jsem jeho hbité prsty s dlouhými nehty, jak jimi pěchuje dýmku papírem a tabákem. Když mi dýmku podával, zaváhal jsem, jelikož byla špinavá a páchla zatuchlinou. Nebyl jsem si jistý, zda chci tu věc skutečně vzít do úst, když jsem si představil, jak se troubelí dýmky hemží tuberkulózní bacily zanesené slinami tisíce předchozích kuřáků. Potom jsem však začal kouřit a ke svému překvapení zjistil, že tabák je chutný.
Pozoroval jsem tmavý kouř, který se linul z paláce Wong-tchaj-sin jako z vroucího kotle, bafal jsem ze starodávné bambusové dýmky a najednou mě přepadl silný pocit duševní pohody. Znejistěl jsem. Opravdu tabák neobsahuje opium? Je možné, že by mě oklamal jak prodavač ovoce, tak i tenhle starý muž? Mohli to být i otec a syn, i když na to nevypadali. Svým způsobem se mi líbili, byli to zvláštní lidé. Ale v té chvíli mi byla příjemná i myšlenka na Johna Čchanga.
Když mi skončila dovolená, David odcestoval z Hongkongu a já jsem zase nastoupil do práce. Toho rána měl John Čchang velice mizernou náladu a ječel na mladou sekretářku kvůli tomu, že rozlila pár kapek kávy na podlahu. Výmluvně na mě pohlédla, jako by chtěla říci: „Jdi mu z očí, pokud to bude jen trochu možné.“
Ale varování přišlo příliš pozdě.
„Tady jste!“ vyštěkl, když jsem ho míjel. „Ten článek o požárníkovi byl úplně k ničemu. Vůbec jste nezachytil osobní stránku jeho života.“
„Myslel jsem, že ano,“ odpověděl jsem ostře.
„Co si myslíte vy, mě nezajímá. Řekl jsem vám, abyste se soustředil na toho člověka a jeho rodinu, ale váš článek je plný keců o vládou poskytovaných důchodech.“
„Považoval jsem za nutné zmínit se i tom.“
S odporem na mě pohlédl a mávnutím ruky mi dal znamení, abych odešel, jako by odháněl kuliho, který mu v té chvíli ani nestojí za přísnější trest. Cítil jsem, jak se mi krev rozproudila v žilách, a vykročil jsem směrem k němu. Ale Sally, kolegyně reportérka, mě chytla za ruku a držela ji, dokud John Čchang neodešel.
Otočil jsem se, snažil se setřást nával vzteku, a řekl jsem: „Díky.“
Usmála se.
„Dal bys mu jenom záminku, na kterou čeká,“ řekla s měkkým asijským přízvukem. Peter Smith, druhý reportér, poznamenal: „To je zatracená pravda, kamaráde. Jen mu nedat šanci.“
„Koukal, jako by tu holku chtěl zabít,“ řekl jsem o chvíli později Sally. „Kvůli pár kapkám kávy.“
„To způsobil její parfém. Z nějakého důvodu tu vůni nesnáší. Sama jsem ho dříve používala, ale jen do té doby, než jsem zjistila, co to dělá s jeho náladou…“
Pochopit člověka, kterého nenávidíš.
Musel jsem si připustit, že mé dočasné, v opilosti získané naděje na proniknutí do duše Johna Čchanga se vytratily. Na moderních ulicích Hongkongu se nenacházela žádná kouzla. Stará, žlutě zabarvená dýmka nebyla ničím jiným než kusem dřeva. Opravdu jsem věřil, že by mi mohla pomoci?
Zoufalý člověk uvěří čemukoli, dokonce i tomu, že se mu jednou podaří zapomenout na ženu, kterou miluje: že se jednoho rána probudí a ona se neobjeví v jeho představách, že mu hlavou nezazní její hlas ani nezavoní parfém, který používala. Paměť někdy pracuje podle svých vlastních tajných pravidel a není vždy podřízena vůli svého majitele. Vzpomínky dovedou být krutými služebníky.

Začaly mě pronásledovat podivné sny a představy o ženě, kterou jsem neznal. Byla malá, štíhlá a tmavá a její hlas mi byl povědomý. Náš velice důvěrný vztah mi umožnil vykreslit si její podobu do nejmenších detailů. Viděl jsem ji v kuchyni, jak pohybuje rukama nad nádobou, ze které vycházela vůně, jež silně dráždila moje žaludeční šťávy, viděl jsem její hnědé oči, které se zpoza svíček umístěných na jídelním stole upřeně dívaly do mých. V těch očích byla láska. I víno, které jsme pili, mi bylo povědomé, ale nechutnalo mi. Brebentila něco v kantonštině a já jsem jí rozuměl každé slovo.
Tyto představy a sny mě začaly trochu děsit, i když nebyly nepříjemné. Spíš naopak. Děsily mě právě svou pohodou, kterou mi přinášely. Zajímalo by mě, zda byly určitým druhem náhrady za vzpomínky, které jsem se snažil z mysli vypudit: následek určité kompenzující schopnosti nějaké mentální choroby. Snažil jsem se vyplnit emocionální vzduchoprázdno podivnou fantazií o jakési čínské ženě. Začal jsem ji hledat na ulici.
Přicházely ještě jiné myšlenky, které mě znepokojovaly daleko více, a ty jsem nechápal už skoro vůbec. Scény, portréty, záblesky důvěrně známých událostí, které mi z citového hlediska byly cizí. Viděl jsem se, jak chodím po obchodech, které jsem nedokázal rozeznat, a kupuji zboží, jež jsem nikdy koupit nechtěl. Během těchto představ jsem byl obětí rozpolcenosti vlastních citů. Viděl jsem sám sebe, jak kupuji starožitnou porcelánovou misku, jejíž vzhled se mi přímo hnusil. Vysoce jsem si však tohoto druhu keramiky cenil, i když jsem byl do té doby v dané věci naprostý neznalec. V jiné scéně jsem vešel do pekařství, abych zakoupil jakýsi čínský koláč ve tvaru půlměsíce. Měl odporně sladkou chuť, kterou jsem normálně nenáviděl.
Bylo mi jasné, že se dočista zblázním.
Johna Čchanga jsem přímo nenáviděl. Během parných letních měsíců, kdy se bohatí rozprchli do oblastí s chladnějším klimatem a učitelé se těšili z dlouhých prázdnin, mě nenechal zahálet ani minutu.
Čínská dáma s milujícíma očima mě nepřestávala pronásledovat. Často jsem zůstával po práci sedět za svým stolem, jen proto, že se mi nechtělo opustit klimatizované prostředí. Dostával jsem se do zajetí představ o milování s ní. Postel byla pokryta saténovými přikrývkami a nábytek, který nás obklopoval, působil cize. Zdálo se, že na tom není nic špatného. Zdálo se, že je všechno v pořádku, ale jen do té doby, než jsem nechal promluvit i druhou část své mysli – tu, která uvažuje logicky. Neznáš tu ženu, a byla to pravda. Nikdy jsem neviděl žádnou ženu, která by se jí třeba jen podobala, ale přesto na mě hleděla, jako bych jí patřil. Jakási nevidomá oblast mé duše, jež toužila být uspokojována tím, co cítím, mi říkala – ano, stalo se to. Znovu si promítáš skutečný zážitek.
Začal jsem si pročítat knihy o schizofrenii, abych zjistil, zda nejsem jedním z těch lidí, kteří vlastní víc než jednu osobnost, ale odpověď na své problémy jsem nenašel. Bál jsem se navštívit terapeuta, abych se nedověděl, že se se mnou děje něco skutečně vážného.
V říjnu se konal výlet plachetnicí na ostrov Lamma, který je známý skvělou rybí restaurací. Měla být přítomna většina zaměstnanců, a tak jsem svolil, že se zúčastním, když mě Sally požádala. I počasí se vylepšilo a vše nasvědčovalo tomu, že se večer vydaří.
Zaslechl jsem, že přijde i John Čchang, ale nezastrašilo mě to. Napadlo mě, zda bych se dovedl tak opít, abych mu řekl, co si o něm skutečně myslím.
Naskočil jsem na loď skoro jako poslední a ta se pak vydala na cestu rušným přístavem. Díval jsem se na miliony světel, která zůstávala za námi a prozařovala noc. Popíjel jsem pivo, které mi vrazili do ruky, a rozhlížel se kolem. Sally mi pokynula zpovzdálí a zahlédl jsem i Petra Smithe, který živě konverzoval s dalším z našich kolegů. Potom jsem spatřil Johna Čchanga s jeho kyselým obličejem, jak se opírá o zábradlí.
Vedle něj stála žena, kterou jsem nikdy neviděl ani na fotografii, ale byla to ta, se kterou jsem se ve své představivosti snad tisíckrát miloval. Srdce mi začalo bušit jako o závod, střídavě jsem cítil horko a zimu a přemýšlel jsem, zda bych se neměl na zbytek večera někam schovat. Jestli mě uvidí, určitě ve mně pozná člověka, se kterým…
Potom jsem se zarazil. Se kterým co? Co jsem jí vlastně udělal? Nic. Ani to nejmenší. Odkud se vzaly ty představy, které napadaly mou mysl? Snad neexistuje lepší způsob, jak to zjistit, než si s ní promluvit. Snažil jsem se zachytit její pohled a doufal jsem, že by se mohla ke mně přiblížit sama, bez Johna Čchanga.
Když se naše oči konečně střetly, vypadala překvapeně. Přece jenom mě zná? Během několika málo minut jsem pochopil, že se mi vůbec nedívá do obličeje: byly to moje vlasy, které upoutaly její pozornost. Po chvíli zrozpačitěla a odvrátila pohled. Čchang však zachytil ten moment, kdy jsme zkoumali jeden druhého, a pokynul své ženě, aby ho následovala. Než jsem se stačil otočit, stál přede mnou a gestem ukazoval na ženu po své pravici.
„Vy neznáte mou ženu, Frasere, že?“
Tón jejího hlasu byl smířlivý, jako by ho chtěla jemně napomenout.
„Johne, pan Fraser má jistě i křestní jméno.“
Trochu ho tím vyvedla z rovnováhy.
„Ano, samozřejmě,“ odpověděl ostře. „Sean. Sean Fraser. Skot, pokud se nemýlím.“
„Moji předkové odtud pocházeli,“ vyhrkl jsem, „ale další dvě generace jsme žili jižně od hranice. Můj keltský původ je patrný ze zrzavého zbarvení mých vlasů a duchem jsem také pořád Skot.“
Potřásl jsem jí rukou a přepadly mě rozpaky ve chvíli, kdy jsem si uvědomil, že vím, jak vypadá nahá, když leží na posteli a čeká, až se k ní přitisknu. Manželka Johna Čchanga. Pod levým prsem má dvě malá mateřská znaménka a na břiše jemné rýhy.
Cítil jsem známý dotek její hedvábné dlaně a vybavila se mi chvíle, kdy mi šeptala do ucha dychtivá vyznání, než naše těla splynula v aktu milování. Na několik minut se nám zastavil dech nad tím zázrakem přírody a pak jsme se rozesmáli radostí a štěstím.
Když jsem hleděl do jejích očí, bylo mi jasné, že pokud něco podobného prožila, nebylo to se mnou. Viděl jsem hrozný smutek, který silou vůle držela na uzdě. Alice Čchangová byla z těch úžasných lidí, kteří dokážou udržovat své pocity v rovnováze. Jestliže u takového člověka hrozí ztráta vyrovnanosti vlivem působení nějakého negativního aspektu života, okamžitě vyvstane z jeho duše aspekt pozitivní, aby se s ním střetl a zničil ho.
„Jsem rád, že vás poznávám, Alice.“
„Vy znáte moje jméno?“ zasmála se. „Myslela jsem, že ho John drží v tajnosti. Víte, že je to poprvé, kdy mi dovolil, abych se setkala s jeho kolegy?“
Rychle jsem se podíval na Johna Čchanga a potom jsem řekl: „Myslím, že jsem ho slyšel, když s vámi mluvil po telefonu. Kancelář má dobrou akustiku, neposlouchal jsem vás záměrně.“
„Samozřejmě že ne,“ řekla, otočila se a zamířila k jednomu z ředitelů. Byl jsem zpocený, nohy se mi třásly, musel jsem se opřít o zábradlí, abych neupadl.
Následující víkend jsem podnikl výlet na ostrov Lantau a usadil jsem se v restauraci na pláži s výhledem na moře a na písek, abych mohl v klidu přemýšlet. Hongkongská národní hymna, zvuky silničních vrtaček, spousta řidičů, dopravní ruch, hvízdání, to vše bylo příliš rušivé pro mé rozjímání.
Pobřeží zálivu Silvermine Bay lemovala zeleň, ve které byly rozesety kousky papírů ze zničených létajících draků. Děti pouštěly draky na pláži a ti se občas zachytili do větví mohutných jehličnanů a zůstali tam. Stromy působily skoro vánočním dojmem. Desítky jízdních kol bezpečně spoutaných řetězy stály kolem kmenů stromů, zatímco jejich majitelé se rozvalovali na písku.
Podařilo se mi zrežírovat ještě jeden rozhovor s Alicí Čchangovou, než večer na ostrově Lamma skončil. Mluvil jsem o starožitné porcelánové misce, dokonale jsem ji popsal a musel jsem lhát, že se mi sám John o ní s pýchou zmínil.
„Ach ano. Skutečně miluje keramiku, a je to velice nákladný koníček.“
Nyní mi bylo jasné, že jsem v zajetí vlastních Johnových myšlenek.
Se mnou to nemá nic společného. Nikdy jsem se s Alicí Čchangovou nemiloval, ale pouze jsem přejímal Johnovy vzpomínky na takové příležitosti, vzpomínky, které se snažil přivolat zpět. Bylo to utrpení. Vybavovala se mi jedna hrozivá představa za druhou: viděl jsem Johna jako malého chlapce, kterého srazilo nákladní auto, jindy byl zase svými spolužáky nespravedlivě obviněn z krádeže. Postupně jsem začal „poznávat“ svého čínského šéfa, ale bylo vtom cosi děsivého. V noci jsem se probouzel zpocený a nevěděl jsem, odkud se ve mně bere ten strach a co mě nutí chtít křičet.
Následující den po výletě na ostrov jsem mluvil se Sally.
„Kolik má John Čchang dětí?“ zeptal jsem se nenápadně.
Zavrtěla hlavou. „Žádné, pokud vím. Proč se ptáš?“
„Ale jen tak. Včera večer jsem potkal jeho ženu a měl jsem pocit, že se zmínila o nějakém dítěti. Asi jsem se zmýlil.“
Sally řekla: „Nejspíš ano.“
Stále jsem popíjel a snažil jsem se nějak ujednotit směsici vzpomínek spojených s počátky jejich manželství. Mé oči však jako by byly magicky přitahovány jízdními koly, která byla seskupena kolem kmenů stromů. Bojoval jsem s černou ohavnou vzpomínkou, jež se zdráhavě vynořovala odněkud z temnoty.
Jízdní kolo.
Našel jsem klíč, ale něco mi bránilo ho použít a odstranit zámek. Vnucovala se mi představa, že kolo je hnusná věc, ohavná mašina, jejíž používání by mělo být zakázáno. Lidé, kteří prodávají jízdní kola, by měli být pronásledováni, vsazeni do vězení a pověšeni…
Bylo to velmi silné, velmi silné.
Jedno z dětí na pláži přiběhlo ke kolu, odemklo ho, vyskočilo na sedlo a odjíždělo po pěšině pryč. Měl jsem mučivou touhu zakřičet na ně, aby slezlo z kola a vrátilo ho prodavači.
Ale kam?
Náhle se mi v paměti vynořil nápis na obchodu: JÍZDNÍ KOLA – LETÍCÍ STŘELA.
Potom mi mozek zastřel temný mrak, a znemožnil tak jakékoli další úvahy.

Po návratu domů mě čekalo překvapení. Z Anglie mi telefonovala Nickie, aby se zeptala, jak se mám a jak se mi líbí na Dálném východě. Oplatil jsem jí její zájem a dověděl se, že se má dobře, že byla navštívit pár přátel (neřekla mužů) a zkrátka všechno probíhá bez problémů.
Její hlas zněl slabě a sevřeně, což bylo zřejmé i po telefonu. Byla v něm potlačovaná zloba. Uvědomil jsem si, že v Anglii jsou teď tři hodiny, a bylo mi jasné, že nemohla usnout, pravděpodobně pronásledována neodbytnými vzpomínkami na minulé hořké chvíle. Měla vztek sama na sebe, že se nezmohla na odvetu, když jí nějaká slova ublížila. Přála si ty chvíle vrátit, ale tentokrát chtěla ona být tím, kdo bude třímat nůž a bodne co nejhlouběji.
Věděl jsem, jak se cítí, něco podobného jsem prožíval během řady nocí. Oba jsme vyslovili mnoho slov s úmyslem ranit, ale paměť přechovávala jen ty okamžiky, kdy ten druhý zasáhl nás.
Řekl jsem jí o svých potížích se šéfem, ale dočkal jsem se jen chladného projevu zájmu. Ve skutečnosti telefonovala kvůli dvěma knihám poezie, které mi kdysi zapůjčila. Její oblíbení autoři Hughes a Rilke jí museli skutečně chybět – byly tři hodiny ráno.
Vzpomněl jsem si, že jsem je naposledy viděl před odjezdem z Anglie do Hongkongu, ale dosud zůstaly mezi několika málo nevybalenými věcmi. Nedokázal jsem se jich během té doby ani dotknout. Mohla by snad zavolat znovu, až se k nim během dne dopracuju?
Ne nemohla. Už jsem v Hongkongu téměř rok, cožpak jsem si ještě nevybavil všechny věci?
Z jejích slov, která byla stále ostřejší, jsem cítil, jak v ní narůstá zlost.
Až se mi podaří vybalit, byl bych tak hodný a poslal jí je? Je si vědoma toho, že jde pouze o levná, snadno nahraditelná vydání, ale přesto nevidí jediný důvod, proč by si měla kupovat tytéž knihy, které už vlastní – na shledanou.
Když zavěsila sluchátko, prázdnota, která naplnila místnost, by unesla galaxie.
Moc jsem se snažil, abych ji v té chvíli nemusel nenávidět, ale nemohl jsem si pomoci. Ona žila tam a já tady. Dělily nás tisíce kilometrů.
Vyndal jsem z kufru Rilkeho, otevřel knihu a spatřil jsem jména Orfeus, Eurydiké a Hermes. Nečetl jsem báseň, ale tužkou napsané poznámky na okrajích, které komentovaly text. Byl to její rukopis, rukopis ženy, kterou jsem miloval, a při jeho pročítání jsem se snažil proniknout do její duše. Snažil jsem se ji pochopit, pochopit její tajemství, abych zjistil, proč všechno skončilo.
Tu hroznou bolest, kterou jsem cítil, nemohla zapříčinit láska, vystřídala ji nenávist. Měl jsem chuť ji zabít za to, že mě opustila a způsobila mi tak strašné citové utrpení. Chtěl jsem ji milovat. Chtěl jsem, aby ona milovala mě. Nenáviděl jsem ji.
Když jsem v pondělí ráno potkal Petra Smithe, uvědomil jsem si, že měl kdysi u novin na starosti reportáže z oblasti cyklistiky. Bývaly to zasvěcené články s využitím odborné hantýrky.
„Ty jsi blázen do cyklistiky,“ řekl jsem. „Dokonce závodíš, že jo?“
„Teď už tolik ne,“ poplácal si rostoucí bříško. „Hodláš se snad věnovat nějakému sportu, abys byl fit?“
„Ne, jen jsem se setkal s jedním chlápkem, který doslova básnil o obchodu s jízdními koly s podivným názvem Jízdní kola – letící střela. Znáš ho?“
Smith se rozesmál.
„No jistě že znám, ten obchod je legendou pro cyklisty. Když napíšeš jeho majiteli z jakéhokoli koutu zeměkoule, pošle ti poštou požadovanou součástku s dodatkem, že mu zaplatíš, až budeš náhodou projíždět Hongkongem.“
„Proč Letící střela? Je to snad neúspěšný pokus o reklamní slogan?“
Smith potřásl hlavou.
„Když jsem se jednou ptal majitele, řekl mi, že obchod pojmenoval už jeho dědeček. Zapomněl se ho však zeptat, co název znamená, a tak si starý pán odnesl tajemství do hrobu. I to je součástí legendy.“
„Kde je ten obchod?“
„V srdci Mong-koku, ulice Tchung-čchoj,“ odpověděl, „ale teď už musím letět.“
Vrátil jsem se ke svému stolu a za malý okamžik jsem pocítil bodavou bolest, kterou zapříčinila podivná vzpomínka. Podíval jsem se na sekretářku, která mi právě servírovala na stůl polystyrenový šálek s horkou kávou. Usmála se, pokývala hlavou a poodešla k vedlejšímu stolu. Ucítil jsem její parfém a uvědomil si, že šlo o stejnou značku, kterou tato žena použila toho dne, kdy na ni John Čchang hulákal, když rozlila pár kapek kávy.

Do ulice Tchung-čchoj jsem se dostal až za soumraku. Mong-kok je v Guinnessově knize rekordů uveden jako místo s největší hustotou obyvatel na zemi. Doslova tepe životem, v ulicích se hemží spousta lidí a celé místo připomíná mravenčí hnízdo ve chvíli ohrožení. Je sice zchátralé a špinavé, ale zároveň pulsuje neustálým vzrušením. Polorozpadlá, plevelem porostlá obydlí přečnívají přes malé dílničky velikosti garáže, ve kterých muži ve špinavých košilích pracují s kovem. Vyrábějí sporákové trubky, nádoby na vodu, potřeby pro domácnost, výfukové roury pro automobily, klece na krysy, nádrže na ryby, kontejnery a podobně. Během několika málo minut tu má člověk k dispozici požadovanou velikost čehokoli, co není zrovna k dostání v obchodech.
Během dne dělníci postupně vynášejí své zboží na ulici, která je z velké části zaplněna drobnými prodavači občerstvení a ledových nápojů. Taxíky a drobné nákladní vozíky jen stěží kličkují ohromnou záplavou kovu, dřeva a umělé hmoty, chodcům pak nezbývá než překážky přeskakovat nebo přelézat. Obchodu vládne kakofonie způsobovaná zvuky kladiv, vrtaček, pil a automobilových klaksonů. Může to znít i rytmicky, máte-li širokou hudební či sluchovou toleranci.
JÍZDNÍ KOLA – LETÍCÍ STŘELA.
Po dvou minutách chůze jsem obchod objevil. Stál jsem na protějším chodníku mezi stánky a spoustou zboží a lidí, a v té chvíli mě zasáhla tajemná síla s takovou intenzitou, že jsem málem upadl. Snad mi na okamžik přestal fungovat mozek, ale vzápětí se mi ulevilo. Citová bolest, která tak dlouho sužovala mé nitro, se uvolnila a vyvstala na povrch. Ale nebyla to moje agonie, nýbrž jeho.
Otočil jsem se a klopýtavé spěchal pryč ve snaze nalézt telefonní budku. Když se mi to podařilo, vytočil jsem číslo Johna Čchanga. Všechno jsem pochopil v okamžiku, kdy moje oči spatřily název obchodu: Čchangovu nenávist vůči mně, nevysvětlitelné rýhy na břiše Alice Čchangové, prázdnotu v jeho očích a smutek v jejích.
„Paní Čchangová? Tady Sean Fraser. Jednou jsme se potkali na výletě, vzpomínáte? Mohla byste prosím vyřídit Johnovi, aby na mě počkal v kavárně Star Ferry? Ano, to je ona. Řekněte, že je to velmi důležité, jde o vašeho syna Michala… Ano, vím, vím, ale stejně s ním musím mluvit. Děkuji.“
Zavěsil jsem a opustil budku, abych našel taxík.

Pil jsem už druhý šálek kávy, když přijel. Obličej měl popelavě bledý a poprvé, co ho znám, jsem na něm postrádal výraz zlověstné sebedůvěry. Také jsem mu objednal kávu, a když ji přinesli, přilil jsem do ní trochu brandy z láhve, kterou jsem koupil po cestě. Beze slova zíral na nápoj. Jeho vyzáblá tvář byla zabarvena došeda, zatímco rty ztratily barvu úplně.
„Co to má všechno znamenat?“ řekl. Snažil se působit agresivně, ale zároveň jsem z jeho slov vycítil patrné zneklidnění, skoro až úzkost. „Proč jste mě požádal, abych sem přišel, Frasere?“
Dosud se nedotkl kávy, a tak jsem ji před něho přisunul.
„Vím o Michalovi,“ řekl jsem.
Do očí mu vstoupila bolest.
„Vím, jak zemřel.“
„Co s tím vy máte společného?“ řekl tichým hlasem. „Jak se opovažujete strkat nos do mých rodinných záležitostí?
Nechte mou rodinu na pokoji.“
„Mě vaše rodina nezajímá, pouze způsob, jakým se mnou zacházíte. Od té doby, co jsem v Hongkongu, mi děláte ze života peklo. Nebyl jsem to já, kdo zatáhl vaše rodinné záležitosti do práce. Udělal jste to vy. Trestáte mě za skutek, o kterém si sám netroufáte ani přemýšlet. Pronásleduje vás utkvělá myšlenka a vina, kterou pociťujete, ubližujete jiným lidem, zejména zrzavým přivandrovalcům. Dost dlouho jsem byl terčem vaší potlačované zloby a smutku a je načase, aby to skončilo. Nejsem odpovědný za Michalovu smrt, a vy to dobře víte. Náhoda tomu chtěla, že jsem také Evropan se zrzavými vlasy, ale tehdy jsem ani nebyl v Hongkongu, když ten řidič vašeho syna zabil…“
„Držte hubu!“ zařval a na malý okamžik na mě vrhl svůj nenávistný pohled. V ruce svíral šálek s kávou a vypadalo to, jako kdyby mi ho chtěl každou chvíli hodit na hlavu.
„Znám ten smutný příběh, Johne,“ řekl jsem tiše a naprosto jsem ignoroval jeho výbuch. „Stalo se to o Vánocích, a protože jste křesťané, oslavujete Kristovo narození stejným způsobem jako my. Chystal jste se koupit dárky pro svou ženu a dvanáctiletého syna. Manželce jste vybral parfém, jehož vůni dnes nesnášíte, protože vám připomíná tu hroznou dobu, a syna jste se tehdy zeptal, co by si nejvíce přál…“
Najednou jsem spatřil slzy, které stékaly Johnu Čchangovi po tváři. Když se postavil a zamířil ke dveřím, hodil jsem na stůl deset dolarů a následoval ho. Zastavil se u zábradlí poblíž přístavu, hleděl do vody a stále plakal. Popošel jsem až k němu.
„Řekl, že chce jízdní kolo, Johne, jedno z těch nových, která mají asi osmnáct nebo dvacet převodů. Vzal jste ho do známého obchodu ve čtvrti Mong-kok a koupil mu to, co si přál, protože jste byl milující otec a chtěl jste mu udělat radost. Potom vás přemlouval, abyste mu dovolil jet na něm domů, ale vás ta představa znepokojovala, a tak jste pořád odmítal, dokud se chlapec nerozplakal – a jeho slzy vás nakonec obměkčily. Svolil jste, aby chlapec opatrně, ale velmi opatrně na kole jel, a vy jste jel v autě za ním.“
Na chvíli jsem ztichl a položil jsem Johnovi ruku kolem ramen.
„Auto, které vás předjelo na cestě domů, řídil zrzavý cizinec a srazil Michala, když udělal prudkou kličku, aby se vyhnul protijedoucímu náklaďáku. Zničené kolo zůstalo ležet vedle těla vašeho syna. Vy jste samozřejmě zastavil, ale ten druhý řidič naopak přidal a ujížděl pryč ve chvíli, kdy jste držel v náručí Michalovo skleslé tělo a křičel, aby někdo přivolal doktora. Nikdy toho piráta nechytili a vy jste se s tím nikdy nesmířil. Stále ho toužíte potrestat, toho zrzavého cizince, který zabil vašeho syna. Možná by se potom zmírnil i ten příšerný pocit viny, který vás nepřestává pronásledovat.“
Otočil ke mně uplakaný obličej, a když se mi podíval do očí, viděl jsem, že v nich hledá útěchu.
Řekl jsem jemně: „To jsem nebyl já, Johne. Vy víte, že jsem to nebyl já.“
„Vím,“ řekl. „Vím, vím. A moc se za všechno omlouvám.“
Padl mi do rozevřené náruče a krátce jsme se objali. Potom poodešel, znovu se opřel o zábradlí, a ačkoli bolest rozhodně nezmizela, viditelně se mu ulevilo.
Nakonec se otočil a položil mi pochopitelnou otázku: odkud vím tolik detailů o Michalově smrti? Vždyť se to stalo před mnoha lety.
Nechtěl jsem se zmiňovat o záležitosti s dýmkou, a tak jsem mu řekl, že jsem navštívil v paláci Wong-tchaj-sin jasnovidce, který mi dal nahlédnout do jeho minulosti.
„Stálo mě to spoustu peněz,“ dodal jsem, aby můj výmysl zněl důvěryhodně. Pokud existuje něco, čemu obyvatelé Hongkongu absolutně věří, tak je to síla peněz, které dokážou udělat z nemožného možné. John Čchang se mému vysvětlení vůbec nesmál a ani mě nepovažoval za lháře. Jemný dotyk západního životního stylu nemůže ovlivnit pět tisíc let přetrvávající víru Číňanů v nadpřirozeno.
Potom mě John zanechal v přístavu a odcházel domů, ke své ženě. Díval jsem se do vody a přemýšlel o vlastních pocitech, o lásce a nenávisti. Pochopit člověka, kterého nenávidíš. Jak můžeš nenávidět člověka, kterého chápeš? Začal jsem si uvědomovat, co vlastně ten starý muž s kouzelnou dýmkou prodává. Není to moc nad nepřítelem, ale láska. Ukazuje lidem, jak pochopit nenávist natolik, aby se změnila v lásku.
Nyní, když jsem se postavil Johnovi tváří v tvář, když jsme jeden druhému porozuměli, myšlenky z jeho minulosti mě přestaly pronásledovat. Dýmka splnila svůj účel.

Jednoho večera příštího týdne jsem vyšel na ulici, abych si sehnal taxík. Vzduch se po krátké přepršce vyčistil a já se vydal znovu ke chrámu Wong-tchaj-sin. Starý muž seděl stále na okraji úzké uličky a vedle něho ležela dýmka.
Popošel jsem k němu, a když jsem mu vsunul do ruky dvacet dolarů, usmál se a beze slova mi podal dýmku a kousek červenozlatého papíru s čínskými ozdobami.
Na zadní stranu papíru jsem napsal jméno člověka, kterého miluju a nenávidím – NICHOLA BLACKWOODOVÁ –, a v naději, že vzdálenost neoslabí sílu kouzla, jsem ho roztrhal na kousky.
NETOPÝŘI

Diane de Avalle-Arceová
Diane de Avalle-Arceová žije a píše své romány uprostřed nespoutané přírody v zalesněné oblasti zvané Los Padres National Forest a sama sebe popisuje jako utečence z dvacátého století. Děj povídky Netopýři, která by se dala zařadit do takzvaného magického realismu, se odehrává ve městě Guanajuato v Mexiku. Je to živý a citlivý příběh, který byl přetištěn ze srpnového vydání vědeckofantastického časopisu Isaaka Asimova a který pravděpodobně překvapil čtenáře neznalé faktu, že došlo k tematickému rozšíření časopisu o fantastické a magickorealistické práce.
Pro čtenáře, kteří se zajímají o další magickorealistická díla z prostředí Mexika a Ameriky, připomínáme alespoň sbírku Mrs. Vargas and the Dead Naturalist (Paní Vargasová a mrtvý přírodovědec) od Kathleen Alcaláové, otištěnou v roce 1992, a doporučujeme i román Almanac of the Dead (Almanach mrtvého) od autorky Leslie Marmon Silkové.
T. W.
Byl to starý a krutý zvyk. Když čističi bot ve městě Guanajuato neměli zrovna co na práci, chytili netopýra a přinutili ho kouřit. Přišpendlili netopýra za obě křídla na dřevěný plot a ve chvíli, kdy s bezhlasým písknutím otevřel tlamičku, vstrčili mu do ní cigaretu. Konec cigarety hořel a z nozder zvířete vycházely obláčky dýmu, jako kdyby si na tabáku skutečně pochutnávalo.
Dnes už to však nedělají, jelikož to zakázal sám jejich šéf ze španělské čtvrti San Martin. Určitě s tím měla něco společného dáma jménem Rosa, která nosívala bílé rukavice, a také významný lékař v americké kolonii doktor Murphy. Jisté zásluhy v té věci mohla mít i Rufina, majitelka baru Zotzil, umístěného v horní části kostela La Valenciana. Měla ale příliš mnoho vlastní práce, než aby se mohla zabývat jinými záležitostmi.
Gringové, bílí cizinci v Latinské Americe, pravidelně před západem slunce opouštěli své růžové vily na předměstí Guanajuato, aby si dali ve zmíněné kavárně svůj večerní drink, obdivovali nádherný výhled, postěžovali si na místní prádelny a na nedostatek náhradních dílů pro svá auta. V takových chvílích je člověk vždycky ochotný sáhnout hlouběji do kapsy a nečekat na drobné. Manuel Aceves toho uměl využít, a proto se vždy v příslušnou hodinu vyšplhal se svým náčiním na čištění bot až nahoru.
Toho večera se opozdil. Ačkoli poslední sluneční paprsky ještě pozlacovaly věže kostela La Valenciana, ve stínu kopce už bylo chladno. Manuel obvykle předstíral, že je císař Moctezuma, který šplhá do Slunečního chrámu, ale toho večera si více než kdy jindy všiml netopýrů, jak opouštějí kostel, a na svou obvyklou hru úplně zapomněl.
Když vylétávaly shlukovali se do tvaru tenké spirály připomínající kouř, jenž stoupá z malého ohýnku, a potom zamířili východním směrem a jako mrak se mu přehnali nad hlavou. Slyšel šustění stovek tisíců malých křidélek, které teple vířilo vzduch okolo něj. A vylétávali stále další a další netopýři, dlouhé mračno připomínající opeřeného hada Quetzalcoatla, a nebe za horami se proměnilo ze zlaté v rudou a pak v jasnou, chladnou zelenou, která předcházela temnou modř noci.
Kostel připomínal ohromné rohaté zvíře, jež právě usnulo, zatímco osvětlená kavárna Zotzil se krčila vedle jako jeho mládě se zářivýma očima. Když se Manuel Aceves objevil se svým kufříkem, bar byl téměř plný a Rufina měla co dělat, aby stihla roznášet nápoje. Jen šedá kočka střežící bar se klidně šklebila pod obrazem Zotzil, jenž představoval netopýřího boha.
Manuel si objednal kolu a Rufina po něm hodila hadr na nádobí a řekla, že doufá, že ho Zotzil sní.
„Poslouchej, Rufino,“ řekl, „staří bohové jsou mrtví, protože je pobili Španělé. Potom jsme my Chichimekové zabíjeli Španěly, dokud nás to nepřestalo bavit, a budeme-li chtít, pobijeme i gringy.“
„Skoč do šachty, třeba se dovíš víc,“ odpověděla Rufina, zatímco rovnala nápoje na tác.
Bar Zotzil býval starý šachtovní dům místních dolů v La Valencianě v době, kdy se v dolech ještě těžilo dostatek stříbra, aby to stačilo na výstavbu a výzdobu stovek kostelů ročně. Ty doby však dávno minuly. Doly se musely uzavřít a i kostel je prázdný, ale šachta tam zůstala: je to díra v podlaze široká asi pět metrů a zachoval se i výtah. Po světlém písčitém dně šachty se hrnula zelená voda, ale ryby tam žádné nebyly. Šedá kočka však sledovala hladinu, snad jen pro případ, že se nějaká objeví, a gringové odhazovali do šachty nedopalky cigaret.
Manuel pokrčil rameny, zašklebil se na Rufinu a potom naladil výraz své tváře do role obchodníka či handlíře. První přišel na řadu doktor Murphy. Šedé tmavé boty s malými střapci, šedé kalhoty a vesta, šedé vlasy, šedý obličej protkaný fialovými žilkami. Doktor Murphy rád popíjel whisky v baru Zotzil od západu slunce až do zavírací doby, i když je pravda, že velkou část času prospal. Manuel se usmál a řekl: „Vyleštíme? Vyleštíme?“ Ani nečekal na odpověď a pustil se do práce.
Ještě než skončil, ke stolu si přisedla seňora Carol, jejíž vlasy měly barvu přezrálého obilí. Manuel dokonce jednou pomýšlel na to, že si od ní vyžádá zvláštní příplatek, jelikož měla velmi dlouhá chodidla. Zatímco hledal ve svém kufříku vhodné náčiní pro naleštění jejích narůžovělých bot, zaposlouchal se do konverzace, kterou dáma vedla. Ve skutečnosti rozuměl angličtině daleko více, než dával najevo.
Mluvili o projektu na restaurování kostela a seňora Carol ten nápad velmi oceňovala. Šlo o projekt, který byl velmi blízký jejímu srdci, jak se vyjádřila, a Manuel byl překvapen, že gringové mají také srdce jako ostatní lidé.
Sám tím nápadem nebyl nijak nadšen, ale pokud by restaurovaný kostel přilákal víc turistů, mohlo by to zvýšit jeho obchody. Na druhé straně však, jestliže přijede ministr kultury a prohlásí kostel za historickou památku, všichni žebráci, leštiči bot i prodavačky krajkových ubrusů budou z místa vypovězeni. A tak pozorně poslouchal. Seňora Carol žádala doktora Murphyho o příspěvek do fondu na osvětlení kostela.
„Snad aby to vypadalo jako dobrý skutek ve špatném světě?“ zeptal se doktor Murphy. „Ve starém zdivu je zabudované špatné svědomí loupeživého barona. O nic jiného nejde. Nechte kostel netopýrům.“
Dáma se otřásla odporem a řekla: „Nenávidím netopýry. I kdyby osvětlení nepřineslo nic jiného, alespoň se zbavíme jich. Myslíte si, že by část nákladů mohla pokrýt Rada zdraví?“
„Proč?“ zeptal se doktor Murphy a dopil whisky. „Pokud se mě zeptají, řeknu jim, že za rok zemře víc lidí po požití zkaženého bramborového salátu než na následky nemocí spojených s netopýry za celé století.“
„To nemyslíte vážně. A co vampýr nosatý? Samozřejmě doufám, že v našem případě nejde o tento obávaný druh. Cožpak chovatelé dobytka –“
„Pokud by měla kráva na vybranou, zda poskytnout vám kousek masa na oběd, nebo netopýrovi trochu krve, určitě by raději uspokojila netopýra. Vždyť v netopýřích slinách je obsaženo protisrážecí činidlo s antibiotickými vlastnostmi, zatímco kus masa –“
„Váš pohled na věc je přinejmenším zvláštní! Já jen doufám, že se nepostavíte proti celé severoamerické komunitě právě ve chvíli, kdy pracujeme na něčem, co může přinést skutečnou změnu!“
Manuel dočistil boty, mile se usmál a nastavil špinavou ruku. Seňora předstírala, že ji nevidí, a doktor Murphy mu do ní vložil pár peset.
Očima pátral po dalších zákaznících, ale ten večer se nevydařil. Počasí bylo příliš suché, než aby stačilo narušit zrcadlově se lesknoucí povrch bot, které Manuel vyčistil předchozího večera. Znovu se vrátil ke kole a posadil se s ní do kouta.
„Ty ženo tlustá, bílá, bez lásky bloumáš po nocích; nač paže svoje skrýváš v dlouhých rukavicích?“ zadeklamoval doktor Murphy legračním tónem.
Rosa byla na rozdíl od ostatních gringů žena plných tvarů. Když vstoupila, její obličej byl červený jak růže, ale jakmile dosedla na židli, oběma rukama se chytila za hruď a nápadně zbledla.
Ostatní gringové ji neměli rádi, protože bydlela ve městě nad obchodem se stříbrnými a tyrkysovými ptáky a na ulici dávala dětem pesos a posílala je do školy.
„Dejte si sklenici vody – a kde máte pilulky, proboha?“
Rosa potřásla hlavou. Z igelitové tašky vyndala rybí hlavu a hodila ji na zem kočce. „Nemůžu, už jsem vám to říkala – nemůžu ty prášky brát. Když si je vezmu, vůbec po nich nespím.“
„Váš krevní tlak vás doslova zabíjí,“ odsekl doktor Murphy a třesoucí se rukou jí podával sklenici. „Nechápu, jak jste vůbec mohla takhle dlouho přežít.“
Seňora Carol okamžitě změnila téma rozhovoru, protože gringové nevěří na smrt. Nikdy nepřinášejí jídlo na Svátek zesnulých, nikdy. Manuel to ví.
„Víte, že jste přišla právě včas, abyste spatřila osvětlení kostela? Každou chvíli se musejí rozsvítit světla!“
Rosin stav se zhoršoval. „Dnes večer?“ zeptala se tenkým hlasem. „Myslela jsem, že až příští měsíc?“
„Ach ano, starosta a americký konzul a pravděpodobně i ministr kultury přijedou příští měsíc na dedikaci plakety, jež potvrdí existenci americké kolonie. Ale vnější osvětlení je už připraveno. Bude to skvělé, jen chvilku počkejte a uvidíte.“
Ale Rosa vstala a odklopýtala směrem k důlnímu výtahu. Potom se o něj opřela a rozhlédla se. Manuel jen čekal na příležitost, okamžitě jí byl po boku a uchopil ji za loket. Nejdříve ucukla, ale potom se o toho malého špinavého muže opřela. „Ty jsi Manuel, že ano? Mám pro tebe práci, pokud se nebojíš.“
„Já a bát se? Manuel Aceves je pravý Chichimeka a zároveň nejpodlejší ze všech čističů ve čtvrti San Martin!“
„Myslela jsem si to,“ řekla Rosa.
Objevila se Rufina. „Přeje si seňora lehnout a odpočinout si?“
„Ne,“ řekla Rosa. „Půjdu teď s Manuelem do kostela.“
„Bude zamčeno, seňoro. Všichni dělníci už odešli.“
„To je v pořádku,“ odpověděla Rosa a vyndala z tašky velký železný klíč.
Manuel doprovázel dámu z baru Zotzil a vůbec nebyl překvapen, že má klíče od kostela. Když člověk dobře zaplatí, dostane klíč v podstatě od čehokoli. Ale stejně tomu nerozuměl. V kostele La Valenciana není přece nic, co by stálo za řeč. Anebo snad je? Ví ta žena o nějakém pokladu ukrytém pod oltářem? Kdo ví, co staří Španělé schovali v kostelní zvonici. Manuel zrychlil krok.
Kromě žlutého pruhu světla, jenž prosvítal pode dveřmi, byla venku tma černá jak Rufinin cop, do kterého měla svázané vlasy.
„Postranní vchod,“ řekla Rosa. „Tady.“
V kostele byla úplná tma. Jen vysoký oltář se leskl zlatem a částečně osvětloval slepého nahého cherubína se žlutými vlasy, který byl umístěn hned vedle jako symbol svatosti. Zdálo se však, že Rosa zná cestu velmi dobře. Manuel ji následoval a také jí pomáhal, když vystupovali po točitém schodišti za kamennou křtitelnicí. Manuel si uvědomil, že šplhají na východní věž.
Když byli na místě, Rosa strčila do nezamčených dveří a otevřela je. Dýchala povrchně a rychle, zatímco Manuel chvílemi zadržoval dech, jak byl dychtivý spatřit poklad. Až najdou zlato a stříbro a smaragdy a rubíny a perly, vezme je a koupí si celé město Guanajuato, tržiště i pevnost s mumiemi, ulice plné obchodníků ve světlých oblecích, taxíky a autobusy a auta, jež patří gringům, policajty i s jejich karabinami, školy, banky, bary a domy, ve kterých budou upravené ženy, jejichž spokojený smích se bude rozléhat po celé čtvrti.
Ale ve věži neviděl nic jiného než šedé obdélníky žaluziových prkének. Cítil vůni studeného bronzu, prach, čpavek a také zápach z umělohmotných krytů nového elektrického vedení. Rosa klopýtla a plnou vahou se opřela o Manuelova ramena, až zavrávoral. Začala prohledávat svoji kabelku.
„Děkuju ti, Manueli. Tady máš stovku peset a můžeš jít.“ Ze sklenice na stole odhrnula kus látky a nechala světlo svíčky proniknout ven. Na stěnách se objevily obrovské třepotající se stíny a ze tmy vyvstaly dvě nakreslené závratně veliké postavy, jež byly částečně přikryté černými dřevěnými trámy, sítí pavučin a vrstvou prachu. Na prašné podlaze člověk lehce rozeznal stopy dělnických bot, Rosiny boty s vysokými podpatky, Manuelovy bosé nohy, krysí nožičky a potom ještě nějaké blíže nedefinovatelné otisky na vrstvě prachu, jako kdyby to byl písek.
Rosa se posadila a těžce vydechla. „Cožpak nevíš kudy ven, Manueli? Teď už opravdu žádnou pomoc nepotřebuju.“
„Rád bych zůstal, seňoro, opravdu.“ Jelikož byl Manuel Chichimeka z města Guanajuato, dělal si na jakýkoli poklad schovaný na tomto území stejné nároky jako kdokoli jiný.
„No dobře, pokud nebudeš mít strach.“
Manuel a strach? Pokud se pamatuje, v životě strach nepocítil.
Rosa mluvila potichu a Manuel si nebyl jistý, zda její slova patří jemu, anebo zda si povídá pro sebe. Každopádně se žádným způsobem nepřibližovala k místu, kde snad mohl být poklad ukryt. Alespoň si ničeho nevšiml.
„Světla,“ řekla. „Všude rozmístili spoustu světel a také otevřeli zvonici. Bude osvětlena ve dne v noci. Nezůstaneš tady, Jimmy, nemůžeš. Tentokrát to bude naposledy. Jimmy?“
Manuel si sedl na bobek a s úžasem sledoval, jestli Rosa neztratila rozum, protože vliv alkoholu nepřipadal v úvahu. Whisky se v baru ani nedotkla, a dokonce neměla ani pivo. Sundala rukavice a vyhrnula si žlutý rukáv u halenky. Napřáhla levou ruku, celá se chvěla, a položila ji na podlahu dlaní vzhůru. Byla to podivná ruka: bledá jako bílý meloun s červenými a fialovými skvrnami, jejíž nápadně viditelné modré žíly tvořily hustou síť.
Zapískala. Byl to vysoký slabounký zvuk, jako kdyby chtěla přivolat velmi malého psa. Manuel sledoval její pohled, až spatřil netopýra, který se krčil na jednom z trámů. Výrazem své tváře se zvíře podobalo spíš zakrslému boxerovi, uši mělo špičaté a křídla, velká jako deštník, byla napůl roztažená. Co však Manuela šokovalo nejvíce, byly černé nemrkající oči, jež připomínaly oči člověka.
„Tady jsem, Jimmy,“ zašeptala Rosa a netopýr po krátkém zatřepání svými dlouhými křídly dopadl na zem.
Manuelovi se skoro zdálo, že slyší odpověď. Měl takový strach, že se pokřižoval, což udělal naposledy, když mu zemřela matka.
Netopýr chvíli balancoval na podlaze, než se mu podařilo pomocí křídel postavit na nohy. Manuel se ani nepohnul a snažil se zaznamenat do své paměti každý detail toho okamžiku. Netopýr se mu podíval přímo do očí a v tom podhledu bylo daleko více, než by člověk očekával od zvířete. Ani žádný z těch boháčů sedících v kavárně by nebyl něčeho takového schopen. Potom netopýr pootevřel ústa a ukázal své tenké ostré zuby, které se podobaly malým růžkům.
„Nehýbej se,“ zašeptala Rosa. „Je z tebe nervózní.“
Manuel stál jako zkamenělý, protože před sebou viděl netopýřího boha Zotzil, ačkoli nikdy předtím nevěřil, že skutečně ve věži kostela La Valencia žije. Netopýr se přisunul k Rose a spočinul jí na ruce, která zůstala v klidu. Její modré žíly se však viditelně rozechvěly. Netopýr jí přitiskl ústa na zápěstí a zatímco Rosa těžce oddechovala, sál jí z žíly krev.
Konečně zvedla druhou ruku a pohladila netopýra stejným způsobem, jako to dělávala Rufina se svou kočkou. Netopýr zaklonil hlavu a Manuel spatřil na Rosině zápěstí tenkou rýhu jako od inkoustu. Po krvi však nebylo ani památky.
„Tohle je Jimmy,“ řekla. „Přijdou ještě další, ale tohle je jediný, kterého mohu hýčkat. Podívej se, Manueli, pokud ti to dovolí.“
A potom se Manuel skutečně přesvědčil, o koho jde, když natáhl ruku a netopýra pohladil. Měl pocit, jako by se dotkl hebkého hedvábí anebo rukavice vyrobené z nejjemnější kůže. Slyšel tlukot srdce toho malého stvoření, ale právě tak vnímal i Rosin skřípavý dech. Byl to silný okamžik, než se rozsvítila všechna světla a proměnila celý prostor v bílý den.
Když se vrátili zpátky do kavárny Zotzil, kromě Rufiny si jich nikdo nevšiml, jelikož všichni gringové s úžasem hleděli na osvětlenou fasádu kostela La Valenciana. Jenom doktor Murphy, který měl hlavu opřenou o stůl, se nenechal vyrušit ze svého podřimování. Manuel mu sebral z kapsy několik stovek tisíc pesos, přibližně stejnou sumu objevil i v kabelce seňory Carol, a zmizel ve tmě.

Žádný poklad neobjevili a Rosa měla pravdu, když říkala, že se do kostela La Valenciana netopýři už nikdy nevrátí. Zemřela o několik týdnů později na následky srdečního záchvatu v malém bytě nad obchodem se stříbrnými a tyrkysovými ptáky. Manuela to moc mrzelo, ale v té době už nebyl čističem bot, nýbrž žákem, který navštěvoval školu Aeskulapských bratrů. Důvod té proměny byl prostý. Člověk, jenž má v sobě sílu, jenž dostal šanci dotknout se samotného srdce světa, aby zjistil, že je daleko větší než pouhé město Guanajuato, se musí učit a vzdělávat a tak překročit hranice čtvrti San Martin.
HORA ORIGAMI

Nancy Farmerová
Nancy Farmerová se narodila v Arizoně ve městě Yuma. Celých sedmnáct let prožila v Zimbabwe, než se natrvalo usadila v USA. V současnosti žije v Menlo Parku v Kalifornii a živí se psaním. V roce 1988 obdržela cenu Writers of the Future Gold Award (Zlatá cena spisovatelů budoucnosti) za svou první otištěnou povídku The Mirror (Zrcadlo). Nedávno také vyšel autorčin první román určený dětem, Do you know me? (Znáš mě?) a dnes pracuje na románu The Ear, the Eye, and the Arm (Ucho, oko a paže), kde využívá svých znalostí o zimbabwském kmeni Shona. Autorka doufá, že se kniha stane africkým ekvivalentem Tolkienova Pána prstenů. V roce 1992 získala stipendium americké organizace National Endowment for the Arts.
Hora Origami je příběh velmi japonský, který získává na věrohodnosti autorčiným soustředěným ponořením do tajů kultury země vycházejícího slunce, domova spisovatelčiny spolužačky z dob univerzitního studia. Zdánlivě je Hora Origami pouze detektivním příběhem o zmizení bohatého japonského průmyslníka, ale ve skutečnosti má prozradit mnohé o japonském světě, životním stylu a nejednoduchém vztahu mezi majetnými a nemajetnými.
E. D.
Nevrátil-li se Jiro Tanaka domů z práce, manželka Miya již tušila, že se asi zastavil v nočním klubu. Když odbila půlnoc a muž stále nikde, povzdechla si a šla se projít po jejich domě v Pacific Heights. Zkontrolovala okna, poplašné zařízení proti vetřelcům a nahlédla do dětských pokojíků. Pak usedla na postel a snažila se zachytit zvuk manželových kroků na podlaze.
Jejich dům měl dřevěné podlahy, které byly schopny ohlásit pohyb čehokoli těžšího, než byl myší úprk. Říkalo se jim slavičí podlahy, podle vzoru japonských hradů, kde plnily obrannou funkci, neboť vědět, zda se k vám někdo blíží, bylo otázkou života a smrti. Doktor Tanaka si kvůli podlahám přivezl i japonského architekta.
Miya přemítala, do kterého klubu asi zavítal. Určitě je obklopen svými oblíbenými zaměstnanci. Všichni se smějí jeho vtipům, opijí se dřív než on a na sklonku noci zůstane Jiro sám se svými bezmocnými a bezvládnými podřízenými. Čím odpornější jsou oni, tím mocnější si připadá on, což by zřejmě mělo být správné, je přece šéf.
Možná že šel do nějakého pornokina. Pornografie se mu líbila, zvlášť taková, kde jsou ženy spoutány a mučeny. Nepřipadalo mu však nijak zábavné přinést kazety domů, protože Miya na ně nereagovala. Seděla, tvář z kamene a nedala na sobě znát ani požitek, ani strach. Lepší bylo vzít s sebou nějakého čerstvého zaměstnance, který škobrtne, když se na něj žena jen usměje. Někoho, jako je Jimmy.
Miya Jimmyho litovala. Na první pohled chlapec z venkova. Skutečnost tak očividná jako u fyzika s akademickými hodnostmi. Jimmy pocházel z Okinavy, což pro něj v Tanakových očích znamenalo o bod méně, neboť Jiro měl k lidem z Okinavy předsudky. Podle něho měli všichni lidé odtud obrovské hlavy, veliké ruce a kudrnaté vlasy. Podobali se hovězímu dobytku, jmenovitě volům. Jimmy měl širokou, nevinnou tvář, upřímné, přátelské a otevřené chování a Jiro instinktivně nedůvěřoval přátelským lidem.
Vzal by Jimmyho na pornofilm a s ním i ostatní jen proto, aby si z něj mohli utahovat. Miya jej velmi litovala, ale nemohla s tím nic dělat. Nebyla schopna chránit ani samu sebe.
Když se manžel neobjevil do snídaně, napadla ji jiná věc.
Možná má milenku. Nijak ji to nevyvedlo z míry. Přála si, aby měl, protože věděla, že by s ní trávil veškerý svůj čas. Bezpochyby šel od milenky rovnou do kanceláře. Miya probudila děti, vykoupala je a nakrmila. Strávili spolu příjemný den v origamském parku, ale když se vrátili, otec ještě stále nebyl doma. Tak uběhl celý týden, než se Miya konečně rozhodla ohlásit vše na policii.
„Celý týden,“ zařval Homer a praštil s telefonním sluchátkem. „Šéf jedné z největších firem v San Francisku je nezvěstný celý týden, než nám to někdo ohlásí.“
Homerův společník Stewart otevřel na počítači nový soubor s názvem Jiro Tanaka. „Postrádá ho někdo v práci?“
„Jo, věděli, že je pryč,“ řekl Homer. „Práce šla dál i bez něho. Japonské továrny jsou už takové. Někdo zhebne a osoba, která stála v hierarchii hned pod ním, převezme jeho místo.“
„Co tam vyrábějí?“ zeptal se Stewart a pootočil zásobníkem revolveru, zvyk, který Homera fascinoval. Stewart totiž považoval zásobník revolveru za modlitební mlýnek policajta.
„Spíš co tam už nevyrábějí?“ odtušil Homer a sám pokračoval „Všechny možné chemikálie, nejznámější jsou svým Yum Powder.“
Steward hvízdl. „Neprosoudili kvůli tomu náhodou poslední kalhoty?“
„Je to pořád u soudu. A pravděpodobně to tam bude ještě dalších sto let. Nemůžou jim dokázat ani ň.“
„Kromě toho, že sto tisíc dětí, které to jedly, ztratilo kolem dvaceti bodů v IQ testech,“ řekl Stewart.
„Děti pláčou pro Yum Powder,“ dodal Homer. „Jak lze dokázat ztrátu dvaceti bodů v IQ testech? V každém případě, naším úkolem je najít našeho dobrodince lidstva a vrátit jej zarmouceným zaměstnancům.“
„Nemáme náhodou důležitější věci na práci?“
„Chtěl by ses raději vbourat do crackového doupěte v Oaklandu?“
„Ne,“ přiznal Stewart.
„Navíc šéf chce, abychom tuhle práci vyřídili co nejlíp. Tanaka daroval asi milion jistým městským úředníkům.“
„Jo ták,“ vzdechl Stewart.
Jako tandem vypadali velmi podivně. Stewart byl robustní, asi tak devadesátikilový běloch. V plavkách vypadal, jako kdyby měl na sobě navlečený kožich. Ochlupení se mu dralo i z uniformy, hlavně na rukou a na krku. Měl krátké nohy do O, ale dokázal se na nich pohybovat rychlostí expresního rychlíku, když to bylo potřeba.
Naopak Homer měl jen tak tak nad výškový a váhový limit policejního důstojníka. Vypadal jako černý byznysmen – boty vždy perfektně nablýskané a kůži kolem nehtů pečlivě zastřiženou. Když jste se ale zeptali nějakého kriminálníka, se kterým z nich by chtěl zůstat o samotě, určitě by si vybral toho většího.
Stáli teď oba před masivním domem v Pacific Heights. „Podívej na to zabezpečovací zařízení,“ řekl Stewart. Kamery je snímaly z vysoké zdi a reflektory byly umístěny na zahradě. Zazvonili na zvonek. „Legitimujte se,“ řekl hlas zpoza brány. Oba policisté ukázali své průkazy na kameru. Otevřela se závora a vykoukl zahradník. „Lehnout,“ zařval. Stewart s Homerem si na okamžik mysleli, že ten rozkaz je adresován jim, ale vzápětí následoval zuřivý štěkot pitbulů tažených z chodníku a řinčení řetězů na jejich krku. Stewartova ruka sjela ke spreji se slzným plynem. Homer vypadal nevzrušeně, jako ostatně vždy, když se octl v nebezpečí.
„Je mi velice líto,“ omlouval se zahradník. „Měl jsem je zamknout předtím, než jste přijeli.“
Odvedl policisty k domu, kde je očekávala drobná žena.
„Paní Tanaková?“ zeptal se Homer.
„Jsem ráda, že jste tady,“ odpověděla a pozvala je na prohlídku domu, zatímco jim vyprávěla o manželovi. Homer se Stewartem ji následovali s nadějí, že objeví nějakou stopu.
„Ty podlahy by potřebovaly naolejovat,“ komentoval Stewart vrzání, které vycházelo zpod jejich nohou.
Paní Tanaková se uchichtla a podala vysvětlení o slavičích podlahách.
„Měl váš manžel mnoho nepřátel?“ tázal se Homer. Paní Tanaková se opět uchichtla způsobem, který by mohl druhého popudit. Avšak odpovědi se nedočkali. Došli mezitím k pracovně pána domu, a Homer se znenadání zastavil u dveří. Stewart hlasitě polkl. Na polici se skvěla řada těch nejgrotesknějších černoušků, jaké kdy viděl. Bylo jich tam nejméně deset, všichni do jednoho vypoulené oči a odulé gumové rty.
Paní domu si povšimla Homerova pohledu. „Nejsou roztomilí?“ otázala se. „Jiro je kupuje v Japonsku. Jeden dokonce umí mluvit. Chtěli byste si to poslechnout?“
„Ne, děkuji,“ opáčil Homer přiškrceným hlasem. Pokračovali tedy dál v prohlídce sídla a paní domu vyprávěla o manželových zvycích, aniž však padla jediná zmínka o tom, kde by se mohl nacházet. Když došli do takzvané rekreační místnosti, paní Tanaková zatleskala na dvě děti, chlapce a dívku, které skákaly na drahé pohovce před televizí, šermovaly rukavicemi připojenými k počítači na virtuální realitu a vřískaly vzrušením. „Jděte dolů, prosím vás,“ zavolala na ně paní Tanaková. Děti sklouzly na podlahu, kde zůstaly sedět a chvěly se přitom vzrušením jako pár koček v místnosti plné myší.
„Můžeme jít do origamského parku?“ zeptal se chlapec. „Nudíme se tady.“
„Až odejde policie,“ odvětila paní Tanaková.
„Vy jste poldové?“ vyzvídal chlapec. Homer přikývl. „Teda – a už jste někoho zabili? Ukažte mi zbraně.“
„My jsme strážci veřejného pořádku,“ vysvětlil Stewart. „Nezabíjíme lidi. Asi u nás zbraně nenajdeš.“
„Jsou to tajtrlíci,“ posoudil situaci chlapec a vrátil se zpět k virtuální realitě.
Policisté se od paní Tanakové ani od zahradníka nedozvěděli nic důležitého, a tak se rozjeli do továrny. „Pěkní černoušci,“ poznamenal Stewart a rozdal si to s tramvají do jedné z nejpříkřejších sanfranciských ulic.
„Připomeň mi, abych ti ukázal svoji sbírku běloušků. A nesnaž se předjíždět tu tramvaj. Víš, že vždycky vyhraje.“ Homer sklouzl níž do sedadla, aby se nemusel dívat do rudé tváře tramvajáka, když tramvaj opravdu předjeli. „Nemyslím si, že Jiro Tanaka utekl. Vše, co by kdy mohl chtít, má přece tady.“
„Možná byl důvodem ten proces s Yum Powder,“ procedil Stewart skrz zuby, když přejížděl koleje na Market Street.
„Jak to vlastně působilo?“
„Všechno po tom chutnalo skvěle. Šlo o mozkový superpovzbuzovač.“
„Něco jako glutasol?“
„Mnohem lepší. Jídlo ani nemuselo být dobré. A výrobci to mohli v klidu použít na psí hovno, a taky pravděpodobně používali.“
„Jak se to ale mohlo dostat přes Úřad pro kontrolu potravin a léčiv?“ Stewart zahnul do opuštěných ulic čtvrti Mission District. Najednou jako by se nacházeli v jiném městě. Octli se na smetišti tak depresivním, že by člověk vykopl okno, aby si ušetřil přemýšlení o sebevraždě.
„Testy to prošlo,“ podotkl Homer. „To je ale příšerné místo,“ a zavřel okno. „Přísada byla příliš nákladná, a tak Tanaka použil k její výrobě geneticky upravenou bakterii. Získal jí tak obrovské množství. Bohužel však došlo ke kontaminaci.“
„Proboha, je to ta fabrika?“
Zabočil za roh domu a dostali se do slepé ulice. Před nimi se tyčila továrna na chemikálie Jigoku Chemical Works. Šedivá, bez oken, seděla jako trus obra na betonovém podnose.
„Svatá prostoto, myslel jsem, že Japonci jsou fanatici na krásu,“ vydechl Stewart.
„Nějak mi to nepřipadá,“ opáčil Homer. Když vjížděli do železných vrat, oba mlčeli. Ještě víc kamer, ještě hlasitější řinčení řetězů. Vzduch páchl něčím, co Homer nedokázal identifikovat, ale bylo to tak hrozné, že se mu zježily chlupy na krku. Brána se otevřela a oni vjeli do objektu. Spodní patro tvořilo parkoviště. Strážný je odvedl k výtahu, který zastavoval v každém patře, takže si mohli dobře prohlédnout výrobní scény jakoby vystupující z Dantova Pekla.
Obrovské spirály se pnuly kolem masivních kotlů, v nádržích to bublalo, všude syčela pára a hluk byl konstantní, rezavý a ohlušující. A všude kolem zvláštní neodbytný zápach, připomínající horké syrové maso či chřtán dravé šelmy.
„Práce se vám tady líbí?“ zkusil to Homer na strážného.
„Samozřejmě! Jigoku je největší společnost svého druhu na světě. Největší produkce na hlavu, nejnižší náklady. My zaměstnanci jsme pyšní na to, že díky nám se lidem všude lépe žije.“
„Chtěl jsem se jen zeptat,“ prohlásil Homer a přitom cítil, že se každou chvíli pozvrací, pokud se okamžitě nenadýchá čerstvého vzduchu. Naštěstí právě vyjeli do horního patra, kde měla společnost kanceláře, a zápach tady polevil. Uvedli je do malé místnosti.
„Lepší vzduch,“ nasál Homer. „Jak tady vůbec může přežít kytka?“ a kývnul hlavou směrem ke květinové výzdobě na nízkém stolku.
„Umělotina,“ zhodnotil Stewart, když si k ní přičichl.
„Než skončí den, myslím, že se vytratí všechny mé iluze. Myslíš, že tu mají výuku aranžování umělohmotných květin?“
„A čajové obřady?“ doplnil Stewart.
Jejich nekontrolovaný výbuch smíchu byl přerušen příchodem muže v laboratorním plášti. „Jsem šťasten, že se vám naše továrna líbí,“ prohlásil. Homer dělal hloupého. Ano, ten muž byl pihatý.
„Jimmy Tsuga,“ představil se a vytrčil ruku k pozdravu. V Homerovi vzbudil dojem, jako by ještě nedávno stál po kotníky v kravských lejnech. Jediná věc, která by ještě mohla dotvořit jeho balíkovskou image, by byl stonek pohanky mezi předními zuby.
„Podařilo se vám zjistit něco o našem řediteli?“ vyzvídal Jimmy.
„Zatím pátráme,“ odvětil Homer. „Můžete mi říci, proč nikdo nehlásil jeho týdenní absenci?“
„Mysleli jsme si, že si vzal volno.“
„Bere si ředitel vždycky volno bez toho, že by o tom někdo věděl?“
Jimmy sklonil hlavu a uchichtl se. Přesně tak jako paní Tanaková. Homera to fascinovalo. „Ve městě je filmový festival,“ znovu promluvil vědec.
„Filmový festival?“ podivil se Stewart, odpovědí zjevně zmatený.
Jimmyho rozpaky se ještě prohloubily. „Festival erotických filmů.“ Zraky obou policistů se na něj upřely, ale Jimmy nepodal upřesnění.
„A to se promítá celý den?“ otázal se Homer mírně.
„Celou noc, během dne,“ Jimmy se odmlčel, aby znovu sebral síly, „pan Tanaka odpočívá.“
„Kde odpočívá?“
„To je různé,“ odvětil Jimmy neurčitě.
„Pane doktore,“ řekl Homer klidným hlasem, který naznačoval, jak už Stewart dobře věděl, že má zpozornět. „Velmi důležitá osoba je nezvěstná. Je to multimilionář. Má politický vliv. Je to král světového chemického průmyslu, a nikdo ho, jak to tak vypadá, nepostrádá po celý týden. Nikdo nemá ani páru o jeho zvycích, ani o tom, kde by teď mohl být. Víte, pane doktore, čím mi tohle zavání? Zavání to vraždou, a jedna z věcí, kterou policie nejdříve ověřuje, je to, kdo z ní má nějaký užitek. Kdo bude řídit Jigoku Chemical Works, pokud je Jiro Tanaka mrtev?“
„Já,“ řekl Jimmy.
„Myslel jsem si to. Takže už vím, že Jiro Tanaka byl uvařen v jedné z těch nádrží, kolem kterých jsme projížděli cestou sem nahoru. Zápach je dost hrozný. Předtím než se pustíme do pročesávání tohoto místa, abychom našli alespoň zbytky kostí, máte snad ponětí o tom, kde by mohl doktor Tanaka odpočívat po půlnočních erotických radovánkách?“
Efekt Homerova prohlášení byl neobyčejný. Jimmy zrudl tak, že jeho pihy vypadaly jako skvrny od inkoustu. Otevřel ústa, ale bez úspěchu, žádný zvuk z nich nevyšel. Na okamžik si Homer myslel, že Jimmy učiní doznání, ale takové věci se stávají snad jen Perrymu Masonovi. Po chvilce Jimmy hlesl: „Origamský park.“
„To už dneska slyším podruhé. Myslíte, že je rozumné, aby člověk strávil celý týden v parku? Nebo je ten park něco jako Disneyland?“
„Dal by se tam strávit celý život, v origamském parku,“ pronesl Jimmy. „Není to zábavní park. Je to –“ měl co dělat, aby našel ta pravá slova. „Víte, většina našich zaměstnanců pochází z Japonska. Máme s ostatními společnostmi dohodu o střídání pracovníků. Umožní jim to naučit se anglicky a poznat jinou zemi.“
„Znamená to tedy, že jim nemusíte tolik platit,“ utvrdil se Homer.
„To je pravda,“ přiznal Jimmy. „Co chci ale říci, je to, že jsou často velmi zklamaní. Ubytování je nepohodlné, zdejší zvyky jsou jim cizí a pracovní prostředí není… zrovna atraktivní.“
„Dalo by se to tak nazvat,“ zareagoval na Jimmyho poznámku Stewart.
„My Japonci potřebujeme krásu,“ pokračoval Jimmy ve spěchu, jako by měl obavu z toho, že by ztratil nervy, kdyby udělal pauzu. „Všude, i vtom nejchudším domě, najdete květinu nebo něco, na co se člověk podívá a hned se cítí vznešeněji. Ale tady,“ rukou obkroužil jakoby celou továrnu, „je to jako v pekle. Hluk, ošklivost a puch. Japonce to dohání k šílenství. Páchají sebevraždy. Nemáte ani tušení, kolik lidí jsme ztratili, když se tohle místo poprvé otevřelo. Továrny v Japonsku si stěžovaly, a já jsem se dohadoval s panem Tanakou a prosil jej, abychom tu zřídili zahradu a snížili hlučnost, ale on na mé prosby vždy reagoval jen tvrzením, že máme přece nejefektivnější továrnu na světě. Nedovolil nám vyměnit ani šroubek, ani obraz na stěně.“ Odmlčel se a ztěžka dýchal. Homer ani Stewart nepromluvili. Věděli, že čekáním dosáhnou lepšího výsledku.
„Nakonec,“ pokračoval Jimmy, když se uklidnil, „společnosti sem přestaly posílat pracovní síly, a tak doktor Tanaka konečně nechal postavit origamský park.“
„Který je krásný,“ připojil Homer jemně.
„Ano! Je to jako kousek Japonska. Nezáleží na tom, že se stanou nějaké hrozné věci, zkrátka tam zajdete a jste vyléčeni.“
„Stýská se vám po domově, že ano?“ zeptal se Homer.
Jimmy neodpověděl, ale upřeně se zahleděl na umělé květiny na stolku. Znenadání je vyškubl a hodil na zem. „Seženu vám pas do origamského parku, protože bez něj byste se tam nedostali.“
Nevezl je dolů výtahem, šel s nimi raději po schodech, aby získali lepší představu o továrně. „Co je to za smrad?“ zeptal se Stewart.
„Yum Powder.“
„Yum Powder?“
„Doktor Tanaka si myslel, že bychom v jeho výrobě měli pokračovat.“
„Ale vždyť je to zakázané.“
„V Africe nikoliv. Jinak ho už nevyrábíme. Nechávám teď čistit nádrže, proto tu ještě cítíte trochu zápachu. Měli jste to tu vidět minulý týden,“ a vyprovodil je z továrny. Homer a Stewart se zastavili, aby nechali projet dodávku mířící na betonovou planinu, která obklopovala Jigoku Chemical Works.
„Jeď dál,“ řekl suše Homer.
„Počkej.“ Stewart ukázal rukou na skupinu mužů pracujících na vzdálené straně planiny. Doléhal odtud hluk pneumatických kladiv. „Rozbíjejí beton.“
„To byl náklaďák z pěstitelské školky, který tam teď jel,“ řekl Homer.
Pozorovali vykládání malých stromků. Dělníci přestali pracovat a šli se obdivovat stromkům. „Zdá se, že si jsou jisti, že se Tanaka už nevrátí,“ promluvil nakonec Stewart.
„Ano,“ potvrdil Homer. Pokračovali pak mlčky v jízdě a Homer šustil novinami tak dlouho, dokud nenašel, co hledal. „To nejlepší z filmového festivalu,“ předčítal, „půlnoční show. Jako ve skutečnosti: Uvidíte krásné ženy s velkými ňadry žebrající o život. Scény středověkého mučení. Výkřiky agonie. Žádný soucit. Jako ve skutečnosti. Proboha, je tohle vůbec legální?“
„Ty jseš polda,“ odvětil Stewart.
„Zpod který skály se tenhle Tanaka vlastně vyplazil?“
„Ty jsi ještě pořád mimo z těch černoušků?“
„Hovno, nejsem. Tady mluvíme o nelidském zlu. Fabrika tak příšerná, že se lidi radši odkráglujou, než aby tam pracovali. Jed, kterej se vyváží pro děti do zemí třetího světa.“
„Ani se nedivím, že ho někdo sejmul.“
„Tohle ale nevíme,“ podotkl Stewart.
„Jestli ještě není mrtvej, tak ho sejmu já.“
„Taky způsob, strážce veřejného pořádku,“ komentoval Homerův výrok Stewart. Přejeli most Bay Bridge a projeli přes Berkeley Hills. Na druhé straně se rozprostíral park. Ke vstupu byl nutný pas. Park byl tak utajen, že by se byl Homer vsadil, že o něm nevěděli ani sousedé. S největší pravděpodobností nebyl ani na mapě. Vyjeli na jeden z těch dlouhých zlatých kalifornských kopců a zaparkovali před vysokou zdí.
„Pěkně schovaný,“ uznale prohlásil Stewart. „Jak velký si myslíš že to tu je?“
„Pět akrů? Deset? Já těmhle věcem nerozumím. Já nejsem farmářskej synek.“ Homer přistoupil k bráně, která se otevřela ještě dřív, než stačil zazvonit.
„Doktor Tsuga vás již ohlásil,“ promluvil starý muž v šedivém kimonu. Vypadal asi na osmdesát, ale pohyboval se s překvapující hbitostí. Policisté vešli za ním a pak ustrnuli s vytřeštěnýma očima. Dlouho se před sebe dívali, neschopni jediného slova. Scenérie, jež se před nimi rozprostírala, jako by snad neměla hranic. Kopce, jezera, borovice a javory a mezi nimi se krčící malé domky z tmavého dřeva a papírových panelů. Japonské domky. Japonské stromy a japonské skály. Možná i vůně připomínala Japonsko. Homer to nebyl schopen rozpoznat, ale bylo to krásné. Země byla pokryta uválcovaným kobercem husté pružné zeleně.
„Mech,“ vysvětlil starý muž. „Někteří lidé sem chodí jen kvůli němu.“
Šli za ním jako ve snu. Každé zákoutí odkrývalo další, každá cestička se větvila v menší. Přes zurčící potoky se klenuly můstky, zvláštní ptáci si prozpěvovali v korunách stromů, vplétajíce své hlasy do dutého zvuku bambusové větrné zvonkohry. A foukal tam vítr, přestože venku bylo dokonalé bezvětří.
Ale nejvíc upoutal jejich pozornost objekt až neskutečný svojí mohutností a strmostí – byla tu hora.
Tvořila půvabný oblouk zdvíhající se vysoko nad borovice a jasany. Úpatí bylo z tmavého čediče a vrcholek – Homer si musel protřít oči, aby lépe viděl – vrcholek byl pokrytý sněhem. Existuje pouze jediná hora s tak dokonalými klasickými tvary a tou je sopka Fudži.
„Hora Origami,“ zašeptal zahradník.
„Jak,“ začal Homer, ale nemohl pokračovat dál. Nenacházel žádné logické vysvětlení. „Jak jen mohou být v pětiakrovém parku lesy, jezera, domy a hora?“
„Zahradničení je prastaré japonské umění,“ vyprávěl muž, aby zodpověděl nedokončenou otázku. „Jsme jen velmi malý ostrov a je nás příliš. Přesto každý touží po spojení s přírodou. Bylo naprosto nezbytné vyvinout techniku origamského zahradničení.“
Vedl je k hospůdce, kde se před nimi uklonila velmi půvabná mladá dívka a přinesla jim čaj a koláče. „Původně si lidé ze západních civilizací mysleli, že origami znamená překládání papíru. Vezmete veliký kus papíru,“ pokynul dívce, aby mu jej přinesla, „přeložíte ho tady, tady a tady, a vznikne z toho jeřáb.“ Pozvedl svůj výtvor nad hlavu, „Nebo koš či květina. Ve skutečnosti je to stále jen veliký kus papíru. Ale origamské zahradničení je trochu něco jiného. Velmi malý kousek země se rozloží tak, až obsáhne všechnu krásu přírody, co jí jen na světě existuje. Po světě chodí jen málo těch, kteří to dokáží. Jedním z nich je i náš pan Fukuda.“
Mezitím se Homerovi podařilo získat zpět svůj hlas. „Tohle kolem vytvořil pan Fukuda?“
„Ano.“ Starý muž kousl do něčeho, co vypadalo jako kus plastelíny. „Napijte se čaje, je hořký, a okuste oslazený rýžový koláč. Říká se, že vám ukáže vrozenou hořkost a sladkost života.“
„Kde najdeme pana Fukudu?“ zeptal se Homer, aby se znovu vrátil k původnímu tématu.
„Pracuje na jiném parku.“
Homer si povzdechl. „Viděl jste v posledním týdnu doktora Tanaku?“
„Samozřejmě.“
Oba strážci zákona se napřímili. Tady se konečně měli čeho chytit. Vyčkávali. „Mohl byste nám o tom něco říci?“ otázal se Stewart.
„Přišel před týdnem,“ rozhovořil se zahradník. „Kvečeru, což je obvyklá doba pro návštěvníky. Vyšel si tam nahoru.“ Rukou pokynul směrem k poklidné zasněžené hoře.
„Šel s ním někdo?“
„Mnoho lidí. Hora Origami je oblíbeným výletním místem. S doktorem Tanakou šli dělníci z jeho továrny. Vyšli si za šera a vrátili se, když už byl vidět měsíc. Je to nádhera, pozorovat vycházející měsíc tamhle seshora. Návštěvníci pak nahoře dostanou lampión, aby lépe našli cestu dolů.“
„Když se vrátili,“ zeptal se trpělivě Homer, „byl s nimi doktor Tanaka?“
„Ne,“ odvětil zahradník.
„Tak co se s ním tedy stalo?“ Homer měl potíže, aby ovládal svůj hlas a nezačal křičet.
„Předpokládám, že zůstal tam nahoře.“ Muž poklidně usrkl čaje, jako by se nestalo nic zvláštního.
„Myslím, že bychom se tam měli jít podívat. Díky za čaj,“ ukončil hovor Homer.
„Není zač, pánové,“ odpověděl zdvořile zahradník.
Šli po stezce, která stoupala po spirále vzhůru, ale nijak nespěchali. „Na tu zasranou horu to máme pět mil,“ zafuněl Stewart. „Jak se jim, proboha, podařilo ji tady postavit?“
„Mě se radši neptej. Já nemám ani páru o tom, kolik jsme ušli,“ poznamenal stejně zadýchaný Homer se značnou dávkou rozčilení. „K čertu s těmi Japonci, s krabicemi v krabicích.“ Připadalo mu, že si s ním pohrávají, záměrně zanechávají stopy vedoucí k jejich vlastním závěrům. Dobře, půjde tedy po jejich stopách. Přijde nakonec na kloub tomu jejich zatracenému bludišti a odhalí tu jejich hru.
Prošli kolem balvanu a téměř se zřítili do kráteru. Pohlédli do lůna bublající lávy. Strašný žár jim zalil tváře potem. Sirný dým je dráždil ke kašli.
„Přišel sem se svými věrnými zaměstnanci, ale dolů se už nevrátil,“ uzavřel Homer.
„Proboha,“ přidušeně zaklel Stewart a spěšně se odvrátil od spalujícího žáru. Dolů sestupovali beze slova. Než doklopýtali k úpatí, krajina se oděla do šera.
Do parku se mezitím začali scházet lidé, mnoho lidí, zaměstnanci Jigoku Chemical Works. Rodiny kráčely v tichých skupinkách. Otec, matka a děti s mdlýma očima. Ani v nejmenším nepřipomínaly děti Jira Tanaky.
„Dával svým zaměstnancům Yum Powder,“ promluvil do šera Jimmy Tsuga, až policisté leknutím nadskočili. Seděl na skále u vchodu do parku. „Měl je tu jako svoje pokusné králíky.“
Starý zahradník se posadil vedle něho, a vytvořil tak siluetu v šeru ne nepodobnou těm hranatým skalám. „Měli jste tam nahoře zůstat,“ prohlásil. „Na východ měsíce je už pozdě, ale hvězdy jsou tam odtud taky krásné.“
„Kde najdu pana Fukudu?“ znovu zopakoval svoji otázku Homer.
„Pracuje na jiném parku. Byla to výhodná koupě, celá čtverečná míle.“
Homer se odmlčel. „Kde?“
„Blízko Detroitu. Pozemky šly dolů.“
Policisté se jali prohlížet si ty dva Japonce poklidně sedící v přítmí. Na zádech je pošimral vánek prodchnutý vůní neznámých květin a závanem ledu. „Sem by se vměstnala veškerá příroda,“ promluvil nakonec zahradník.
„Myslím, že máte pravdu,“ souhlasil Jimmy Tsuga. S mírným úsměvem na rtech otevřel starý muž bránu a vyprovodil oba policisty z parku.
RUBÍNOVÝ SMÍCH A SLZY Z PEREL

James Powell
Próza Jamese Powella, již renomovaného autora takzvaných mystérií neboli povídek se záhadou, se stále pravidelněji objevuje v publikacích The Year’s Best Fantasy and Horror Volumes. Nekonvenční povídka A Dirge for Clowntown (Žalozpěv za Kašparov) vyhrála čtenářskou anketu o nejlepší povídku roku v Ellery Queen’s Mystery Magazine.
Rubínový smích a slzy z perel pochází, tak jako i předešlé povídky, z Ellery Queen’s. Jde o půvabnou, lehce srozumitelnou pohádku, připomínající nadčasové, kouzelné příběhy G. K. Chestertona a Jamese Thurbera.
T. W.
V den, kdy se narodila princezna Nicolodia, nařídil král svému švagrovi, aby se postavil na náměstí, troubil na trubku a rozdával lidem krajíce chleba s máslem. Velmi želel toho, že nemůže učinit víc, ale jeho království bylo chudičké. Ve skutečnosti na tom byli jeho obyvatelé o něco lépe než sám král. Alespoň mohli obdělávat svá pole či se starat o obchody, ale u krále se předpokládá, že celý den jen trénuje pózování a různé ceremonie. K dovršení všeho musel král bydlet v paláci s doškovou střechou, kam odevšad táhlo, a sám zásobovat svůj trůn. Často uvažoval o tom, že všeho nechá. Ale jakkoli malé a chudé království bylo, patřilo jeho rodu už celá staletí. A tak vytrvával a doufal, že se to tak lidem bude líbit. Těm se to opravdu celkem zamlouvalo. Bylo krásné mít svého vlastního krále, zvláště takového, který od nich nevybírá daně a neposílá je do války. A navíc dobře věděli, že když tenhle král odejde, přijde jiný, nějaký cizí a bude jim vládnout.
Při křtu princezny Nicolodie se sešlo mnoho lidí, obtěžkaných přeplněnými talíři, neboť byli všichni do jednoho hrdi na to, že kvůli nim král, který jim dobře vládl, nepřišel na mizinu. Pokud jde o krále, ten se pyšně usmíval na dcerušku, zahrnoval svoji královskou choť polibky, upíjel ze svého přídělu jablečného vína a tančil svým prkenným způsobem s každou ženou, která jej požádala o tanec. Neustále se však rozhlížel po dobroditelce, která sloužila v královských rodinách v okolí. Ráda přijížděla zahalená do záře modravého světla a s darem v rukou. Král si přál, aby přinesla stříbrný křtící džbánek, který by pak mohl prodat pod rukou, a za utržené peníze si nechat do paláce zavést vodovod a kanalizaci. Měl strach, aby to nebyl dárek, který se mu nebude hodit.
Dobroditelka se ale neobjevila, přestože salvy ohňostroje už pomalu utichaly a hosté byli na odchodu. Král si s každým potřásl rukou, skrývaje své zklamání. Když se zavřely dveře za posledním hostem, vrhli se s královnou na zbytky jídla, vše pečlivě dojedli a odebrali se do ložnice. Nedlouho po půlnoci je probudila záře modrého světla. Před nimi stála dobroditelka, špičatý klobouk a krinolínu nakřivo, a mávala koženým diářem. „Měla jsem vás napsané na příští týden. Abych napravila svoji chybu, budu muset dát vaší dceři Supřisko.“
Král přikývl, jako by šlo o nejpřirozenější věc na světě. Ale královna se zeptala: „Co je to Supřisko?“
„To se dozvíte až o princezniných dvanáctých narozeninách,“ odvětila dobroditelka. „Řekněme, že je to dar tak vzácný, že na světě je jenom jeden jediný.“ Zamávala zápisníkem nad kolébkou dítěte. „Tu máš,“ povzdechla si. „Teď jsem chudá dobroditelka. Jestli to jen slůvkem někdo prozradí, lidé se sem budou hrnout v zástupech.“
„Takže to zůstane jen mezi námi, ne?“ navrhl král. Dobroditelka jej obdařila vděčným úsměvem, znovu zamávala zápisníkem nad hlavou a zmizela.

Když konečně nadešel čas Nicolodiných dvanáctých narozenin, na království přišly zlé časy. Nejdříve je postihla strašná plíseň bramborová, zvaná slizovka, a zničila veškerou úrodu řepy a pak zase nemoc řečená hlízovka řepná sežrala všechny brambory. Unavené, ustarané tváře lidí, kteří přijeli slavit princezniny narozeniny, se dotkly jejího srdce natolik, že se rozplakala. K údivu všech přítomných se její slzy, jakmile se dotkly země, začaly proměňovat v perly. Lidé přinesli Nicolodii darem vrabce nabarveného na červeno s křídly olémovanými zlatem a doufali, že princezna uvěří tomu, že jí přinášejí vzácného karpatského slavíka. Ptáček ji potěšil a rozesmál, a když se smála, padaly jí ze rtů rubíny.
Ohromený král pověřil svého švagra úkolem být princezně v patách a sbírat do košíku perly a rubíny. Poté se sesedli s královskými rádci, aby se poradili co dál. Prkna, jak se říkalo konzervativním rádcům, navrhovala naplnit královské pokladnice díky každodennímu výprasku princezny. Pírka, neboli liberálové, zase prosazovala pravidelné lechtání. Ale král oba návrhy zamítl. „Nechme ji žít normálním životem, ať se směje, když bude šťastná, a pláče, až bude zarmoucená. Bezpochyby je v našem království dost radosti i smutku.“
Zpráva o fenomenální princezně se rozšířila i v cizině. Moodyho zhodnocovací služby klasifikovaly království trojitým A. Toto hodnocení umožnilo králi investovat do ambiciózního programu veřejných prací a vypůjčit si peníze na předjímanou bolest i radost. Nechal vydláždit ulice a dal zřídit vysokou školu zemědělskou, kde pracuje expert studující možnosti léčení plísně bramborové a hlízovky řepné.
Když se přiblížil Nicolodii věk na vdávání, začali po ní synové ze sousedních království blouznit. Brzy stála před královskou verandou pouze královská krev. Princezna shledávala tuto okázalou pozornost tak protivnou, že jen málokdy vyhlédla z okna, aniž začala škytat.

Jednoho dne zavítali do městečka ostroocí cizinci. Tvrdili o sobě, že jsou obchodníci s aluminiovými obklady. Té noci, kdy králův švagr spal na podlaze před princezninou komnatou omotaný kolem své muškety, vloupali se cizinci do Nicolodiina pokoje a unesli ji.
Následujícího rána hněvem šílený král sledoval stopy jejich koní ven z města až k rozlehlé křižovatce, kde se stočily k městu Bad Wolfsteinu. Městu obehnanému zdmi, rozloženému na vrcholku kopce uprostřed Lávových hor, kde žili ti nejchamtivější chamtivci, jaké kdy svět stvořil. Byly tam zakázány názvy ulic a veřejné hodiny, takže Wolfsteinští mohli v klidu prodávat návštěvníkům směry chůze a čas. Bylo to takové místo, kde vám na vaši počest ukradli klobouk. Vůdci této chmatácké komunity byli zlodějíček Jeho Veličenstvo Pan Mnohokapes a Jeho Ctihodnost Hrabivý O’Hltavec.
Když se lidé od svého krále dozvěděli, kam princeznu unesli, všichni svorně přísahali, že vezmou město útokem a nebohou osvobodí. Ale král byl proti. Město Bad Wolfstein totiž dokázalo kořistit i na obléhatelích. Během dne, chráněni městskými hradbami, chytali šípy svých nepřátel, aby jim je obratem ruky prodali zpět jako válečnou výzbroj. Pod pláštíkem noci, zvláště pak v čase, kdy dostávali obléhatelé žold či balíčky od truchlících rodin, se vkrádali na krepdešínových podrážkách do nepřátelského ležení a kradli vše, na co přišli, málem i věci přibité k zemi. Jakmile udeřila zima, prosperovali z prodeje přikrývek a dřeva na otop obléhatelům. Armáda, která do zimy postupovala k městu na vrcholku hory svižně, v blýskajícím se brnění a s parádními válečnými vlajkami, belhala se na jaře z kopce dolů bosa, zruinovaná a oděná do čepic z režného plátna. „Ne,“ rozhodl král, „musím si nasadit čepici královského přemýšlení a přijít na něco chytrého, co by pomohlo osvobodit naši milou princezničku.“ Aby se mohl plně soustředit na velkolepý úkol, jmenoval králem na dobu určitou svého švagra.
Několik následujících dní chodil král s hlavou v dlaních, celou ztěžklou přemýšlením. Pak se jednoho odpoledne zastavil a pěstí se udeřil do dlaně. Od té doby jej lidé mohli spatřit každičkého dne v časných ranních hodinách vracet se z novinového stánku s nosem zabořeným do Wall Street Journalu. Po zbytek dne se zamykal v hudební místnosti, bývalé zbrojnici, jejíž stěny vyzdobila královna hudebními nástroji. Brzy se ozýval z této strany paláce uši rvoucí rámus, jako by se všechny hudební nástroje spojily v jeden a byly trýzněny ostrou holí za doprovodu nekonečného kovového řinkotu. Následovalo několik týdnů výkřiků a příšerných zvuků, které připomínaly dávení obrovské špachtle vražené do úst.
Království se mezitím dostalo do finančních problémů. Dodavatel dláždění, jemuž dlužilo vysokou částku, se znenadání objevil v ulicích i se svými dlaždiči a začal dlaždice vytrhávat. Král by jej možná ještě nějak přemluvil, aby posečkal, ale králův švagr, jenž byl teď prozatímním panovníkem, dokázal vymyslet pouze jediné. Přihnal se k dodavateli, chňapnul ho pod krkem a vyzval na pěstní souboj, který vzápětí prohrál. Královští poddaní nesli tuto porážku velmi těžce a raději se stáhli do svých obydlí, když dlaždiči kostky odváželi.
Jednoho dne přece jen král oficiálně ohlásil, že je připraven odebrat se do Bad Wolfsteinu a osvobodit zajatou dcerušku. Davu případných ženichů dal vyřídit, že ztratí u dcery slovo pro toho, kdo mu přispěchá na pomoc. Všichni nápadníci však odmítli. Měli ještě v živé paměti nerudné tváře wolfsteinských drožkářů, hustý provoz ve městě, přemrštěné parkovné a vysoké ceny všude, kam se podíváš. Jen mladičký student jménem Pasáček vepřů se odvážil vystoupit z řady. Tento mládenec se totiž již dříve zamiloval do princezny na hodinách psychologie zvířat. Nikdy však svou lásku princezně nevyznal. Jak by jen mohl ubožák bez haléře žádat o ruku princezny, jež roní perly místo slz a při smíchu jí padají ze rtů rubíny.
A tak král políbil královnu na rozloučenou. Spolu s Pasáčkem vepřů naložili královskou kárku záhadnými krabicemi a balíčky a vydali se na cestu. Nedošli ještě daleko, když potkali chlapce jménem Honza, vedoucího krávu. Šel se nechat okrást na dobytčí trh do Bad Wolfsteinu. Král měl náhodou s sebou nějaké kouzelné fazolky vyvinuté odborem výzkumu a rozvoje královské vysoké školy zemědělské. Navrhl proto Honzovi výměnný obchod. Kouzelné fazolky za krávu. Chlapec spěšně souhlasil a těšil se domů nadšen skutečností, že tak alespoň ušetří podrážky bot.
Při dalším pochodu líčil Pasáček vepřů králi svůj tragický osud. Jednoho léta se Pasáčkův otec, do budoucna hledící farmář, rozhodl získat veliké peníze. Chtěl hnát svá zvířata osmdesát kilometrů k železnici, aby je mohl vyvézt na východ. Toho rána otevřel bránu farmy, sedě v sedle svého koně, zamával kloboukem s širokou krempou a zvolal: „Prasatááá!“ Dva tisíce pašíků vyběhlo vmžiku ze vrat a rozběhlo se na všechny strany. Mnoho jich našlo útočiště v lese, někteří si našli cestu do hrnců sousedů, a vzduch pak byl po týdny prosycen neodolatelnou vůní vepřového se zelím. Pasáček vepřů se rozhodl navštívit královskou vysokou školu zemědělskou, aby tam získal odpověď na otázku, kterou jeho otec stále dokolečka opakoval: „Když neumíme chovat prasata, proč nám tedy všichni říkají pasáčci vepřů?“ Pasáček dovyprávěl svůj příběh a věžičky Bad Wolfsteinu už byly nadohled.
Při vstupu branou do města byli poučeni o tom, že mýtné obnáší jedno kuře na osobu. Výběrčí si od nich vzal krávu a za ni jim dal tři kuřata. Zanedlouho si to už špacírovali s kárkou dolů po uzounké křivolaká uličce plné hašteřících a strkajících se lidí.
„Tady ji přece nikdy nemůžeme najít,“ zoufal si Pasáček vepřů.
„Jsem si jist, že se nám to podaří,“ ujistil ho král. „Věř mi. Všechno jsem promyslel.“
Začalo hustě pršet. Král vešel do nejbližší hospody a prohodil pár slov s hospodským. Pak s Pasáčkem odtlačili kárku do dvora. „Předpokládám, že je tu nouze o baviče, a tak jsem hostinskému nabídl, že mu tady uspořádáme představení,“ vysvětlil Pasáčkovi král. „Dostaneme za to večeři a přespíme v suchu.“ Pak vylovil z kárky tahací a foukací harmoniku, ukulele, dvě tamburíny a činely. Všechny nástroje si pevně přivázal legračními motouzy, kšíry a lany k tělu. Tahací harmoniku měl přivázanou mezi koleny, činely si nasadil místo klobouku a třískal jimi pomocí táhel a kravského řetězu.
„Mohu vám asistovat, pane?“ otázal se Pasáček, který se královského představení už nemohl dočkat.
„Skupiny o jednom hudebníkovi zpravidla nemívají asistenty,“ řekl mu král, obouvaje si kolečkové brusle. „Ale brzy tě zaměstnám, jen teď bedlivě hlídej kuřata.“
Panovník vbruslil zadním vchodem do zakouřené místnosti osvětlené jen jedním bodovým reflektorem. Napůl zaplněný sál jej přivítal zvláštním nedůvěřivým mručením. Ale král dobře věděl, že hrdlořezové a vyvrhelové dovedou být sentimentální, a tomu také své vystoupení podřídil. Na závěr show připojil písně typu „zpívej se mnou“ nazvané Má matka se narodila v nebi a já v nebeském Bad Wolfsteinu nebo Doveď mne do starého Bad Wolfsteinu (Jen tam jdou lumpové, trestanci a vyvrhelové) a sklidil za ně opakovaný potlesk a pláč. Když opouštěl prkna, která znamenají svět, uvědomil si, že to bylo snad poprvé, kdy se muž z královské krve zapotil při skutečné práci. K večeři dostali řídkou polévku a zkažené pivo. Příštího večera jim přeplněný hostinec a opakovaný aplaus vydělaly polévku hustší s trochou burgundského.
Zrovna když se pouštěli do chutnější večeře, nachomýtl se u nich člověk, který se představil jako Max, povoláním divadelní agent. „Stihl jsem vaši show,“ prohlásil. „Není to špatný. Pro tuhle díru až moc dobrý. Podepište smlouvu, a já vám zajistím na dva týdny divadlo.“ Jakmile si plácli, dal si Max přinést lžíci, snědl deset procent jejich polévky a odspěchal za dalšími obchody.
Premiéru měli v divadle Plaza. Na druhý den hned po probuzení si král spěchal přečíst v místních novinách Morning Bugle’s v rubrice Člověk o Bad Wolfsteinu recenze na svoje vystoupení. Pasáček vepřů si mezitím povzdechl: „Copak teď asi dělá ubohá Nicolodia?“
„Řekl bych, že pláče,“ odtušil král a nalistoval stránku s finančními zprávami. „Ceny perel začaly klesat, když ji unesli. Zato teď už nemají skoro žádnou hodnotu. Dneska je problém perlu vůbec prodat.“ Podíval se na chlapce s povzbuzujícím úsměvem. „Chápu, že všechno to čekání kolem se ti zdá zdlouhavé, ale můj plán zatím funguje. Copak sis nevšiml, kdo byl včera na představení? Ten mohutný chlap s falešným vousem u stolu v rohu?“
„Myslíte toho, co ukrad popelník, když odcházel?“
Král přikývl. „Sám ctihodný Hrabivý O’Hltavec.“
„Nějak to nechápu.“
„Říkal jsem přece, že je tu nouze o baviče,“ připomněl Pasáčkovi král. „Nic ti to neříká?“
V tu chvíli přiběhl Max a tázal se krále: „Umíš dělat šaška?“
„Kdykoli,“ přisvědčil král.
„Tady je smlouva,“ řekl Max. „Jistí lidé se potřebují bavit. Z toho kápnou pěkný prachy. Na druhou stranu, jestli se vám to nepovede, ztratím klienta.“ A na vysvětlenou usekl Max neviditelnou hlavu hřbetem ruky.
Po půlnočním představení na ně čekal kočár. Král oděný do svého kostýmu mlčel a zíral do tmy. Předtím však nařídil Pasáčkovi, aby vše mluvené vyřizoval on. Také mu přikázal, aby si nasadil kolečkové brusle a nezapomněl na kuřata. Projížděli mnoha příkrými ulicemi a uličkami, až se dostali do slepé ulice, na jejímž konci stál starý opuštěný obchod s vínem, kde kdysi stávaly dřevěné sudy. Na zaklepání se dveře otevřely a vpustily krále. Pasáček chtěl vstoupit za ním, ale kdosi jej drapnul za košili a zdvihl do výšky. Obří muž s pomlácenou hlavou a placatým nosem si na něj svítil pochodní. „Teď mi ksakru řekni, kdo jsi,“ dožadoval se odpovědi hlasem hrdlořeza.
„Jsem jeho asistent,“ zajíkal se Pasáček.
Muž zesílil svůj stisk a sykl: „Odkdypak kapely s jedním muzikantem mívají asistenty?“
„Ale jemu bylo zle.“
Hromotlukova ústa se bezhlesně pohybovala, jako by znovu přežvykovala Pasáčkova slova. Vzápětí vybafl: „Proč ta kuřata?“
„Kuřata mají přijít na závěr show,“ vysvětlil Pasáček.
Muž vhodil chlapce do náručí čtyř statných rváčů, kteří zatím hlídali krále. Tato banda vyvrhelů byla vybavena noži, meči, páskami na oko, dřevěnýma nohama a některým z nich sloužil místo ruky hák. Naše nově příchozí prohledali, zaklesli se do sebe lokty a vyvezli je systémem plošin a ramp do pátého patra. Po cestě se k nim připojilo několik ozbrojenců, až skupina desperátů dosáhla počtu dvaceti. Když je vtlačili do obrovské místnosti s vysokými stropy bez oken, osvětlené a vyhřívané koksovým košem stojícím uprostřed podlahy, snažil se král duševně podpořit svého k smrti vylekaného společníka úsměvem. Tady, přivázaná k židli vedle krbu, dlela králova plačící dcera. Jakmile královy oči přivykly šeru, uzřely podlahu hustě posetou perlami. V jednom koutě vedle režného pytle zpoloviny naplněného perlami stála lopatka a smetáček, jako by se někdo unavil jejich zametáním. Ostatní stěny místnosti byly obloženy pytli neprodejných perel až po strop.
„Když už nemáme zisk ze zármutku, pojďme zkusit smích,“ prohlásil starosta Bad Wolfsteinu, který seděl na opačné straně místnosti s popravčí sekerou v klíně. O’Hltavec měl stále ještě na tváři černý plnovous z předešlého večera, snad jako ochranu proti mrazivému vzduchu. „Ve skutečnosti nemám co ztratit,“ pokračoval. „Přimějte mladou dámu se zasmát a já zbohatnu. Ale jestli se vám to nepodaří, budete o hlavu kratší. Žádné obavy, říkáte. Dobrá, ale musí to být sakra levný. Mám rád levné věci.“ O’Hltavec pokynul rukou, aby přinesli další louče pro představení.
Poté, co se místnost zaplnila světlem, poznala princezna svého otce a rozesmála se. Z úst jí padaly k nohám rubíny. Oči okouzleného O’Hltavce sklouzly z drahých kamenů ke králi a Pasáčkovi a čelist mu klesla ještě níž. Ti dva, ještě před chvílí neozbrojení, stáli tu před ním s meči v rukou. Král kývl hlavou na vysvětlenou a udeřil se do prsou. Ano, ten hudebník z kapely o jednom muzikantovi, který uměl stepovat na kolečkových bruslích, ovládal též starobylé umění polykání mečů. O’Hltavec ani nestačil zavolat o pomoc, když mu král položil na prsa nohu v kolečkové brusli a povalil jej na zem. O’Hltavcovi muži se smáli ode dveří, neboť toto gesto považovali za součást hry. Cenili zuby, když král bruslil pozadu v kruhu kolem místnosti a hrál Už tu máme zase šťastné dny na tamburínu, činely a tahací harmoniku, a za zády propichoval svým ostrým mečem pytle s perlami. Jakmile uzřeli Pasáčka vepřů přeřezávat princeznina pouta, vběhli O’Hltavcovi strážci chvatně do místnosti, ale se zlou se potázali. Podlaha byla poseta perlami, takže se za chvíli váleli po podlaze.
Zatímco se starosta se svými věrnými snažili najít pevnou půdu pod nohama, spodní pytle perel narovnané kolem stěn povolily a horní se začaly povážlivě kymácet. Král s Pasáčkem i princeznou rychle vybruslili z místnosti a zabouchli za sebou dveře. Nahoře na schodišti pak představil král Pasáčka vepřů princezně a vysvětlil jí, jak se zde ten mladý muž ocitl. Poté dceři nařídil, aby držela pevně v rukou kuřata, otočil se k ní zády, zaklesl její kolena pod své paže a mládenec se jí chytil kolem pasu. Poté sjížděli na nakloněné plošině jako lyžaři, pérujíce v kolenou, s princeznou uprostřed, nabírajíce na rychlosti, tak jak míjeli jednotlivá patra. Když sjeli k poslední plošině, král si všiml vrátného. Určitě je zaslechl. Stál tam našikmo zaražený v cestě, s obrovským kyjem na rameni a pohupoval se ze strany na stranu jako Bivoj. Znenadání mu zmizel úsměv z tváře, bezhlavě odhodil svůj kyj a bleskurychle zmizel ze dveří. Král se ohlédl přes rameno a královsky zaklel. Za jejich zády se do výše jednoho metru vršila stěna z perel. Z jejího vrcholku sjížděl na dveřích od pátého patra jako na snowboardu O’Hltavec, mával popravčí sekerou a plnovous vlál za ním jako prapor.
Král s princeznou a Pasáčkem prolétli otevřenými dveřmi a začali kodrcat za svitu měsíce po příkré dlážděné ulici. Za nimi se rozléhal rachot masy perel, která se řítila a razila si cestu skladištními dveřmi spolu s O’Hltavcem a jeho kumpány. Král sice počítal s možností pronásledování, ale tohle ho zaskočilo. Jediné, co mohl ještě učinit pro snížení odporu vzduchu, bylo nahrbit se. Stále dolů a dolů šílenou rychlostí s perlovou smrtí v patách letěli, až nakonec přece jen dorazili do dolního města, na jehož rovnějších cestách ztrácely perly na rychlosti. I kolečkové brusle jely pomaleji. O’Hltavec však na rychlosti neztratil. Předjel dokonce valící se perly na svém korábu přes kluzké dláždění a vytrvale nabíral na rychlosti. Před králem a jeho družinou již plápolaly louče ohlašující městskou bránu. Dorazí včas? A i kdyby, stačí se zachránit? „Brusli, člověče. Brusli rychle!“ zařval na Pasáčka král. Ale nějak se jim nedařilo vítězit nad O’Hltavcem, který funěl Pasáčkovi na zátylek. Když konečně dorazili k bráně, starosta zdvihl popravčí sekeru nad hlavu.
„Rychle, rychle, kuřata!“ zvolal král, když se octli před budkou mýtného. Princezna je spěšně vhodila do bedny. O’Hltavec stál za výběrčím a rozpřáhl se sekerou ve chvíli, kdy výběrčí natáhl hladovou ruku pro další kuře, aniž poznal, kdo se skrývá za plnovousem. Po nějaké době cosi probudilo děti v dolním městě a vytáhlo je z lože k oknům. Protíraly si oči úžasem, neboť v ulicích se ve světle měsíce leskly perly. Jejich rodiče, kteří měli v těchto záležitostech jasno, mrzutě odstoupili od oken s úšklebkem ve tváři: „Perly, jenom samé perly. Z nich není žádný užitek.“ Děti však zůstaly stát u oken s nosy přilepenými na sklo až do východu slunce. Pak se objevili metaři a všechny skvosty pozametali. Ale děti nikdy nezapomenou na perly zářící ve svitu měsíce a nikdy si nepřestanou klást otázku, proč věci, které nepřinášejí zisk, mohou být tak krásné.
Princezna Nicolodia a Pasáček vepřů slavili brzy svatbu a zanedlouho se jim narodilo děťátko. V celém království zavládlo štěstí. Rubíny padaly rychle a měly nevídané rozměry. Nechali si jen, co potřebovali a zbytek darovali tatínku královi. Město bylo brzy pokryto novým dlážděním, královská vysoká škola zemědělská se rozrostla a díky Moodyho hodnocení trojitým A mohlo být vybudováno zavlažovací zařízení, které přivádělo vodu ke každému poli v království. Král zrovna začal spřádat plány do budoucna, když nabídka rubínů začala převyšovat poptávku a jejich ceny na trhu klesly na minimum.
Jednoho večera řekla královna u večeře svému manželovi (jedli právě řepu): „Dám ti něco peněz, když mi řekneš, na co právě myslíš.“
„Zrovna jsem přemýšlel o tom, co mám tentokrát říci dlaždiči,“ odvětil král. Během hovoru vešel králův švagr, omluvil se za pozdní příchod, posadil se a prohlásil: „Víte co, já si dlaždiče vezmu na starost.“
„Jak to myslíš?“ otázal se král.
„Pamatuješ, jak měla Nicolodia škytavku?“ řekl švagr a upravil si prostírání. „Copak jsem ti neukazoval ty zvláštní malé věci, které z ní vyskakovaly, když škytla? Prostudoval jsem ty prevíty ze všech stran, ale zaboha jsem jim nemohl přijít na kobylku. A tak jsem si řekl, švagre, budeš muset sestrojit nějakou mašinu, do které by tyhle věcičky pasovaly. Zkusil jsem to a vznikl komputer. Jsou to počítačové čipy.“
„Aha,“ přikývl král, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě.
„Co je to komputer?“ dožadovala se odpovědi královna.
„Zabij mě, jestli to vím,“ prohlásil švagr. „Nikdo přede mnou nic takového nesestrojil. Všechny obavy stranou. Už jsem uzavřel smlouvy s japonskými obchodníky. Vypadá to na pěkný prachy.“
Král se pousmál a naklonil hlavu ke straně. Život je skutečně zvláštní. Perly ani rubíny nevydělávají, radost ani zármutek nevynášejí. Ale škytavka, vypadá to, jako by škytavka byla docela něco jiného.
ZPÍVÁM O PANNĚ

Judith Tarrová
Judith Tarrová je autorkou četných lyrických historických a fantastických románů, například A Wind in Cairo (Vítr v Káhiře), Ars Magica, The Dagger and the Cross (Dýka a kříž) a posledního románu Lord of the Two Lands (Pán dvou zemí). Donedávna učitelka řecké a římské literatury a tvořivého psaní na Wesleyan University v Connecticutu se připojila k exodu spisovatelů a lidí kolem literatury do Tucsonu v Arizoně, kde cvičí svého lipicána a plně se věnuje spisovatelské práci.
Judith Tarrová vystudovala klasickou literaturu na univerzitě v Cambridgi a doktorát z historie středověku získala na Yaleově univerzitě. Obě disciplíny zjevně ovlivnily následující něžný fantaskní příběh z prázdninové antologie The Magic of Christmas (Kouzlo Vánoc).
T. W.
Ticho. Chlad, při němž ještě neumrzají konečky prstů.
Měkké světlo pronikající kamenným mřížovím sešlým doteky rukou a těl. Světlo pohybující se tak křehce jako vzdechy ze sněhu. Hvězdy na klenbě v kapli, na nebi pohaslé, do šera z půlnoci, ale pozlacení stále jasné, všechny hvězdy v prstenu plavého zlata, dost blízko, téměř na dosah ruky, už už jsou cítit v dlani.
Kdesi zpívalo dítě, vysokým hláskem a neuvěřitelně sladce.

Zpívám o Panně tak dokonalé, jež za krále králů svého syna vybrala…

Sedla jsem si do šera a naslouchala. Byla jsem sama, ale ne opuštěná. Měla jsem sebe jako společníka, a svůj blok, kam jsem načrtávala sloupoví, které obklopovalo kapli. Každý sloup jiný, každý má svoji osobitost, a dohromady drží nepředstavitelnou tíhu celé katedrály. Ta majestátnost nade mnou. Tak uklidňující.
Zpěv se najednou vytratil. Nastalo ticho, ticho tak hluboké, že jsem slyšela tlukot vlastního srdce. Elisabeth pro mne mívala čaj, když jsem se vracela, a čajové koláčky a smetanu a nějaké povídání. Nedovedla pochopit, co mne fascinuje na tichu, a už vůbec ne to, co obdivuji na hrobce – kryptě, jak ji nazývala, s chvěním v hlase kvůli efektu.
Ne že bych milovala ticho, spíš věčnost, nekonečnost. Když jsem mohla být sama, kroky, hlasy, klapot a dusot nade mnou, zavřená tam dole, mohla jsem být vně času.
Jeden stín se pohnul. Zamračila jsem se tím směrem. Stěží mně náleželo tohle místo, natož pak celá katedrála, ale já jsem byla šťastna se svou samotou.
Byl to kněz. Většinu kněží jsem znala od vidění, ale s tímhle jsem se nikdy předtím nesetkala. Jako by byl nepříjemně překvapen, když mne tu spatřil. Kývla jsem poněkud studeně na pozdrav. Tvářil se, že mne nevidí. Sklopila jsem okázale oči ke svému zápisníku. Když jsem opět vzhlédla, muž zmizel.
Úplně mi zkazil náladu.
Sebrala jsem všechny své věci a vykročila čelit světu nahoře, a Elizabeth:
„Menší?“ zeptala se mne s ústy plnými čajového koláčku. „Světlejší vlasy? Nahoře začínající pleš? Nebyl to otec Dunstan? Ale ty ho přece znáš. Setkala ses s ním, když jsi přijela. Chtěl s tebou mluvit o transsubstanciaci a ty ses k němu chovala nepříjemně.“
„Obyčejně s cizími lidmi o teologii nehovořím,“ ohradila jsem se. Moc dobře to věděla. „Ne, já vím, kdo je otec Dunstan. To byl někdo jiný. Možná je tu nový, anebo je tady jen na sezonu.“
„Možná,“ opakovala nevěřícně Elizabeth. Elizabeth zná každého v celém Canterbury. Předpokládala jsem, že mi do rána předloží jeho kompletní životopis i s referencemi, vlastnoručně podepsaný arcibiskupem. Elisabeth je daleko lepší historik než já. Důkladná a zcela bez skrupulí.
Řekla jsem jí to. Elizabeth sykla: „A co mám jako dělat? Běhat sem tam a vykopávat starý kosti? Mám dost práce už s tím, že se o tebe starám.“
Jako slepice s jedním kuřetem, málem jsem si neodpustila komentovat její výrok. Elizabeth přijímá hosty a dělá si z nich rodinu, ať chtějí, nebo ne. Měla jich tu letos jako šafránu, zvlášť v tomhle období, v šedivém prosinci, kdy všichni rozumní poutníci sedí doma v bezpečí, kam patří, a čekají na duben s jeho pověstnými přeháňkami. V dubnu už budu zpátky doma a budu psát knihu, pro kterou jsem tu měla získat vědecké podklady, nebo ji pohřbít hluboko a zakázat si na ni myslet a nechat ji vyrůst samu od sebe.
„Dej si ještě koláč, na,“ nabídla mi Elizabeth, zvyklá na mé mlčení. „Víš přece, že nevydrží dlouho.“

Elizabeth mi sdělila, že se uvažuje o stavbě nového oltáře v rohu katedrály. V místě, kam každý zavítá a na chvíli se zastaví, v místě, kde zavraždili Thomase Becketa. (Thomas Becket 1118-1170, arcibiskup canterburský, byl zavražděn pro spor s králem o jeho církevní politiku, později byl církví prohlášen za svatého, pozn. překl.) Vypadá to tu stejně jako tenkrát. Pás dlažby vyleštěné dohladka, jen několik slov vyrytých do desky na zdi dnes připomíná, co se tu kdysi odehrálo. Otočíte-li se od oltáře na jednu stranu, vstoupíte do křížové chodby, na druhé straně pak spatříte schody vedoucí vzhůru. Vzhůru k náhrobním kamenům lemujícím kůr. Před náhrobkem starého biskupa, vytesaného v nádherném hávu, pořád někdo pokřikoval nebo volal na druhého, aby se šel podívat na Jindřicha IV., a bylo to první nebo druhé jednání? – jiný zase přeběhl katedrálu, aby viděl mrtvého prince a jeho brnění zavěšené nad náhrobkem.
Thomas tady samozřejmě již také není, tak jako náhrobek a kosti a zlato a šperky a poutníci a všichni. Cromwell byl toho příčinou, Cromwell rovná se ďábel v anglických katedrálách, vše zničené či poztrácené je Cromwellovo dílo.
Ale za Thomasovu vraždu nese odpovědnost někdo jiný. Čtyři rytíři a král, kteří se jej chtěli zbavit. Prošel chumel lidí s průvodcem a ten prastarý příběh se zde odehrál znovu. Vražda v katedrále, právě tady a teď. Zabránit tak těm tady a jejich hloupým hlasům, pohlednicím na prodej v lodi katedrály, školním zájezdům s dětmi divoce pobíhajícími sem a tam, zapomenout na katedrálu, kterou postavili na katedrále, proměnit věž Bell Harry Tower, tu její nesmírnou výšku ve vzduch a nic, vrátit se zpátky někam před vrcholnou gotiku k nízkému oblému románskému slohu, z bílého dne učinit tmavou noc, zastínit rytíře, odlesk jejich meče, cinknutí krunýře pod kabátcem, tamhle se hrbí mnich a mylord arcibiskup přichází ke svým ovečkám, nemají ani tušení o vraždě ani ublížení – zvedá se meč – hlas.
Zeď mne zábla i přes kabát. Tentokrát jsem to viděla téměř jasně. Dokonce skoro cítila: nemytá těla, krev, kov a něco studeného, byla to možná vražda.
Byl tam, opět se díval a vytrhl mne z nálady. Když se napřímil, byl skoro stejně vysoký jako on. Byl mladší, než jsem si myslela, a zdálo se, že se snaží nechat si narůst vousy, možná se toho rána jen zapomněl oholit. Nevypadal tak překvapeně jako předtím. Napůl jsem čekala, že se zeptá, jestli nejsem nemocná.
Neřekl nic. Ani nevím proč, ale pokusila jsem se vyloudit úsměv. Po chvíli se také usmál.
Hlas znovu zpíval tak jako prve, zněl odevšad a odnikud.

Přistoupil tiše ke své matce, jako když dubnová rosa dopadá na trávu.

Otočila jsem se, abych viděla, odkud zpěv přichází. Nezahlédla jsem nikoho. Jedno z těch dětí se určitě dostalo na kůr a dozor se mu v tom snaží zabránit. Přišlo mi to líto. Mělo daleko hezčí hlas než většina sboristů. Kněz tam již nestál, když jsem otočila hlavu zpět. Je plachý, pomyslela jsem si. Nebo je rád, že má důvod, proč se ztratit. Lidé nikdy nedokázali pochopit, jak mohu putovat časem za bílého dne, a ještě ke všemu na veřejnosti. Ne že by to bylo něco, co bych mohla zastavit, někdy; to když jsem byla v zajetí něčeho nového, něčeho tak úplně nového, že to ještě nemělo jméno, pouze to existovalo.
Vyšla jsem z katedrály do slunečního svitu, který mne oslepil, ačkoli jsem si všimla, že slunce svítí a mění všechna okna v záplavu světla. Na Anglii byla zima, podobně jako na Novou Anglii, odkud pocházím, přesto byl každý venku. Návštěvníci se strkali na chodnících a shlukovali se u vrat nádvoří. Ulice v dáli byly plné lidí. Všechna okna byla ozářena světly, která matně svítila ve slunci, a kolem oken a dveří se vinuly cesmíny, břečťan, netýkavky a jedle. Dveře se otevřely a já jsem zaslechla útržky hudby, znějící i na dálku plechově.

Cesmína a břečťan, když v plném vzrůstu jsou, ze všech stromů v lese, jediná cesmína korunu nese.

Trochu pohanské na křesťanské svátky. Rozesmálo mě to. Elizabeth pověsila cesmínu na krb a přinesla krabici ozdob na vánoční stromeček, na kterém tolik trvala. A Pudink – ano, přesně tak to vyslovovala – Pudink, s velkým P, byl připraven a odpočíval zabalený v komoře, musel se ještě uležet. Objednala husu, aby zachovala řádný viktoriánský svátek. Byla jsem zvědavá, zda budu mít nějaké sny noc před Vánoci, o minulosti, přítomnosti nebo budoucnosti, nebo alespoň výčitky, že trávím svátky sama na druhé straně oceánu místo toho, abych je prožila v rodinném kruhu. Být sám a přitom být šťasten je mnohem větší hřích než cestování do minulosti na veřejnosti. Cestování časem je zcela výstřední záležitost. Šťastná samota je nemyslitelná.
Staré město Canterbury je velké jako všechna středověká města, ale uprostřed nové zástavby působí trpasličím dojmem. I teď jsem byla překvapena, když jsem zjistila, jak brzy jsem dorazila k hradbám. Zastavila jsem se tak jako vždycky a položila ruku na oblé křemeny, průhledně modrošedé a křídově bílé. Byly dnes studené navzdory slunci, chlad vycházel zevnitř. Kdybych měla kousek oceli, mohla bych si vykřesat oheň. Šla jsem nahoru v poryvech větru. Auta pode mnou burácela přesně tam, kde se kdysi leskl vodní příkop, který se dnes ovíjel kolem nádraží. Ve střílně jsem se předklonila a podívala se dolů. Proběhl kolem mne pes, pronásledovaný křičícím dítětem. Za nimi stály zbytky hradu na hromadě kamení. Zbylo z něho jen velmi málo. Byl nevelký, ještě když stál.
Všechno do sebe zapadá. Auta a železnice, děti a psi, starý hrad a staré hradby i mladostará katedrála tyčící se nade všemi a vším. Jako ta píseň o Panně. Slova velmi starobylá, ale hudba stará tak nejvíc sto let. A přesto do sebe zapadají.
Z toho by se dala sepsat kniha, docela určitě. Přednášky taky. Semináře. Prostředky na cestování časem. Vědci se v tom velice mýlí, když času přičítají čísla, když jej měří. Učinili by lépe, kdyby se zeptali mistra Zenu. Nebo potřeštěné americké spisovatelky na hradbách v Canterbury, usmívající se do větru.

Přistoupil tiše, kde matka ležela, jako když dubnová rosa pokryla větévku.

„Proč duben?“ zeptala jsem se. Nikdo neodpovídal. Ani nezpíval. Určitě ne tady venku, ne tak zřetelně.
Chrám svatého Augustina tu kolem mne ležel v rozvalinách. Stála jsem u hrobu saského krále, i když jeho kosti už se dávno rozpadly v prach. Věděla jsem, že je tu jeho duch. Kdybych zavřela oči, slyšela bych mnichy přecházející do kláštera a pějící v chóru.
Tohle bylo příliš zřetelné, než aby to byla jen představa. Skoro tak ostrá jako moje, ale příliš zvláštní, než aby to bylo něco jiného než sluchový klam.
„Duben je jaro,“ řekl někdo za mnou. Aspoň jsem si myslela, že to někdo řekl. Měl zvláštní přízvuk. Jako člověk z Yorkshiru, ale uhlazenější, s něčím téměř povědomým v samohláskách. „Duben pro zelené věci, co rostou, a nový život, který vzniká.“
„Ale zpíváme to v prosinci,“ upřesnila jsem.
„Cesmína i břečťan jsou pod sněhem zelené,“ pokračoval.
Otočila jsem se a za mnou stál kněz z katedrály. Zahalený do tmavé peleríny, jejíž lemování vypadalo jako kožešina. Usmál se na mne. Pak se rozhlédl kolem a jeho úsměv pohasl. „Je to všechno pryč,“ dodal.
Neměla jsem se smát. Příliš to připomínalo starého učence, který poprvé v životě vidí Athény a je zděšen tím, že kolem sebe vidí samé rozvaliny.
„Učinil to Jindřich,“ řekla jsem knězi, „přestože to někdy přičítají Cromwellovi.“
„Jindřich?“ podivil se. „Ale –“ zavřel oči. Zdálo se mi, že každou chvíli omdlí. Napřáhla jsem ruce, abych jej zachytila.
Vyklouzl mi ještě předtím, než jsem se ho dotkla. Sama jsem měla závrať. Viděla jsem na okamžik, slyšela, cítila zdi kolem mne, mnichy při jejich každodenní práci. Organizovaný zmatek rozlehlého opatství.
„Náš Jindřich by tohle místo nikdy nezničil,“ prohlásil kněz.
Zírala jsem na něj. Když jsem rozevřela oči doširoka, závrať mne opouštěla. „Kdo jste?“ zeptala jsem se znenadání.
„Otec mi dal jméno Thomas,“ odvětil, „ale lidé mi říkají bláznivý Tom, nebo Tomáš alchymista, ale nikdo z nich nedovede říci, proč bych se měl jmenovat Hermes, když mám jméno po Aristotelovi a Tomáši Akvinském.“
„Matka mi dala jméno Magdaléna,“ promluvila jsem, „a nést toto jméno by bylo samo o sobě kříž, kdybych nebyla něčím výjimečná.“ Přivřela jsem oči. Zase jsem cítila závrať a on se už už rozplynul. „Jsi výplod mé fantazie.“
Prohlížel si sám sebe. Přece jenom neměl pleš na temeni. Byl vyholený. Samozřejmě, že jsem to předtím věděla. Patřil k němu i ten antický přízvuk, ale má vynalézavost zklamala, když jsem mu měla do úst vkládat slova.
„Jsem, co jsem,“ pronesl.
„Vy nejste tam,“ řekla jsem. „Nevyšel jste z patnáctého století? Představila jsem si každý váš detail.“
„Myslím, že jsem si vás vysnil,“ řekl, „a taky trosky – černý sen pro černou zimu.“
„Vy neexistujete,“ šeptla jsem a vztáhla ruku, abych se přesvědčila.
Dotkla jsem se vzduchu. Zmizel. V opatství, u hrobu starého krále, byla zima. Obloha napovídala, že brzy přijde déšť.
Věděla jsem, že bych měla Elizabeth povědět, že neexistuje žádný takový kněz, kterého jsem jí popsala. Neměla ráda, když pátrala po něčem bez zdroje informací, a já jsem ji poslala po stopách ducha. Když nadešel čas, abych jí sdělila pravdu u kotlety a pořádné porce zákusku, nezmohla jsem se ani na slovo. Na jednu stranu to bylo trapné, ale na druhou jsem nehodlala nechat to být. Nikdy předtím jsem neměla tak reálnou halucinaci, natolik reálnou, abych s ní mohla hovořit.
Spisovatelé vám říkají, že k nim postavy promlouvají. A oni zase k nim. Rozmlouvají spolu neustále. I ta nejneodbytnější postava jen zřídkakdy stojí před autorem tak skutečná, jako je on sám, tak skutečná, jako je říznutí na jeho bradě. Vůbec mne nepotěšilo, že jsem se dotkla jen vzduchu. Mrzelo mě to.
A je možné, doufám, je možné, že…

Měla jsem tušit předem, co to způsobí, když se ho pokusím vyvolat. Postavy nás pronásledují bez slitování, nebo se naopak uzavřou do tvrdého chladného bloku a za žádnou cenu nechtějí vystoupit. Snažila jsem se napsat to, ale vyšel ploše jako karton papíru. Snažila jsem se nakreslit ho, ale vznikla z toho karikatura. Když jsem se postavila do rozvalin opatství a představila si jej v jeho podobě, ani neprobleskl do bytí. Nebyla to moje postava. Neexistoval ani jeden příběh, do kterého by patřil, až na ten, ve kterém jsem žila já.
Doufám, že tehdy byl, doufám, že byl skutečný.
Kdyby se tak dal vrátit čas, kdybych si tak mohla představit něco, co by se mohlo stát, proč z toho nevyšel on? Snil, zdála jsem se mu.
V katedrále v Chartres je na podlaze kruh, bludiště zasazené do kamene. Říká se, že vstoupíte-li do jeho středu za slunovratu, čas se zastaví. Občas se to stane. A kam sluneční paprsky dopadnou skrz červený střed okna, můžete se jich dotknout, můžete je uchopit.
Canterbury je bludiště samo o sobě. Město je postaveno do kruhu, uličky jsou spletité a katedrála je umístěna uprostřed. Já sedím pod ní, pod hvězdami v kapli Our Lady’s, neproniká sem slunce, které by mi ukázalo cestu, ale svíčky planou dost jasně. Nepřemýšlela jsem o tom, že nadešel slunovrat, nevzpomněla jsem si, že by cokoli z toho mohlo vyjít. Přála jsem si klid, nic jiného než klid.

Přišel tak tiše do matčiny komnaty, jako když dubnová rosa padá na květiny.

Pohlédla jsem na postavu u oltáře. „Přála jste si mne vyvolat?“ tázal se. „Volala jste mne?“
Potřásla jsem hlavou. On potřásl svou. Zůstala jsem sedět, přestože židle byly ohavné, jedny z těch dřevěných skládacích zrůdností, které kostely nabízejí k pokání. Ani on se nepohnul od oltáře. Možná tam hledal útočiště.
„Ta píseň,“ promluvila jsem. „To je klíč. Ale když ji nezpíváte…“
„Přál jsem si vědět,“ odpověděl, „ale nečaroval jsem. Nejsem mág ani alchymista. Já čtu. A myslím. Říkají, že myslet je hřích.“
„Taky že je,“ poposedla jsem na židli, protože mne bolela kostrč.
„Možná jste se vmyslel v ducha.“
Pokřižoval se. Byl staletí mrtev, jestli vůbec kdy žil, ale nemohla jsem si pomoci. Myslela jsem na něho jako na mladého a mladšího pokaždé, když jsem ho spatřila.
„Nejsem mrtvola,“ řekl ostře, téměř popuzeně. „Jste vy snad mrtvola?“
„Ani jsem si nevšimla,“ odvětila jsem.
„Tak,“ řekl. Posadil se na schod u oltáře. Jeho boty, jak jsem si povšimla, odpovídaly době. Patnácté století, hovořil ze mne historik. Potřebovaly by opravu. Měl pravděpodobně vši a koupal se snad jenom v létě. Zuby měl zkažené.
Byl by docela pohledný, kdyby byl skutečný, seděl tam a mluvil se mnou.
Měla jsem mu pokládat otázky a objevovat nevysvětlené pravdy, o kterých snili učenci. Nacházet odpovědi, luštit záhady, jako historik, kterým jsem předstírala být.
Řekla jsem mu: „Četla jsem jeden příběh. O osamělých lidech, poutnících v čase. Našli místo, kde mohou být všichni spokojeni. Byla to Francie, myslím. Villon byl mrtev.“
Neptal se mne, kdo to byl. „Já nejsem osamělá. Jsem ráda sama. Je to pohoda. Pomáhá mi to při práci.“
„Umožňuje mi to modlit se,“ řekl, „a myslet. Jsem předurčen pro klášterní život, snad. Ale taky rád chodím po cestách, rád cestuji místo arcibiskupa a jsem také poutník. Jednoho dne půjdu do Jeruzaléma.“
„Už jsem tam byla,“ řekla jsem.
Oči se mu rozsvítily. Z hrdla se mu vydral vzdech.
„Povídejte!“
Vyprávěla jsem mu o tom. Pak mluvil on o svém putování z Canterbury do Doveru a lodí přes kanál La Manche, o cestě dolů Francií do Chartres. Otřásl se. „To není křesťanské místo, jakkoli svatý je ten kostel, který tam stojí.“
„Prošel jste si bludiště?“ zeptala jsem se.
S odpovědí otálel. „Ano. Ale nic jsem neviděl. Zabloudil jsem, nic víc, z toho chození dokola.“
„Bylo mi zle a musela jsem odejít,“ řekla jsem. „Možná to nakonec fungovalo, ale já jsem to nikdy nepoznala.“
„Možná si Bůh přál, abychom se setkali, ačkoli je to setkání zvláštní.“ Omotal si kolena pažemi. „Musí pro to být nějaký důvod?“
„Opravdu,“ přisvědčila jsem. „Ne,“ vstala jsem. Nepohnul se, když jsem přistoupila blíž. Byl tak skutečný jako katedrála a stejně reálný. „Víš, ve které době jsem?“ zeptala jsem se.
„Není to minulost,“ odvětil, „ale budoucnost.“ A nebyl ani nevinný. Lidé vyrůstali v jeho době rychleji a byli tvrdší. „Mohla byste být démon,“ řekl, „ale kdybyste jím byla, tohle místo by vás nepřijalo.“
„Jste si tím jist?“
„Přemýšlel jsem o tom,“ dodal, „a modlil se. Mluvil jsem o tom se svým zpovědníkem, ale nepochopil nic. Je to dobrý muž. Otec Dichon. Trochu předpojatý. Říkal, že nám nebylo souzeno se kdy setkat. Ale co naše oči vidí, co víme, nemůže takový prostý muž nikdy pochopit.“
„Slyšeli jsme slovo boží,“ uzavřela jsem.
Zasmál se. „Disputují ženy ve školách? Plavou snad kohouti v moři a létají ryby?“
„Muži létají,“ přisvědčila jsem, „a ženy taky. Už jsme vstoupili na Měsíc.“
Nevěřil mi. „A mé opatství je ruina,“ prohlásil, když se mi přestal smát. „To je neštěstí. Ale tahle katedrála stále stojí. Nic se tu nezměnilo.“ Jeho oči si prohlédly kapli a kryptu.
„Svět je takový, jaký byl, a takový navždy zůstane.“
„A přece se mění,“ odporovala jsem. „V něčem je horší. V něčem lepší.“
„Ale je to pořád svět,“ řekl na to, „a Bůh je králem tohoto světa.“
Copak jsem mohla zpochybňovat víru v Boha? A tím se dotknout ducha? Tentokrát jsem to byla já, kdo jej opustil. Nepřemýšlela jsem o tom, proč, a když jsem tak učinila, ani mi to nepřipadalo zvláštní. Chtěla jsem být pryč a sama. Chtěla jsem přemýšlet. Neuměla jsem se modlit, jako bychom tu schopnost pozbyli. Nebo alespoň já.
Elizabeth měla nahlas puštěné rádio. Burácely z něho sbory. Prošla jsem za dunění alelujá voňavým závojem hřebíčku a skořice. Pekla jablkový závin a zpívala si přitom se sborem. Čekaly jsme tucet hostí k štědrovečerní večeři a venku se ochlazovalo. Možná bude sněžit, hlásilo rádio po posledním alelujá.
„Sníh o Vánocích,“ promluvila Elizabeth, „dovedeš si to představit?“
Vzala jsem mísu a nůž a začala loupat jablka. „Doma míváme o Vánocích většinou sníh,“ podotkla jsem. „Bez sněhu to nejsou ty pravé Vánoce.“
V rádiu začali zpívat německy.

Es ist ein‘ Ros entsprungen,
Auf einer Würzel zart…

„Podívej, tamhle kvete růže. Z tenké lodyhy vyrašila.“ Elizabeth měla překrásný hlas, tenký, ale čistý. Podobný hlasu, který mi zpíval v jiném čase. Zaútočila válečkem na kuličku těsta, poněkud zvláštní v porovnání s tak něžnou písní.
„Všechny písně jsou o jaru,“ řekla jsem, „a květinách.“
„Existují také zimní písně,“ doplnila mne Elizabeth. „Všechny vánoční koledy. A Tichá noc.“
„A Good King Wenceslas,“ krájela jsem jablka na půlky a čtvrtky a vyjímala z nich jádřince. „Nebyl vůbec dobrý, byl to strašný despota.“
„Ale je to krásná píseň,“ reagovala Elizabeth.
Důkladně jsem krájela jablka na plátky. Měla jsem na jedno chuť. Bylo sladké. Anglická jablka jsou sladká, ne kyselá jako americká. „To je přesně ono. Není to o tom, jaký byl, ale jakého si jej uchovám v paměti. Myslíš, že by to bylo jiné, kdybych s ním mohla promluvit?“
„On už ale nežije,“ odpověděla Elizabeth. „Zaplať pánbůh, když to byl špatný král.“
„Není mrtvý, někde žije.“
„V pekle, bezpochyby,“ řekla Elizabeth. Nabrala jablka a začala plnit závin.
„Stejně,“ oponovala jsem, „co kdyby přece existoval?“
„Píšeš o něm knihu?“ zeptala se.
Podívala jsem se na jablko ve své dlani a pak na Elizabeth. Povzdechla jsem si. „Předpokládám, že ti nemohu mluvit do skořice?“
„To je kacířské,“ řekla na to.
„Americké,“ odvětila jsem.
„Neříkala jsem to?“
Dál jsem loupala jablka. Elizabeth udělala jeden koláč bez skořice a jeden se skořicí, pravověrnost a kacířství postavené vedle sebe. Na knihu se mne už nezeptala. Nevěděla jsem o tom, že bych byla nějakou psala. Prožívala, to snad. A že to byla tvrdá práce. Zapomenout na bytí, žít v tichu a nechat vše volně plynout.
Nejkrásnější dar je takový, o který nemusíte žádat. Skutečný nebo vymyšlený. Jako Thomas: dárek. Odměna za ticho, nebo důtka za mou samotu. Copak na tom záleží? Chtěla jsem jej ještě jednou spatřit. Na nic jsem se jej nemínila ptát, ani na to, proč tam byl. To by se vědci stávat nemělo. Ale já jsem si nemohla pomoci. Nezáleželo na tom, co ví nebo si myslí. Zkrátka jen, že existuje.

Noci na sklonku roku bývají dlouhé, zvláště v Anglii. Přicházejí časně a bývají hluboké. Noc před Vánoci byla šedivá a syrová a měla kovovou příchuť, která slibovala sníh. Než jsme stačily přinést stromeček a postavit jej dovnitř, objevily se první vločky. Jakmile byl stromek nazdoben a rozsvícen, sníh začal hustě padat a snášel se tiše k zemi, jen vítr naříkal. Rádio mluvilo o počasí nadšeně, a zároveň bylo plné obav. V Anglii lidé sněhu odvykli. Měla jsem radost z toho, že následujícího rána přijede našich dvanáct hostí vlakem a že mohou přijít z města pěšky.
Cesty nebudou průjezdné, to jsem si neuvědomila, sníh stále padal tak hustě.
Celý večer jsme vítali a vyprovázeli koledníky, kteří obcházeli město. Měli jsme pro ně sladkosti, grog a svařené víno – nazývala jsem je kořeněným vínem a Elizabeth chtěla vědět, co je špatného na dobrém burgundském. Nakonec mi můj výsměch odpustila.
Kolem půlnoci jsme se zachumlaly, oblékly si gumovky po anglickém způsobu a vyrazily ke katedrále. Sníh nás oslepoval a vítr syrově bičoval do tváří. Prodíraly jsme se jím a přitom se smály. Tato noc je noc nocí, mělo to tak být.
Katedrála planula světlem a zachvívala se tóny. Sbor zpíval na kůru a chrámová loď praskala ve švech. Našly jsme si místo na boku, poblíž místa Becketovy vraždy. Necítila jsem tam této noci žádnou smrt. Seděly jsme poněkud ve stínu, ale zpěv zněl čistě a zaplňoval vysoký klenutý prostor.

Sláva! Sláva! Immanueli, přijde k tobě Ó, Izraeli.

Elizabeth se ode mne odvrátila a vyměnila si pozdrav se ženou, kterou jsem si matně pamatovala. Já, nakonec bych mohla být sama a jen naslouchat. Bylo mi horko, přestože mi sníh tál na čepici a stékal po krku. Světlo v chrámu bylo bledě zlaté. Zástupy lidí se tlačily, tak jak to má být, tak jako k tomuto dni patří sníh a vítr. Tak se to dělo víc než tisíc pět set let, víceméně od té doby, kdy víra dorazila do Británie. A možná ještě předtím, na tomto svatém místě, ale pro jiné děťátko, pro jinou pannu Marii, pannu, matku a babičku v jedné osobě, ženu a bohyni. Její kaple byla pode mnou. Teď o ní zpívali. Nova, nova, Ave, fit ex Eva!, měkčeji.

Matka a panna, nikdo jiný než ona, nemohl být boží matkou.

Světlo nepohaslo, vzduch se neochladil, ale stěny kolem mne se přibližovaly, věž sestupovala níž, lidé se k sobě víc tiskli. Napřímila jsem se. Nejsem moc vysoká, ale tady jsem byla.
Byla jsem tady a tam na vyšším, jasnějším, novějším-starším místě, byla jsem v obou světech najednou, v obou časech. Seděla jsem vedle Elizabeth a naslouchala mši zpívané v srdci anglikánské církve, canterburské katedrále. Stála jsem mezi neznámými tvářemi a v uších mi bez námitek zněly staré chorály, hudba Říma. Stojím, sedím, klečím… víření vzpomínek, jež se stávají skutečnými, zpět, zpět, až někam na začátek, a studená země pod chodidly a studené nebe nade mnou a farářky zpívající společně o jiné víře.
Vedle mne se někdo pohnul. Někdo vedle mne se prudce nadechl. Několikrát jsem zavrávorala a v jednom okamžiku jsem se pohledem zachytila Thomasovy tváře. Uvědomovala jsem si matně, že sedím vedle Elizabeth. A stojím vedle něho, docela blízko, na dotek od něj.
A procitání. To byla poslední píseň, Hymnus o Panně. Skončil kánon a její kouzlo přestalo působit.
Žena vedle mne s tváří cizinky se pohnula. Narazila do mne tak, že jsem téměř upadla. Dotkla se mne přitom. Byla jsem zde. Byla to skutečnost. Cítila jsem to. Zapomněli jsme na to, že člověk měl dřív zvířecí pudy, my fanatikové mýdla a lázně.
Nezáleželo na tom. Byla jsem tady. Všude hořely svíce. Tváře postav byly tvářemi lidí z modlitební knihy nebo z goblénu.
Thomas se na mne upřeně zadíval. Z jeho tváře vyzařoval údiv a též smutek. Litoval, že si mne vymyslel?
„Ne,“ odpověděl, když jsem se tázala. A natáhl ruku. Napřáhla jsem svoji jemu vstříc. Čím víc se naše ruce přibližovaly, tím byl jejich pohyb pomalejší.
Nepřemýšlela jsem o souvislostech. Na to byl čas jindy. Vybavit si, v jaké době se vše odehrává, jaké pohromy to období stihly, jakou naději by měla žena z jiného času a kněz s pravděpodobným darem vyvolávat přízraky. Byla jsem tady. Učinila jsem něco, o čem jsem vždy snila, že učiním. Podařilo se mi prolnout všechny doby a vytvořit jeden čas, jednu dobu, vystoupila jsem z vlastního a setkala se s jiným.
Naše ruce se spojily. Jeho byla teplá, silná a hrubší, než jsem očekávala. Možná se mu má ruka zdála také zvláštní, a přece důvěrně známá. Očekával snad pařát nebo kopyto?
„Zůstaň,“ řekl znenadání. „Zůstaň se mnou.“
Pohlédla jsem na něho. „Co bych tu měla dělat?“
„Být,“ odvětil.
„Je to tak jednoduché?“
Pokrčil rameny. Bylo to výmluvné gesto, jen stěží anglické. Aspoň podle Angličanů, které znám. „Seslal mi tě Bůh. Jistě si přeje, abys neodcházela.“
„Nebo,“ zapochybovala jsem, „možná ne Bůh, ale Panna Maria.“
„Ano,“ odvětil, „dobře. Copak On neposlouchá svou matku?“
Průvod procházel uličkou v oblaku světla a kadidla, preláti v obřadním rouchu, ministranti v krajkách a pytlovině, kardinálové v skvostné nádheře. Měla jsem natahovat krk, měla jsem se pozorně dívat. Měla jsem se namáhat uzřít tváře, které nikdo žijící nikdy nezahlédl.
Nikdo žijící v době, kdy jsem se narodila já.
Mé oči spočívaly na Thomasovi a zároveň i všechno ostatní vnímaly ostře. Obraz byl jasný a bez náznaku jiného světa. Byla jsem tady, tělem i myslí.
A přece.
Stiskla jsem jeho prsty, a pak povolila. „Tys byl můj dar,“ řekla jsem, „vítej, nezměrný. Ale ty patříš sem a já tam. Tenhle čas nás oba nemůže unést, kromě této hodiny, této noci, kdy se všechny časy prolínají.“
„Pokud tady nezůstaneš, pak přijdu tam. Rád bych věděl, jaký ten svět tam vlastně je, když je tolik vzdálen tomuto.“
„Co tam budeš dělat?“
„Budu.“ Zasmál se mému úžasu. „Vezmeš mne do Jeruzaléma?“
„Nemohu.“
Uchopil znovu pevně mou ruku. Žár jeho touhy byl spalující.
„Proč?“ zeptala jsem se.
„Neboť je to dar. Proto jsem se modlil a tys mne vyslyšela. Proto to může být, a já to budu mít.“
„Budeš to nenávidět,“ odporovala jsem. „Dostaneš se mimo čas.“
Potřásl hlavou. Rozumný, nevinný, nezkrotný chlapec. Točila se mi hlava. Klouzala jsem. Toužila jsem se odtrhnout. Možná svírat pevněji.
Sbor – jeho sbor – zesílil hlasy nahoru do nebe.

Dum puella fecundatur, Ó, Ó:
Eia! Eia! Nova gaudia!

Zpěv se rozplynul, ztišil se a zmizel, aby se přelil v rozměr úplně nový.

Blaho světu! Přijde Bůh.
Ať země přijme krále.

Nemyslela jsem na krále. Myslela jsem na to, jak vše vysvětlím. Nemohu říci, že bych se nějak příliš snažila. Cítila jsem jeho silnou a teplou ruku ve své jako nikdy a ani se nezachvěla. Měl obrovské oči, které vše vnímaly a do všeho se vpíjely.
Samozřejmě bylo co vysvětlovat. Nastaly komplikace.
Nějak jsme se jim vyhnuli. Elizabeth, Tomáš a já.
Elizabeth se nikdy nezeptala, jak ten chudák ztratil pas či proč vstoupil v maškarním nebo jak přišel ke jménu. Někdy jsem si říkala, že asi všechno ví a jen předstírá, že věří báchorce, kterou jsme si vymysleli. Byla šťastná, Bůh to viděl, že mám přítele, jak ho nazývala, ať už byl jakkoli zvláštní.
Ale to nejdůležitější teprve mělo přijít. Nejdříve byl Štědrý den. Sněhu, i když ho nebylo po střechu, bylo dost k divení, a u večeře sedělo dvanáct hostí, my s Elizabeth a jeden host, pro něhož byl tento svět úplně nový. Skutečný Thomas, říkala jsem si, Thomas vytržený ze světa a času, v bezpečných rukou své Panny.
„Na nic se neptej,“ říkal, když jsem se zapomněla. Víno bylo dobré, oslavovalo se hojně, všichni jsme zpívali u stromečku a krbu, a sníh venku nepřestával padat.
Zlobně jsem na něho pohlédla. „Byla jsem šťastná,“ řekla jsem, „když jsem byla sama.“
„Já také,“ řekl on. „Předtím.“
„Ty jsi kněz,“ opáčila jsem.
Potřásl svojí vyholenou hlavou, museli jsme si o tom vymyslet divokou historku a oni jí uvěřili. „Stalo se tak pro klid a na žádost mé rodiny,“ objasnil Tomáš. „Má skutečná láska není kniha a sen. Teď se dívejte.“ Jeho ruka obkroužila místnost. „Tady je víc knih, než jsem viděl v arcibiskupově vlastní knihovně, a ty tvrdíš, že jich máš málo a že nemají cenu. Je v nich víc světa, než si dokážu představit. A mnoho divů, všechny se mi budou líbit.“
„Některé ne,“ namítla jsem. Nechtěla jsem být nevlídná, když se na mne tak usmíval. Koupel, to byla úplná bitva. Poté zubař. A lékař. A…
Bylo mu to jedno. Proč by nemělo? Dary jsou k tomu, aby se dávaly, vštěpovali mi do hlavy. A aby se přijímaly.
Padal měkký, hluboký sníh. Hosté odcházeli po jednom, po dvou. Až na jednoho, který zůstal, zachumlaný ve vedlejším parádním pokoji. Padlo ticho. Neozval se už žádný hlas. Nebylo ani třeba. Tamta píseň skončila. Ticho se zaplnilo. Dar byl vydán, na konci a na začátku, pryč ze života a pryč z času, a zase zpátky do obou.
Červ, jenž požírá svůj vlastní ocas.
Et in saecula saeculorum.
A tak to má být.

Poznámka překladatele:
Canterbury – město v hrabství Kentu, světoznámé svou katedrálou, která je sídlem arcibiskupa a centrem anglikánské církve. Katedrála prošla mnohými úpravami. Známá je její věž Angel Tower nebo též Bell Harry Tower. V roce 1170 zde byl zavražděn canterburský arcibiskup Thomas Becket, později prohlášený za svatého.

Ouroboros – červ, požírající vlastní ocas, symbol věčnosti a jednoty všech věcí a symbol věčné destrukce a zrození
V HLAVNÍCH ROLÍCH

Cliff Burns
Mladý spisovatel Cliff Burns pochází z kanadského arktického souostroví. Publikoval již více než sedmdesát povídek v časopisech jako EOTU, The Silver Web a Midnight Graffiti.
Nekonvenční kratičká povídka V hlavních rolích je příběh ze života ve městě a pochází z rozsáhlé kanadské antologie fikce nazvané Tesseracts (Oddíl IV).
T. W.
Přesně v jedenáct hodin dopoledne tichomořského času vstoupil do Savings and Loan muž, jenž vypadal jako Harry Dean Stanton. Chtivý peněz zamířil pistolí na pokladní. Hodil jí hnědý papírový pytel a požádal o jeho naplnění. Po obdržení požadovaného obnosu vycouval směrem k východu, furiantsky zasalutoval na kameru, shora snímající ruch uvnitř, a poté se dal na útěk.
Filmoví nadšenci z řad zaměstnanců vykradené banky jej ihned poznali. Přivolaná policie sice pochybovala o vystopování pachatele, ale přesto zahájila pátrání. Zmíněný herec v inkriminovanou dobu dokončoval šestitýdenní natáčení filmu Davida Lynche v Garnesville na Floridě, kde hrál jednu z hlavních rolí. Děj filmu nebyl prozatím znám, ale tiskový mluvčí nakonec prozradil, že Stanton hrál roli zvráceného ozbrojeného lupiče. Všichni se shodli na tom, že jde o zajímavou shodu okolností.
Ani ne za týden přepadl zloděj vyhlížející jako Wilford Brimley zlatnictví. Výkladní skříň vyloupil s upřímnou dokonalostí. Kdosi jej poznal podle reklamy na cereální stravu. Herce drželi ve vazbě jen krátce, protože jeho manažer a fotograf mu poskytli přesvědčivé alibi.
Všem bylo jasné, že se vytvořil model. Někdo v rolích známých herců si vyhazuje z kopýtka kriminálními delikty. Na případ, označovaný nadřízenými policejními orgány za svrchovaně důležitý, byl nasazen tým detektivů a jejich mluvčí sliboval bleskurychlé výsledky.
Policie získala ke spolupráci společnost televizních herců Screen Actors‘ Guild a další lidi z filmové branže. Byly vyslýchány tucty rozmrzelých herců, profesionálních maskérů i různých imitátorů. Na základě hlášky přidělila policie jednoho svého muže společnosti Paramount Pictures.
O dva dny později herečka Maureen Stapletonová vykradla obchod 7-Eleven.
Celé město bylo vzhůru nohama, když byli Edward Hermann a Joe Pesci napadeni na ulici. Oba museli být pro svá zranění hospitalizováni. Noviny přinesly zprávu o tom, že se Michael J. Pollard skrývá kvůli osobní bezpečnosti.
Velká studia si najala speciální ochranku. Podle nového zákona o autorských právech bylo vydávání se za slavného herce či herečku trestáno vysokými pokutami a vězením. Několik pološílených teploušů, zbožňujících ženské převleky, spáchalo sebevraždu. Rich Little ohlásil bankrot.
Následovala přestávka.
Muž, podle zpráv zemřelý dvojník Neda Beattyho, byl viděn, jak okouní před exkluzivním obchodem s pánským oblečením v Bel Air. Na scéně se objevil roj policistů a bylo uzavřeno několik městských bloků. Skutečný Mr. Beatty dlel v San Francisku.
Podvodník, který byl nějak upozorněn na přítomnost policie, se vyřítil přes silnici, aby zmizel v davu zvědavců. Naneštěstí vyšlo najevo, že jde o Charlottu Ramplingovou, přízvukem i zjevem. Policie mu nařídila, aby zůstal stát, a když neuposlechl, byl několikrát postřelen, poté co se snažil vytáhnout cosi z malé elegantní kabelky. Jak se později ukázalo, byla to pudřenka.
Když muž umíral, obstoupený policií a náhodnými diváky, nebyla přítomna žádná pochybně impozantní slova na rozloučenou typu „jaká hrúůůza,“ či „sejdeme se v nebi.“ Mnozí žasli nad skvělým hereckým výkonem. Mrkal těmi překrásnými řasami, špulil své tenké smyslné rty s grácií a sebejistotou i ve chvíli, kdy vydechl naposledy. Přesně jako by to udělala Charlotte.
NEDOČKAVÝ

Christopher Fowler
Christopher Fowler žije v Londýně, kde spravuje filmovou propagační společnost a společnost pro rozvoj filmu. Publikoval tři romány Roofworld (Svět střech), Rune (Runa) a Red Bride (Rudá nevěsta) a v nedávné době dokončil svůj čtvrtý román Darkest Day (Nejtemnější den). Je také autorem tří sbírek povídek City Jitters (Městské paniky), City Jitters 2 a The Bureau of Lost Souls (Výbor ztracených duší).
Upozornění: Než se pustíte do čtení Nedočkavého, navštivte svého zubního lékaře. Tato povídka je zřejmě nejméně příjemná z celého vydání.
E. D.
To ten zatracený ořech, spílal si Thurlow. Snad mě to konečně poučí. Opřel se opatrně do křesla z umělé hmoty a očima přejížděl plakáty přilepené na stěnách místnosti.
Spolehlivé testování HIV
Nechtěná těhotenství
Pamatujte na to, že vaše dítě může být hluché
Uvažoval. Vůbec se nedivím, že se lidé tomuto místu vyhýbají. Když tu sedíte, máte příležitost v klidu přemýšlet o svém osudu. Zkontroloval čas a naslouchal. Zpoza vzdálených dveří vycházelo bzučení zubní vrtačky. S odhodláním vymazat její zvuk z mozku si prohlížel časopisy na stolku před sebou. Samozřejmě mezi nimi byly dva roztrhané výtisky Tattleru, který píše o významných společenských událostech a bohatých lidech, několik pravěkých výtisků humoristického časopisu Punch a časopis o bydlení British Interiors. S vrtačkou ještě slabě kvílící v zadní části mozkovny listoval letmo časopisem o životním stylu. Útulek v Kensingtonu zdobený zlatem a polodrahokamy. Domov v Berkshiru s mramorovým basreliéfem znázorňujícím scény z dobrodružství Aeneových. Lidé, kteří žijí v takových domech, jsou s největší pravděpodobností šéfové narkomafie. Jejich děti jistě občas převrhnou kytice umělecky aranžovaných suchých květin nebo se uchýlí do nějaké skrýše, než by se ztratily mezi stěnami.
Znechuceně odhodil časopis, když se vrtačka rozdrnčela na plné obrátky a naznačila tak zdolávání nějaké vzdorovitě překážky.
Zatracenej ořech! Příště použije místo zubů louskáček. Ježíšmarjá, to bolí! Celá stolička prasklá vejpůl! Sedřená dáseň, všude krev! Byl si téměř jist, že se mu kus skořápky vklínil mezi dáseň a zub, někam hluboko až k nervu. Kdykoliv jen pohnul hlavou, čelistí mu projela ostrá bolest, jako by mu tam vráželi doběla rozpálený nůž.
Sestřička, měla nějaké obyčejné jméno, které si nebyl sto zapamatovat, si povzdechla, když jej uviděla. Procházela knihu objednávek s pochybovačným pokyvováním hlavou. Donutila jej k tomu, aby zdůraznil, že by měl jako privátní pacient mít přednost před ostatními. Koneckonců, k čemu by pak celý ten systém byl? Docházel do této ordinace již hezkou řádku let. Či řekněme přesněji, zařizoval si návštěvu u lékaře tímto způsobem vždy, když měl nějaké problémy. Jenomže dr. Samuelson odjel na seminář na Floridu, a tak musí jít tentokrát k někomu jinému a chvíli si počkat. Ale s bolestí, ze které se mohl každou chvíli zbláznit, Thurlow nemínil čekat ani minutu. V čekárně seděli ještě další dva pacienti. Žena naproti, na první pohled privátní pacientka, vypadala jako cizinka, vlasy měla příliš černé, byla ověšená zlatem a měla určitě hodně peněz. Hubená dospívající dívka v džínách a tričku měla všude napsáno, že pochází z nějakého předměstského paneláku pro nemajetné. Thurlow popotáhl a nůž mu proklál lebku tak, že se musel chytit za hlavu. Když bolest částečně polevila a proměnila se ve snesitelnější tupý pocit, podíval se opět na hodinky. Už tu sedí téměř čtyřicet minut! To snad není pravda! Vstal z místa a otevřel dveře, které vedly ke stolku sestry. Protože tam nikdo nebyl, šel dál a vstoupil do bíle vykachlíkované chodby. Když si bude stěžovat, někdo se ho přece musí ujmout.
V první ordinaci objevil připoutanou obézní ženu, ležící na zádech s končetinami rozhozenými na obě strany zubařského křesla. Nad ní se hrbil dentista, který vypadal, jako by se snažil vylovit klíče z kanálu. Ve vedlejší místnosti narazil na původce své zjitřené fobie z dentistů. Seděl tu vyčerpaný pubertální mladík a křečovitě zatínal prsty s bílými naběhlými klouby do opěradel zubařského křesla. Zubař si zrovna prohlížel konec vrtačky, než jí za pár okamžiků opět začal brousit sklovinu. Ozýval se kovový zvuk, připomínající škrábání vidličky po talíři, při němž vstávají hrůzou vlasy na hlavě.
„Vy tady nemáte co pohledávat.“
Thurlow se obrátil k odchodu a octl se tváří v tvář hubenému mladému, přísně vyhlížejícímu muži v bílém plášti.
„Čekám tu téměř hodinu,“ postěžoval si Thurlow, neboť si za své utrpení určitě zasloužil trochu přehánění.
„Vaše jméno?“
„Thurlow. Zlomený zub. Jedl jsem para ořechy.“
„Nebudeme o tom mluvit na chodbě. Raději byste měl jít dál.“
Za normálních okolností by jej lékařova příkrost dokázala rozladit, ale stačil si všimnout dvou věcí – lékařova přízvuku, který svědčil o jeho původu z vyšších vrstev, a elegantního uzlu jeho univerzitní kravaty. Alespoň v tomto ohledu bude ošetřen profesionálně.
Thurlow vstoupil do ordinace, svlékl si sako a postavil se vedle červeného plastikového křesla, zatímco zubař rozsvítil obrazovku počítače.
„Normálně chodím k doktoru Samuelsonovi,“ vysvětlil situaci a přitom se rozhlížel.
„V pořádku. Ale dnes není doktor Samuelson přítomen. Je…“
„Vím, na Floridě. Vy jste tu nový, nemám pravdu? Jste velmi mladý.“
„Každý vypadá mladě, když začíná stárnout, pane Thurlowe. Jsem doktor Matthews.“ Pokračoval v psaní na klávesnici a poté zvedl oči k obrazovce.
„Vy jste nebyl na kontrole možná přes rok.“
„Na kontrole ne, to souhlasí,“ řekl Thurlow, když se drápal do křesla.
„Měl jsem takovou věc. Otok.“ Zamával si prsty směrem ke tváři. „Myslím, že to byla cysta.“
„Kdy že to bylo?“ Matthews o tom zjevně nemohl nalézt záznamy.
„Nebyl jsem objednaný. Vlastně to nebyla cysta. Byl to kaz.“
„A předtím?“
„Vypadla mi plomba. Zázvorové perníčky. To samé rok předtím. Mentolové bonbony.“
„Takže jste už pěkně dlouho nebyl ani u zubního asistenta.“
„Ani k žádnému chodit nemusím,“ oponoval Thurlow. „Jen se vás snaží podvést nití na čištění zubů a špejlemi s gumovými hroty. A proč se vlastně ptáte na kontroly? Jste snad revizní lékař?“
Doktor Matthews na jeho poznámku nereagoval a přistoupil ke křeslu. Když se pacient usadil, lékař mu připjal papírový bryndák kolem krku.
„Vy nemáte asistenta?“
„Míval jsem asistentku, ale nějak se jí nezamlouvaly moje metody, tak jsem ji zavraždil,“ objasnil Matthews. „Ha, ha.“ Nastavil nohou výšku křesla a uvedl do chodu vodní pumpu.
„Rád dělám vtipy. Otupuje to hrany. Otevřte ústa, prosím.“ Přitáhl si k Thurlowově hrudi podnos se zubařským náčiním. Thurlow doširoka rozevřel ústa a světlo vydávané zubařským reflektorem zaplnilo prostor před jeho zraky. Viděl, jak zahnutý hrot sondy vchází dovnitř, a koutkem oka zahlédl také maličké okrouhlé zrcátko. Sliny se mu začaly hromadit v ústech. Poťukávání pokračovalo. Cítil, že bude muset brzy polknout. Matthews si všiml pacientových rozpaků a bryskně umístil odsávačku slin do koutku jeho úst. Ozval se hlasitý zvuk, jako když voda odtéká ze dřezu do sifonu.
Najednou Thurlow ucítil dotek ostrého hrotu na obnaženém nervu svého prasklého zubu. Dal by se připodobnit k elektrickému výboji procházejícímu pacientovou hlavou. Kdyby kontakt nástroje s nervem trval jen o zlomek vteřiny déle, Thurlow by s určitostí vykřikl a překousl sondu vedví. Matthews zaznamenal škubnutí pacientova těla a instrument pohotově vyňal z úst.
„Myslím, že mohu s jistotou prohlásit, že se mi podařilo zaměřit problémovou oblast,“ konstatoval suše a ještě jednou objel dutinu svítilnou. „Vypadá to bledě. Kdyby šlo o řezák, nebylo by to tak zlé. Zub praskl od korunky až po kořen. Dáseň začíná opuchat a červenat, takže si myslím, že tam máte infekci. Budu toho muset kousek odstranit.“
Thurlow si vytáhl pumpu z úst. „Nemusím slyšet podrobnosti,“ poznamenal. „Zvedá se mi z toho žaludek.“ Pumpu opět vložil do úst, zaklonil se a zavřel oči.
„V pořádku. Dám vám včeličku a můžeme se pustit do práce.“ Matthews připravil injekční stříkačku, odňal plastikovou špičku, vyfoukl z jehly vzduch a zapíchl ji do měkké části levé Thurlowovy dásně. Povrch dásně jemně pukl, když se narušila svrchní tkáň. Chladný kov vnikal do čelisti centimetr po centimetru. Thurlow ucítil v ústech znecitlivující tekutinu, která pomalu odnímala bolest zanícenému zubu.
„Jelikož máte citlivý žaludek, dám vám ještě jednu valiovou injekci. Pak budeme moci pokračovat, aniž se vám bude dělat nevolno.“ Vyhrnul Thurlowovi rukáv a vpíchl onu další injekci, kterou vyprazdňoval velmi pomalu. „Je to zvláštní, když o tom přemýšlíte,“ mluvil a sledoval přitom kalibraci na straně stříkačky. „Uvážíte-li, kolik jídla musí být rozkousáno a rozmělněno nejprve našimi mléčnými zuby a pak druhými špičáky, řezáky a stoličkami, je vůbec zázrak, že vám v ústech něco zůstane. Lidé mají samozřejmě poměrně drobné zuby. Je to znak naší nadřazenosti nad zvířaty.“
Konečně se Thurlowovi ulevilo. Zda to byla droga, jež umožnila, aby se cítil bezpečně a pohodlně v Matthewsových rukou, nebo zda to bylo ovzduší zubařovy vědomé autority, nedokázal určit. Zubař si zlehka pobrukoval, když si připravoval nástroje v pořadí, na jaké byl zvyklý, a čekal na účinkování injekce. Thurlowa zaplavoval příjemný pocit. Paže a nohy mu příliš ztěžkly, než aby jimi mohl pohnout. Srdce mu v prsou tlouklo pomaleji a spodní část tváře byla úplně necitlivá. Vznášeje se mezi spánkem a bdělostí snažil se identifikovat tóny Matthewsová broukání, ale nedokázal se vůbec soustředit.
Zubař vložil další dva nástroje do jeho úst. Kdy to udělal? Jeden určitě sloužil jako klín mezi čelisti. Ačkoliv světlo nad hlavou bylo rozptýlené a měkké, prosvěcovalo Thurlowova oční víčka teplým červeným žárem. Zaslechl kovové chřestění na podnose.
„Odstřihnu vám teď část narušené dásňové tkáně,“ komentoval svou práci Matthews. Nežádal snad lékaře, aby jej ušetřil podrobností? Ve světle reflektoru se zableskly nůžky, které zmizely v ústech a projely chrupavkou a masem. Pokusil se nic nevnímat, aby nemusel myslet na hlubinné práce prováděné tam dole v jeho ústní dutině. „Pochybuji o tom, že nám tam zůstane dost na překrytí plombou. Ten zub vedle vám taky pěkně praskl. Co bylo proboha v tom ořechu?“
Thurlow otevřel ještě jednou oči, když zaslechl vrtačku. Uplynula asi nějaká doba, neboť se mu zdálo, že mu v ústech přibyly nějaké další nástroje. Vrtačka zavyla a nos se mu začal plnit štiplavým zápachem pálící se skloviny. Naštěstí díky efektu valiové injekce mohl být bez starosti. Matthews po chvíli vrtačku z jeho úst vyňal a prsty ohmatal otok. Najednou se ozvalo ostré zapraskání a Thurlow měl možnost si prohlédnout poraněný zub, nejdříve půlku, pak i druhou.
„Chcete to jako suvenýr? Myslel jsem si, že ne. Teď, abych vše udělal pořádně, měl bych pročistit kanál kořene a tady zarazit do dásně kovový nástroj,“ řekl. „Ale jde o dlouhý a bolestivý proces. Podíváme se, jak to vyřešit, abychom vám nenatrhli celou čelist. Ha, ha.“
Vrtačka se opět rozječela a vstoupila do nešťastníkových úst. Nedokázal s určitostí říci, kterého zubu se nástroj dotýká, ale podle známého zápachu spáleniny odhadl, že se vrtačka prodírá hlouběji do zubní skloviny stoličky.
„To je lepší,“ zhodnotil svoji práci Matthews. „Dírou lze pohlížet do nového dne. Teď máme víc prostoru pro manévry, přinesme těžké zbraně.“ Vylovil obrovitou půlkruhovou kovovou sponu a připevnil ji ke straně Thurlowova dolního rtu. Další nástroj vynořivší se do světla vypadal jako velká zahnutá břitva s vroubkovanými konci, něco jako struhadlo na sýr. Lékař vložil nástroj do ústní dutiny a přejel jím po pahýlu nešťastné stoličky. Obrušování vibrovalo Thurlowovou hlavou tam a sem, sem a tam, až začal pochybovat o tom, jestli to vůbec někdy skončí.
„To není dobrý, to vůbec není dobrý.“ Zubař vylovil nástroj, prohlédl si obroušenou špičku a odhodil ji s odporem na podnos. „Potřeboval bych něco jiného, moderního, něco opravdu na úrovni.“ Zmizel z dohledu a Thurlow zaslechl jeho dupot na opačné straně ordinace. „Jednoho dne,“ volal, „se bude veškerá stomatologie provádět laserem. Jen si pomyslete, ta radost, kterou zažijeme.“ Vrátil se s mohutným elektrickým přístrojem, který se na svrchní části chlubil červeným světélkujícím displejem.
„Máte obrovské štěstí,“ zaradoval se. „Jen málo lidí okusí v ústech toto děťátko.“ Popleskal přístroj po boku a vyndal z něho žebrovanou kovovou trubku s malou rotační ocelovou pilou. Když ji nastartoval, musel křičet, aby přehlušil její řev. „Víte, hlavní část zubu je tvořena látkou, které říkáme dentin neboli zubovina, ale pod úrovní dásně se z ní stává cement v podobě kosti, který je měkčí…“
Nedokončil svou přednášku, vložil přístroj do úst a přiložil ke sklovině. Jedna hadice vklíněná mezi dolní řezáky vstřikovala vodu do místa operace, druhá odsávala sliny. Thurlowova ústa se proměnila v prostor, kde je nutno nosit ochrannou přilbu. Znenadání cosi mokrého a teplého začalo trpiteli stékat do krku. Matthews okamžitě vypnul pilu a rychle ji vyňal.
„Sakra,“ zaklel nahlas, „je to moje chyba. Ani se nedívám, co dělám. Jsem v poslední době nějak nervózní.“
Sáhl za sebe, uchopil chomáč tamponů a napěchoval jím Thurlowova ústa. Po chvíli jej vytáhl jasně červený, nasáklý krví a odkapávající. „Omlouvám se, ale myslel jsem na něco jiného. Dobře že nejsem jeřábník, rozhazoval bych traverzy všude kolem.“
Thurlowovi se zazdálo, jako by se mu něco zaklínilo v jícnu. I přes působení anestetik začal vnímat bodavou bolest. Ucítil v krku žluč a dělalo se mu na zvracení.
„Počkat, počkat, už vím, co je tohle,“ Matthews sáhl rukou v gumové rukavici do úst, cosi vytáhl a odhodil na podnos. „Jste statečný hoch. Před sto lety by to byl strašně bolestivý zážitek, protože by se zákrok prováděl bez anestetik, ale díky moderním technikám vám operaci dokončím už jen za pár hodin. Ha, ha. Žertuji.“
Sáhnul opět na podnos a vyrobil další ocelový rámeček, připomínající tentokrát drátek v žárovce. Připevnil pečlivě zašroubovaný vynález na bok pacientových úst. Thurlow se přestával cítit tak klidně jako předtím. Možná přestává působit valium. Možná se jeho vnímání navrátilo právě uprostřed vrtání? Ano, teď s určitostí cítil čelist. Tupá bolest mu začala pulsovat u kořene nosu. Zubař něco míchal v plastikové misce, když si všiml, že se Thurlow vrtí na křesle.
„Vypadá to, že jsem vám nedal dostatečnou dávku,“ prohlásil zúčastněně. Odstranil plastikovou čepičku z další injekce a vpíchl ji do Thurlowovy paže.
„Táák,“ řekl spokojeně a zmáčknul píst. „Drogová koktejl party začíná. Chcete deštníček?“
Thurlow se přimhouřenýma očima nepobaveně podíval na lékaře a Matthews zvážněl. „Ničeho se nebojte. Zdřímnete si, a až se probudíte, bude po všem. Myslím, že jste si toho dnes užil až až. Dám vám teď dočasnou výplň a kořenový kanál vyčistíme při další návštěvě.“
Když lékař začal dopravovat koncem gumové špachtličky hmotu do úst, Thurlow pociťoval, že se propadá do stavu nadhmotné poloviční bdělosti. Pak se vznášel v mlhavém snu, jeho fantazie se zbavila okovů a zvláštní vidiny se před ním odvíjely v duhových barvách. Zubařovo broukání se postupně stávalo vzdálenou litanií, hřejivým a známým zvukovým záznamem pracovní písně švadlen. Barvy se vzájemně prolínaly, hořká vůně jasmínu a dezinfekce. Byl opět doma v bezpečí, opět malé dítě. Poté se tyto napůl reálné vzpomínky rozplynuly a počaly se proměňovat se zvětšující se jasností v přítomnost, až si Thurlow konečně uvědomil, že se vrací do reality.
„V pořádku,“ pochválil ho Matthews, když se začal probouzet. „Zpět na planetě žití. Na okamžik jsem si myslel, že jsem vás předávkoval. Ha, ha. Čekáme jen, než uschne poslední kousek.“ Sáhl do pacientových úst a ocelovou škrabkou se jal odškrabávat zbytky výplně. Thurlow si pojednou uvědomil, že je na klíně připoutaný řemenem, který jej měl udržet na místě. Jak dlouho to tu bylo?
„Víte, měli jsme tu minulý týden ošklivý případ otisku zubů. Slyšel jste o tom něco? Ó pardon, já zapomněl, že nemůžete s tím špalkem v puse mluvit. Byl to letec. Pilot aerolinek. V letadle vznikl podtlak a ukázalo se, že měl pod výplní zubu schovanou vzduchovou bublinu. Když se podtlakem snížila hladina vzduchu v kabině, vzduchová bublina expandovala. Zub prakticky vybuchl v ústech. Jeho kousky se zasekly do jazyka. Měl ho na kaši.“ Matthews nahlédl do ústní dutiny, jedno oko zavřené. „Stává se to často potápěčům ve velikých hloubkách. Zub jim zkrátka imploduje neboli exploduje dovnitř. Viděl jsem i horší případy. Měl jsem jednoho pacienta, chlapce, který na kolečkových bruslích naletěl ústy na fontánku s pitnou vodou…“ Zubař se soustředil na kontrolu svého díla a utlumil milostivě tok svých myšlenek. „Zdá se, že si z nás ta poslední várka dělá legraci.“ Thurlowovi se pomalu vracel cit do tváře. Něco ho strašně bolelo, opravdu strašně. Pozvedl ruce s nadějí, že bude schopen lokalizovat zdroj bolesti, ale Matthews mu je vrátil zpět. „Ničeho se teď nedotýkejte. Musíte chvíli počkat, než se to usadí. Musím ještě něco dokončit.“
Bolest se stupňovala s každou uplynulou vteřinou. Bolelo to opravdu hrozně, daleko víc, než když přišel do ambulance. Něco se muselo stát. Byl si tím téměř jist. Byl schopen dýchat pouze nosem, a to ještě s obtížemi. Pokoušel se promluvit, ale nevyloudil ani hlásku. Chtěl se posadit, avšak lékařova paže byla rychlejší a zasunula ho zpět. V té chvíli si zubař stoupl přesně doprostřed jeho zorného pole. Thurlow prudce vydechl.
Najednou jako kdyby před ním explodovala transfuzní nádoba. Karmín se řinul od hlavy až k nohám. Byl potřísněn na prsou i břichu, jasná červeň stékala i ze zubařovy plastikové zástěry a vytvářela zvětšující se louži mezi pacientovými chodidly. Bíle vykachlíčkovaná podlaha byla kluzká od krve. Rudé stříkance znečišťovaly stěny v rozmáchlých obloucích, vše svědčilo o nezastavitelném krvácení z nosu. Pacientova hlava přistála zpět na opěrátku, protože se mu začala šíleně točit. Co se to proboha se mnou děje? Zaplavila jej nepředstavitelná bolest a zachvátila panika. Když rukama chňapal do vzduchu a pokoušel se vstát, míhaly se mu před očima poskakující barevné hvězdičky. Uspávací prostředky byly přece jen stále v jeho systému přítomny a ovlivňovaly vidění. „Neměl byste ještě vstávat,“ ozvalo se před ním, „ještě jsem neskončil.“
„Vy nejste žádný zubař,“ snažil se vyřknout Thurlow, ale do mozku se mu opět zaryly doběla rozpálené nože, a jeho slova vyšla z úst jako série hysterických křaplavých zvuků.
Zdálo se, že mu lékař porozuměl. „Máte pravdu, máte pravdu. Nejsem žádný zubař.“ Pokrčil rameny a nastavil dlaně. „Tak mne žalujte. Vždycky jsem toužil po tom, stát se zubařem, ale nepodařilo se mi získat diplom. Nedaří se mi úspěšně vykonat zkoušky. Příliš lehce se dokážu rozčílit. Přesto, je to moje poslání, vnitřní volání. Jsem si jist, že co činím, činím správně. Zkrátka jsem předběhl svou dobu. Pojďme to dokončit.“
Vetknul ruku do pacientových úst a zdálo se, jako by něco utahoval. Neuvěřitelná bolest detonovala mezi Thurlowovýma očima. Zubař mu přidržoval hlavu k opěrátku a snažil se za něco tahat. Bylo slyšet cinknutí železa a zubař vytahoval zatočené péro. Na jednom jeho konci se skvěl tmavý útržek načervenalé dásně, nabodnutý na stříbrný šroubek.
„Asi tenhle kousek nepotřebujete,“ řekl Matthews žoviálně. Uchopil šroubovák značky Phillips a vložil ho do Thurlowových úst otáčeje jím, jako by opravoval automobil. „Rád si představuji, že teď používám homeopatickou medicínu,“ vysvětloval situaci, „až na to, že jsem spíše umělec. Chodil jsem do umělecké školy, ale neudělal jsem zkoušku, protože – asi jste to uhodl –,“ pokýval hlavou, jako by si říkal, jaký hlupák jen byl, „opět jsem se rozčílil. Stáhli mne na nějakou dobu z oběhu.“ Vyňal šroubovák z pacientových úst, otřel jej do zástěry, a poté se zahleděl do bolavé ústní dutiny s laskavým úsměvem ve tváři. „Víte, čas od času si rád vyzkouším některé svoje nápady. Vyberu si nějaké město, projdu si zlaté stránky a obejdu privátní ambulance, které najdu v seznamu. Někdy se mi podaří nalézt prázdnou ordinaci, a jen počkám na pacienta. Hraji pak roli, víte, bílý plášť, elegantní kravata a uhlazený jazyk. Pera v náprsní kapse.“ Poukázal směrem ke svému saku. „Také mívám při práci zamčené dveře. Nikomu se nedaří mi v tom zabránit. V novinách o mně zpráva nikdy nevyjde, protože kdyby se to stalo, privátní zubaři by přišli o zákazníky. Nikdy byste nevěřil, že je to tak jednoduché, viďte?“
Poté přistoupil k psacímu stolu vedle operačního křesla a uchopil velké kulaté zrcadlo. „Tak, jdeme na to. Kdy jste naposled požádal zubaře o předložení dokumentů? Tady nejsme na policii, že, pane. Teď se podíváme, jak jste dopadl.“
Thurlow jen stěží dýchal přes stále se stupňující bolest. Když k němu zubař naklonil zrcadlo, pohled, které mu přichystalo jej málem porazil.
„Dobrý, co?“ pochválil se Matthews. „Úplné umění.“
Pacientova tvář byla změněna k nerozeznání. Rty měl rozřezané, stažené dozadu a připevněné k tvářím ocelovými špendlíky. Většina zubů byla spilována do hranatých tvarů, některé byly špičaté, jiné úplně zešikmené. Horní dáseň měl odchlípenou, aby odkrývala bledou kost pod ní. Několik šroubů přichycených kabely vězelo ve strhané čelisti. Poslední čtyři centimetry jazyka, ta hrouda, kterou cítil v krku, chyběly úplně. Krvácející pahýl sebou odporně škubal sem a tam jako jedovatý had. Kolem úst byl k dovršení všeho upevněn vynález z leštěné oceli, který měl plnit funkci šíleného korzetu, komplex drátů, pružin, ozubených koleček a žhavicích vláken. Pleť pod očima Thurlowovi zčernala od všeho toho vrtání a bušení v dutině ústní.
„Vím, co si myslíte,“ zašeptal Matthews. „Je to kromobyčejně, ale ne velkolepé. Ovšem ještě jste neviděl to nejlepší. Nejde o pouhé umění, je to – kinetický zubařský futurismus. Sledujte.“
Matthews natáhl ruku, aby pohnul drobnou stříbrnou páčkou nalevo od Thurlowovy čelisti. Pružiny a dráty se napjaly. Ozubená kola se roztočila. Pacientova ústa se proměňovala v grimasu, chlopně jeho rtů se kroutily odzadu dopředu a jeho tvář se přelévala do celé škály šklebů s ústy doširoka rozevřenými a zároveň staženými nevlídnými vráskami. Bolest byla nesnesitelná. Čerstvé rány se trhaly v dásních a tvářích, když příšerný mechanismus prudce natahoval ústa do absurdního rozevření ve smíchu. Matthews uvolnil stisk stříbrné páčky a uznale se usmál.
„Je tam někdo?“ Sestřička volala skrz zamčené dveře.
„Tohle snad nikdy nikdo nepřekoná,“ obdivoval svůj výtvor dentista a ignoroval lomcování klikou. Natáčel zrcadlo zálibně ze strany na stranu před zděšenou Thurlowovou tváří. Nakonec je odložil a uvolnil řemen operačního křesla. Obtěžkán ocelovou konstrukcí připevněnou k čelisti Thurlow jen tak tak povstal. Když se předklonil dopředu, konstrukce jej převážila a z úst mu začala odkapávat krev. Chtělo se mu křičet, ale včas si uvědomil, že by to příliš bolelo, kdyby otevřel ústa bez pomoci vynálezu. Sestra začala bušit na dveře.
„Nic si z toho nedělejte,“ utěšoval ho dentista s konejšivým úsměvem. „Zpočátku se vám to bude zdát zvláštní, ale postupně si na to zvyknete. Jsem si tím naprosto jist. Všichni moji pacienti si nakonec zvyknou.“ Otočil se a vyhlédl z okna. „Ještě že jsou tyhle domy tak překrásné a mají požární žebřík.“ Odmontoval úchytku na okenním rámu, otevřel okno, zvedl nohy a přehodil je ven. Krev skapávala z jeho nasáklých kalhot na parapet. „Málem jsem zapomněl,“1 zahalekal zpět na Thurlowa, který klopýtal jako slepý ke dveřím a ostřikoval je krví. „Cokoliv uděláte, proboha, nezapomeňte na voskovou nit na čištění mezizubních prostor.“
Šílencův smích se ozýval v pacientových uších, ještě když se jeho zmučený zrak začal potahovat stékajícím krvavým závojem.
MARTYRIUM

Joyce Carol Oatesová
Za nejúspěšnější povídkáře považuji autory, kteří se dokáží přenést přes hranice žánru, záměrně i nevědomky. Joyce Carol Oatesová, známá svou beletrií, si vybudovala pověst spisovatelky psychologicky napínavých románů pod pseudonymem Rosamund Smithová. Její kratší beletristické práce vycházejí v různých časopisech, tak různorodých jako Playboy, Omni, The New Yorker, TriQuarterly či Raritan, a také v hororových antologiích nebo sbírkách hlavního proudu. J. C. Oatesová je autorkou více než dvaceti románů a mnoha povídkových knih, básní, esejů a her. V roce 1970 obdržela knižní cenu National Book Award za svůj román Them (Oni) a dvakrát získala cenu O. Henryho.
Její poslední román Black Water (Černá voda) byl nominován na knižní cenu National Book Award. Povídka Martyrium pochází z antologie MetaHorror a je syrovější než většina jejích dosavadních hororů. Staví vedle sebe dva životy v trochu asymetrické, ale bohužel uvěřitelné Severní Americe.
E. D.
1.
Když se vynořil z matčina lůna, byl dokonalý – buclatý, překypoval zdravím a chutí žít. Dvacet miniaturních růžových nevinných prstíků a takřka mikroskopických, již teď ostrých nehtíčků, růžová spirálovitá ouška, nosík rozechvělý a nasávající číhající nebezpečí. Očka byla relativně slabá a dokázala rozpoznávat spíše pohyb než postavy, povahy či odstíny barev. Vlastně mohl být barvoslepý. A jelikož na tento nedostatek nebyl nikdy upozorněn, byl diskutabilně „slepý“ v sekundárním metafyzickém smyslu. Jeho dětské čelisti, dolní i horní, byly opatřeny svalem, a to svalem neuvěřitelně silným. A miniaturní zoubky v těch čelistech – ostré jako jehličky, měly dokonalý tvar. (Brzy se o těch zubech zmíníme víc.) A zvláštní křivka ocasu, růžového, holoučkého a tenkého jako pouhý vlas. A ty vousy, ne více než dva tři milimetry dlouhé, chvějící se a tuhé zároveň, jako štětiny jemňoulinkého kartáčku.

2.
Jaké krásné děťátko byla ona, rodiče jí říkali Holčičko, zplozena byla ze žáru nejněžnější, avšak i nejerotičtější lásky a předurčena k zadušení láskou, americká Holčička umístěná uctivými prsty do inkubátoru. Brčálově modrá očka, světlé, jak hedvábí hebké vlásky, dokonalé rtíky barvy růžového poupátka, místo nosu knoflíček, uniformní hladkost bílé kůže. Objevila se nabídka určená matkám v sousedních ghettech, žádající za úplatu mléko z jejich sladkých prsů obrovských jako balony, protože Holčiččině vlastní mamince se nedařilo poskytnout mléko požadované kvality. Její inkubátor filtroval kontaminovaný vzduch a pumpoval čistý kyslík do jejích plic. Neměla důvod k pláči jako ostatní kojenci, jejichž hoře je tak slyšitelné a sužující. Holčička ve svém inkubátoru s vlhkostí a teplotou tropického deštného pralesa prospívala, zářila, vzkvétala a rostla.

3.
A jak rostl on, ačkoliv i pro svou matku beze jména! Jak dvojnásobil, trojnásobil a čtyřnásobil svou váhu den ode dne! Uprostřed roje sourozenců si musel probojovávat cestu – chytře a prohnaně, hladový jak vlk. Proč měl ve zvyku ustavičně hryzat během hodin, kdy bděl, nejenom poživatelné materiály, ale i zdánlivě nepoživatelné, jako je papír, dřevo, kosti, kov určitého typu a tloušťky? Protože měl neustále sžíravý hlad, nebo zkrátka proto, že rád něco hlodal – kdo to může říci? Skutečností zůstává, že mu řezáky poporůstaly o osm až deset centimetrů za rok a že je musel neustále obrušovat, aby zabránil jejich průniku do mozku, a tedy i své smrti. Obdařen vyšším poznáním produkovaným mozkovou kůrou mohl v klidu rozjímat o svých druhových nesnázích: o tom, zda je určité chování dobrovolné, či nedobrovolné, zda jde pouze o přežití, co je to nutkání nebo nátlak pod vlivem přírody, kdo se může vlastně chovat nepřirozeně?

4.
Holčička se nikdy podobnými úvahami netrápila. Ve svém proskleném inkubátoru přibývala deko po deku, půl-kilo po půlkile, krmena, uspávána, krmena, uspávána. Netrvalo dlouho a její roztomilá kolínka narazila na sklo nad sebou a orosila jej neprůhlednou clonou. Její rodiče začali mít z takového rychlého růstu obavy, ale na druhé straně byli oba pyšní na dceřinu kvetoucí ženskou krásu, malá špičatá ňadérka, zaoblující se boky, břicho s dolíčkem a pěkný zadeček. Kučeravé panenské ochlupení skořicové barvy, překrásné průzračné oči s hustými řasami. Holčička měla zlozvyk cucat si palec, a tak se rozhodli potřít jí ho odporně chutnající zářivě oranžovou jodovou tinkturou, a pak se zadostiučiněním pozorovali, kterak plive, dáví se a kroutí odporem, vždycky, když strčí palec do úst. Jednoho mírného dubnového dne se v inkubátoru objevila načervenalá stopa chuchvalcovité krve vytékající mezi Holčiččinými boubelatými stehny. Všichni tím byli uvedeni v nelíčený úžas, ale co se dá dělat. Tatínek Holčičky prohlásil, že přírodu nelze předejít, natož pak zastavit.

5.
Tolik bratrů a sester měl, celá alej vydaná napospas jejich plazícím se tělům, sklep obchodního domu propletený pištícími tvory, pochopil nekonečné množení se na světě, tudíž není pravděpodobné, že by jeho druh vymřel. Neboť ze všech lidských obav je tou největší obava ne z pouhého umírání, nýbrž vymírání. Ty stovky tisíců jeho bratrů a sester jemu pokrevně příbuzných mu byly útěchou a zároveň zdrojem nekonečné úzkosti, protože všechny sžíral hlad, pištění, pískot, pištění z hladu, vymykající se rozumnému vysvětlení. Naučil se bleskurychle utíkat na svých cvakajících drápcích, šplhat po svislých plochách, běžet až na dno svých sil, trhat hrdla svých nepřátel, skákat, létat, házet sebou, letět až třicet metrů éterem, z jedné střechy na druhou. Naučil se, když bylo třeba, zhltnout svou kořist v běhu. Praskání kostí zalévalo jeho čelisti potěšením a jeho mozeček předl štěstím. Nikdy nespal. Srdce mu tlouklo vždy horečně rychle. Věděl, že nesmí couvat do rohu, schovávat se v uzavřeném prostoru, odkud by se nedalo utéct. Měl žít navždy. Jednoho dne na něj nepřátelé přichystali past, tu nejsurovější ze surových.
Když čenichal, kníkal a svíjel se hlady, objevil najednou kousek plesnivého chleba. Vrhl se na něj, odjistila se západka, vymrštila pružina, která přenesla švih na závoru. Ta dopadla přesně na šíji a téměř odsekla hlavu.

6.
Lhali jí, když jí řekli, že je ta oslava narozenin pouze pro rodinu. Nejdříve byla na programu rituální koupel, pak natírání těla, holení a vytrhávání jistých nežádoucích chloupků, natáčení a kadeření chloupků žádoucích, postila se osmačtyřicet hodin, pak se osmačtyřicet hodin cpala jídlem, její jemnou pleť vydrhli ocelovým kartáčem, vetřeli čpavé byliny do ran, odřízli její poštěváček a hodili kvokajícím slepicím na dvorku, čerstvě vyholené stydké pysky sešili k sobě, prýštící krev chytali do zlatého poháru, vyčnívající zuby násilím narovnali kleštěmi, její velký skobovitý nos zlomili rychlou dobře mířenou ranou dlaní, kost a chrupavka se zformovaly do požadovaného tvaru, poté ji sešněrovali korzetem, aby tak ztenčili dívčin zavalitý sedmdesáticentimetrový pas na žádanějších dvaačtyřicet, a tak se její hebké boky a stehna vzduly, stejně jako se naplnila nádherná ňadra tvaru balonů, její vnitřnosti se vmáčkly do dutiny prsní, nejdříve měla problémy s dýcháním a ze rtů jí vycházely velké růžově zbarvené bubliny, poté však přišla věci na kloub a začala vychutnávat pocit, jaké její klasická postava přesýpacích hodin vyvolává nebezpečné představy u mužů. Měla staromódní okouzlující šaty, až na to, že byly jaksi perverzní, hedvábné a vypasované, s provokativním výstřihem, obepnutou sukní, rozkošně vadící v chůzi jejím kolenům s dolíčky, jež se o sebe otírala, měla štíhlé kotníky, jež se chvěly námahou, měla na sobě černý podvazkový pás, který přidržoval její pavučinkově průhledné punčochy s rovnými černými lemy, ve špičatých saténových střevíčcích na vysokém podpatku sebou zpočátku trošku škubala, než to začala vychutnávat, a že jí to dlouho netrvalo, nestydaté děvče. S chichotáním se osahávala a laborovala vzrušivě rukama, kroutila tlustou zadnicí, bradavky ztopořené jako buráky zasunuté do šatů posetých penízky, její oči se třpytily jako oči mrkací panenky, takové, která je zavře, když ji položíte naznak, a jejíž brčálové zřítelnice se přitom ani nerozšíří. Holčička nebyla z těch stále něco kujících a vypočítavých děvek, jež myslí pouze na to, jak co nejlépe okrást nějakého ubohého naivku, pocházela z lepší sorty, mohli jste si zkontrolovat její rodokmen, na těle měla vytetovaná čísla (na vnitřní straně levého stehna), nemohla se ztratit ani být někam založena, ani ta kurva nemohla utéci a zmizet někde v Americe, tak jako mnoho jiných, stále se o nich lze něco dočíst. Navoněli ji tím nejluxusnějším parfémem – jeden závan, a pokud jste muž, normální muž, krev se vám zpění tak, že nemyslíte na nic jiného, uveřejnili zprávu ošetřujícího lékaře, který ji shledal zdravou bez pohlavních či jiných nemocí, neboť byla ještě bezpochyby panna, ale přece jen, když cupitala na vysokých podpatcích, chichotala se a červenala na své zákazníky zpoza prstů zakrývajících tvář, člověk z ní měl úplně jiný dojem, z té Holčičky: ty šťavnaté růžovoučké pysky, vábivé obrysy, mnohé prozrazující a vzrušující i ty největší gentlemany a askety, ty smyslné stydké pysky.

7.
Sprostá havěť! Odporná malá bestie! Byli na něho rozezleni za to, že je, že je vtělen tak, jak je, vybral si svůj druh a činilo mu kruté potěšení přenášet zárodky tyfu ve svých střevech či virus dýmějového moru ve svých slinách a různé druhy jedů ve svých výkalech. Chtěli jej mrtvého, chtěli, aby všichni jeho druhu vymřeli, nic by jim nevyhovovalo méně, když pomalu stříleli do městského smetiště, než slyšet jeho pištění hrůzou, skákal z jednoho úkrytu do druhého, smrduté odpadky za ním explodovaly, když dopadaly kulky, vyčítali mu, že jako dravec ohryzává drůbeží kosti, neměli žádné důkazy, ale obvinili jej z toho, že zaživa zhltal vrh selátek, a co se stalo tomu dítěti v bytě v prvním poschodí, na jedenácté ulici, které nechala matka dvacet minut bez dozoru, když si odskočila koupit cigarety a mléko do obchodu ve vedlejším bloku – ó, bože! Ó, bože! Neříkej mi to, nechci to vědět – a co ten požár, který se vymkl kontrole uprostřed mrazivé lednové noci kvůli tomu, že izolaci kolem elektrického vedení někdo prohryzal, ale jak to mohla být jenom jeho chyba, proč zrovna jeho, kde je důkaz, že to byl právě on. Právě on mezi stovkami tisíc sourozenců, z nichž každý je sžírán stejným nenasytným hladem a nekonečnou potřebou hryzáni? Pronásledovaly jej kameny, banda dětí s válečným pokřikem a jódlováním, které se neslo přes vršky střech, mu ubližovala, když se v zoufalství vyškrábal na cihlovou zeď, dokázal uniknout i přesto, že jej drápky na nohou nechaly na holičkách a on se smekl, a padal – padal odporně do prostoru – světlíkem – pět poschodí – směrem k zemi, tam dole – tenký pištivý výkřik při dopadu – řítil se střemhlav a zmítal sebou ve spirálách vysoko nad zemí, oči doširoka rozevřené hrůzou a doruda potažené krví, neboť tahle stvoření vědí, co je to hrůza, přestože slovo hrůza neznají, oni mají hrůzu v sobě, jinak řečeno hrůzu ztělesňují, ačkoliv každá buňka jeho těla byla napjatá k prasknutí, aby zůstal naživu, každý světlý bod jeho bytí toužil po nesmrtelnosti, tak jako ty nebo já. (O utrpení živých věcí od jejich zrození po celá tisíciletí je nejmoudřejší nepřemýšlet, radí Darwin.) Tak spadl z okraje střechy, přímo do světlíku, a padal na vzdálenost, která by odpovídala přibližně sto sedmdesáti délkám jeho těla od nosu k pozadí (bez ocasu, který nezakroucený, natažený a rovný je delší než jeho vlastní tělo – o celých dvacet centimetrů), a tak jsme jej pozorovali a činilo nám potěšení vědět, že ten prašivý zmrd se rozplácne na mastný flek, představte si naše rozhořčení a vztek, kdybychom jej viděli přistát na všech čtyřech! jen trošičku otřeseného, ale bez zranění! ani netknutého! po pádu, který by rozmašíroval každou kůstku našich mizerných schránek, a on jen pohne vousy, stočí ocas a vezme do zaječích! A smrdutá tma spadne jako černá voda, aby jej uchránila.

8.
Pronajali si National Guard Armory se slevou na jednu noc, v mezisezoně, a do rozlehlého a zakouřeného hlediště zasedli čerstvě vykartáčovaní pánové, seděli v řadách a pozorně se dívali, tváře bezbarvé jako ve snu, oči bez výrazu jako oči měkkýše, upřené na Holčičku, prsty tlusté jako doutník hrabající se v rozkroku, genitálie naběhlé jako obří růžovoučké zralé fíky napínající látku mezi nohama. Ale tohle jsou pečlivě prokádrovaní a vybraní gentlemani. Ale tohle jsou vážení pánové. Většina z nich okázale ignoruje prodavače, kteří roznášejí své zboží přímo tady, teď není čas na pivo, kolu, párky v rohlíku nebo karamelovou kukuřici, oči mužů jsou upřeny na Holčičku, můj bože, sejmi z nás břímě. Najít poctivou ženu je v dnešním světě nelehké. Staromódní dívka je objektem naší touhy, dívka, která se provdala za mrtvého praděda, je náš ideál, ale kde ji nalézt – v dnešním zkaženém světě? A tak Holčička pohazuje svými lesklými skořicovými kadeřemi, špulí rozkošně rtíky, odhaluje svůj oslnivý neposkvrněný úsměv, nezvučným monotónním hlasem přednáší sladké jambické verše složené pro tuto příležitost. A Holčička šermuje svou drahokamy posázenou taktovkou. Vyhazuje ji otáčivým pohybem až ke stropu National Guard Armory a zdá se, jako by se v nejvyšším místě svého letu na chvilenku zastavila, aby se posléze zřítila do Holčiččiných napřažených prstů – a řady přihlížejících vybuchnou nad jejím výkonem ve spontánní aplaus. Holčička předvádí pukrle, roztomile se červená, skloní hlavinku, odmlčí se na okamžik, aby si narovnala punčochy, rovná si náušnici, rovná si podvazkový pás, který se tolik zařezává do masa jejích stehen, aby po něm nezůstaly podebrané červené zářezy ještě po několik následujících dní, Holčička se chichotá a posílá všem pusinky, její překrásná pleť plane, když majitel aukční síně prochází kolem ní, drží v ruce mikrofon a sladce licituje, jmenuje se Georgie Bick, je arogantní a pupkatý a má na sobě smoking se šerpou, hej hou slyším 5000, slyším 8000, dej mi 10 000, 10 000, 10 000 vříská vysokým zaklínacím hlasem tak hypnotickým, že se okamžitě začínají zvedat ruce, japonský gentleman signalizuje částku tak, že si mne levý ušní lalůček, snědý gentleman v turbanu naznačuje pohybem svých tmavých lesknoucích se očí. Hej hou slyším 15 000, 20 000, slyším 25 000, 25 000, 25 000, tudíž hezký teutonský gentleman s knírem není schopen odolat a říká ano, gentleman ze Středomoří, gentleman s oholenou tupou hlavou, gentleman z Texasu, podsaditý, zpocený gentleman s červeným ucpaným nosem, slyším 30 000, slyším 30 000, slyším 50 000, a mrká a šťouchá do Holčičky a ponouká ji, aby se ukázala na kraji pódia, pojď sem, drahoušku, není za co se stydět, jen pojď, miláčku, my všichni víme, proč jsi dnes večer mezi námi, nebuď ostýchavá, ty kundo, ty jedna hloupá kundo z krávy, gentlemani, jen se podívejte na ta vemena, na ty kozy a další lákadla, ha, ha, há! A z balkonu nahoře, dosud ještě nezpozorován, hezký bělovlasý gentleman říká zvednutím ruky v bílé rukavičce své Ano.

9.
Vyčerpaný z boje, pokrytý strupy a hnisavými ranami plnými červů, rozesetých po celém těle, kdysi pyšný ocas postižený snětí, koneček již uhnilý, přesto zůstal vyrovnaný a nestěžoval si, prokousával se dál dřevem, papírem, izolací, tenkými kovovými plátky, vrátil se mu starý apetit, extáze čelistí, zubů, střev, konečníku, kdyby byl čas jemu přidělený tak nekonečný jako jeho hlad, jistě by si prokousal cestu celým světem a defekoval by za sebe hromady velkých, tmavých a hustých výkalů. Ale příroda přikazuje jinak: jeho druh, tedy druh, do kterého se narodil, má právo na přežití pouze 12 měsíců – pokud jde vše podle plánu a nic zlého se nepřihodí. Ale tohoto květnového rána nejde rozhodně vše podle plánu, zde ve čtvrtém patře částečně prázdného cihlového domu v Sullivan Street, kde v prvním patře sídlí pekárna Metropole Bakery, nejvyhlášenější „Svatební dorty – naše specialita od roku 1949“, usadil se v díře ve zdi, celou dobu nervózně ohryzával kousíček něčeho teoreticky poživatelného (ztvrdlou zploštělou placku sourozence přejetého autem na ulici rozježděného do dvou stran dalšími dvěma dopravními prostředky), popotahuje a mrkaje v agonii chuti, ve čtvrtém patře, s mnoha tisíci svých kamarádů, neboť je to jedna ze zvláštností Přírody, když Hnědí a Černí obývají stejný prostor, Hnědí (neboť jsou větší a agresivnější) zaberou nižší patra, zatímco Černí (stydlivější a přemýšlivější) jsou vyobcováni do vyšších pater, kde je shánění potravy obtížnější. A tak on žere, nebo spíš snaží se žrát, když k němu odněkud dolehne zvuk trhajícího se hedvábí a zčistajasna k němu letí obrovské chlupaté tělo, zuby vyceněné, řezáky delší a zlověstnější než jeho vlastní, drápy, zadní nohy bušící jako pláty rotoru, každá blecha a klíště na jeho hrůzou prostoupeném těle jsou v pozoru, každá buňka jeho bytí křičí o pomoc, ale Sheba se svou hrozivou mordou jako měsíc nemá slitování, je to nádherná stříbrná mourovatá kočka tolik milovaná svými pány pro své sladké a láskyplné předení, ale dnes, v květnovém ránu ve starém cihlovém baráku, v němž sídlí pekařství Metropole Bakery, je šílená touhou zabíjet, trhat svými čelistmi, žrát, ti dva uzamčeni vtom nejintimnějším objetí, vřískající, pištící, on by šel po její krční žíle, ale prohnaná Sheba jej předběhla a už dávno se zakousla do jeho, kutálejí se v bláznivém objetí mezi odpadky, ne jenom Shebiny zuby, ale i její maniacké zadní nohy jej vraždí. Ano, ale on se dává do boje, vyrval jí trojúhelník masa z ucha, ano, ale je příliš pozdě, ano, můžete vidět, že Shebina větší váha tentokrát zvítězí, přestože on zuřivě piští a hryže v sebeobraně, Sheba mu roztrhla hrdlo, doslova jej vykuchala, nešťastné cáry jeho vnitřností zůstaly vězet za jejími drápy, jaký rámus! jaký povyk! Mohli byste si klidně myslet, že někoho vraždí! a on umírá, a ona jej začíná pořádat zaživa, teplá prýštící krev je nejlepší, cukající se příčně pruhované svaly jsou nejchutnější, nádherná Sheba bere do čelistí jeho hlavičku a drtí jeho lebku, mozek uvnitř lebky, a on omdlévá. Jen omdlévá. Ale ta hladová kočka (která ve skutečnosti ani hlad nemá, její pánové dbají o její zdraví a dobře ji živí) jej požírá tam, kde oba právě přistáli, křupe jeho kosti, žvýká jeho páteř, polyká jeho ohavný ocas po kouscích, jeho chutňoučká růžovoučká spirálovitá ouška a jeho slzící očka, jeho ježaté vousy a jeho voňavé masíčko. A když je hotova, celá se olizuje a čistí, aby se zbavila vzpomínky na něho.

10.
Až na to, že byla surově probuzena ze své poobědní siesty nezdravým pohybem ve střevech, ubohá Sheba najednou zvrací, potácí se neladně a vrhne na schody, sestupuje jako opilá do zadní části pekařství Metropole Bakery, mňouká žalostně, ale nikdo ji neslyší, když vrávorá na trámu nad kádí s krémem do vanilkového dortu, ubohá Sheba zvrací obsah svého žaludku, to jest zvrací jeho, bezpočet fragmentů a cárů, jež z něho zbyly: křečovité dávení, které končí vyvržením jeho vousů, rozčleněných na centimetrové kousíčky. Ubohá kočička! – utíká domů pokorně a naříkavé a její milující panička ji zvedá, laská, hubuje ji, Shebo, kde jsi se toulala? A Sheba dostává toho večera brzy večeři.

11.
Bláznivě zamilovaný pan Iks je nejoddanějším ctitelem. A poté nejpopletenějším z ženichů. Zulíbal Holčiččinu dorůžova uzardělou tvářičku, objal ji tak pevně až vykřikla OCH! a všichni svatebčané, a zvláště její vlastní otec se smějí štěstím. Pan Iks je ctěný, pohledný starší gentleman. Vede si Holčičku na vyleštěný parket, když kapela vyhrává I Love You Truly, a jak elegantně tančí, jak mistrně dokáže vést svou nevěstu, červený karafiát v klopě, třpytící se široké bílé vyceněné zubní protézy, jak půvabně ten pár vystřihuje figury a obrátky, Holčička ve své dech vyrážející svatební róbě, kterou nosila její matka, babička a prababička, na prstu dědičný snubní prsten, konvalinky vonné zapletené do nevěstiných skořicových kadeří, Holčička se směje a ukazuje třešňově růžové nitro svých úst, řičí rozkoší, když ji manžel přivine k sobě a dlouze políbí na rty. Dlouhými silnými prsty hladí její ramena, prsa a hýždě. Pije se šampaňské a veselé opilé řeči trvají dobře až do večera. Sám arcibiskup přichází a notuje své požehnání. Holčička sedí na ženichově klíně, ten ji krmí jahodami a svatebním dortem, ona jeho na oplátku živí jahodami a svatebním dortem a oba si navzájem ocucávají prsty uprostřed polibků a radostného smíchu. Holčička je při žvýkání svatebního dortu vyvedena z míry, objevuje něco tuhého, šlachovitého, štětinatého, jakoby chrupavku či kousky kosti nebo úlomky drátu, ale ona ví, co musí udělat, protože je dobře vychovaná, a tak je jí trapné vyplivnout cizorodou látku, jestli je to vůbec cizorodá látka: diskrétně ji posunuje jazykem na bok úst za stoličky, pro jistotu. Co se týče pana Iks, gentlemana, ten smývá sousta svatebního dortu šampaňským, polyká vše bez mrknutí oka. Tohle je nejšťastnější den mého života, šeptá do Holčiččina růžového spirálovitého ouška.

12.
Šlo o experiment behavioristické psychologie, zkoumání jevu přizpůsobení vypjatým podmínkám, který měl být publikován v časopise Scientific American, a měl způsobit senzaci, ačkoliv on o tom nebyl nijak informován, ubohý ohavný prevít, ani svolení k experimentu nevydal. Napůl umírající hlady ve své kleci nabité elektrickým vedením, nutkavě ohryzával své vlastní zadní nohy, velmi rychle se naučil reagovat i na to nejmenší gesto ze strany věznitelů, jeho monitorované srdce bušilo v panickém strachu, jeho nenávistné oční bulvy se koulely v očních jamkách, metafyzický pocit neklidu prostupoval jeho duši jako oxid siřičitý již po několika hodinách. Ale jeho muka trvala dál, neboť bylo nutno vyplnit na tucty různých grafů a diagramů, na tucty mladých asistentů se zapojilo do experimentu. Při měření „hrůzy“ u němých druhů jako on jej šokovali zvyšující se bolestivostí, až z jeho hlavy vycházely kotouče dýmu, pálili jeho kožich žhavými jehlami, jiné rozžhavené jehly vpichovali do jeho citlivého konečníku, spouštěli klec nad kahan, plakali smíchy, když jej viděli zoufale pobíhat, třepat a lomcovat klecí, roztočili ho rychlostí téměř sto padesáti kilometrů za hodinu, žasli nad tím, jak se naučil reagovat nejen na gesta, ale i na slova, jako kdyby jim rozuměl, a potom, nejúžasnější ze všeho – toto bude jádrem kontroverzního článku v časopise Scientific American – po osmačtyřiceti hodinách začal reagovat neomylně na pouhou myšlenku, že mučení bude pokračovat dál. (Za předpokladu, že experimentátoři vědomě „mysleli“ své myšlenky uvnitř laboratoře, nikoliv vně.) Pozoruhodný vědecký objev! – naneštěstí po jeho smrti, není možné pokus opakovat. Z tohoto důvodu dočista bezcenný z hlediska vědeckého a trochu vtip v experimentálních psychologických kruzích.

13.
Jak pan Iks svou Holčičku miloval! – s láskou ji koupal ve vonné pěnové lázni, kartáčoval a česal její dlouhé vlnitě kudrnaté skořicové vlasy, které jí sahaly až pod pás, cukroval s ní, strkal do ní svůj jazyk, přinášel snídani do postele po horečné noci plné manželské lásky, trvaje na oholení jejího chomáčkovitého ochlupení podobného broskvi, které pokrývalo celé její krásné tělo, a její tuhé „skryté“ chlupy v podpaždí, na nohou a v rozkroku, a to vše jeho pánským holicím strojkem. Týdny, měsíce. Až jedné noci, kdy jej zradil jeho vlastní penis a kdy si uvědomil, že je už znuděný Holčiččiným zadečkem s dolíčky, jejím pupíkem, široce rozevřenýma brčálovýma očima, lichotivým OCH! a jejími sešpulenými růžovými rty. Uvědomil si, že její dutý nosní hlas dráždí jeho citlivé nervy, její zvyky se mu hnusí, několikrát ji přistihl škrábat se v tlusté zadnici, když si myslela, že ji nikdo nevidí, nebyla tak distingovaná, aby dokázala potlačit nutkání šťourat se v nose, záchod často zapáchal jejími plyny a výkaly, když se odtud vynořila, její menstruační krev zanechávala skvrny na bílých zděděných prostěradlech, její zkroucené chloupky se zachycovaly v odtoku, její dech po ránu byl stejně zatuchlý jako jeho nejstarší boty, zírala na něho svýma žalostnýma stále se tázajícíma kravíma očima, Och, co se děje, můj nejdražší, Och! Copak ty už mne nemiluješ? Co jsem jen udělala! pokládaje své neforemné tělo k jeho kolenům a omotávaje své podsadité paže kolem jeho krku, vydechuje svůj masitý dech zblízka do jeho tváře, tak, krutě, rozevřel kolena a Holčička spadla s nepůvabným žuchnutím na podlahu. Když pak na něj hleděla v úžasu a bolesti, udeřil ji hřbetem ruky do nosu, z něhož se začala řinout jasně červená krev. Jen si dělej to svý Och, prosím pěkně! zavrčel. Že ano!

14.
Kopulace a kopulace. Kopulace. Mánie množení. V rozkvětu svého samcovství byl otcem tuctu, stovek, tisíců potomků, teď všude možně cupitají a piští, malí prevíti všude utlačovaní, odstrkují jej, když se živí, spikli se proti němu, ano, opravdový gang, jak rychle jen děti vyrůstají, je to neuvěřitelné, jak rychle děti vyrůstají, jeden den dva a půl centimetru, druhý pět centimetrů dlouzí, dalšího dne deset centimetrů, ty dokonalé jemné prsty, drápky, uši, vousy, elegantně zatočené ocasy, řezáky, apetit šelmy. A najednou se mne zmocnilo zděšení z toho všeho. Nemohu umřít, jsem rozmnožen do nekonečna. Nebyla to jeho chyba! Jeho nepřátelé teď všude nastražili hromady práškovitého a těstovitého jedu, aby se zbavili jeho i jeho potomstva, ale nebyla to jeho chyba. Zmocnilo se jej milostné vzrušení, i některých jeho sester, téměř denně se to dálo, ano denně, možná každou hodinu, ani chvíle odpočinku, ani chvíle na uvažování, pěticentimetrová věc, něco jako knoflík z masa, péro horké a naběhlé krví, rychlé jako píst, neúnavné, deroucí se z měkkého vaku mezi jeho zadníma nohama, ano, a nemohl odolat, bylo to naléhavější než sžíravý hlad, nesmírně uspokojující, a byl to jenom přívěsek! tak nevinný! Ale jeho nepřátelům splétajícím na něho sítě na tom nezáleží, jsou krutí a chladnokrevní, když líčí hromady toho nejchutnějšího jedu, sladkého, těstovitého, vonícího jako plesnivý chléb, bezkonkurenčně nejlepšího, měl by o tom vědět (co myslíte?), ale on není schopen odolat a proráží si cestu mořem pištících a chvějících se mláďat, bouřícím mořem, tmavými vlnami, vlna za vlnou pojídající cokoli v deliriu chuti, jednoduchý krmící se organismus, mohli byste si myslet, jde však o ďábelský jed, který nezabije ubohou havěť ještě uvnitř budovy, ale vyvolá v ní spalující žízeň, takže krátce po vydatných hodech on a všichni jeho synové a dcery vyrazí v panice o překot z budovy, musí najít vodu, pít vodu, zmírnit tu strašlivou žízeň, která je žene do přístaviště, k řece, lidé křičí, když je vidí, tu tmavou valící se vlnu, lesklé oči, vousy, růžové téměř holé ocasy, běží a nevšímají si ničeho a nikoho a jediné, co potřebují, je dostat se k vodě, tam, v řece, určitá část jich tone, jiní pijí a pijí a pijí do té doby, než, jak je v plánu, se jejich těla nafouknou, nabobtnají a explodují. A městští sanitární pracovníci s nasazenými plynovými maskami si hořce stěžují, když mají na lopaty nabírat mrtvá těla, malé hory těl putují v kontejnerech, potom je třeba vystříkat chodníky, ulice a doky. V továrně na hnojiva pak on se svým potomstvem skončí rozmašírovaný, rozemletý na padrť a je prodán za komerčním účelem a také proto, aby jeho město získalo peníze na svůj rozvoj. Nakupování jedu z toho nevyjímaje.

15.
V průběhu prvního roku manželství se pan Iks hodně změnil, postupně začal být víc a více lhostejný k pocitům své ženy, a začal vodit domů „asistenty“ (jak je sám nazval), aby s Holčičkou koketovali, okukovali ji v koupelně, šeptali lascivní poznámky do jejích uší, dotýkali se jí, mazlili se s ní, dělali jí různé necudné návrhy – zatímco pan Iks, s doutníkem v ruce, v poklidu přihlížel! Zpočátku byla Holčička vyvedena z míry a nic nechápala, pak ale propukla rozhořčením a bolestí v pláč, pak svého tyrana úpěnlivě prosila o milost, poté v záchvatu vzteku začala házet hedvábné oblečení a různé věci do kufru, poté ležela v loužičce na podlaze v koupelně, dny a noci míjely v deliriu, její pán ji živil spoře a v nepravidelných intervalech, a to bývaly sliby o sluníčku, zeleni, vánočních dárcích, sliby dané a nikdy nedodržené, až jednoho dne se ve dveřích objevila maskovaná postava, v kožených svátečních šatech, s rukama v rukavicích v bok, mosazí pobitý pás, pouzdro s pistolí u pasu, nablýskané černé kožené boty, jejichž špičky Holčička dychtivě zulíbala a u nichž se plazila a jejich kotníky přitom omotávala svými skořicovými vlasy. Žebrala, měj se mnou slitování! nezraňuj mne! jsem tvoje! v nemoci i ve zdraví, jak jsem slavnostně slíbila před bohem! A doufajíc, že maska muže skrývá ve skutečnosti tvář pana Iks (nebyla to za těchto okolností rozumná domněnka?). Holčička jej ochotně doprovodila do pánovy ložnice ke starobylému mosaznému loži s nebesy, nijak se jí neprotivilo jeho funivé, násilné prodlužování a bolestivé milování, jestli ale vůbec lze něco takového nazvat milováním, tak urážlivé! tak bolestivé! až do té doby, než tajemná postava triumfálně odložila svou masku, Holčička objevila, že to byl cizí člověk – a že pan Iks stál u nohou postele, kouřil doutník a poklidně vše pozoroval. Poté následovala opravdová pohroma, týdny, měsíce, celé procesí „asistentů,“ nikdy však týž muž dvakrát, pan Iks se stával systematicky krutějším, jen stěží by gentleman dokázal nutit svou manželku ležet svázanou a bezmocnou v jejich manželské posteli pod mužem s nehty nabroušenými jako břitva, které drásaly její něžnou pleť, mužem s třpytivou šupinatou kůží, mužem s krocaními laloky, mužem, kterému chyběl kousek ucha, mužem s úplně holou hlavou a mrtvolně bledým úsměvem, mužem s infikovanými mokvavými vředy hnisajícími po celém těle jako tetování, a ubohá Holčička byla zbita za neposlušnost, pálena doutníky, fackována, kopána, tlučena pěstmi, napůl zadušena, napůl pověšena a napůl utopena, mlátila sebou, zmítala se bolestí, vytékaly z ní lepkavé chuchvalce krve, které vzbuzovaly v manželovi odpor, za což ji dodatečně trestal, jako manžel, který již nemiluje.

16.
Měl závrať z hladu, ukrývaje se v hrůze před svými nepřáteli pod hromadou cihel, začal ohryzávat svůj vlastní ocas – nejdříve jen opatrně, posléze dychtivěji, s chutí, neschopen přestat, svůj ubohý vyzáblý ocas, dvacet růžových prstů a tlapek, zadní nohy, prvotřídní ledviny a žebírka a drůbky a prsíčka a slinivku a mozek a všechno. Nakonec jsou jeho kosti dočista ohryzány, překvapivá symetrie a krása kostry odkryta, teď se mu chce spát, teď je spokojený a chce se mu spát, omývá se distingovanými pohyby, drhne se tlapkami a poté se svinuje do klubka ke spánku v teplém zářijovém slunci. Zhluboka si oddychne: nádherný klid.

17.
Až na to, že dva klátící se kluci se k němu plazí, zrovna, když si dává dvacet na své oblíbené cihle, chytají jej do sítě a hází jej pištícího hrůzou do papírové krabice, zabouchnou víko, které má díry pro vzduch, dopraví jej na kole ke gentlemanovi s úhledně sčesanými bílými vlasy a kultivovaným hlasem, který za něho platí chlapcům pěti dolary a pozoruje jej přikrčeného v rohu krabice, mne si ruce o sebe radostí a chichotá se pod vousy, Takže! ty vypadáš jako drsňák! Ke svému značnému překvapení dostává od bělovlasého gentlemana najíst, nechá se jím zvednout, gentleman dokáže být laskavý, za zátylek, aby si jej zblízka prohlédl, jeho hladké dokonale formované části, jeho vyčnívající řezáky obzvlášť. Dýchal nahlas a šeptal s mohutným uspokojením. Ano. Věřím, že to zvládneš, hochu.

18.
Se zákazem vycházet z domu, uvězněné v ložnici ve druhém patře, se ubohé Holčičce nicméně podařilo přizpůsobit se alarmujícím podmínkám svého života díky mravní síle a smyslu pro humor. Trávila většinu dní v posteli ležením bez pohnutí, starala se o nehty, debužírovala vybrané čokolády, které jí přinesl ten či onen asistent pana Iks, a někdy také nepředvídatelný Iks, pokud se zrovna nacházel v romantické náladě, dívala se na televizi (jejími oblíbenci se stali evangeličtí faráři), stěžovala si sama sobě tak, jak si stěžují americké ženy v domácnosti, pečovala o své rány, vystřihovala si recepty z časopisů, tlachala po telefonu se svými kamarádkami, nakupovala na dobírku, četla svou bibli, tloustla, stále víc se mračila, začala se obávat budoucnosti, trhala si obočí, vtírala do pokožky vonné masti, ale snažila si udržet optimistický přístup k životu, snažila se nemyslet na jiný směr, kterým se její manželství ubíralo, protože Holčička nebyla z těch, co mají tendenci kňourat, fňukat či se soužit, a tak si zkuste představit její strach a hrůzu, když jedné noci přijel pan Iks domů a utíkal nahoru do ložnice, ve které ten den byla již uvězněná, přivázaná ke všem čtyřem nohám jejich manželské postele bílými hedvábnými šňůrami, a triumfálně rozhalil svůj kabát z velbloudí srsti, podívej, co jsem ti donesl, má drahá! rozepnul si zip u kalhot třesoucími se prsty a zatímco Holčička nevěřícně zírala, ven vyskočil on – pištěl, oči zarudlé, zuby vyceněné, lesknoucí se pěnu u úst, tuhý zkroucený ocas teď vzpřímený. Holčička začala hystericky křičet.

19.
Pan Iks se svými přáteli pozoroval s vědeckou nestrannosti vztah mezi Holčičkou a Jím (tak jej nazývali kodifikovaným těsnopisem), jak, zpočátku, se oba sobě protivili, usilovně až hystericky Holčička vřeštěla dokonce i skrz roubík, kterým měla zacpaná ústa, když jej přivázali v síti k ní do postele, to byla šarvátka, přímo akrobatická, On pištěl zvířecím strachem, nabroušený, rozhořčený vztekem, kousal, škrábal kolem sebe, bojoval jako o život, a Holčička, navzdory svému ochablému svalstvu a lenosti se také pustila do boje, jako by jí šlo o život! A takhle to trvalo několik hodin, celou jednu noc i tu následující, a ještě tu, co přišla po ní. Na Burlingame Way, atraktivní městské ulici, kde si pan Iks zařídil svůj domov, se nikdy předtím nestalo nic pozoruhodnějšího.

20.
Nechtěl to, ne, tohle on určitě nechtěl, snažil se tomu zabránit celým svým chlupatým bytím, když jej rukama v rukavicích pan Iks vtlačoval tam – ubohá Holčička ležela bezmocně naznak, krvácela z tisíce podlitin a odřenin způsobených jeho drápy a zuby, proč jen jej sunuli čumákem napřed, hlavou dopředu, pak rameny, jeho hladký svalnatý penis, proč tam – dovnitř – tam – dávil se, napůl zadušený, použil svých zubů, aby si prorval cestu na svobodu, když tak učinil, ruce pana Iks, které se chvěly vzrušením, zatímco jeho přátelé, obstoupení kolem postele, sledovali s respektem, jej sunuly dál, a pak ještě dál, do krví silně rozpáleného pulsujícího elastického tunelu mezi tlustými stehny ubohé Holčičky – a pořád dál, až po hladké chlupaté hýždě a zadní nohy, které táhl za sebou, a samozřejmě ještě jeho dvaceticentimetrový růžový ocas bylo vidět. Jeho panické hryzání masitých stěn, které jej tak pevně obepínaly, uvolnilo malé gejzíry krve, v nichž málem utonul, a mimovolné křeče pánevních svalů ubohé Holčičky jej téměř rozmačkaly, rozhodnout, jak zápas skončil, kdyby oba – ona i on nebyli omdleli ve stejnou chvíli, by bylo problematické. Dokonce i pan Iks a jeho přátelé, prakticky celí bez sebe v nesvatém vyburcování, si oddychli, že pro tuto noc muka skončila.

21.
Při mučednické smrti na hranici v Rouenu, když ji plameny bezmyšlenkovitě olizovaly stále výš a výš, aby ji nakonec pozřely a proměnily v popel, Johanka z Arku prý vykřikla: „Ježíši! Ježíši! Ježíši!“ hlasem v extázi.

22.
A kdo bude uklízet ten nepořádek. S migrénou, s nasáklou hygienickou vložkou mezi rozedřenými stehny, bojí se podívat na oteklou čelist, podlitinu pod okem v kterémkoli zrcadle, tiše si pro sebe pláče, procházejíc s vervou po bytě ve svých přezůvkách a napodobenině japonského kimona. Jedinou útěchou jí je televize ve většině místností, takže i když vysává, nepřipadá si sama: je tam reverend Tim, je tam bratr Jessie, je tam laskavý Alabam MacGowan. Alespoň trochu útěchy. Protože Holčička není sama, kdo utrpěl poškození a hanbu z rukou muže, který ze všech lidí nejvíc na celém světě je odpovědný za její emoční duševní pohodu, nestačilo, že byla zesláblá po nedávném fyzickém traumatu, vystavuje se nebezpečí, jak chápala, infekce, sterility a znovuotevření jejích starých ženských problémů, tohle nestačilo, ale ještě musela následujícího rána uklidit nepořádek, kdo jiný by ho uklidil. Vyprat prostěradla a odstranit krvavé skvrny z prostěradel není žádná legrace. Na všech čtyřech (s minimálním úspěchem) odstranit skvrny z koberce. Vysát koberec. A sáček do vysavače je plný a vyměnit ho bývá problém téměř vždycky. Musela si několikrát sednout, aby vůbec popadla dech, šly na ni každou chvíli mdloby a několikrát jí projely doběla rozžhavené bolestivé blesky. A vložka mezi nohama nasáklá krví ztvrdla, takže pak vypadala jako krvavá klobása. A mezi prsty se jí rozpadá drátěnka na nádobí, když se snaží vycídit do čista ohnivzdorný hrnec, a Holčička propuká v pláč, Och! kam jen se poděla láska! tak ji jeden večer překvapí, v melancholické klidné atmosféře, děti jsou náladou též prodchnuty, dnes jsou přece Holčiččiny narozeniny, a ona se trýznila myšlenkou, že si nikdo nevzpomene, ale když vkráčí do restaurace, jmenuje se Gondola, je to jedna z mála dobrých italských restaurací ve městě, kde si taky můžete objednat pizzu, zaměstnanci čekají, Happy Birthday! balonky, všichni burácejí v refrénu, Ty sis myslela, že jsme zapomněli? a Holčička objednává trnkový likér, který jí okamžitě stoupne do hlavy a ona se hihňá a potlačuje jemné říhnutí zakrytím úst prsty, o něco později kára její manžel jednoho z chlapců, ale ona se vyhýbá konfliktu, odejde na toaletu, zkontroluje svůj make-up před růžovým, osvětleným a lichotivým zrcadlem, ano, vidí, že díky bohu modřina pod levým okem mizí, poté si dá pozor, aby řádně umístila čtverce toaletního papíru na záchodovou mísu, aby nedostala nějakou infekční nemoc, i když AIDS, Holčičko, je mnohem metodičtější, poté se posadí na toaletu a je blažená a nemusí na nic myslet až do, otáčí hlavu, protože možná cítila jeho přítomnost, vidí ani ne patnáct centimetrů od sebe, na mírně ušpiněném parapetu neprůhledného okna, červená mrkající očka obrovského hlodavce, Och, bože předrahý, je to krysa, ty oči upřené do jejích očí, její srdce sebou najednou prudce škubne a téměř se zastaví. Výkřik ubohé Holčičky prořízne všechny stěny budovy.
DRUHÉ PŘEPADENÍ PEKAŘSTVÍ

Haruki Murakami
Haruki Murakami se narodil v japonském Kobe v roce 1949. Studoval řecké drama, a než se začal věnovat psaní, vedl jazzový bar v Tokiu. Nyní žije v Římě v Itálii.
Murakami je autorem A Wild Sheep Chase (zvítězila v japonské prestižní literární soutěži), Hard-Boiled Wonderland and the End of the World, Dance, Dance, Dance a Norwegian Wood, mezinárodního bestselleru. Přeložil také do japonštiny romány F. Scotta Fitzgeralda, Johna Irvinga, Paula Therouxe a Raymonda Carvera.
Následující sarkastický, surrealistický příběh, přeložený z japonštiny Jayem Rubinem, se poprvé objevil v Playboyi.
T. W.
Ještě pořád si nejsem jistý, jestli jsem udělal dobře, když jsem své manželce pověděl o tom přepadení pekařství. Ale někdy i chybné rozhodnutí vede nakonec ke správným výsledkům, a naopak. Já osobně zastávám stanovisko, že si ve skutečnosti člověk nikdy nic nevybírá. Věci se prostě stanou. Nebo ne.
Když se na to podíváte z tohohle hlediska, prostě se přihodilo, že jsem své ženě řekl o přepadení pekařství. Neměl jsem v plánu se o tom zmiňovat – úplně jsem na to už zapomněl – ale nebylo to ani něco, o čem by se člověk zmínil jen tak, mezi řečí.
Ten útok na pekařství jsem si připomněl v souvislosti s nesnesitelným hladem. Přepadl nás před druhou hodinou ráno. V šest jsme snědli lehkou večeři, v půl desáté jsme vlezli do postele a usnuli. Z nějakého důvodu jsme se oba probudili úplně ve stejný okamžik. O pár minut později se mi sevřel žaludek bolestí tak silnou, že se podobala tornádu v Čaroději ze země Oz. Byl to děsivý, obrovský hlad.
V naší lednici nebyla jediná věc, která by se dala označit za jídlo. Měli jsme tam láhev francouzského dresinku, šest plechovek piva, dvě seschlé cibule, kus másla a pohlcovač pachu. Byli jsme manželé teprve dva týdny, a tak jsme se ještě přesně nedohodli na zásadách dietní stravy.
Pracoval jsem v tu dobu u právnické firmy a ona dělala sekretářku na jedné střední škole. Bylo mi 28 nebo 29 – proč si nemůžu zapamatovat přesně ten rok, kdy jsme se vzali? – a ona byla o dva roky a osm měsíců mladší. Jídlo bylo to poslední, na co jsme mysleli.
Ale teď jsme oba pociťovali tak hrozný hlad, že jsme nemohli usnout. Ale zároveň jsme byli tak hladoví, že jsme nebyli schopni dělat nic užitečného. Vylezli jsme z postele, dopotáceli se do kuchyně a skončili jsme naproti sobě u stolu. Co mohlo vyvolat tak nesnesitelný hlad?
Oba dva jsme postupně otevřeli dveře lednice v naději, že tam najdeme něco k jídlu. Ale ať jsme se dívali dovnitř, kolikrát jsme chtěli, nic se nezměnilo. Pivo, cibule, máslo, dresink a pohlcovač pachu. Možná by se dala osmažit cibule na másle, ale bylo jisté, že ty dvě seschlé cibule nemůžou naše hladové žaludky zaplnit. Cibule se používá jako doplněk k přípravě jiného jídla. Není to nic, co by člověku chutnalo samotné.
„Dá si madam francouzský dresink s osmaženou cibulkou? Nebo radši pohlcovač pachu?“
Očekával jsem, že bude můj pokus o vtip ignorovat, a to se taky stalo. „Co kdybychom nasedli do auta a porozhlédli se po nějaké restauraci, která má otevřeno přes noc?“ navrhl jsem. „Na dálnici určitě nějaká taková je.“
Odmítla. „To nemůžeme. Nehodí se, abychom po půlnoci jezdili někam na jídlo.“ Byla v tomhle směru poněkud staromódní.
„Ano, máš pravdu,“ řekl jsem jen.
Kdykoli takhle odmítla můj návrh, vzbuzovala ve mně úctu a viděl jsem v ní autoritu. Možná že se to u novomanželů stává. A když mi to řekla teď, začal jsem uvažovat, že tenhle zvláštní druh hladu by stejně nedokázala zastavit návštěva motorestu na dálnici.
Zvláštní druh hladu. Co by to mohlo být? Dalo by se to převést do filmové podoby.
První záběr, jsem v malé loďce a pluju na klidném moři. Druhý, dívám se dolů do vody a vidím tam vrcholek sopky, která se tyčí z mořského dna. Třetí, zdá se, že ten vrcholek je velmi blízko pod hladinou, ale nemůžu přesně říct, jak blízko. Čtvrtý, je to tím, že voda je tak průzračná, že nedokážu přesně vnímat vzdálenost.
Je to skoro přesný popis toho, co se mi zrodilo v hlavě, když moje žena řekla, že odmítá jet do restaurace. Nebyl jsem žádný Sigmund Freud, takže jsem samozřejmě nedokázal přesně analyzovat, co tahle představa naznačuje, ale podvědomě jsem věděl, že něco symbolizuje.
Udělali jsme to jediné, co se udělat dalo: otevřeli jsme pivo. Bylo to mnohem lepší než jíst seschlé cibule. Neměla ho moc ráda, tak jsem si nechal čtyři a jí jsem dal dvě. Zatímco jsem pil první plechovku, prohledávala v kuchyni police jako veverka podzimní listí. Konečně objevila čtyři máslové sušenky. Byly to zbytky, ale každý jsme snědli dvě a vychutnávali jsme labužnicky každé sousto.
Nemělo to žádný význam. Ten hlad byl tak obrovský, že nám máslové sušenky nemohly nijak pomoct.
Četl jsem pořád dokola nápis na hliníkových plechovkách, zíral jsem na hodinky a díval jsem se na dveře lednice. Čas pomalu ubíhal. Obracel jsem před sebou na stole stránky včerejších novin, pak jsem smetl drobky ze sušenek na starou pohlednici.
„Ještě nikdy v životě jsem neměla takový hlad,“ řekla. „Uvažuju, jestli to nějak souvisí s tím, že jsem vdaná.“
„Možná,“ řekl jsem. „Nebo možná ne.“
Zatímco dál pátrala po zbytcích jídla, naklonil jsem se přes pomyslný okraj loďky a podíval se dolů na vrcholek podmořské sopky. Pohled na průzračnou vodu všude kolem ve mně vyvolal podivné vzrušení a neklid. Jako by se někde za mým solarem plexus otevřela díra – hermeticky uzavřená dutina, která nemá ani vchod, ani východ. V něčem mi to připomínalo ochromující strach, který člověk někdy pocítí, když leze na vrchol věže. Tohle zvláštní spojení mezi hladem a akrofobií pro mě znamenalo další, nový objev.
A v tu chvíli mě napadlo, že jsem už jednou zažil něco podobného. Měl jsem tenkrát stejně prázdný žaludek a… Kdy? Samozřejmě, bylo to…
„Je čas na přepadení pekařství,“ slyšel jsem sám sebe říkat.
„Přepadení pekařství? O čem to mluvíš?“
A tak to začalo.

„Kdysi jsem přepadl jedno pekařství. Už je to dávno. Nebylo velké. Ani známé. Ten chleba nebyl nic moc. Ale špatný taky nebyl. Bylo to prostě jedno obyčejné, malé pekařství v sousedství, uprostřed řady obchodů. Vedl ho nějaký starý chlapík, který si dělal všechno sám. Ráno pekl, a když zboží prodal, zavřel krám.“
„Když ses chystal přepadnout pekařství, proč zrovna tohle?“
„No, nemělo význam zaútočit na nějaký velký obchod. Chtěli jsme jen chleba, ne peníze. Nebyli jsme žádní lupiči.“
„My? Kdo je to my?“
„Byl se mnou tenkrát můj nejlepší přítel. Bylo to před deseti lety. Byli jsme úplně na mizině, nemohli jsme si koupit ani pastu na zuby. Nikdy jsme neměli dost jídla. Dělali jsme příšerné věci, jen abychom se k nějakému dostali. Přepadení pekařství bylo jednou z nich.“
„To nechápu.“ Upřeně se na mě podívala. „Proč sis nenašel nějakou práci? Mohl jsi přece po škole pracovat. Bylo by to snazší než přepadávat pekařství.“
„Nechtěli jsme pracovat. V tom jsme měli absolutně jasno.“
„Hm, ale teď přece pracuješ, ne?“
Přikývl jsem a usrkl jsem si piva. „Časy se mění. A lidi se taky mění,“ řekl jsem. „Pojďme zpátky do postele. Musíme – brzy vstávat.“
„Nejsem ospalá. Chci, abys mi pověděl o tom přepadení pekařství.“
„Není o čem mluvit. Nebylo to nic zvláštního. Žádné vzrušení.“
„Byli jste úspěšní?“
Vzdal jsem se naděje, že bych mohl jít spát, a otevřel jsem další plechovku piva. Jakmile mou ženu něco začalo zajímat, musela se o tom dozvědět všechno. Byla prostě taková.
„No, v jistém smyslu jsme měli úspěch. Ano – i ne. Dostali jsme, co jsme chtěli. Ale nebylo to vlastně žádné přepadení. Ten pekař nám dal chleba dřív, než jsme mu ho mohli sebrat.“
„Zadarmo?“
„Ne. Úplně zadarmo ne.“ Na chvíli jsem se odmlčel. „Ten pekař byl blázen do klasické hudby, a když jsme tam vtrhli, poslouchal zrovna album s Wagnerovými předehrami. Uzavřel s námi dohodu. Když vydržíme poslouchat tu desku až do konce, budeme si moct vzít tolik chleba, kolik budeme chtít. Dohodl jsem se s kamarádem a souhlasili jsme. Nebyla to práce v pravém slova smyslu a zároveň jsme tím nemohli nikomu ublížit. Strčili jsme nože zpátky do tašky, vzali jsme si dvě židle a poslouchali jsme předehru k Tannhäuserovi a Bludnému Holanďanovi.“
„A dostali jste potom chleba?“
„Ano. Skoro všechen, který měl v obchodě. Nacpali jsme si ho do tašky a jeli jsme domů. Měli jsme zásoby jídla aspoň na čtyři dny.“ Usrkl jsem si znovu piva. „Splnili jsme svůj úkol. Dostali jsme chleba. Ale nikdo nemohl říct, že jsme spáchali nějaký zločin. Byl to spíš výměnný obchod. Poslouchali jsme s ním Wagnera a on nám pak na oplátku dal chleba. Z právního hlediska to byla vlastně obchodní transakce.“
„Ale poslouchání Wagnera není práce,“ řekla.
„Ne, to rozhodně ne. Kdyby pekař trval na tom, abychom třeba umyli nádobí nebo okna, odmítli bychom ho. Ale on nic takového neudělal. To jediné, co od nás požadoval, bylo, abychom si poslechli tu desku od začátku až do konce. Nikoho by to nenapadlo. Wagner? Jako by na nás ten pekař uvalil nějakou kletbu. Když o tom všem teď znovu přemýšlím, zdá se mi, že jsme měli odmítnout. Měli jsme mu pohrozit nožem a ten zatracený chleba si vzít. Pak by nenastaly žádné problémy.“
„Vy jste měli nějaké těžkosti?“
Promnul jsem si oči.
„Nebylo to nic konkrétního. Ale všechno se potom změnilo. Došlo k zásadnímu zvratu. Například jsem se pak vrátil zpátky na univerzitu, po promoci začal pracovat pro právnickou firmu, potkal tebe a oženil jsem se. Nic podobného jsem pak už nikdy neudělal. Žádné další přepadení pekárny.“
Dopil jsem poslední pivo. Všech šest plechovek bylo prázdných.
Samozřejmě že nebyla pravda, že se po tom přepadení pekárny nic nestalo. Přihodilo se toho spousta, ale nechtěl jsem s ní o tom mluvit.
„A ten tvůj přítel – co teď dělá?“
„Nemám ponětí. Přestali jsme se spolu scházet. Od té příhody s pekařstvím jsem ho neviděl. Nevím, co teď dělá.“
Chvíli mlčela. Asi vycítila, že jí neříkám všechno. Ale nechtěla na mě naléhat.
„Ale proto jste se rozešli, viď?“ zeptala se nakonec. „To přepadení bylo hlavní příčinou.“
„Možná. Myslím, že to bylo všechno mnohem složitější, než jsme si oba dva nejdřív uvědomili. Mluvili jsme pak o vztahu mezi chlebem a Wagnerem celé dny. Pořád jsme se sami sebe v duchu ptali, jestli jsme se rozhodli správně. Samozřejmě, když se na to člověk podívá z rozumového hlediska, udělali jsme to dobře. Nikomu jsme neublížili. Každý dostal, co chtěl. Ten pekař – pořád nemůžu přijít na to, proč to všechno udělal – se svou propagací Wagnera uspěl. A my jsme se mohli nacpat chlebem. Ale přesto jsme měli dojem, že jsme se dopustili strašlivé chyby. A ta chyba pak vrhla temný stín na naše životy. Proto jsem použil předtím slovo prokletí. Je to pravda. Bylo to jako kletba.“
„A pořád to na tebe ještě tak působí?“
„Kdo ví? Ale vsadím se, že svět je plný zla, neštěstí a prokletí. Jde jen o to, jestli potká zrovna tebe.“
„To není pravda.“ Podívala se mi zpříma do očí. „Ale jedna věc je jistá. Dokud ty sám to prokletí neprolomíš, bude tě trápit a užírat jako zkažený zub. Bude tě trýznit až do smrti. A nejen tebe. Mě taky.“
„Tebe?“
„Teď jsem tvůj nejlepší přítel já, ne? Proč si myslíš, že máme oba takový hrozný hlad? Já jsem ještě nikdy v životě tak obrovský hlad necítila – až teď, když jsem si tě vzala. Myslíš, že je to normální? Ta kletba prostě funguje i na mě.“
Váhavě jsem přikývl. Nevěděl jsem, jestli má pravdu, ale cítil jsem, že má něco za lubem.
A když o tom začala mluvit, přepadl mě znovu ten příšerný, nesnesitelný hlad. Rozbolela mě hlava.
Znovu jsem se podíval na svou podmořskou sopku. Voda byla ještě průzračnější než předtím – mnohem průzračnější. Dokud se do ní člověk nepodíval zblízka, měl dojem, jako by tam vůbec nebyla. Připadalo mi, že loďka pluje někde ve vzduchoprázdnu. Viděl jsem každý, i sebemenší oblázek na dně. Stačilo natáhnout ruku a mohl jsem se ho dotknout.
„Žijeme spolu jen dva týdny,“ řekla, „ale celou dobu mám pocit, že nás obklopuje něco tajuplného.“ Podívala se mi do očí a položila si ruce na stůl. „Až do téhle chvíle jsem samozřejmě nevěděla o žádné kletbě. Tím se všechno vysvětluje. Jsi začarovaný.“
„Jaké tajemno nás obklopuje? Co tím myslíš?“ Na chvíli jsem se odmlčel. „Možná že to není žádné prokletí. Třeba je to jen ve mně,“ řekl jsem s úsměvem.
Ale ona se neusmála.
„Ne, není to v tobě.“
„No dobře. Předpokládejme, že máš pravdu. Je to tedy kletba. A co s tím mám dělat?“
„Přepadnout další pekařství. Hned teď. To je jediná možnost.“
„Teď?“
„Ano, teď. Máš přece pořád ještě hlad. Musíš dokončit to, co jsi nechal nedokončené.“
„Je přece noc. Bude teď nějaké pekařství otevřené?“
„Určitě něco najdeme. Tokio je velkoměsto. Musí tu být aspoň jedna pekárna otevřená celou noc.“

Nasedli jsme do mé staré Corolly a začali jsme se toulat ulicemi Tokia a hledat pekařství. Bylo půl třetí ráno. Svíral jsem křečovitě volant, ona seděla vedle mě a kroužili jsme ulicemi jako dva hladoví orli hledající kořist. Na zadním sedadle ležela automatická brokovnice značky Remington. Mojí ženě chrastily v kapse kožené bundy náboje. V přihrádce na rukavice v přístrojové desce jsme měli dvě černé lyžařské kukly. Proč moje žena vlastnila brokovnici, o tom jsem neměl ani tušení. Nebo lyžařské kukly. Ani jeden z nás nikdy nelyžoval. Ale nic mi nevysvětlila a já jsem se neptal. Manželský život je někdy prostě plný záhad.
Byli jsme sice dokonale vybaveni, ale nemohli jsme najít žádné otevřené pekařství. Projížděl jsem prázdnými ulicemi, od Jojogi k Šinjuku, pak k Jotsui a Akasaki, Aojamě, Hiroi, Roppongi, Daikanjamě a Šibui. Noční Tokio bylo plné lidí a obchodů, ale nikde žádné pekařství.
Dvakrát jsme narazili na policejní vůz. Ten první postával na kraji ulice a snažil se vypadat nenápadně. Druhý nás pomalu předjel a zmizel v dálce. Pokaždé jsem se úplně zpotil, ale moje žena dál soustředěně sledovala okolí. Hledala pekařství. Pokaždé, když se pohnula, náboje v kapse hlasitě zachrastily.
„Zapomeňme na to,“ řekl jsem. „Takhle pozdě v noci nejsou otevřené žádné pekárny. Musíme tu věc pořádně naplánovat, jinak –“
„Zastav!“
Dupl jsem na brzdy.
„Tady to je,“ řekla.
Obchody podél ulice měly stažené rolety, všude byla tma a ticho. Cedule Holičství zářila ve tmě jako velké skleněné oko. Pár set metrů před námi svítil nápis McDonald’s.
„Žádné pekařství nikde nevidím,“ řekl jsem.
Beze slova otevřela přihrádku na rukavice a vytáhla kotouč s lepicí páskou. Vystoupila z auta, klekla si před něj, utrhla pruh lepenky a zakryla jím čísla na poznávací značce. Pak vůz obešla a udělala totéž vzadu. Stál jsem na chodníku a zíral na ni.
„Zaútočíme na McDonald’s,“ řekla tak chladně, jako by oznamovala, co si dáme k večeři.
„McDonald’s není pekařství,“ podotkl jsem.
„Je to něco podobného,“ řekla. „Někdy musíš udělat kompromis. Pojďme.“
Zajel jsem autem k McDonald’s a zaparkoval. Podala mi brokovnici zabalenou do deky.
„Nikdy v životě jsem nestřílel,“ protestoval jsem.
„Nemusíš střílet. Jen ji drž v ruce. Rozumíš? Dělej jen to, co ti řeknu. Půjdeme dovnitř, a až řeknou Vítejte u McDonald’s, natáhneme si přes obličej masky. Jasné?“
„Samozřejmě, ale –“
„Pak jim namíříš puškou do obličeje a přinutíš všechen personál i zákazníky, aby se shlukli dohromady. Já zařídím zbytek.“
„Ale –“
„Kolik hamburgrů myslíš, že budeme potřebovat? Třicet?“
„Asi.“ S povzdechem jsem vzal brokovnici a trochu jsem poodhrnul deku. Ta věc byla těžká jako balvan a černá jako nejtemnější noc.
„Opravdu to musíme udělat?“ zeptal jsem se jí, a zároveň i sám sebe.
„Samozřejmě že musíme.“
Dívka za pultem s úsměvem řekla: „Vítejte u McDonald’s.“ Myslel jsem si, že mladé dívky nepracují tak pozdě v noci, takže jsem byl na okamžik trochu zmatený. Ale jen chvíli. Hned jsem se vzpamatoval a natáhl si masku. Děvče na nás vyděšeně civělo.
Očividně se v příručce o pohostinnosti nedočetla nic o tom, jak si poradit v takovéhle situaci. Začala si sice asi v duchu formulovat další frázi, která následuje po Vítejte u McDonald’s, ale ústa jí ztuhla a slova ne a ne vyjít ven. Ale i přesto jí zůstala na rtech stopa po profesionálním úsměvu – jako ubývající měsíc na rozednívající se obloze.
Co nejrychleji jsem vybalil brokovnici a namířil ji směrem ke stolům. Ale jedinými zákazníky byla jedna mladá dvojice – asi studenti – a ti tvrdě spali, s hlavou položenou na plastikovém stole vedle dvou pohárů s jahodovým koktejlem. Vypadali jako nějaká avantgardní socha. Spali spánkem mrtvých. Nebylo pravděpodobné, že by nám nějak chtěli zabránit v naší operaci, tak jsem obrátil svou zbraň zpátky k pultu.
Byli tam jen tři zaměstnanci: dívka u pultu, vedoucí – chlapík s bledým, oválným obličejem, asi kolem třicítky – a nějaký student na výpomoc v kuchyni, vyzáblý, s bezvýraznou tváří. Stáli teď vedle sebe za pultem a zírali do ústí brokovnice jako turisti, nahlížející do incké studně. Nikdo nevykřikl a nikdo se ani nepohnul. Ta zbraň byla tak těžká, že jsem si musel hlaveň opřít o pokladnu, ale pořád jsem měl prst na spoušti.
„Dám vám peníze,“ řekl vedoucí ochraptěle. „Odevzdávali jsme je v jedenáct, takže tam toho moc není, ale můžete si to všechno vzít. Jsme pojištění.“
„Stáhněte dolů přední roletu a obraťte ceduli,“ řekla moje žena.
„Počkejte okamžik,“ řekl vedoucí. „To nemůžu udělat. Nesmím zavřít před koncem pracovní doby bez povolení.“
Moje žena pomalu zopakovala svou žádost.
„Radši udělejte, co říká,“ varoval jsem vedoucího.
Podíval se na ústí brokovnice, pak na mou ženu a zase zpátky na zbraň. Nakonec to vzdal. Otočil ceduli a stiskl tlačítko na elektrickém panelu. Roleta se začala pomalu spouštět dolů. Pozorně jsem ho sledoval. Měl jsem strach, že by mohl třeba stisknout alarm, ale takovéhle restaurace zřejmě žádné alarmy vůbec nemají. Možná že ještě nikdy nikoho nenapadlo přepadnout McDonald’s.
Roleta se s obrovským rámusem spustila až k zemi, ale ti dva u stolu nerušeně spali dál.
„Třicet velkých hamburgrů. S sebou,“ řekla moje žena.
„Nemohl bych vám radši dát peníze?“ prosil vedoucí. „Dám vám víc, než potřebujete. Můžete si koupit jídlo někde jinde. Ale tohle mi obrátí všechny účty vzhůru nohama a –“
„Radši udělejte, co chce,“ řekl jsem znovu.
Všichni tři šli společně do kuchyně a začali dělat třicet hamburgrů. Student griloval maso, vedoucí ho dával do housek a děvče je balilo. Nikdo neřekl ani slovo.
Opřel jsem se o velkou lednici a namířil brokovnici na plotnu. Masové karbanátky byly vyrovnané na sporáku a vůně pečícího se masa mi rychle pronikala do všech pórů, až se nakonec shlukla někde uvnitř mé hermeticky uzavřené, hladové břišní dutiny a přilnula k jejím růžovým stěnám.
Hromada hamburgrů, zabalených do bílého papíru, pomalu narůstala. Chtěl jsem jeden sebrat a zakousnout se do něj, ale nebyl jsem si jistý, jestli by něco takového bylo ve shodě s naším záměrem. Musel jsem počkat. V horké kuchyni jsem se už začínal pod lyžařskou kuklou nepříjemně potit.
Personál vrhal občas kradmé pohledy na ústí brokovnice. Poškrábal jsem se malíčkem levé ruky za uchem. Když jsem nervózní, pokaždé mě začnou svědit uši. Strčil jsem si přes vlněnou kuklu jeden prst do ucha a přitom jsem nechtěně pohnul hlavní nahoru a dolů. Vyvedlo je to z míry. Nevěděli, že ta zbraň nemůže jen tak vystřelit, protože je zajištěná. A proč bych jim to říkal?
Moje žena spočítala hamburgry a dala je do dvou malých nákupních tašek.
„Proč musíte tohle dělat?“ zeptala se mě dívka. „Proč si jednoduše nevezmete peníze a nekoupíte si, co chcete? Jak můžete mít chuť na třicet hamburgrů?“
Moje žena jí to vysvětlila místo mě. „Moc nás to mrzí, vážně. Ale nebyla tu nikde v okolí otevřená žádná pekárna. Kdyby byla, přepadli bychom pekařství, a ne vás.“
Zdálo se, že ji ta odpověď uspokojila. Na nic se už dál nevyptávala. Pak si moje žena objednala dvě velké coly a zaplatila je.
„Krademe chleba, nic jiného,“ řekla. Dívka jen rozpačitě přikývla hlavou.
Moje manželka pak vytáhla z kapsy provaz – přišla sem opravdu skvěle vybavená – a přivázala všechny tři zaměstnance ke sloupu. Zeptala se, jestli je provaz neřeže nebo jestli nechtějí jít na toaletu, ale nikdo nic neříkal. Zabalil jsem brokovnici zase do deky, moje žena vzala do ruky nákupní tašky a odešli jsme. Zákazníci u stolu ještě pořád spali.
Po půlhodině jízdy jsme našli prázdné parkoviště. Zastavili jsme, snědli hamburgry a vypili colu. Já jsem poslal do své hladové břišní dutiny šest porcí, moje žena čtyři. Na zadním sedadle jich ještě dvacet zbylo. A náš hlad – ten hlad, o kterém jsme si mysleli, že ho snad nic nezastaví – se s nově přicházejícím dnem vytratil. První sluneční paprsky zbarvily špinavé zdi domů dorůžova a zvuk pneumatik na dálnici se začal mísit se zpěvem ptáků. V rádiu hráli country. Dali jsme si cigaretu a pak si mi žena položila hlavu na rameno.
„Bylo opravdu nutné, abychom to udělali?“ zeptal jsem se.
„Samozřejmě že bylo!“ Zhluboka si povzdechla a usnula.
Když jsem zůstal sám se svými myšlenkami, vyklonil jsem se z loďky a podíval se dolů na mořské dno. Sopka zmizela. Na klidné vodní hladině se odráželo modré nebe. Malé vlnky narážely se šploucháním do boku lodě – jako hedvábné pyžamo třepotající se ve větru.
Natáhl jsem se na dno loďky a zavřel oči. Čekal jsem, až přijde příliv a odnese mě tam, kam patřím.
PAŘENIŠTĚ

Stephen Gallagher
Stephen Gallagher se narodil v roce 1954 v anglickém Salfordu (Lancashire). Svou první knihu vydal v roce 1978 a od roku 1980 se živí jako spisovatel. Je autorem románů, jako např. Chimera (Chiméra), Valley of Lights (Údolí světel), Oktober, Down River (Spodní řeka), The Boat House (Přístřešek na člunu) a Rain (Déšť). Jeho poslední kniha se jmenuje Nightmare, with Angel (Noční můra, s andělem). Kromě toho má na svém kontě devět rozhlasových her a tři hry televizní. Jeho povídky se objevily ve výborech Shadows, Winter Chills, Night Visions 8, Fantasy & Science Fiction a The Year’s Best Fantasy and Horror: Fifth Annual Collection.
Povídka Pařeniště vyšla v knize Narrow Houses, původní antologii o pověrách. Odkud se pověry vzaly? Myslím si, že mnoho se jich přímo či nepřímo vyvinulo ze všeobecné lidské hrůzy ze smrti a umírání. Ale co se stane, když člověk smrt nepochopí? Jak se vyrovná s odchodem milované osoby? Gallagher nám představuje jednu z možností.
E. D.
Bylo slunečné, i když ne příliš teplé podzimní nedělní odpoledne: ideální den na výlet – ve srovnání s některými, které jsem již absolvoval. Naše skupinka se skládala z šesti chovanců, dvou studentů-dobrovolníků a mě (řídil jsem mikrobus a měl na starosti peníze). Celou cestu tam jsme zpívali. No, dalo by se to považovat za zpěv, kdyby ho Michael neustále nerušil houkáním, které připomínalo rypouše sloního.
Na místě příliš návštěvníků nebylo, takže jsme bez problémů zaparkovali. Každý rok pořádá místní kulturní centrum prodejní Výstavu třetího světa na pomoc zámořským dobročinným organizacím, a každý rok je účast téměř nulová. Z našeho pohledu však byla výstava ideální výletní místo – žádné davy lidí, žádná tlačenice, žádná neochota, se kterou jsme se setkávali u některých obchodníků v centru města – a těch pár hodin potěšení, které poskytla, za problémy s organizací určitě stálo.
„Tak pojďme,“ řekl jsem naší výpravě, která chaoticky vystupovala z mikrobusu. „Xanadu volá.“
Vše, co lidé z kulturního centra udělali, bylo, že na dvoře svého přebudovaného kostela uspořádali židle a stoly tak, že připomínaly starodávnou vesnickou slavnost, avšak místo dortů a pleteného oblečení zde ležel banánový chléb a ručně dělané výrobky z kůže. Toho dne byla tombola… no, nevěřícně jsem si výhry prohlížel skoro deset minut, jednu po druhé, ale stejně bych vám nedokázal říct, co to vlastně bylo. Jediné, co si uvědomuji, je, že je vyrobili v jakési vesnici a že z nich čouhala sláma. Veškerou starost o naše svěřence jsem nechal na svých dobrovolných pomocnících; ti již ostatně zjistili, na koho je třeba dohlédnout a kdo by se mohl nejsnáze ztratit. Se Sarah, Rosalií a Martinem nikdy žádné problémy nebyly; šli tam, kam jim člověk určil, a zastavili, kde jim bylo řečeno. Naopak David měl tendenci loudat se vzadu a obtěžovat prodavače a stánkaře intenzivní a jednostrannou konverzací. Záplava jeho slov s vystaveným zbožím vůbec nesouvisela; nikomu tím neubližoval, ale některým lidem by to mohlo vadit.
„Jak to zatím jde?“ zeptal jsem se Lamberta, jednoho ze studentů, který u nás pracoval necelý týden. Lambert bylo jeho křestní jméno.
„Myslel jsem si, že budu potřebovat bič, abych udržel tuhle bandu pohromadě,“ odpověděl a táhl za sebou Davida, aby se s ním připojil ke zbytku skupiny stojící kolem stánku s tombolou. „Ale teď vidím, že mnohem víc bych využil hlídacího psa a píšťalku.“
Šel jsem za nimi a rozdělil kapesné na lístky do tomboly a podobně, a zatímco všichni ostatní pokračovali v prohlídce, zastavil jsem se u několika stánků s antikvárními knížkami. Všechno, co jsem viděl, byly jen samé obvyklé věci: dívčí kolibří deníky vedle Příručky pro bezdrátové spojení z roku 1954, a tak když si všichni zakoupili a zkontrolovali výherní lístky – a nikdo nic nevyhrál –, připojil jsem se znovu ke skupině a oznámil, že je čas dát si uvnitř čaj a zákusek. Oba studenti si při této vyhlídce evidentně oddechli, což jenom dokazovalo, jak moc se ještě musí učit.
„O. K., Velká sestro,“ řekl Michael a žmoulal mezi prsty pramen vlasů z ofiny. „Podle mě je to bezvadný nápad.“
Všichni zamířili k budově kostela a zanechali mě tam stát s ženou, která obsluhovala u stánku. Byla mladá a bledá a usmívala se navzdory evidentní silné rýmě, která zbarvila špičku jejího nosu dočervena. Měla na sobě veliký kabát a pletený baret. Vysmrkala se do papírového kapesníku a potom řekla: „Kolik je vás ve skupině? Sedm?“
„Šest,“ odpověděl jsem.
„Odkud jste přijeli?“
„Z wittingtonské nemocnice. Samí dlouhodobí pacienti.“
„Ta nemocnice ještě funguje? Slyšela jsem, že ji zavřeli.“
„Pracuje se na tom,“ řekl jsem. „Ale pořád nás tam pár zůstává.“
Přehrabovala se v jedné lepenkové krabici pod stolem. „Určitě vás není sedm?“ ujistila se ještě jednou.
„Vy jste asi počítala i Lamberta,“ řekl jsem. „To je jeden z našich pomocníků.“
„Tak tady máte,“ řekla a vytáhla z krabice balíček v igelitu. „Řekněte jim, že to jsou ceny útěchy. Pro každého jedna.“
„Díky,“ odpověděl jsem a několik okamžiků si prohlížel balíček, než jsem se – tak taktně, jak jen jsem dokázal – zeptal: „Ehm… co to je?“
„Guatemalské panenky Trápenky,“ odpověděla. „Přicházejí v balení po šesti. Prý mají zvláštní vlastnosti, nevím jaké. Ale uvnitř je letáček, který vysvětluje, co se s nimi má dělat.“
Znovu jsem jí poděkoval a potom vešel do starého kostela. Občerstvení bylo umístěno v rohu, kde kdysi bývala hlavní loď. Všichni kolem stolu pokřikovali na Sue, další studentku-brigádnici, své objednávky a pak je okamžitě měnili, když slyšeli, co si objednává někdo jiný. Kromě Michaela, který prohlásil, že chce sklenici ležáku.
„Tak poslouchej, Michaele,“ řekl jsem a prodíral se ke stolu. „Jsme na posvátné půdě. A ty přece víš, že Bůh hledí na milovníky ležáku s nelibostí.“
Přinesli jsme jim vše, co si vybrali, horký čaj nebo kolu a třešňový koláč, a potom jsem jim ukázal panenky Trápenky a předal je Sue, aby je rozdala, zatímco jsem nahlas četl natištěný leták. Potom jsem si všiml, že Sue jedna panenka zbyla, a podíval jsem se proto, komu chybí; byl to Martin, kterého vzal Lambert na toaletu a který se právě vracel.
„To je dobře, že jdeš, Martine,“ řekl jsem. „Tady je také jedna pro tebe. Není moc hezká, je mi líto. Ale všechny panenky jsou skoro stejné.“
Martin ji uchopil do své velké dlaně a hleděl na ni s potěšenou zvědavostí, jako King Kong, když poprvé zblízka uviděl Fay Wrayovou. Až na to, že na téhle panence nebylo nic, co by mohlo člověka vyvést z míry. Trápenka, jen stěží větší než můj malíček, vypadala z jedné strany nedodělaně a hole. Měla krátké, jakoby useknuté prsty, maličké špendlíkové hlavičky místo očí a chyběly jí nohy. Místo šatů měla kolem sebe omotaný beztvarý cár látky převázaný nití.
„To nevadí,“ řekl Martin. „Vždycky jsem takovou chtěl.“
Martin k nám přišel jako asi čtyřicetileté dítě dvou milujících, avšak stále zoufalejších a churavějších starých lidí. Bez jediného slůvka stížnosti obětovali téměř celý svůj život péči o Martina, ale náhle si začali uvědomovat krutou skutečnost, že nikdo není na světě věčně a že je Martin oba pravděpodobně přežije. Martin k nám nejprve docházel každý den a teprve potom jsme zkusili několikadenní pobyty, které se protáhly až na celý týden. Říkali jsme tomu, že má letní prázdniny. Natrvalo se k nám nastěhoval koncem minulého roku.
Ten den se mi vybavuje úplně přesně. Pamatuji si ho i u většiny ostatních; velké loučení vždycky doprovází něco, co vám uvízne v paměti. Roscoe odvedl Martina do místnosti, kterou si již zvykl považovat za svůj pokoj, a jeho rodiče zůstali dole v hale. Whittington bylo staré, rozlehlé viktoriánské sídlo, kterému se kdysi říkalo útulek, a vstupní hala byla samý mramor, žlábkované sloupy a vysoké dubové schodiště. Uprostřed této architektury vypadali Martinovi rodiče shrbení a smutní. Na tvářích měli unavený, nervózní úsměv a chvíli zůstali stát bez pohnutí. Potom Martinův otec tiše pronesl: „Pojďme, matko,“ a osamoceně vykročili k domovu. Druhý den ráno se Martin brzy probudil, sbalil si tašku, aby se připravil k odchodu. Roscoe, jediný člen ošetřujícího personálu, který tu byl déle než já, ho usadil na postel a opatrně mu vysvětlil situaci.
To, pokud si vzpomínám, byl jediný okamžik, kdy byl Martin opravdu rozrušený. Potom se bez problémů přizpůsobil.
Po svačině nastoupili unavení výletníci do mikrobusu a vydali jsme se domů. Všichni zpívali a Michael houkal, dokud ho někdo neokřikl; načež po zbytek cesty upadl do nevrlého mlčení. Všichni se zaradovali, když jsme projeli otevřenou vstupní bránou do Whittingtonu, ten byl však ještě půl míle daleko. To místo mělo kdysi něco do sebe. A stále ještě má i když už dávno není tím miniaturním městečkem, ve kterém jsem dřív žil. Většina budov teď byla prázdná, nemocnice uzavřela jednu svou část s tím, že ji výhledově prodá. Projeli jsme kolem domu, ve kterém jsem bydlel, když jsem sem poprvé přijel pracovat. Měl okna zatlučená prkny stejně jako téměř všechny ostatní budovy.
Tu noc při večerce jsem se zastavil u Martina; byl již v pyžamu a seděl na posteli.
„Zuby?“ řekl jsem.
„Vyčistil jsem si je,“ odpověděl.
„Víš, co by se stalo, kdybys to neudělal.“
„Všechny by mi vypadaly,“ řekl.
Byl jsem přesvědčen, že guatemalskou panenku nepustil z ruky od té doby, co jsem mu ji dal. Právě si ji důkladně prohlížel. Chyběl, když jsem předčítal přiložený lístek, a tak jsem řekl: „Vysvětlil ti někdo, na co se používá?“
Zavrtěl hlavou.
„Říká se jí Trápenka,“ vysvětloval jsem. „Dáš si ji pod polštář, a když spíš, zbaví tě všech tvých starostí.“
Na okamžik se na panenku zadíval s obnoveným zájmem. Potom se zeptal: „Co s nimi udělá?“
„Na to se musíš zeptat někoho, kdo o tom ví víc než já.“
„Roscoea?“ zeptal se.
„No, můžeš to zkusit.“
Věděl jsem, že Martin Roscoea miluje, i přesto, že Roscoe byl v poslední době trochu podrážděný. Uvědomoval jsem si, že ho má raději než mě. Znovu se zadíval na panenku a potom řekl: „Ale já nemám žádné starosti.“ Potom ji postavil na noční stolek a zalezl pod přikrývku.
„Chceš něco přečíst?“ zeptal jsem se ho, když se uvelebil.
Ale Martin zavrtěl hlavou a potom se natáhl ke šňůrce od vypínače, aby zhasl světlo.
„Hele,“ řekl jsem, „počkej, až odejdu.“
Ale Martin se usmál a zatáhl za šňůrku a já potom musel předstírat, jak cestou ke dveřím narážím do všeho, co mi přijde do cesty, což u něj probouzelo výbuchy smíchu.
Žádné starosti.
No, asi měl pravdu. Pokud jde o jeho život v ústavu, opravdu byl bezstarostný. Jeho matka zemřela, ještě než skončila jeho první zima v ústavu; právě jsme řešili problém, kde mu sehnat vhodné oblečení na pohřeb, když jsme se dozvěděli, že Martinova sestra, která ho od té doby, co k nám přišel, ani jedinkrát nenavštívila, dospěla k názoru, že jeho přítomnost na pohřbu není ten nejlepší nápad. Takže žádný pohřeb. Když za ním potom přijel jeho otec, nechali jsme je téměř celé odpoledne o samotě… a potom, později, Martinovi občas vyklouzlo něco, co naznačovalo, že novou situaci úplně nepřijal. Mluvil o tom, jak příště uvidí svou matku, až ho přijde navštívit. Nebo o tom, že vypěstuje levanduli, jejíž vůni matka vždycky milovala. Čas od času jsme mu pravý stav věcí šetrně připomenuli.
Ale většinou jsme si toho nevšímali.

Na panenky jsem potom víceméně zapomněl. Stejně jako všichni ostatní – na rozdíl od Martina. David ji ještě ten den ztratil a ostatní je uložili do šuplíků nebo krabic ke svým pokladům. Zato Martin pro ni vyrobil ze zbylého laťkového dřeva malou vitrínu a postavil si ji na noční stolek: byla to malá, pečlivě vyrobená krabička se skleněnými dvířky. Martin byl vůbec zručný; obratný při práci s dřevem, šikovný na práci s rostlinami… jeho velké ruce byly schopny překvapivě jemné práce.
V ústavu byla dílna. Její vedení patřilo k mým pracovním povinnostem; měl jsem na starosti klíč a odpovídal jsem za bezpečnost práce a evidenci nářadí. Stejně jako všechno ostatní i dílna byla větší, než bylo třeba. Táhla se po celé jedné straně obytného bloku a moje malá skupinka svěřenců ťukala, řezala a lepila až na jejím konci. Někdy mě tam navštívil Roscoe a nad kávou jsme diskutovali o naší práci. Roscoe měl na starosti skleník a pařeniště a mohl nechat své svěřence chvíli bez dohledu. Ale v dílně byly vrtáky, nože, lisy a řezačky, takže jsem tam musel být po celou dobu.
„No,“ pronesl Roscoe zasmušile jednou ráno, „vzhledem k tomu, že se uvažuje o zrušení ústavu, mám pocit, že se budu muset poohlédnout po nějakém jiném místě. Jsem ještě příliš mladý na to, abych šel do důchodu, a příliš starý na to, abych se přeškoloval, tak, sakra, co s tím?“
Odešel ode mě tehdy neklidný a zachmuřený. Věděl jsem, že naše nejistá budoucnost ho někdy straší. Roscoe byl skvělý ošetřovatel – nikdy jsem neviděl nikoho, kdo by lépe dokázal zvládnout pacienta v sebevražedné náladě –, ale nikdy bych o Roscoeovi neřekl, že je klidný a vyrovnaný.
A jestliže toto prohlášení potřebovalo nějaký důkaz, dostal jsem ho o několik týdnů později.

David mě hledal a našel mě na chodbě. Byl velice rozrušený, proto pro něj bylo samozřejmě ještě těžší mi celou záležitost jasně vysvětlit.
Řekl jsem: „Davide, uklidni se,“ což samozřejmě neudělal. Není nic horšího než mít jasnou hlavu a nedokázat sdělit, co se v ní odehrává. Pokračoval jsem: „Nech to plavat, ukaž mi teda, co se stalo.“
A tak mě vedl po schodech dolů a ven z budovy a celou dobu na mě chrlil příval slov. Neměl jsem tušení, kam jdeme. Již jsem se zmínil, že Whittington bylo rozlehlé sídlo; kdysi býval díky své prosperující farmě téměř soběstačný a v době před více než sto lety ho spojovala s nejbližším městečkem i vlastní železniční trať. Urazili jsme několik desítek metrů podél hlavní budovy, než jsem si s jistotou uvědomil, že mě vede kolem skleníku směrem k pařeništi.
Veliké dveře byly dokořán a já jsem zevnitř uslyšel ozvěny výkřiků. Dal jsem se do běhu. Byl to Roscoeův hlas.
Ze dveří se náhle vynořil Martin. Měl na sobě zahradnickou zástěru a velké ruce si pevně tiskl na uši, jako by se bál, že se mu hlava rozletí na tisíc kousků. Pokusil jsem se ho zastavit, i když jsem si jasně uvědomoval, že je to stejné jako snažit se zastavit rozjetý vlak. Chytil jsem ho za ruku, prudce ho k sobě obrátil a vykřikl: „Martine! Martine, poslouchej mě, poslouchej, co ti říkám! Zhluboka dýchej a uklidni se! Jsi raněný? Nebo někdo jiný?“
Právě přicházeli další členové personálu. Martin byl bledý a prudce oddychoval. Celou dobu se na mě upřeně díval. Kývl jsem na jednu sestru a řekl: „Odveďte ho domů. Pokusím se zjistit, co se stalo.“
Sestra a jeden ošetřovatel vzali třesoucího se Martina mezi sebe a vedli ho zpátky k hlavní budově. Lambert se připojil k nám a nervózně mě následoval do pařeniště.
Pařeniště jsme tomu říkali my. Ve skutečnosti šlo o whittingtonskou márnici, jednu z několika zdejších budov určených k demolici, téměř deset let nepoužívanou. Uvnitř ještě zbylo něco z původního zařízení, ale všichni whittingtonští mrtví byli v té době převáženi už přímo do hlavní márnice ve městě. Úmrtí nebylo ve Whittingtonu žádnou zvláštností. Jak ústav dosluhoval, pobývali tu většinou už jen starší pacienti a mnozí z nich zde své životy i dožili. Před osmnácti měsíci jsem přišel o jednoho pacienta ze své skupiny – i když musím s povděkem říct, že ne v době, kdy jsem měl službu –, který spáchal skokem z druhého patra sebevraždu.
S Lambertem v patách jsem vešel do hlavní místnosti a tady jsem Roscoea našel.
Původní zařízení márnice bylo stále bělostné, ačkoli díky všudypřítomné vlhkosti se ze stěn začaly odlupovat kusy omítky. Střechou, kterou tvořilo jedno obrovské střešní okno ze skla a litiny, proudilo do místnosti měkké denní světlo. Všechny předměty vypadaly, jako by je člověk viděl skrz nádrž studené vody. Zadní prostory sloužily jako skladiště nábytku – nebo spíše harampádí, abych byl přesnější. Pokud jde o zbylou část místnosti, se sklem, denním světlem a stálou teplotou, Roscoe porazil opozici, která chtěla tuto místnost používat jako umělecké studio, a zabral ji jako množírnu pro své semenáče. Absurdní, souhlasím. Ale jen pro někoho.
Misky se zemí stály na nejnemožnějších místech, všechny označené cedulkou s názvem a datem. V místnosti bylo spousta prázdných skříní, mnohé z nich měly otevřené dveře. Místnosti dominoval velký pitevní stůl se svažujícími se odtokovými kanálky a mosaznými kohoutky, kterými kdysi stále protékal proud vody. Nyní byly zaprášené, mosaz zoxidovaná dozelena. Roscoe se zády opíral o stůl, shrbený, hlavu skloněnou.
„Ach bože,“ pronesl unaveně. „Co jsem to udělal?“
Podíval jsem se na Lamberta. Měl vykulené oči a nepatrně pootevřená ústa jako malé dítě, které se usilovně snaží něco pochopit. Zachytil jsem jeho pohled a naznačil mu, aby odešel.
A on šel.
Pohlédl jsem na Roscoea a řekl: „Nevím, co jsi udělal. Zkus mi to říct.“
„Připravovali jsme na stoletou výstavu misky se sazenicemi,“ řekl, „a všechno šlo jako na drátku. Najednou jsem si všiml, že Martin vzal misku s levandulí a odložil ji stranou. Bylo mi jasné proč, protože během posledních šesti měsíců jsme absolvovali stejný rozhovor nejméně jednou týdně.“
Nemusel jsem se ptát o čem, protože jsem si to dokázal představit. Levandule byla pro jeho matku.
„No,“ pokračoval Roscoe, „a já jsem vybuchl. Mluvil jsem o tom, že šla do nebe a on vykřikoval něco v tom smyslu, že se zase vrátí. A pak si pamatuju, že jsem mu přesně vysvětlil, co to znamená být mrtvý, a ukázal mu máry, abych mu to dokázal. Řekl jsem mu, že nikdo, ale opravdu nikdo se ještě nevrátil zpátky a že je načase, aby se s tím konečně smířil. Kdybychom tu měli ještě mrtvoly, pravděpodobně bych z nich sundal rubáše, abych mu mohl ukázal posmrtné skvrny. Co mě to, sakra, napadlo?“
„Ruply ti prostě nervy,“ řekl jsem, „nic víc.“
„Jo,“ souhlasil dutě Roscoe.
„Tím to všechno může skončit. Ale měl by sis to vyjasnit s Martinem.“
Podíval se na mě. Jeho oči byly zamžené a smutné.
„Jestli to dokážu,“ pronesl.

Ten den o večerce jsem zašel k Martinovi. Po celý zbytek dne s ním někdo byl. Na nočním stolku stál inhalátor, protože Martin měl astma, ale zřejmě ho ještě vůbec nepoužil.
„Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se.
Kývl. Seděl na posteli oblečený do pyžama, a vypadal dost zaraženě.
„Je tady Roscoe,“ řekl jsem, „chtěl by ti něco říct. Nepůjde dovnitř, jestli nebudeš chtít, ale… já myslím, že bys ho měl vyslechnout. Souhlasíš?“
Opět kývl. Roscoe, který čekal a poslouchal na chodbě, váhavě vešel do dveří.
„Martin říká, že je všechno v pořádku,“ řekl jsem mu, trochu hlasitěji, než bylo třeba, protože to bylo určeno především pro Martinovy uši. Martin se na něj nepodíval a Roscoe nepřekročil práh, takže zůstal jako silueta na pozadí světla, které sem dopadalo z chodby.
Roscoe řekl: „Omlouvám se ti za to, co jsem ti dnes řekl, neměl jsem to dělat. A lituji také toho, co jsem řekl o tvé matce. Vím, žes ji miloval a ona milovala tebe. Vypěstujeme sazenice a… doneseme jí je spolu na hřbitov. Můžeme je tam společně zasadit.“
Martin promluvil: „Strčil jsi do mě a já jsem nic neudělal.“
Svým způsobem jsem si oddechl. Bylo to lepší než tichý odpor. Roscoe odpověděl: „To mě také mrzí.“ Pak následovala dlouhá pauza a potom, protože se zdálo, že už není nic, co by k tomu mohl dodat, pronesl: „Tak… dobrou noc.“
„Dobrou noc,“ odpověděl Martin, Roscoe na okamžik zaváhal a odešel.
Zkontroloval jsem náplň v inhalátoru, a když jsem zahlédl Trápenku v dřevěné krabičce, vyndal jsem ji a řekl: „A hele, vzpomínáš si? Pamatuješ si, jak funguje?“
Martin vzhlédl. „Vezmi si ji, strč ji pod polštář a sleduj, co se stane.“
Na okamžik jsem si myslel, že bez zájmu odvrátí pohled. Ale potom vzal krabičku a začal ji nešikovně otevírat.
Spadl mi kámen ze srdce. Bylo to jako první krok raněného. Když opatrně nadzvedl polštář a položil Trápenku na podhlavník, pomyslel jsem si, jaký jsem měl úžasný nápad. Past na jeho noční můry, ve které by mohly zmizet…
No. Tehdy mi to tak připadalo, tehdy.

Na konci týdne se rozpis mých služeb změnil a trvalo několik dní, než se mi Martina podařilo zastihnout samotného. Seděl dole v hale v jednom z odřených křesel u polic s knihami. Většina knih byla také dost opotřebovaných. Uměl číst, ale někdy se mu líbilo jen tak sedět a obracet stránky.
„Ahoj Martine,“ řekl jsem. „Jak se máš?“
Vzhlédl ke mně. „Fajn.“
„Už jste s Roscoem kamarádi? Vím, že je to pro něj velice důležité.“
„Odpustil jsem mu,“ řekl. „Vím, že ho to mrzí.“ A potom důvěřivě pronesl: „Mám teď zlé sny.“
Zastavil jsem se u křesla. „Chceš mi o nich něco říct?“
„Není třeba,“ odpověděl. „Panenka je odnáší pryč.“
A to bylo všechno, co řekl.

Nevím, jestli to byla jen má představivost, ale zdálo se mi, že toto léto zanechalo na Martinovi mnoho stop. Vypadal starší a šedivější a už nebyl tím velkým dítětem jako kdysi. Bylo zvláštní spatřit ho potom s jeho otcem, protože jejich věk naprosto neodpovídal jejich příbuzenskému vztahu zkamenělému v čase. Starý muž nás v té době nenavštěvoval častěji než jednou za měsíc; odstěhoval se na pobřeží ke své vdané dceři; autem to pak k nám měl více než hodinu cesty a on už neřídil. Jeho návštěvy závisely na tom, zda ho do Whittingtonu doveze jeho zeť. Martinova sestra se dosud v ústavu ani neukázala.
Na konci jedné návštěvy si mě vzal stařec stranou a řekl: „Jsem rád, že je tu Martin tak šťastný. Nemohl jsem si přát nic lepšího.“
Odpověděl jsem: „Má tu spoustu přátel a všichni ho mají rádi.“
„To jenom my jsme se pořád báli,“ pronesl, „co se s ním stane.“ Opíral se o mou paži, zčásti proto, abych ho pozorně poslouchal, zčásti proto, aby stál pevněji; i on se velice změnil, člověk mohl téměř vidět, jak z něj pomalu vyprchává život, jak se blíží jeho konec. Při své profesi se s tím setkávám často. Prostě to poznáte, i když si toho nikdo jiný nevšimne. Pokračoval: „Dětem se obvykle snažíte dát to nejlepší a potom sledujete, jak dospívají… až si dokáží zařídit život podle svého. Přesto se o ně stále bojíte, i když víte, že už vás tolik nepotřebují… je to, jako byste zpočátku třímali otěže, a teď je mají ve svých rukou samy. Nesou veškerou tíhu života a vy si uvědomíte, že jim víc už dát nemůžete. Jenom u Martina to tak nikdy nebylo.“
„Vím, co tím myslíte,“ řekl jsem a pomalu ho vedl k čekajícímu autu. „Nemusíte se obávat. Postaráme se o něj.“
„Jeho matka si dělávala starosti. Že oba zemřeme a zanecháme ho ve světě, kde o něj nikdo nestojí. Ale tady… jak o vás všech Martin mluví… je to, jako by získal novou rodinu.“
Podíval jsem se na zetě. Seděl v autě, poslouchal rádio a ani jednou se nepodíval ven. Vypadal znuděně. Vrátil jsem se zpátky do haly a stoupl si k oknu vedle Martina, který, aniž to věděl, mával svému otci naposledy.
Přesně o měsíc později seděl Martin dole v hale a čekal na otcovu návštěvu. Končila mi právě služba, když mi vzkázali, že mám v kanceláři telefon.
Volal zeť. Sdělil mi, že starého pána ranila předchozí večer mrtvice, že nyní leží v místní nemocnici a že to vypadá, že víkend nepřežije. Je u něj jeho dcera a rozhodně nechce, aby tam přijel Martin. Jen pro jeho dobro, samozřejmě.
Můžete si představit, co jsem si o tom myslel.
„V čem je tedy problém?“ zeptal jsem se.
„Že je to pro ni velice citlivá doba. Během několika posledních let toho hodně vytrpěla.“
Řekl jsem: „A není to proto, že nechce, aby se lidé dozvěděli, jakého má bratra?“
„To je naprosto neodůvodněná domněnka,“ protestoval, ale já už se neovládl.
„Mluvíme přece o jeho otci,“ pokračoval jsem. „Martin není nějaké nechtěné domácí zvířátko…“
Ale zeť již zavěsil.
Sešel jsem dolů k Martinovi. Byl stále v hale a upřeně se díval na příjezdovou cestu. Řekl jsem: „Martine, tatínkovi není dneska dobře. Pojedeme ho navštívit.“
Vzal jsem ho za ruku a táhl ven ke své staré rachotině. Už několik dní jsem ústav neopustil, a tak chvilku trvalo, než se mi podařilo auto nastartovat. Potom jsme se vydali směrem k pobřeží. Martin se na nic neptal a tiše seděl. Měl jsem zlost. S podobným chováním jsem se předtím už setkal mnohokrát, ale dneska mi to připadalo trochu příliš. Martinovi byl kdysi jeho žal odepřen a mělo se to stát znovu: každému bylo přece jasné, že má ke svým rodičům blíž než jeho sestra… a byla to právě ona, kdo se vždy objevil na konci jejich života, kdy již byli téměř bezmocní, a vzala situaci do svých rukou.
Prostě Martina odstrčila.
Na příjmu neměli žádný záznam, ale požádali mě, abych počkal. Posadil jsem Martina u úrazového oddělení a vydal se na průzkum. V dalším patře jsem potkal sestru a zeptal se: „Pracuje ještě na některém z místních oddělení Carol Chesterové?“
„Vloni odešla, protože čekala dítě,“ odpověděla sestra. „Jestli se ještě vůbec vrátí, tak to bude někdy v březnu.“
„Podívejte,“ řekl jsem, „snad mi můžete pomoci. Studoval jsem s Carol, jsem ošetřovatelem ve Whittingtonu. Včera večer jste sem přijali příbuzného jednoho z našich pacientů a na příjmu o tom nic nevědí…“
„To je normální,“ odpověděla. „Pojďte se mnou do kanceláře.“
Ani ne za pět minut jsem stál v nemocničním pokoji a díval se na prázdné lůžko. Povlečení bylo v pytli pod postelí a čekalo na odvoz.
Bylo to všechno k ničemu. Přišli jsme pozdě. Obrátil jsem se k odchodu.
Cestou dolů jsem ji uviděl vycházet ze sesterny. Že je to Martinova sestra, jsem uhádl přesto, jak málo si byli podobní. Ale ve tvářích lidí po určitém věku je přítomno něco… tváře vyprávějí příběh svých nositelů, který se však může lišit od toho, který vám řeknou oni sami. Nejenže jsem tehdy spatřil ženu, která měla právě důvod být nešťastná. Tato žena nikdy šťastný život nepoznala, a nikdy nebude schopná pochopit proč.
Mohl jsem se k ní choval příkře. Mohl. Řekl jsem: „Paní Wilsonová?“
Podívala se na mě: „Ano?“
„Je mi velice líto,“ zamumlal jsem.
Přikývla a prošla kolem mě.
Vrátil jsem se do přijímací kanceláře. Martin stále seděl tam, kde jsem ho zanechal, a s obezřetnou zvědavostí pozoroval okolní dění. V místnosti bylo téměř plno, ale po obou stranách vedle něj byla ještě dvě nebo tři místa volná. Podíval se na mě a z mého výrazu vyčetl vše.
„Je po všem, Martine,“ řekl jsem.
„Tatínek je v nebi?“ zeptal se.
Dokázal jsem jen přikývnout.
Nato řekl: „Pojďme domů.“

Než jsme vyjeli, zatelefonoval jsem do ústavu, aby o tom ostatní věděli. Vrátili jsem se pozdě odpoledne, a když jsme kráčeli ke vstupním dveřím, zeptal jsem se Martina: „Nechceš, aby u tebe dnes v noci někdo spal? Myslím, že to není špatný nápad.“
„Chtěl bych mít u sebe Michaela,“ odpověděl.
„Myslel jsem spíše na někoho z personálu. Mohl bych u tebe zůstat třeba já, kdybys chtěl.“
„Michaela,“ opakoval.
Když jsme vstupovali velkými dvojitými dveřmi dovnitř, podíval jsem se na něj. Za celou cestu toho moc neřekl. Pamatoval jsem si, jak se choval potom, co se dozvěděl o matčině smrti – to bylo úplně něco jiného. Tehdy se choval jako děcko, které neví, co má cítit, a které proto napodobuje reakce ostatních lidí – odráží jejich vážnost jako zrcadlo, a občas se zapomene a na tváři mu probleskne úsměv. Nyní ho obklopovala vážnost; to byl problém, kterého jsem se obával, protože v tomto stavu byla jeho mysl jako zamčený pokoj, ve kterém sedí sám ve tmě.
Litoval jsem, že svého otce nespatřil. Viděl jsem mrtvé mnohokrát a věděl jsem, že když je spatříte, přichází jen velké překvapení nad tím, že smrt není nic zvláštního. To, co nemohly Roscoeovy výčitky svědomí napravit, bylo, že Martin se s ní poprvé setkal tváří v tvář v polovině příběhu, v děsivé atmosféře pařeniště; poznal hrůznost smrti, ale ne její prostotu, materiální banálnost mrtvého člověka. Martin o smrti nevěděl vůbec nic; a je všeobecně známo, že právě to, že o podobných věcech nic nevíme, v nás často vyvolává hrůzu.
Michael s naší prosbou souhlasil, a tak do Martinova pokoje přibyla další postel. Michael se nemusel ničeho obávat, protože Martin dostane prášky na uklidnění. Roscoe bude v noci nablízku a na všechno dohlédne.
Krátce po půlnoci někdo zabušil na dveře.
Bydlel jsem tehdy v jedné z garsonek určených pro personál, které se nacházely v západním křídle. Koupil jsem si sice dům ve vesnici necelou míli odtud, ale po rozvodu jsme ho prodali a já se nastěhoval nazpátek do garsonky. Ale to je zase úplně jiná historka.
Byl jsem ještě nahoře a četl si. Došel jsem ke dveřím; stál tam Michael – jen v pyžamu a pantoflích. Celý se třásl. Přehodil jsem přes něj plášť a on mi řekl, že Martin, přestože dostal sedativa, není ve svém pokoji.
Roscoe, jak se zdálo, není k nalezení. A Martin je podle všeho rozrušený.
Zamířili jsme k oddělení chodbami, které se zdály v tuto noční hodinu téměř nekonečné. Roscoea jsem nikde neviděl. Martinova postel byla prázdná, přikrývka odhrnutá a polštář ležel na podlaze. Když jsem opět vyšel na chodbu, stálo tu několik pacientů a vypadali zmateně.
„Všechno je v pořádku,“ řekl jsem jim. „Nic se neděje. Vraťte se všichni zpátky do postele.“
A pak jsem to uviděl.
Říká se o mně, že jsem chladnokrevný. Ano, jsem. Počkal jsem, dokud se všichni včetně Michaela nevrátili do svých pokojů, a potom jsem na hlavní chodbě rozsvítil světla.
To, co jsem prve spatřil na stěně chodby, byl skutečně krvavý otisk ruky. A postupně jsem uviděl další a další a na jednom místě malé cákance krve na zdi a na podlaze… a vlasy. Chomáč vlasů. A na vrcholu požárního schodiště na konci chodby ležela na zemi část skalpu o velikosti asi 10 centimetrů čtverečních, ze které trčely vlasy jako tráva z vlhké hlíny.
Rozsvítil jsem na hlavním schodišti a spěchal dolů. Ve druhé zatáčce v přízemí jsem u dveří požárního schodiště zahlédl čísi nohy – poznal jsem Roscoeovy obnošené tenisky. Když jsem scházel dolů, pronásledovala mě právě tato děsivá představa: Martin táhne Roscoea chodbou, pak ho uchopí svýma silnýma rukama a drží ho v ochromujícím sevření, než mu trhnutím zláme vaz jako kuřeti…
Ale ne. Roscoe zasténal, když jsem ho obrátil, a já spatřil uprostřed jeho čela tmavnoucí podlitinu, která vypadala, jako by narazil hlavou přímo do zdi, ale jinak byl celý.
Zeptal jsem se: „Co se tady stalo?“
„Martin se snažil jít do pařenišíě,“ řekl, zatímco si třel skráně a snažil se zaostřit. „Byl v hrozném stavu, sotva popadal dech. Snažil jsem se ho zadržet, ale celou dobu se se mnou pral, a takhle to dopadlo.“ Sykl bolestí. „Myslím, že si vzal ze zdi hasicí přístroj a odešel.“
Do pařeniště?
Přeběhl jsem ztemnělou plochu. Dveře od pařeniště byly otevřené a všude kolem ležel sníh. Ale byla to pouze iluze sněhu, ve skutečnosti to byla pěna z hasicího přístroje, která začala stříkat, když jím Martin bušil do zámku. Prázdná bomba teď ležela u dveří.
Nedokázal jsem si představit, co tu může Martin hledat. Nebo vlastně dokázal, ale nechtěl jsem to vědět. Pařeniště teď bylo v jeho mysli navždy zapsáno jako brána ke smrti. Opatrně jsem vešel dovnitř, protože jsem si vzpomněl na Roscoea. Rozsvítil jsem.
„Panebože,“ pronesl Roscoe smutně za mými zády.
Na podlaze se válelo asi dvacet misek se zeminou. Některé byly rozbité, všechny rozsypané. Martin byl nahoře na starých márách. Ležel na boku stočený do klubíčka. Jednu ruku měl položenou přes obličej a pevně v ní svíral Trápenku. Panenčiny bezduché oči zíraly na Martina, ale Martin měl oči zavřené oba – Martin i panenka – tak groteskně zrcadlili jeden druhého. Na spánku se mu táhla krvavá rána, na jednom místě dokonce prosvítala bělostná kost, ale krev mu již netekla. Položil jsem ruku na tepnu na krku a snažil se nahmatat puls, ale bylo to marné.
Mám zlé sny… panenka je odnáší pryč.
Past na jeho noční děsy. Ale každá jáma přeteče, když překročíme její kapacitu. Snažil jsem se zahnat jeho zlé sny; ale možná jsem jim jen poskytl prostor, kde se shromažďovat a sílit. A když panenka nakonec selhala a všechno se to na něj vyhrnulo, utekl před nočními můrami sem. K bráně. Na cestu k těm, které miloval. V pařeništi se uložil do náruče smrti a potom zavřel oči a usnul.
Znovu jsem se na něj podíval. Usmíval se.
A nikdy se nedozvím proč.
Když jsem se obrátil k odchodu a přemýšlel, že budu muset okamžitě vyřídit pár telefonátů a zařídit několik nezbytných věcí, mohl bych přísahat, že jsem zachytil závan jakési vůně. Nebyla to vlhkost nebo prach, a dokonce ani ne plesnivé polstrování starého nábytku.
Žádná sazenice nekvetla, ale vzduch byl prosycen jarní vůní.
Vůní… neuvěřitelně intenzivní… řekl bych, že to byla levandule.
NÁMOŘNÍK, KTERÝ PLUL ZA SLUNCEM

Gene Wolfe
Gene Wolfe je jeden z nejnadanějších a nejuznávanějších autorů sci-fi. Tuto pověst si vydobyl tak neobvyklými pracemi, jako jsou The Book of The New Sun (Kniha nového slunce), The Devil in a Forest (Ďábel v lese) a Castleview (Výhled na hrad). Jeho poslední sbírka Storeys from the Old Hotel (Poschodí starého hotelu) je vysoce ceněna a další román, Nightside the Long Sun (Odvrácená strana dlouhého slunce), právě vyšel. Wolfe získal cenu World Fantasy, cenu John Campbell Memorial a cenu Nebula. Žije se svou ženou v Illinois nedaleko Chicaga.
Povídka Námořník, který plul za sluncem, připomíná bajku.
T. W.

Ale co když se skvělé slunce nepohybuje samo, co když je poslíčkem na nebi…
Melville
Stalo se to v těch dobrých, teď již ztracených dnech, kdy potrhlí, staromódní lidé pořád ještě nosili třírohé klobouky a kalhoty jenom pod kolena. Hubený chlapec ze statku, samá ruka samá noha, se líně loudal do New Bedfordu. Všechny věci měl svázané do červenobílého šátku. Jmenoval se Reuben. Zíral na vysoké dřevěné domy namačkané na sebe (protože nic takového ještě nikdy neviděl), zíral na koně a nákladní vozy a na lidi – na stovky mužů a žen, jak do sebe vrážejí a spěchají ulicí sem a tam. Nejvíce ho upoutala obrovská loď v přístavu. Asi hodinu po tom, co došel do městečka, se ho zeptal veliký muž s rozježeným černým vousem, jestli nehledá práci. Pohotově přikývl, následoval toho velkého muže (byl to první lodní důstojník) a podepsal papír.
Druhý den ráno odvedl třetí lodní důstojník Reubena do krámu. Důstojník nebyl o mnoho starší než Reuben. Koupil mu dvoje bílé kalhoty, tři pruhované košile, houpací síť, hráškově zelenou bundu, lodní pytel a další nezbytné věci. Peníze za tohle všechno mu strhnou z platu. Dalšího dne loď vyplula.
Cesta kolem Hornova mysu do velrybářských oblastí v jižním Pacifiku byla mírně řečeno velmi obtížná. Jedna bouře stíhala druhou. Nebyly to ty správné bouřky, které vanou směrem, kterým chcete plout. Byly to nepříjemné bouře, které vracely loď stále zpět do Atlantiku. Reuben si myslel, že právě to je ten důvod, proč jsou ty bouře špatné, dokud jedna nesmetla muže, který měl pověšenou houpací síť vedle Reubenovy, do bouřlivých mořských hlubin. Byl to muž, se kterým jako s jediným začal Reuben navazovat přátelství. Prázdnota té houpací sítě, která plandala vedle, ho skličovala, dokud ji někdo nesundal.
Nakonec bouře ustaly. Z otevřené lodě zmítané studeným mořem ulovili dvě opravdové velryby (byly to ty správné velryby) a jednoho vorvaně. Už to nebyla žádná obtížná dřina, bylo slyšet jen chrápání a řev velryb. Nebylo to nebezpečné, a tudíž ani vzrušující. Zavánělo to monotónností toho druhu, který nutí svobodnou námořnickou mysl plout jinam. Znamenalo to pracovat dvanáct hodin denně ve studené, stísněné a páchnoucí dílně, ve které všichni zároveň bydleli. Všechno – lidé, oblečení, houpací sítě, přikrývky, paluba, lodní přepážky, stožár i ráhnoví a lana a plachty – všechno bylo nesnesitelně mastné.
Jednoho tmavého dne týral ledový jižní vítr loď víc než obvykle a cáry mrznoucí mlhy poletovaly jako obrovští ledoví duchové nad černým vlnobitím. Starý šedovousý kapitán si co chvíli čistil brýle o rukáv šedomodrého kabátu a klel. Toho dne loď napadl velký vorvaň barvy černé kávy s mlékem. Na okamžik zahlédli nad vzdouvajícími se vlnami jeho hlavu. Za okem byly zřetelně vidět zbytky dvou harpun a okrouhlé bledé jizvy (vypadaly jako řetízky bublinek v kávě). Dvě stopy nalevo od něj byla dvě mláďata obrovské velryby.
Za okamžik zmizel. Celá loď se chvěla a otáčela.
Zdálo se, že je s nimi zle.
Za chvíli to však vypadalo, že je všechno v pořádku, přesně jako předtím, a že náraz, šok a létající prkna byly jen děsivý sen.
Byla to ale pravda. Loď nabírala zelenou vodu a všechny pumpy dohromady si s tím nedokázaly poradit. Námořníci spravili zevnitř pomocí starých plachet díru, jak se nejlépe dalo, a nakonec po třech dnech, kdy šedovousý kapitán svolával všechny svaté, se dostali do klidnějších vod a mohli díru opravit lépe i z vnější strany lodi.
Po téhle události pluli skoro měsíc s neustále puštěnými pumpami po celé dny a noci. Voda byla čím dál tím modřejší a teplejší. Pluli, dokud nespatřili zelený ostrov s bílou, mírně se svažující pláží. Ať už ten ostrov ležel mezi těmi, které objevil kapitán Cook, nebo někde v okolí Indie, nebo kdekoli na východ od Afriky, bylo jim to jedno. Reuben to nevěděl a nemohl to ani nijak zjistit. Někdo myslel, že to jsou Přátelské ostrovy, někdo tvrdil, že jsou to Kokosové ostrovy, jiný, že jsou to Maledivy, a další zase, že to je Francouzský ostrov nebo Madagaskar. Pravděpodobně nikdo z nich mimo kapitána nevěděl, kde právě jsou, a možná že ani sám kapitán to nevěděl určitě.
Ať to bylo kdekoli, pro ubohého Reubena to bylo příjemné místo. Tady byly dlouhé slunné dny i měsíčné noci, kdy měsíc ozařoval loď jako obrovská stříbrná lucerna nebo plaval na vzduté vodě jako koblížek. Za nejvyššího přílivu vyvlekli loď co nejvýš na pláž. Při odlivu ji položili na bok a začali opravovat díru.
Jednoho dne, když práce byla skoro hotová a Reubenovi skončila služba, zatoulal se hoch do vnitrozemí ostrova dále než obyčejně. Byl tam pramen, jak věděl, odkud brali vodu. Myslel si, že pozná cestu, a toužil po doušku chladivé čerstvé vody z pramene. Ale ze všeho nejvíc (kdyby si byl připustil pravdu) si přál se ztratit – ztratit se a zůstat na ostrově, který pro něho znamenal to nejkrásnější místo na světě, bezpečné jako matčin klín.
A tak se samozřejmě také ztratil, tak jako se ztratí lidé, kteří si to opravdu přejí. Našel potok, který mohl, ale také nemusel, být ten pravý, který hledal. Napil se z něj. Pak si lehl opodál a usnul. Když se probudil, slézala z banánovníku velká šedivá opice a opatrně strkala ruku do jeho kapsy. Pak si pozorně prohlížela jeho zavírací nůž.
„To je moje,“ řekl Reuben a posadil se.
Opice tiše přikývla, jako by říkala: „Já vím.“
Ale tady musím vysvětlit, jakým způsobem opice mluvila, protože si jistě myslíte, že opice většinou nemluví. Zpočátku mluvila převážně obličejem, očima a hlavou, dívala se zpátky nebo nahoru, stahovala koutky úst nahoru nebo dolů. Později začala mluvit rukama stejně, jako to dělám já. A potom začala vydávat opravdové zvuky – chrochtala jako námořníci, protahovala zvuky jako kapitán, přitom špulila rty jako lidé. Daleko dřív, než domluvila s Reubenem, mluvila stejně dobře jako většina posádky, a možná že dokonce o něco lépe než někteří z nich.
„Vrať mi to,“ řekl Reuben.
„Počkej chvíli,“ odpověděla opice. Zavírala a otvírala nůž a zkoušela ostrou špičku prstem. „Třeba to nebude nutné. Kolik za to chceš? Nabízím patnáct kulatých, velkých kokosových ořechů, které ti dodám ihned, jak budeš souhlasit.“
„Nechci kokosy.“ Reuben napřáhl ruku.
Opice pokrčila rameny. „Nechci tě zklamat.“ S lítostí vrátila Reubenovi nůž. „Ty jsi z té velké lodi, co kotví v laguně? A budete za den dva odplouvat?“
„Přál bych si,“ povídal Reuben opici, „abych nemusel odplout.“
Opice se podrbala na hlavě nejdřív levou a potom pravou rukou. Měla dlouhé hubené ruce, ale velmi silné. „Chyběl bys svojí mámě.“
„Moje máma je mrtvá,“ postěžoval si smutně Reuben. „Otec taky.“
„Pak tedy bratrům a sestrám.“
„Mám jen jednoho bratra,“ vysvětloval Reuben. „Dokud žil otec, pomáhali jsme mu společně na statku. Ale po jeho smrti dostal všechno bratr a já musel odejít.“
„Scházel bys na lodi. Pokud bys neměl nikoho za sebe jako náhradu.“
„Moje místo by nikdo nechtěl,“ řekl Reuben.
„Nebuď si tak jistý,“ namítala opice. „Ráda vyměním tenhle ostrov za tvůj zavírací nůž, kalhoty, pruhovanou košili, čepici a tvé místo na lodi.“
Reuben nevěřícně zavrtěl hlavou. „Tenhle nádherný ostrov má větší cenu než celá naše loď.“
„Pro mě ne,“ řekla opice. „Podívej, tenhle ostrov je můj od té doby, co jsem se narodila, a nikdy v životě jsem nic jiného neviděla.“
Reuben přikývl. „To je stejné jako náš statek. Když jsem tam mohl žít, tak jsem se o to příliš nestaral. Ale když mi bratr řekl, že musím odejít a cítil jsem, že to opravdu brzy udělám, protože jsem pro něj nechtěl pracovat, bylo to něco jiného. A teď mi připadá jako to nejdražší místo na světě, hned za tímhle.“
A tak se dohodli. Opice se oblékla do Reubenových šatů, svůj krásný, huňatý ocas schovala do levé nohavice bílých Reubenových kalhot a zavírací nůž do kapsy. A Reuben se oblékl do opičích – to znamená do žádných. Když uslyšeli, že se blíží několik členů posádky, schoval se Reuben za banánovník.
Byla to parta, která zásobovala loď vodou. Před odplutím měli za úkol naplnit všechny sudy a nádrže na lodi čerstvou vodou. Každý námořník měl dvě vědra. Když jeden z nich odložil plné a začal naplňovat druhé, opice sebrala plné vědro a čekala, co řekne. Nic neříkal a opice se s ním za tu dobu, než donesli vědra na loď, docela spřátelila.
Důstojníci nebyli pošetilí. Nenechali se ošálit. Ani šedovousý kapitán, ani mladý třetí důstojník, ani věčné ospalý druhý důstojník, který se zatím v našem příběhu neobjevil. Všichni tři přesně věděli, že opice není Reuben, a jestli si neuvědomovali, že tohle je opice, museli si jistě všimnout toho, že nevypadá tak úplně jako člověk, ale spíš jako opice. Jasně se to ukázalo na jménu, které mu dali. Začali opici říkat Jacko. Ale protože Jacko byl lepší námořník než Reuben, měl smysl pro humor a byl dobrý společník, příliš si s tím hlavu nelámali.
Kapitán se svými věčně zapatlanými brýlemi považoval opici v Reubenových šatech za Reubena samotného. Pravda, jednou přišel první důstojník s jakýmsi podezřením. „Něco není úplně v pořádku s jedním námořníkem, kapitáne.“
„A co se děje, pane Blackmire?“ zeptal se kapitán a podíval se na prvního důstojníka přes okraj brýlí, aby vůbec něco viděl.
„No, kapitáne, je menší než všichni ostatní. A je vlasatý. Hrozně chlupatý. Má šedivé vlasy.“
Kapitán se probíral svými šedými vousy špičkou pera a vyptával se dál. „Nějaké kázeňské problémy, pane Blackmire?“
„Ne, pane.“
„Pracuje?“
„Ano, pane.“ První důstojník při řeči o krok ustoupil. Najednou si nebyl tak úplně jistý.
„Sledujte ho, pane Blackmire. Prostě ho pozorujte.“
To byl konec všem pochybám. Z Jacka se brzy stal platný člen posádky a první důstojník litoval, že na něho kapitána upozorňoval.
Ale abyste to lépe pochopili, musím vám vysvětlit, jak se v té době chytaly velryby. Bylo to před objevem harpun i výbušných harpun a dalších moderních vymožeností, které chytání velryb teď tolik usnadňují a zpříjemňují, ovšem ne velrybám.
Tyhle staré harpuny většinou velrybu nezabily. Nepronikly dost hluboko. Byla to spíš veliká kopí s ostny na konci a byla spojena s lodí dlouhým lanem.
Když harpunář, který stál na přídi své lodi, hodil harpunu, pronikla tak na jednu dvě stopy do hřbetu velryby a zachytila se tam ostny. Velrybáři se už pak jen mohli držet lana. Museli následovat velrybu. Když byla ubohá velryba tak unavená, že už skoro nemohla dál plavat ani se potopit, natož táhnout jejich loď, přitáhli se po laně blíž k ní a ubodali ji dalšími kopími nebo ji prostě vytáhli na loď. Připomínat, že tohle všechno bylo velmi nebezpečné a obtížné, by bylo jistě úplně zbytečné.
Velryba je daleko větší než kterékoli jiné zvíře, jako Jupiter je daleko větší než velký školní glóbus. A je také mnohem silnější, jako plný hrnek nitroglycerinu je silnější než hrneček čaje. Právě tak je velryba daleko nebezpečnější než tygr, protože velryba bojuje o život.
Jak už jsem připomněl, Jacko se naučil velmi dobře mluvit. Žádný námořník na palubě nebyl odvážnější při lovu s harpunou, nikdo neskákal rychleji a s větší jistotou na hladký, kluzký hřbet velryby a nikdo nebodal, nevytahoval kopí a znovu nebodal do jejího hřbetu s větší vervou než on, dokud velrybí krev netekla ne potůčkem, ale přímo proudem jako velká řeka a moře na míle okolo bylo šarlatové krví. Připomínalo to naše řeky, které protékají kontinenty až ke svému konci, tam, kde umírají v mořích a oceánech společně s červeným nebo žlutým bahnem, které cestou posbíraly.
Nastal den, kdy loď byla už téměř plná (a nebylo o tom pochyb, stejně jako nemohlo být pochyb o tom, že loď se plnila tak rychle díky Jackovu loveckému úsilí). Kapitán, stejně jako posádka, počítal s tím, že jedna další velryba jejich náklad doplní. Byla to radostná představa. Kapitán přemýšlel o svém vysokém bílém domě v New Bedfordu a o svých vnoučatech, námořníci snili o týdnech a možná měsících krásného života v krčmách, o jídle a pití, jaké si budou moci dopřát, o tom, že nebudou muset pracovat, o statcích a chalupách a vesnických děvčatech a historkách, které se vyprávějí kolem ohně.
Jacko měl ten den volno. Předváděl několika přátelům, jak chodí první důstojník, jakým způsobem si kapitán zapaluje fajfku a další věci, když uslyšel z horní paluby vyděšený křik: „Tamhle… tam… tamhle plavou!“
Tři velryby!
Jacko byl na palubě první, první ve člunu a první z prvních, kteří hodili harpunou. Nikdo z námořníků nedokázal hodit harpunou takovou silou jako on. Jeho hubené šedivé paže se pod Reubenovou druhou nejlepší pruhovanou košilí napínaly a žádný muž na palubě ho upřímněji nepovzbuzoval než Savannah Jefferson. Byl to velký hnědovlasý harpunář, který měl paže silnější než mnohý jiný stehno a měkký dětský hlas. Jacko házel svou harpunou znovu a znovu, zvedal a ohýbal se jako blesk, až zarazil hrot hluboko do velrybího hřbetu, asi na délku lodě od velrybího ocasu.
Velryba se pustila do šíleného úprku. Dosud nic takového nezažili. Míli za mílí, tak rychle jako nejrychlejší loď, skrze mlhu a vodní tříšť a plovoucí kry. Nemohli zpomalit nebo kormidlovat a nedokázali přeříznout lano a osvobodit se. V jednu chvíli seděli ve vodě a zběsile ji vylévali, téměř potopení. V příštím okamžiku velryba zatroubila, jako by je chtěla stáhnout do hlubin. Dlouho, dlouho před tím, než se velryba zastavila, ztratili svou loď z dohledu.
Nakonec se velryba zastavila a ležela na vodě, na zádech veliký hrb oteklý od zaražené harpuny. Její dech se rozstřikoval ve vzduchu a dlouhý letní den (bylo 21. prosince) byl skoro u konce.
„Harpunu!“ přikázal první důstojník ze svého místa na zádi.
Jacko byl první. Nespokojil se s bodnutím z paluby jako mnozí jiní. On ne! Tak jako dřív skákal z jedné palmy na druhou, nyní skočil z paluby na velrybí hřbet.
Jakmile to udělal, velryba jediným mohutným rozmachem ocasu převrátila loď a potopila celou posádku se všemi harpunami, kopími a vesly do ledové vody.
Jediná ruka se objevila nad vodou – jen jedna jediná a jenom na chvilku – vypadalo to, jako by se chtěla zachytit o vršek vlny. Jacko k ní natáhl držadlo své harpuny, ale ať byl seberychlejší, teď dost rychlý nebyl. Ruka zmizela pod vlnou a už se neobjevila.
Pak se Jacko podíval na velrybu, nebo lépe řečeno do jejího malého kulatého oka a velryba se podívala na Jacka. Jacko uviděl v tom pohledu něco, co mu připomnělo, že velryba je zvíře a i on sám je vlastně zvíře. Sundal si Reubenovu čepici a zahodil ji do moře, kde se vznášela na vlnách. Reubenova druhá nejlepší košile následovala za ní a také se vznášela na vlnách. Bílé kalhoty následovaly za košilí, ale ihned se potopily, protože v kapse zůstal zavírací nůž.
„Jsem zvíře jako ty,“ řekl Jacko velrybě. „Ne úplně jako ty, protože jsi strašně veliká a já jsem strašně malý. A ty jsi tam, kam patříš, zatímco já jsem tisíce a tisíce mil od místa, kam patřím já. Ale oba jsme zvířata – to je to, co chci říct. A když tě už nikdy nebudu obtěžovat, mohla bys mě odvézt ke člunu a laskavě propustit. Pak bys mohla v klidu žít dál v tomhle hrozném moři.“
Velryba odpověděla: „Dobře.“
Potom Jacko odřízl lano od harpuny a nechal je také spadnout do moře. Bylo velmi obtížné vytáhnout harpunu, protože byla hluboko zaražená a měla mohutné zpětné hroty, které bránily vytažení. Ale Jacko pracoval svými dlouhými, šikovnými prsty a pomáhal si špičkou kopí. Nakonec se mu podařilo harpunu vytáhnout a odhodil ji spolu s kopím do moře.
Touhle dobou se už skoro setmělo – bylo tak šero, že stěží rozeznával dno převráceného velrybářského člunu. Velryba ale dobře věděla, kde je, a s jistotou plula až k člunu. Jacko se pořádně opřel svýma dlouhýma opičíma nohama o hřbet velryby a natáhl se přes ledové vlny. Vypadalo to, že mu prasknou svalnaté paže, ale přesto se mu nakonec podařilo člun převrátit, i když byl napůl plný mořské vody.
Přeskočil do člunu s mohutným šplouchnutím a velryba tiše odplula na temné moře.
Jacko pádloval rukama celou noc. Mořskou vodu vyléval přes palubu ven. Bylo dobře, že tohle dělal, jinak by jistě zmrzl. Jeho myšlenky byly svobodné a on přemýšlel o mnoha věcech – o překrásném ostrově, který opustil, a o slunci, které ho vítalo každé ráno ve špičce jeho vysokého banánovníku, jak nacházel blyštivé mušličky a různé věci k jídlu na pláži i jak někdy dobromyslně huboval na vlnky, které si pohrávaly s jeho prsty.
Všechno bylo nesmírně krásné. Ale stále znovu a znovu přemýšlel o lodi a obával se, jestli ji ráno nespatří. Nechtěl se na ni vrátit. Vlastně přišel na to, že nenávidí všechno, každou vzpomínku na ni, její mastný kouř, zimu a krutou práci, kterou spolu s ostatními musel vykonávat, a ještě krutější lov na mírumilovné velryby. Přesto měl dojem, že když ráno loď nespatří, určitě zemře.
Jedna z nejhorších věcí na té příšerné noci byla, že měl dojem, že ostatní, kteří s ním ve člunu byli, ho celou noc loví. Když se dostal na palubu, měl dojem, že vidí šedavou postavu pana Blackmira, prvního důstojníka, sedět na zádi s napřaženou harpunou proti obrovi. Když došel na záď, nebyl tam nikdo. Jenom mu připadalo, že rozeznává tmavý obrys Savannaha Jeffersona na přídi, nahnutého kupředu a připraveného s napřaženou harpunou.
Ze všeho nejhorší bylo, že občas zahlédl obličeje utopených námořníků, které se vznášely na vlnách okolo něj. Nebyl si jistý, jestli se mu to také zdá, nebo jestli jsou opravdové. Vypadalo to, že se jejich rty neustále ptají, tiše a klidně, jak to, že on si zachránil život, zatímco oni se utopili. Někdy s nimi mluvil, jako by byli naživu, a zjišťoval, že jim nedokáže odpovědět. Byl si jistý, že on je předurčený k tomu, aby umíral pomaleji a mnohem hůř. Když s nimi o tomhle mluvil, byl si skoro jistý, že ta hrozná noc nikdy neskončí.
Ale tahle noc, pro Jacka tak nekonečně dlouhá, měřena běžnými hodinkami byla vlastně krátká. Naše zima na severní polokouli znamená léto na jižní polokouli, takže když my máme ty nejdelší noci, na jižní polokouli mají nejkratší. Přišlo ráno a voda na dně člunu už Jackovi dosahovala sotva po kotníky. Loď ale nebyla nikde v dohledu.
Přišlo ráno. Ale bylo na něm něco o mnoho krásnějšího, než dokáží jakákoli slova popsat. Začalo to tím, že nebe zbledlo. Hvězdy se ztrácely jedna za druhou, později už po tuctech a desítkách. Horizontu se dotkla nádherná růžová záře, prohlubovala se, rozšiřovala a zaháněla noc čím dál víc. Vypadalo to, jako by se množství andělů s meči, kopími a luky pustilo do boje s temnými silami a zahánělo je přes oblohu do dáli. Bylo to mnohem krásnější než množství ptáků a daleko hroznější než nejhorší bouře. Jacko na ně zamával a zavolal, ale jestli ho slyšeli, nedali to vůbec najevo.
Brzy pak vykouklo slunce. Zpočátku to byl jen stříbrný nebo zlatý paprsek, ale postupně se zakulacovalo a krásnělo a vykukovalo za mraky na severovýchodě. Když se slunce ukázalo v celé své velikosti, přátelské a hřejivé, posvítilo Jackovi na stožár a několik trámů zamotaných do plachty, shozených a zakutálených pod sedátka.
Postavil tedy stožár a vyšplhal na vrchol (člun se povážlivě kýval), ale nikde žádnou loď neviděl.
Když opět slezl dolů, důkladně se podrbal na hlavě. Vždycky mu to pomáhalo při přemýšlení. Když není loď tady, je naprosto jasné, že musí být někde jinde. A jestliže tomu tak je, nemá tedy smysl zůstávat tam, kde je.
Přivázal tedy trámek ne silnější než násadu od koštěte ke stožáru a napjal plachtu. Potom zamířil ke slunci.
Nebyla to zrovna ta nejchytřejší věc, kterou mohl udělat. Slunce je na severovýchodě, když vychází, v poledne je na severu, zapadá ale na severozápadě. Díky tomu měla Jackova cesta spíše tvar banánu otočeného k severu, který ráno směřoval k východu, zatímco večer k západu. Ale Jacko o navigaci nic nevěděl. To byla vždy kapitánova práce. Cítil se tedy naprosto spokojeně a měl dobrý pocit, že se neustále blíží ke slunci. Po pravdě řečeno, bylo to stejně dobré jako jakákoli jiná cesta, jak najít svou loď.
Den, který byl velmi dlouhý, jak jsem se pokoušel vysvětlit, byl pro Jacka nesmírně krátký. Brzy přišel večer, slunce si schovalo paprsky, noc vystoupila z moře a rozprostřela svá černá křídla. Jacko se cítil velmi opuštěný, byla mu zima a měl hlad a žízeň. Znovu vylezl na stěžeň a snažil se udržet zapadající slunce co nejdéle v dohledu. Když slunce zmizelo úplně, slezl dolů a zalezl do podpalubí a snažil se usnout. V té době neexistovaly žádné laboratoře, a tak můžeme klidně říct, že to byla ta nejubožejší opice na světě.
Kolem desáté hodiny v noci se to stalo. Puklo mu srdce. Když se to stalo, něco, co vždycky bylo uvnitř, něco, co bylo téměř Jacko sám, ale nebylo to úplně jako opice, ho opustilo. Opustilo to jeho zlomené srdce, jeho kůži i velrybářskou loď a zamířilo to jako šíp přes tmavé moře na sever za sluncem. Jacko to neviděl, ale cítil, že ho to opustilo a byl teď daleko opuštěnější než dříve.
V tom okamžiku se stala podivná věc. Mezi mnoha a mnoha hvězdami, které zazářily na obloze, když se ztratily poslední sluneční paprsky, se objevila nová hvězda (spíše to tak vypadalo) a letěla proti Jackovi. Ničím se nelišila od bezpočtu ostatních, ale musela být jiná, protože opustila svoje místo na nebi a blížila se k Jackovi, stále blíž a blíž, až se zastavila nad jeho hlavou.
„Spletl ses ve mně,“ řekla hvězda.
„Vůbec tě neznám,“ odpověděl Jacko, „ale můžeš mi pomoct? Ach prosím, pomoz mi, jestli můžeš.“
„Vídáš mě každý den, po celý svůj život,“ pokračovala hvězda. „Vždycky jsem ti pomáhala a teď ti pomůžu zase. Ale nejdřív mi musíš vyprávět celý příběh, abych věděla, jak pokračovat.“
A tak Jacko vyprávěl. Vyprávěl úplně všechno od začátku, víceméně tak, jak jste se to dozvěděli tady, ale vyprávěl to mnoha a mnoha slovy, gesty a posunky, výrazy a pohyby, které jsem já do svého vyprávění zařadit nemohl. Zabralo to docela dlouhou dobu, než Jacko všechno vypověděl. Po celou tu dlouhou dobu neřekla hvězda nic, jen zůstala viset nad jeho hlavou jako maličká kulička světla. Když Jacko skončil své vyprávění, zeptal se: „Jsi opravdu hvězda, nejsi světluška?“
„Jsem hvězda,“ odvětila hvězda. Z jejího hlasu zazníval maličký stříbrný zvoneček, který nenechával nikoho na pochybách, že je to opravdu hvězda. „A tohle je moje opravdová podoba, tedy je to moje opravdová podoba tak, jak jsi ty schopen ji vnímat. Jsem hvězda slunce, hvězda, kterou jsi pronásledoval celý den.“
Jacko naprázdno otevřel a zavřel ústa. A po chvilce znovu – zase bez jediného slova.
„Představuješ si mě obrovskou a silnou,“ řekla hvězda. „Ale je mnoho a mnoho jiných hvězd, které jsou větší a silnější než já. Vypadám tak obrovská jen proto, že jsi tak blízko u mě. Proto jsem se ti teď ukázala taková, jaká opravdu jsem. Docela obyčejná maličká hvězdička.“
Jacko vůbec nechápal, co mu hvězda povídá. Naučil se ale na lodi chovat, a tak řekl: „Je to od vás velmi laskavé, že jste se mi vůbec ukázal, pane.“
„Dělám to přece každý den,“ připomněla mu hvězda.
Jacko mlčky přikývl.
„Takhle teď vyřeším tvůj případ,“ pokračovala hvězda. „Prosím, přeruš mě, jestli se budu někde mýlit v tom, co říkám.“
Jacko opět přikývl. Byl rozhodnutý neodporovat v maličkostech.
„Nechceš být tam, kde jsi teď.“
Jacko důrazně přikývl na souhlas, obě ruce před ústy.
„Dal bys přednost teplejšímu místu, kde je množství ovocných stromů a lidé se chovají k opicím přátelsky. Místu, kde je mnoho nádherných věcí, na které je možné šplhat a které lze obdivovat, takových, jaké sis představoval, když jsi opustil svůj ostrov.“
Jacko potřetí přikývl, důrazněji než dříve. Ruce měl stále pevně přitisknuty na ústech.
„A stále jsi přesvědčený, že bys byl šťastný, kdyby ses mohl vrátit na svůj ostrov.“ Hvězda si povzdychla. „V tomhle se klameš. Tvůj ostrov – už není vůbec tvůj. Čas od času jej navštěvují lodi plné lidí. Ten první muž, kterého znáš, si tam zařídil domov a další se tam brzy nastěhují. Tahle doba není pro opice nejlepší. To, co přijde, ale bude pro opice mnohem horší.“
Po těchto slovech Jacko cítil, že se to něco vrátilo. To něco, co ho opustilo, když mu puklo srdce, se najednou vrátilo zpátky.
„Kormidluj tak, jak ti budu říkat,“ nařídila hvězda. „A neboj se.“
A tak ubohý Jacko opět uchopil lano a napnul svoji malou plachtu. Bylo dobře, že to udělal, protože se zvedl vítr, který málem odvál hvězdu, jako by to opravdu byla světluška. Po několik minut ještě Jacko viděl světýlko proti plachtě. Chvilku to vypadalo, že světýlko šplhá po stěžni, a pak se zdálo, že na člunu se rozsvítila lucerna s malou svíčkou uvnitř. Ale nakonec se vrátila a sestoupila níž, až se skryla za plachtou.
„Jsi pořád tady?“ ptal se Jacko.
„Sedím na přídi,“ odpověděla hvězda.
Zatímco tohle probíhalo na lodi, okolo se děly daleko neobvyklejší věci. Noc uplynula a přiblížilo se svítání. Ohnivý oblouk, jako hořící duha, zaplál na obloze. Na dohled se objevily lodi. Jen se mihly, dřív než je Jacko stačil zastavit. Byly to velmi divné lodi – vysoké džunky, které vypadaly jako plující pagody, majestátní galéry s obrovským křížem na přední plachtě a vydlabaná plavidla tak úzká a dlouhá, že vypadala jako kopí položená na moři, která plula poháněná třemi páry vesel.
„Pokračuj pořád tímhle směrem, námořníku,“ zavolala hvězda. Při její řeči šero zmizelo. Jasné a černé stíny plachet dopadly na vodu stejně jako stín sloupu slunečních hodin. Kolem se čeřily vlnky a lehounce tančily ve slunečním svitu.
Jacko upřeně pozoroval označený bod, za kterým, jak mu bylo řečeno, měl plout. Potom zvedl obličej ke slunci, šťastně se ušklíbl a na chvilku zavřel oči.
Zvuk mnoha hlasů ho donutil znovu oči otevřít. Jeho člun vplouval do ústí řeky mezi písčité břehy. Na obou březích bylo množství lidí, tisíce a tisíce a všichni křičeli.
„Kde to jsem?“ ptal se Jacko.
„To je Teď.“ Z druhé strany plachty k němu dolehl jasný hlas hvězdy. „Všude, kde jsem já, je i Teď.“ Pod spodním okrajem plachty Jacko uviděl hnědé bosé nohy.
„Tady a Teď bude tvůj nový domov,“ pokračovala hvězda.
„Budou se k tobě chovat dobře – lépe, než jsi dosud zažil – protože jsi přišel se mnou. Ale musíš si dávat pozor na krokodýly.“
„Budu dávat pozor,“ slíbil Jacko.
„Tak tedy sundej plachty, ať tě vidí. Naše cesta nás dovedla tak blízko k břehům, jak jsme chtěli.“
A tak Jacko spustil plachtu ze stožáru a nechal ji ležet na palubě.
„Pojď sem,“ řekla hvězda, „a posaď se mi na rameno.“ Dávalo to smysl, protože hvězda se změnila na vysokého, svalnatého, snědého muže. Jacko seskočil ze stěžně a sedl si hvězdě na rameno tak, jak mu to před chvílí řekla. Velký zlatý třpytící se límec hvězdy ho skoro oslepil. V tu chvíli obrovské zástupy lidí propukly v jásot.
„Ra!“ křičely. „Ra, Ra, Ra!“ až měl Jacko dojem, že se jedná o nějakou hru, kdyby ovšem věděl o hrách něco víc. Někdo z těch lidí ale také volal: „Thoth!“
„Ra je jméno, pod kterým mě Tady znají,“ vysvětlovala hvězda. „Vidíš toho starce s náhrdelníkem? To je tady můj hlavní zástupce. Až ti řeknu, musíš k němu skočit a podat mu ruku. Vypadá to, že je to hrozně daleko, ale stejně musíš skočit. Rozumíš?“
Jacko přikývl. „Doufám, že nespadnu do vody.“
„Slibuju ti, že ne,“ pošeptala mu hvězda. „Nespadneš do vody.“
Při jejich rozmluvě se člun stále blížil ke břehu. Jacko měl dojem, že je to nějaká nová voda, tak průzračná, že není ani vidět, která musí padat shora a zalévat ústí řeky i ty tisíce a tisíce lidí okolo.
Vtom hvězda řekla: „Teď!“ a Jacko skočil na břeh. Skoro to vypadalo, že letí.

Jestliže jste se někdy setkali s nejstarší knihou, kterou máme, s Knihou toho, co je v Tuatu, doufám, že jste se pozorně podívali na obrázek, který se jmenuje Desátá hodina noci. Jestliže ano, určitě jste viděli na pravé straně bájné sluneční lodi Ra dvanáct mužů nesoucích vesla. To je dvanáct hodin dne. Vedle nich kráčí dvanáct žen, které společně nesou jeden dlouhý provaz – to je dvanáct hodin noci. Za nimi, skoro by se dalo říci v čele toho dlouhého procesí – jsou čtyři duchové – dva z nich mají lidské hlavy a dva zvířecí. Jmenují se Bant, Seshsha, Ka-Amet a Renensebu.
A před nimi na špici lodě stojí opice.
Vypadá to divně, najít opici v procesí boha Ra, ale je to tak. Na té opici je něco zvláštního. Na rozdíl od těch čtyř duchů, dvanácti žen nesoucích lano a dvanácti mužů s vesly se jediná opice otáčí k bohu Ra na jeho nádherné sluneční lodi. A mává. Musím dodat, že nad hlavou té opice se vznáší něco, co v téhle knize jinde nenajdete. Je to malinká, docela obyčejná pěticípá hvězdička.
SMRT A PEKLO

Rick Bowes
Od té doby, co před několika lety vyšel román Ricka Bowese Feral Cell (Krutá cela), jsem nadšenou příznivkyní jeho tvorby. Proto jsem ráda, že mohu jeho dílo zařadit do letošního vydání sborníku nejlepších povídek roku. Jeho následující fantazie ze současnosti o rozdvojené osobnosti alkoholiků mě opravdu zaujala.
Bowes sídlí v New Yorku a pracuje také pro divadlo. Je autorem románu Goblin Market (Trh skřítků) a Warchild (Dítě s poručníkem) a krátkých sci-fi povídek.
T. W.
V posledních dnech, kdy Irové vedli restauraci Hell’s Kitchen – Pekelnou kuchyni, jsem bydlel v sousedství činžáků mezi doky West Side a Times Square. Jedna stará osoba bez šarmu jménem McCreadyová, které se však říkalo Matko, tam pronajímala zařízené místnosti v nevytopené blechárně na Desáté avenue. Platilo se týdně nebo měsíčně v hotovosti. Anonymitu jste měli zaručenou, ať jste chtěli, nebo ne.
Jednoho únorového rána jsem se díval z okna. Zahlédl jsem svého Tichého společníka, jak míří na Čtyřicátou druhou ulici.
Přešel okolo, a tak mě vlastně upoutaly nejprve jen jeho šaty. Kabát z velbloudí srsti, který kdysi býval můj. Tmavě šedé kalhoty patřívaly k mému poslednímu nejlepšímu obleku. Toho rána jsem se zrovna probíral z alkoholického snu a pořád jsem se ještě držel ochranného, slastného pocitu, že se mi to jenom všechno zdá, že je to všechno jenom noční můra. Obrys postavy, kterou jsem zahlédl o tři patra níž, mi naplnil ústa pachutí kocoviny. Pokusil jsem se polknout, ale v ústech jsem měl příliš sucho.
Místní lidé říkali Čtyřicáté druhé ulici Peklo. Můj Tichý společník se na vzdáleném rohu otočil a já si moc přál, aby mě neviděl. Těsně před tím, než se obrátil k východu, podíval se přímo do mého okna. Měl obličej, kterého jsem se bál ze všeho nejvíc. Byl to totiž můj obličej.
To mě donutilo vyskočit. V místnosti dvacet krát patnáct stop to bylo náročné. Natáhl jsem se za postel, kde stěna nedoléhala k podlaze. V téhle škvíře jsem měl schovanou berettu ráže 0,25 a vedle ní svazek bankovek. Odpočítal jsem šest dvacek, oblékl si tlustý svetr a koženou bundu a šel pryč.
Touhle dobou se v Hell’s Kitchen nic moc nevařilo. Okolo šli dva mladíci a shýbali se před větrem, který vál od Hudsonu. O blok dál kdosi odstraňoval zbytky věcí po drogové královně, kterou minulý týden někdo rozsekal na kousky. Můj Tichý společník nebyl z těch, kteří by se šli v takovémhle počasí jen tak procházet.
Podíval jsem se směrem, kam odešel, a spatřil jsem Klub 596. Vypadal jako bunkr na rohu Čtyřicáté třetí ulice. Kovová mříž byla pootevřená, ale uvnitř nebylo vidět žádné světlo. Jen pošťák se protáhl dveřmi a pospíchal pryč. Westies, poslední z Irského gangu – malý, ztřeštěný a nebezpečný – milostivě seděl v přítmí a vybíral dluhy. Věděl jsem, že můj Tichý společník tam chodíval také.
Pak jsem šel na snídani a celou příhodu jsem vypudil z mysli. Připravoval jsem se na svoje denní sezení. Mimo tahle sezení jsem se jen tak flákal. Druhé půlky odpolední ale měl vyhrazené Leo Dunn.
Bydlel v obrovském činžáku z konce šedesátých let. Zvenku budova svítila bělobou. Hala byla plná nablýskaného mramoru. Nahoře v jeho pokoji slunce zalévalo svým jasným svitem zlaté záclony a dopadalo na skleněný stolek pokrytý kousky stříbra a křišťálu. „Kevine, příteli.“ Pan Dunn byl vysoký bělovlasý muž. S úsměvem mi šel naproti a potřásl mi rukou. „Jak se máš? Vždycky, když tě vidím vcházet, mám obrovskou radost.“
Posadil jsem se na pohovku. On si sedl naproti mně. Mezi námi byl konferenční stolek. První věc, kterou jsem mu řekl, bylo: „Včera v noci se mi zdál alkoholický sen. Obrovské davy – skoro jako na olympiádě – se dívaly, jak si nalévám panáka a pak ho piju. Hned jsem si uvědomil, co jsem udělal, a cítil jsem se strašně špatně. Potom jsem se probudil a bylo to, jako by ze mě spadl velikánský balvan.“
Dunn pobaveně přikývl na souhlas. Sny ho příliš nebavily. A tak po chvilce, když si byl jistý, že jsem skončil s vyprávěním, se nadechl a přestalo ho to zajímat. „Kevine, právě jsi udělal ten největší pokrok za celý život. Postav se a řekni: ‚Provinění a odplata. Jsem opilec.‘“
Léčba alkoholiků pana Dunna spočívala v mluvení: on mluvil a já poslouchal. Nejen mluvil – on také přesvědčoval i vyhrožoval. Vysvětloval a argumentoval jako právník. Ukázal na vedlejší dveře a řekl: „To je nahrávací místnost, kde ukládáme všechny naše chyby. Každý opilec má pohádky o někom, komu důvěřuje a kdo mu bere odvahu. Existuje vůbec někdo, koho znáš, kdo tě tak zneužíval, že ses k němu vracel vždycky, když jsi byl opilý?“
V minulých týdnech jsme ty materiály několikrát probrali. „Jsi bystrý chlapec, Kevine, a nechci se opakovat. Vrátíme se do nahrávací místnosti.“ A znovu ukázal na ty dveře. „Podíváme se na seznam naší hlouposti.“
Deset let jsem se zmítal mezi alkoholem a drogami. Pak jednoho rána na vrcholu opice, v tom krásném okamžiku, kdy opojení je pryč a ještě nenastal třes, jsem se ocitl v baru a četl si článek v New York Post. Bylo jednom chlápkovi jménem Dunn, který léčil alkoholiky.
Po téhle příhodě následovala velká katastrofa. O tři dny později jsem se probudil prázdný, propocený a vyděšený v pokoji, který jsem neznal. Nejdřív to vypadalo, že mám jen ty šaty, co mám na sobě. Postupně jsem v kapsách kalhot a bundy objevil povědomou pistoli, tlustý svazek bankovek a vytrženou stránku z novin. Tehdy jsem měl na vybranou jen dvě věci. Buď se zastřelit, nebo zavolat.
Můj nově střízlivý mozek byl úplně prázdný. Pan Dunn ho nedávno znovu začal zaplňovat. To odpoledne, které popisuji, si všiml, že moje pozornost není taková jako obvykle. Utrousil na stůl trochu popela, sebral zlatý zapalovač a zapálil si další cigaretu. „Jak se máš, Kevine?“
„O. K.,“ řekl jsem. „Než zapomenu,“ pokračoval jsem a položil pět dvacek své hotovosti na stůl.
Bez počítání je strčil do kapsy a řekl: „Děkuji, Kevine.“ Když ke mně vzhlédl – starý muž s bledou pletí a velmi modrýma očima – neusmíval se. „Nějaké novinky o práci?“ Nikdy se mě nevyptával do detailů, ale věděl jsem, že ho moje peníze trápí.
Za ním bylo vidět, jak se na Madison avenue rozsvěcejí světla. „Zatím ne,“ odpověděl jsem. „Vtip je v tom, že toho moc nespotřebuju. Tam, kde bydlím, je opravdu lacino.“ Po mnoho týdnů byl Leo Dunn můj největší výdaj. Taky mě jako jediný držel při životě. Měl jsem opravdu štěstí, že jsem ho poznal.
Vrátil se zpátky k obecným tématům. „Kevine,“ řekl a díval se přitom na cigaretový kouř, „po celé roky byl tvojí obětí Tichý společník. Když ses rozhodl skončit s pitím, byla to pro něj velká rána. Tvůj Tichý společník chce žít právě tak moc jako ty.“ Když se zmínil o tom jméně, vzpomněl jsem si, co se mi ten den přihodilo.
Dunn řekl: „Tvůj společník měl tu nejlepší motivaci na světě, míhal se okolo a stále zvyšoval svůj podíl na tvém životě, tvé radosti i problémech. Ten se jen tak nevzdá a neodejde. Bude ti lichotit, zastrašovat tě, zradí tě, jen aby tě dostal zpátky.“
Na chvilku se odmlčel a já řekl: „Viděl jsem ho dnes ráno přes ulici. Zahlédl mě taky. Měl na sobě šaty, které kdysi patřívaly mně.“
„Jak vypadal, Kevine?“ Myslím, že cokoli, co alkoholik řekne, už nemůže pana Dunna překvapit.
„Úplně jako já. Ale po třítýdenním flámu.“
„Co udělal, když jsi ho uviděl?“ zeptal se tiše.
„Šel do laciného baru nahoře v ulici, Klub 596. Pokoušel se půjčit si peníze od chlapíka, co vás namístě zabije jen proto, že zrovna nemá náladu.“
„Kevine,“ řekl pan Dunn, „alkohol je nebezpečná a zrádná věc. Odměňuje se nám tím, že otravuje mysl a zbavuje nás schopnosti rozlišit, co je reálné, a co není. Řekl jsi, že sis musel půjčit peníze?“ Zavrtěl jsem hlavou. Zeptal se velmi opatrně: „Chceš tím říct, že si pamatuješ něco ze své alkoholické minulosti?“
„Něco takového,“ odpověděl jsem. Ale cítil jsem se dvojnásob ztracený. Nejenže můj Tichý společník objevil, kde bydlím, ale Dunn mi přestal věřit. Společník rozbil ono pouto dokonalého porozumění mezi mnou a Dunnem.
A zrovna v tuhle chvíli z haly ohlásili dalšího klienta. Když mě Leo Dunn vyprovázel ke dveřím, podíval se mi do očí. Neusmíval se. „Kevine, dokázal jsi daleko víc, než jsem od tebe očekával, když jsi sem poprvé přišel. Ale existuje takový stav, kterému říkáme suché pití. Někdo, kdo se rozhodl přestat pít, ale nedostal se až do stadia abstinence. Nechci ti ubírat odhodlání ani tvoji hrdost. Příliš si tě vážím a nechtěl bych tě vidět jako suchého alkoholika.“
Další Dunnův klient byl oblečený jako makléř. Pohrdavě si změřil moje obyčejné oblečení. „Leo,“ řekl trochu příliš hlasitě a příliš srdečně, „jsem rád, že tě zase vidím.“ A Dunn, který právě skončil dvouhodinové sezení se mnou, se usmál a byl znovu připraven pro dalšího klienta.
Venku už byla tma. Pustil jsem se napříč městem, přes Times Square dolů do Pekla. Byla to rušná hodina. Španělští obři v námořnických kalhotách se potloukali po ulicích, ruce v kapsách, černé šlapky v kožených minisukních postávaly na rozích. Všechny byly tak bez vůle, že by tam mohly zmrznout. Kolem nich pospíchali chodci do blízkého vstupu do metra směrem na Queens.
Přešel jsem kolem hotelu Victoria a mrknul na recepčního. Seděl za neprůstřelným sklem. Před svou poslední alkoholickou katastrofou jsem v hotelu Victoria bydlel. Tam jsem také opustil šaty, které teď nosil můj Tichý společník. Nepamatoval jsem si všechny detaily, ale cítil jsem, že by nebylo dobré, kdybych vešel dovnitř a sháněl se po svých věcech. Došel jsem zpátky k domu a podíval se na opuštěné okno svého pokoje. Bylo tmavé a nevlídné. U Matky nebylo to pravé místo, kde byste chtěli trávit večery. Otočil jsem se a znovu se vydal do ulic. Asi se někde stavím na večeři, možná půjdu do kina. Jestli se nechci znovu opít, nemohu se s nikým setkat. Během té bezcílné pouti jsem potkával davy lidí, jak se valí do divadel. Hráli Malou noční hudbu a Špatný měsíc. Pak jsem potkával bohaté turisty a zamilované dvojice, jak míří do restaurací a barů. Ulice zůstávaly čím dál tím prázdnější.
V Arkade Paradu na Broadwayi pozoroval chlapík v obleku a s tmavými brýlemi skupinu mladíků sklánějící se nad hracími automaty. Dole v ulici naháněč vychvaloval kvality dvou vykřičených domů – College Bound Babes a Bound to Please Girls. „Budete mít, nač si vzpomenete!“ vykřikoval pořád dokola.
Podíval jsem se nahoru a poznal, že jsem před Sanctuary. Kdysi tu budovu postavili jako metodistický kostel. Ke konci šedesátých let se ale proslavila jako diskotéka. Dneska nad bývalým oltářem svítil obrovský neonový ďábel. U dveří hlídala skupina vyhazovačů.
Teď už diskotéka pomalu upadala. Stala se z ní past pro určitý druh turistů. Uvnitř ze zdi svítil Satan, ostatní postavy zůstávaly ve stínu. Všichni tady byli připraveni prodávat cokoli, co turisté chtějí. Pamatoval jsem si, jak jsem tady utratil svoje poslední peníze a koupil si berettu. Byl to důsledek mojí poslední pitky – okruh, který spojoval pistoli, peníze i nepřítomnost mého Tichého společníka. Tyhle vzpomínky byly ještě docela čerstvé. Prostě jsem se tam nechtěl jít podívat.
Chladná logika Manhattanu mě té noci zavedla na západ, kolem živých sex show, stále dál do centra Kitchen. Procházel jsem kolem dlouhých tmavých bloků činžáků, kolem Mick barů s řadou malých okének, kterými bylo vidět davy pijáků opřených u barpultu a různé chlápky v zadních boxech líně klábosící o událostech posledního týdne.
Chodil jsem tak dlouho, až jsem měl úplně zmrzlé nohy. Právě jsem byl blízko Death avenue. Kdysi se jmenovala Jedenáctá. Takhle tu ulici nazvali zdejší Irové, protože projíždějící vlak jich tady spoustu zabil. Teď už tady vlaky nejezdily a nákladní lodě odtud zmizely taky. I samotní Irové rychle mizeli. Ti, kteří se už narodili v Kitchen, se k nim příliš nehlásili.
Na Death avenue uprostřed bloku tmavých skladišť byla Emerald Green Tavern. Bylo to tehdy ono nedělní ráno, kdy jsem stál u baru v téhle hospodě, v kapsách plno peněz a pistoli a četl jsem v novinách o Leovi Dunnovi. Na chvíli jsem se zastavil a zavzpomínal. Pak mě asi zima donutila jít domů. To už jsem si pamatoval jen mlhavě.
Nikdy ale nezapomenu pohled na loď, ozdobenou červenými a zelenými světly. Zíral jsem na ni a byla mi velká zima. Zjistil jsem, že se opírám o pilíře, které podpírají dálnici přes Hudson. Byla tady odstavená jedna z posledních nákladních lodí. Přemýšlel jsem, jaké by to bylo báječné, mít dost peněz a moci odjet někam pryč, třeba do krajů s teplejším počasím.
Ve skutečnosti jsem mohl být rád, že mám vůbec nějaké peníze. Všechno svoje bohatství jsem měl na sobě – semišové boty bez ponožek, kabát a oblek, ale žádné prádlo.
V jedné kapse cent, deseticent a čtvrťák – celé své bohatství.
V druhé kapse jsem měl sadu klíčů a vyhazovací nůž, který jsem měl už z vysoké školy.
Věděl jsem, proč jsem ty klíče ukradl a kam půjdu pro peníze. A uvědomoval jsem si, v jakém stavu se nacházím – v krátkém a jasném období na konci opice. Minulost byla v troskách a budoucnost slibovala jen příšernou katastrofu. Za mnou nebylo nic a já neměl pro co žít. Neznal jsem strach a byl jsem schopen všeho.
Opustila mě strašná nejistota a prázdnota. Zamířil jsem známými ulicemi ke svému cíli plný jasného odhodlání. Jeden blok od Death avenue a severně od Pekla jsem se podíval nahoru na osvětlené okno ve třetím poschodí. Přešel jsem ulici. Měl jsem rozepnutý kabát, ale zimu jsem vůbec nevnímal.
Bezpečnost u Matky spočívala v tom, že tam nebylo nic, co by stálo za to ukrást. Vytáhl jsem klíče z kapsy, na třetí pokus odemkl vstupní dveře a vešel. Rychle a potichu jsem začal stoupat po schodech. Kolem mě se vznášely staré pachy vařeného zelí a ryb, zvlhlých koberců, cigaretového kouře a záchodů, staletí chudoby a bídy. Bylo to místo, kde bydlely ztracené existence včetně mě.
Pod jeho dveřmi prosvítalo světlo. Našel jsem ten správný klíč, přehodil si ho do levé ruky a do pravé vzal nůž. Klíč se otočil bez hluku. Zadržel jsem dech a otevřel s lehkým cvaknutím dveře. Vedly do bídné místnosti s postelí, televizí, dvouhořákovými kamny a stolem. Na jediné židli seděla velmi známá postava. Byla bosá, kalhoty rozepnuté. Střízlivost ho naprosto otupovala. Vůbec si nevšiml, že se dveře otevřely. Probralo ho až cvaknutí vyhazovacího nože.
Zaostřil oči, pak je doširoka otevřel a na němém obličeji, který jsem stokrát viděl v zrcadle, se objevil šok. „Mám u tebe nějaký malý dluh, který bych si rád vyzvedl,“ řekl jsem a pohnul se směrem k němu. Zmocnila se mě zuřivost. Cítil jsem, že mě okradl o všechno – o mé tělo i o můj život. „Sebral jsi ty prokleté peníze. Jsou moje. Byl to můj plán. Byla to moje odvaha. Nemůžeš mě takhle pořád využívat.“
Ta mizerná tvář přede mnou ztuhla hrůzou. Pak napjal svaly na ramenou, odrazil se nohama v punčochách a pokusil se odkutálet stranou a dostat se ke své pistoli. Ale byl příliš pomalý. Ohnal jsem se nožem a chlápek jen rozhodil ruce. Ta hrůza v jeho pohledu, když uviděl krev v dlaních a na zápěstích. Zakopl a upadl přes židli. Čepel se mu zabořila do žaludku.
S očima rozšířenýma hrůzou narazil hlavou do zdi. Nůž v mé ruce mu rozpáral hrdlo. Oči pohasly. Poslední věc, kterou jsem viděl na jeho umírajícím těle, byly padající kalhoty a trenýrky vlhnoucí červenou lepkavou krví. Najednou zachroptěl. Vztaženou rukou ukázal na uvolněné prkno, kde byly schované peníze.

„Prostě mě podřezal,“ říkal jsem Dunnovi druhý den ráno. „To ani nebyl boj. Ten nůž jsem tam nechal, musel jsem pryč. Ten zasraný Tichý společník ho měl a prostě mě podřezal.“ Bylo těžké se přimět tohle všechno říct nahlas.
„To byl jen sen, Kevine, opilecký sen, stejný, jako jsi mi vyprávěl včera. Nemá to na tvou probouzející se mysl žádný vliv. Přišel jsi domů a usnul vsedě. A pak jsi měl noční můru. Říkal jsi, že jsi spadl ze židle a probudil se na podlaze. Byl to prostě jen sen.“
Zablýsklo se mi v očích. „Ten výraz v očích Tichého společníka byl naprosto stejný, jako jsem někdy vídal v zrcadle kdy jsem zašel příliš daleko a nemohl už nic dělat.“
„Nic takového se ti už nestane, Kevine.“
„Promiňte. Nemohu spát.“
„Neomlouvej se. To je součást celého procesu. Nevím proč, ale tohle se musí stát, aby léčba účinkovala. Měl jsem tady detektivy, co brečeli jako malé děti, námořníky, co se smáli až do breku. Nemusíš se ničeho obávat. Ta hloupá opilecká hrdost má mnoho různých forem.“
„Nedokážu spát tak dlouho, dokud tady bude.“
„Víš, Kevine, nejsem psychiatr. Velmi dávno mě vychovali jezuité. Sny, nebo třeba to, co cítíš ke své matce, pro mě nemá příliš velký význam. Ale poslouchal jsem sám sebe, jak tohle povídám, a pozoroval svoji vlastní pitomou pýchu, co přitom dělá. Jestliže mi budeš vykládat sny, budeme se jimi tedy zabývat.“ Na chvíli se odmlčel a já se podrbal na nose. „Co vlastně chtěl ten tvůj Tichý společník, Kevine? Viděl jsi to vlastníma očima ve snu.“
„Chtěl mě vykuchat!“
„To vyjadřuje ten nůž, Kevine, ale to není motiv. Co hledal?“
„Moje peníze. Věděl, kde je mám.“
„Schováváš peníze ve svém pokoji. Nemáš práci. Ale přesto mě pravidelně platíš krásnými novými dvackami. To jsou kradené peníze, viď, Kevine?“
„Asi ano, nepamatuju se.“
„Před chvilkou ses zmínil o tom, že ve snu jsi šel pro pistoli. Na těch penězích je krev, Kevine, viď? Někoho jsi zranil? Víš to?“
„Ta pistole nevystřelila.“
„Předpokládám, že není registrovaná, asi je kradená. Zbav se jí. Můžeš vrátit ty peníze?“
„Nevím, komu patří.“
„Říkal jsi, že měl klidné oči, když po tobě šel. To byla jeho příležitost. Když jsi našel ten článek o mně a přišel sem, měl jsi v očích stejný jas. Měl jsi už tenkrát ty peníze?“
„A tu pistoli taky.“
„Kevine, někteří Tiší společníci jsou reálnější než jiní. Řekněme, že ve chvíli jasnosti ses rozhodl, že ho podfoukneš a sebereš peníze, které jste spolu ukradli. Jemu se nepodařilo tě zadržet a tys utekl. Spojení mezi vámi jsou ty peníze. Ty tě neustále spojují s tvou alkoholickou minulostí. Nechci už nic z těch peněz. A ty taky ne. Zbav se jich.“
„Chcete říct, abych je zahodil?“
„Před několika dny jsi říkal, že si tvůj Tichý společník půjčoval peníze ve West Side. Jestli opravdu tak moc potřebuje peníze, tak mu je nech. Nikdo, ani já ne, se nedokáže úplně zbavit svého Tichého společníka. Ale tohle by vám oběma mohlo dopřát klid.“
„Ale co pak budu dělat? Nebudu mít peníze! Nebudu vám moct zaplatit.“
„Myslíš si, že po tak dlouhé době nevím, kdo mi zaplatí a kdo ne?“ Pozoroval jsem, jak si přitahuje křišťálový popelník a zlatý zapalovač. Pak řekl: „Pojď se podívat do nahrávací místnosti. Najdeme tam, že opilost je zlomyslná, šalebná věc, které se musíme vždycky vyhýbat.“ Zvedl jsem oči. Dunn zarámovaný světlem z okna se na mě usmál a řekl: „Nech si jen tolik, kolik budeš potřebovat na několik příštích týdnů na živobytí, než najdeš práci. A tu ty najdeš.“

Když jsem byl zpátky ve svém pokoji, vytáhl jsem pistoli i peníze ze skrýše. Oddělil jsem dvě stovky a vrátil je zpátky. Zbytek jsem nacpal do kapsy u bundy. Berettu jsem si opatrně a pečlivě zasunul vzadu za pásek kalhot. Pak jsem vyšel ven.
Nejdřív jsem se bezúčelně potuloval kolem Kitchen. Děsil jsem se svého Tichého společníka. Vypadalo to, že mám na výběr jen dvě věci – vzdát se peněz, nebo si nechat peníze a vzdát se Lea Dunna. To první by byla kapitulace, to druhé znamenalo klesnout zpátky mezi opilce. Najednou se začala rýsovat ještě třetí možnost. Vrátit peníze. Mohl bych mu udělat přesně to, co udělal on mně.
Hledal jsem Tichého společníka po stejné trase, kterou jsem si pamatoval z naší společné poslední noci. Začal jsem v Sanctuary. Prošel jsem okolo a viděl, že diskotéka už dále neumírá. Už je mrtvá. Dveře byly vypáčené. Na schodech bývalého kostela spal jakýsi černý chlapík s hlavou opřenou o kolena. Po mém Tichém společníkovi nebylo ani vidu ani slechu.
Nakonec jsem si vzpomněl, co se tady vlastně stalo. Sanctuary byla past na turisty. Tu poslední noc jsem vběhl do čtyř bratrských pospolitostí ve městě a sháněl drogy. Byl jsem k smrti zničený a příliš mnoho jsem povídal o svých známostech. Než jsme společně s partou odešli, koupil jsem berettu.
Sledoval jsem tuhle stopu a šel po ulici Victoria. Tam jsem ho vzal nejdřív. „Pět chlápků, kteří se předvádějí, nebude nic moc,“ řekl jsem a přesvědčil dva z nich, aby počkali v mém ponurém pokoji.
„Jako můj společník a součást mě samého ti patří všechno, co mně.“ Znamenalo to jen o něco víc než trochu šatstva a nějaké drobnosti po kapsách, jako třeba nůž. S těmi druhými dvěma jsem pak opustil hotel a přitom už věděl, že se tam nikdy nevrátím. Poznal jsem dotyk svého Tichého společníka. Od toho okamžiku byl se mnou.
Sehnul jsem se pod náporem ledového větru od řeky a šel tou samou cestou, jakou jsem šel tehdy před několika týdny s těmi podivnými chlápky. Zastavili jsme se ve vstupních dveřích na pusté straně ulice blízko Deváté avenue. Pamatuju se, když jsem jim říkal, že jsme na místě. Ve vstupní hale činžáku jsem přiložil pistoli k hlavě nějakého kluka. Donutil jsem ho prosit jiného o to, aby mi dal peníze.
Stál jsem zase ve dveřích domu a vzpomínal, jak jsem měl nervozitou vlhké dlaně, až jsem sotva udržel pistoli. Když mi to vyděšené dítě podalo peníze, donutil jsem je sundat boty a odhodit je do tmy a lehnout si na zem obličejem dolů a s rukama za hlavou. Ten, na kterého jsem mířil pistolí, se strachy počural. Potil se a prosil mě, abych ho nezastřelil. Pamatoval jsem si, že se mi z toho zvedal žaludek. Můj Společník mě pořád přesvědčoval, abych vystřelil.
Zbytek té noci se mi ztrácel v zapomnění. To, co se stalo v těch černých hodinách, ale nebylo důležité. Věděl jsem, kde skončí mé pátrání po Tichém společníkovi. Naše oblíbené místo byla vždycky Death avenue v Pekle. Ta opuštěná skladiště a prázdné koleje tu připomínaly konec světa.
Když jsem se blížil k Emerald Green Tavern, zahlédl jsem vytáhlou postavu, která se opírala o pouliční svítilnu a pozorovala projíždějící náklaďáky. Jen velký nedostatek peněz mohl někoho donutit zůstat venku v takovéhle noci. Dotkl jsem se pistole pro štěstí, zezadu přistoupil ke svému Tichému společníkovi a zeptal se: „Tak jak to jde?“
Nebyl příliš překvapený a ani se celý neotočil, když odpovídal: „Nic moc, prostě žiju.“ Nikdy jsem nebyl takový kliďas jako on. Obličej měl schovaný ve stínu a za tmavými brýlemi. Taky dobře.
Táhl z něj laciný alkohol. „Musíme si promluvit.“ Kývl jsem směrem k Emeralda Green baru.
Když jsme přecházeli ulici, řekl mi: „Vím, že se chceš předvádět. Tady jsme se spolu domluvili o spolupráci. Když jsem se před několika dny probudil, měl jsem na sobě tyhle šaty a nějaké drobnosti po kapsách.“ Vzpomněl jsem si na svůj nůž. Tichý společník o tom věděl ve stejném okamžiku, kdy mě to napadlo. „Neboj se. Prodal jsem ho,“ řekl. Dveřmi prošel první on.
Bar Emeralda Green byl typický pro Kitchen. Barpult se táhl zepředu dozadu, při zdi bylo několik boxů. Cigaretami a pivem prosáklý vzduch, který nikdy pořádně nevyvětrali. Jediná vynikající věc na tomhle místě bylo zařízení. Zbytek místnosti se podobal napůl sklepu a napůl skladišti. Mohli jste tady zorganizovat sebebláznivější pitku a lidé nahoře nevěděli o ničem.
Nebo se o nic nestarali. Ten večer byli zákazníci samí chlápci s opileckými nosy a stará žena se zářivě zrzavými vlasy, která v pravidelných intervalech nahlas opakovala: „Danny? Vydřiduch Danny!“ Osazenstvo doplňoval pár Portorikánců z noční směny, kteří se nehýbali od svého stolu. Obchodník s očima mrtvého osla se podíval přímo skrze mě a kývl na Tichého společníka. Tady uvnitř byl naprosto reálný. Přešel ke vzdálenému konci barpultu blízko dveří do sklepa, kde jsme mohli nerušeně hovořit. Objednal jsem si zázvorové pivo. Můj společník dvojitou whisky.
Když jsme se posadili, suše se ušklíbl. „Dvojitá whisky je tak akorát pití pro nás.“ Nikdy jsem se neotočil přímo k němu a nezadíval jsem se mu rovnou do obličeje. V zapatlaném zrcadle za barem bylo vidět, že má přes špinavou košili oblečené zmačkané sako. Kabát z velbloudí srsti byl hrozně zmazaný. Když nám přinesli pití, vypil svoji sklenku na jeden zátah. Cítil jsem, jak mu stéká do žaludku.
Bylo to, jako bych žil v nějakém alkoholickém snu. Dotkl jsem se zadní části pásku a řekl: „Zjistil jsi, kde bydlím.“
„Jo, Billy v 596 mi řekl, že bydlíš u Matky. Samozřejmě mi řekl, že mě viděl vcházet a vycházet. Takže jsem věděl.“ Můj partner byl chytrý. Hřbety rukou měl špinavé.
„Dlužíš jim peníze?“ Poslední věc, o kterou jsem stál, bylo nechat se zatáhnout do dluhů, které nadělal.
„Necelých pět dolarů, nemám dobrou pověst,“ řekl. „Opustil jsi mě naprosto bez prostředků. Vyhodili mě z hotelu. Okrádat děti nikdy sám nedokážeš. Potřebuješ k tomu mě.“ Kývl na barmana, že chce další sklenici. Barmanovy oči po mně sklouzly, když jsem platil.
Zavrtěl jsem hlavou. Nebyl jsem si jistý, jestli ho mám nechat pít a sám zůstat střízlivý. „Mám s sebou peníze. Jsou tvoje. Takže, abychom nepřilákali pozornost, chci, aby ses zvedl a šel dolů. Za chvilku tam přijdu za tebou.“
„Podej mi peníze pod barem.“ Nevěřil mi.
„Chci ti dát ještě něco.“ Dlouhou chvíli seděl naprosto bez hnutí. V baru byla zapnutá televize se staženým zvukem. Vypadalo to jako pivní přelud. „Až se vrátíš sem nahoru zpátky, budeš si moct dovolit tolik whisky, že se v ní utopíš.“ Ten slib ho donutil se hnout a sejít dolů.
Dobré dvě minuty jsem v klidu srkal zázvorové pivo a zhluboka dýchal, abych se uklidnil. Pak jsem šel za ním. Dole byly na podlaze louže. Dveře záchodu byly otevřené. Obě kabiny byly prázdné. Jedno splachovadlo bylo rozbité a vydávalo zvuk jako astmatik.
Sklep osvětlovala jedna žárovka nad schody a jedna na vzdáleném konci chodby, dost daleko od záchodu. Obě svítily velmi málo a bylo tam těžko rozeznat detaily. Můj Tichý společník je schválně povolil. Na tohle jsem tedy nepomyslel. Stál na takovém místě, kde na něj nedopadalo světlo.
Když jsem sešel po schodech dolů, pohnul se a vyndal pistoli. Vypadalo to, že vystřelí dřív než já. „Bylo to úplně jednoduché,“ řekl. „Vím, jak rychle dokážeš vytáhnout pistoli.“ Hlas měl napnutý, nepokoušel se mě zastrašit.
Došlo mi, že je pro mě stejně čitelný jako já pro něj. Můj Tichý společník odhadl, že ho chci zastřelit, a postaral se o to, abych to nemohl udělat. Potom, když bych se vzdal, mohli jsme se vrátit společně nahoru, dát si pár skleniček a obnovit přátelství. Opatrně jsem vyndal pistoli a vytáhl zásobník. Ten jsem vrátil do kapsy. Sledoval očima, jak pokládám prázdnou pistoli na schody. „Koupil jsi to, tak se toho taky zbav,“ řekl jsem. „Hádám, že to má za sebou špatnou historii.“
„Nikdy nebudeš mít takového přítele, jako jsem já.“ Jeho hlas, můj hlas, kňučel. Věděl jsem, že mu to patří. Sáhl jsem do kapsy a vytáhl peníze a kousek novin. „Přemýšlel jsi o tom, co bude dál?“ zeptal jsem se. „Tohle není žádné umění.“
Přemýšlel jsem o tom, a děsilo mě to. Váhal jsem. Pak jsem si všiml, že ten kousek novin je vytržený článek o Dunnovi. Zhluboka jsem se nadechl, zatřásl penězi a řekl Tichému společníkovi: „Skoro šest papírů. Téměř úplně všechno, co mám.“ Položil jsem hotovost vedle pistole a otočil se k odchodu. „Trvalo to tak dlouho. Bylo to opravdové.“
„No, zůstanu na dosah,“ zašeptal. Když jsem se otočil, neviděl jsem nic jiného než stíny, které vrhaly obě žárovky.
Na schodech, s osvětlenýma nohama jsem si připadal divně. Zbavit se těch peněz bylo ulehčení, možná to štěstí, o kterém se zmiňoval pan Dunn. Nahoře se na mě barman podezíravě podíval. Možná proto, že jsem přišel v osm, vypil jedno zázvorové pivo a mluvil sám se sebou. Napadlo mě, že ten, kdo se půjde první vyčurat, najde nádherné překvapení.
Když jsem vycházel ven, barmanův pohled uhnul stranou. Zaslechl jsem, jak se za mnou otvírají dveře od sklepa.
HROBAŘI

Joe Haldeman
Joe Haldeman dělí svůj čas mezi jeden domov v Garnesville na Floridě a druhý domov v Cambridgi ve státě Massachusetts. Navštěvuje tam profesory z oddělení spisovatelů na Massachusettské technice. Píše vážnou sci-fi. Prosadil se roku 1970 povídkou The Forever War (Věčná válka). Mimo ni napsal mnoho dalších povídek, např. Mindbridge (Mosty rozumu), Worlds (Světy), Worlds Apart (Rozdělené světy), Buying Time (Kupuje čas), The Hemingway Hoax (Hemingwayův podvod). Haldemanovy krátké povídky jsou shromážděny ve dvou sbírkách – Infinite Dreams (Nekonečné sny) a Dealing in Futures (Obchod s budoucnostmi). Také s těmito sbírkami vyhrál literární ceny.
Hodně Haldemanových prací včetně The Forever War a DX je ovlivněno jeho vlastními zkušenostmi z vietnamské války. Povídka Hrobaři se také odehrává ve Vietnamu. Příběh vypráví člen oddílu hrobařů, kteří mají za úkol sepisovat na bojištích mrtvá těla, jejich části a majetek, který k nim patřil. Nejzajímavější na téhle povídce je rozdíl mezi chladným profesionálním přístupem vypravěče a hrůzou z toho, když se stane něco neobvyklého.
E. D.
Trpěl jsem soustavným nedostatkem spánku. Přesto se mi ten život líbil. Páni, jak jsem chtěl žít. Tyhle vzpomínky mě vracejí o dvacet let zpátky, do Vietnamu. K hrobařům.
Mrtvá těla se v džungli měnila ze špatných na příšerná opravdu velmi rychle. Měli jsme jen několik hodin, než rigor mortis znehybnil mrtvoly natolik, že se jimi skoro nedalo hýbat. Pak jsme je do pytlů ukládali už s velkými obtížemi. V té době měly nazelenalou barvu, i když původně byly žluté nebo bílé. Původní barva kůže byla vidět jen zřídka. Většinou byly plné brouků, a hlavně mravenců. Pak těla zčernala a začala zapáchat.
Pak se nafoukla a praskla.
Možná si myslíte, že ty hromady brouků, mravenců a žížal s těmi mrtvolami udělají krátký proces. Mýlíte se. Právě v době, kdy začínají nejhůř vypadat i smrdět, se o ně brouci přestávají starat a rychle opouštějí hodovní síň. Zůstávají jenom mouchy. Kladou vajíčka.
Je zajímavé, že pokud se k tělu nedostane nějaké velké zvíře a nerozpáře ho, zůstává i po týdnu stále o trochu víc než jen kostra. Někdy dokonce zůstane i něco jako obličej. Samozřejmě že oči jsou pryč. Čas od času jsme někoho takového našli. Ne moc často, protože vojáci většinou neumírali sami někde v houští a nezůstávali tam tak dlouho. Ale někdy se to stalo. Říkali jsme jim „vysušení“. Uvnitř i pod nimi stále byla samozřejmě nějaká vláha, ale přesto už to byly svým způsobem skoro mumie.
Zdálo se, že práce u hrobařů je to nejhorší, co může armáda nabídnout. Ale nebylo to tak. Prostě jste jen celý den na jednom místě otvírali pytle, zjišťovali, která část může patřit ke komu – nebylo to vždycky zas až tak důležité –, sešili jste těla dohromady velikou jehlou, sečetli jste všechny náprsní tašky a šperky, ukradli drogy z kapes a uložili tělo do krabice, zapečetili urnu a dokončili papírování. Když jste měli dostatek uren pohromadě, odvezli jste je na letiště. Ten první týden je opravdu hrozný. Ale po takové stovce těl, nebo tak nějak, si na ten smrad už zvyknete. Nemístný soucit zaměníte za myšlenku, že otevírat pytle s mrtvými těly je o něco lepší než skončit uvnitř jednoho z nich. Hrobaři pracovali na bezpečných místech.
Díky tomu, že jsem měl za sebou několik semestrů vysoké školy, získal jsem o něco zajímavější práci. Kapitán French byl skutečný patolog. Brával mě s sebou ven na bojiště, když jsme museli ohledat tělo na místě, kde ho našli. To se dělo tak jednou za měsíc. Tehdy jsem musel nosit pistoli v podpažním pouzdru. Nikdy jsem z ní nevystřelil, jen tehdy jedenkrát.
Bylo to příšerné. Je zajímavé, co si člověk z takového pekla zapamatuje.
Když jsme museli ohledávat na místě, byl z toho většinou soudní případ. Třeba důstojník, kterého zastřelili jeho vlastní muži. Pořídili jsme nějaké fotografie a vyslechli několik lidí. Pak French vytáhl svoje nádobíčko na ohledání. Zjistil, jestli střela byla americká, nebo vietnamská. (Ne že by to bylo tak přesvědčivé. Vietnamci kradli naše zbraně a naši chlapci používali severovietnamské AK-47, když se nám podařilo se k nim dostat. Byly šikovnější než naše M-16 a měly lepší náboje na zabíjení. Tohle provozovaly obě strany pořád.) French obvykle poslal hlášení nahoru na divizi a tím to skončilo. Jednou jsme museli svědčit u soudu. Ten kluk byl tehdy vinen, ale o život nepřišel. Důstojník, kterého zastřelil, byl totiž opravdu syčák.
Hlášku, že se máme jít podívat na tohle tělo na místo nálezu, jsme dostali okolo páté hodiny odpoledne. French se to snažil odsunout na druhý den. Už se stmívalo a museli bychom tam strávit celou noc. Ten chlapík, se kterým mluvil, byl major a byl na to taky patřičně hrdý. A tak nemělo smysl se s ním dohadovat. Sebral jsem tedy do dvou batohů několik céček, pár piv a nějaké konzervy. Pokrývky a nafukovací matrace jsme měli připravené pořád. Přidal jsem krabici nábojů a pár ručních granátů. Sehnal jsem džíp, zatímco French si sbíral svoje potřeby a ujišťoval se, že doktor Carter je natolik střízlivý, že dokáže spočítat mrtvoly, které sem za naší nepřítomnosti dorazí. (Doktor Carter byl jediný, který mohl mít službu, ale příliš se o to nestaral.)
Zavezli nás za ochranné valy a najednou jsme uviděli vrtulník s naprázdno běžícím motorem. Byla v tom cítit zrada. Hrobaři nebyli zase tak důležití. Bylo dost obtížné získat vrtulník a někam letět. Navíc tak těsně před západem slunce. Dokonce nám i pomohli naložit naši výstroj a výzbroj. A hned rychle nahoru a pryč.
Nikdy jsem moc vrtulníkem nelétal a nebyl jsem na to zvyklý. Krajina byla shora skoro krásná, celá pozlacená paprsky zapadajícího slunce. Ve vrtulníku jsem musel sedět mezi dvěma plamenomety. Necítil jsem se tam zrovna bezpečně. Střelec kouřil, přestože na bocích plamenometů bylo velkými písmeny napsáno: ZÁKAZ KOUŘENÍ.
Letěli jsme nízko, dost rychle směrem k horám na západě. Doufal jsem, že naším cílem je jedna z velkých bojových základen tam nahoře, a představoval jsem si, že budu spát docela dobře s několika stovkami dalších mužů. Ale takové štěstí jsme neměli. Když vrtulník zpomalil a vrčení rotoru se změnilo na hluboké hú-hú-hú, všude, kam až oko dohlédlo, byla jenom džungle. Sloup fialového dýmu nám ukázal díru v listech tak akorát na velikost vrtulníku. Pilot pomalu klesal. Rotorem lámal větve okolních stromů. Měl jsem z těch plamenometů hrozný strach. Kdyby se trefil do nějaké silné větve, měli bychom po legraci.
Když jsme přistáli, čtyři chlapíci ve velkém spěchu vyložili naše věci, oba plamenomety a několik bedýnek čpavku. Naložili dva zraněné a vrtulník odletěl. No, to je tedy pěkné. Jeden z těch chlápků nám řekl, ať počkáme. Šel sehnat majora.
„Vůbec se mi to nelíbí,“ řekl French.
„Mně taky ne,“ odpověděl jsem. „Pojďme domů.“
„Ta výstroj a plamenomety, co major dostal – to vypadá na to, že chtějí opravdu bojovat.“ Vytáhl svou pistoli a prohlížel si ji, jako by ji nikdy předtím neviděl. „Co myslíš, z kterého konce tahle věc vlastně střílí?“
„Ksakru,“ zaklel jsem a zašmátral v batohu po pivu. Podal jsem jedno Frenchovi. Strčil si ho do postranní kapsy.
Vpravo od nás spustil kulomet. Oba jsme okamžitě padli na zem. Vybuchly tři granáty. Někdo křičel, ať toho nechají. Střelec volal zpátky, že něco zahlédl. Kulomet se znovu rozštěkal. Snažili jsme se přitisknout co nejníž.
Pak k nám přišel nějaký chlapík. Bylo mu asi třicet a vypadal nepříjemně. Byl to major.
„Vstaňte, vy dva. Co se to s vámi děje?“ Žertoval.
French vstal a oprašoval se. Byli jsme jediní čistě oblečení vojáci v okruhu dvaceti mil. „Kapitán French, oddíl hrobařů.“
„Aha,“ odpověděl. Neudělalo to na něj žádný dojem. „Zabezpečte si věci a pojďte za mnou.“ Zmizel v džungli. French obrátil oči v sloup. Sebrali jsme batohy a vyrazili za ním. Nebyl jsem si jistý, co mělo znamenat „zabezpečte si věci“. Znamená to „vezměte je s sebou“, nebo „schovejte je tady“? Ale pár plechovek piva by bylo pro zloděje opravdové terno a tady v okolí bylo zlodějů plno.
Šli jsme dost daleko. Mám dojem, že několik set metrů. Vypadalo to, že jsou opravdu rozptýlení. Vůbec jsem se na noc netěšil. Ten prokletý kulomet znovu spustil. Major otráveně zakřičel: „Seržante, můžete si kontrolovat svoje muže?“ Seržant přikázal, aby přestali střílet. Střelec odpověděl seržantovi, že je tam někde posraná žlutá huba. Někdo vybuchl, že je jich tam víc, a vtom každý začal střílet na všechny strany. Spolu s Frenchem jsme okamžitě padli k zemi. Slyšel jsem, jak mi kulky létají nad hlavou. Major se schoval za kmen a znuděně křičel: „Přestaňte střílet! Přestaňte střílet!“ Střelba pomalu utichla. Major se po nás ohlédl a řekl: „Pojďte. Dokud je světlo.“ Zavedl nás na malou mýtinku. Tráva tam byla pořádně zdupaná. Myslím, že na to tělo se byl podívat každý z okolí.
Nebyla to nijak hrůzostrašně vypadající mrtvola, jako některé bývají. Jenže mi připadala divná, i když byla už částečně vyschlá. Plesnivá, jako by ji někdo posypal moukou. Nahé, pravděpodobně mužské tělo. Nebylo úplné, všechny měkké části zmizely. Byl vysoký, nejspíš jeden z Montagnardů. Na rodilého Vietnamce nevypadal. Vyhublý, kůže byla napjatá přes žebra. Asi byl starý, i když tady lidé stárli velmi rychle. Ležel na zádech, ústa doširoka otevřená. Klidná pozice. Prázdné oční důlky zíraly k obloze. Paže rozhozené, volné, rigor mortis už dávno pominul.
Zuby měl spilované do špičky. Asi to byl nějaký kmenový zvyk Montagnardů. Nikdy předtím jsem to neviděl, ale s těly domorodců jsme moc do styku nepřicházeli.
French si klekl a natáhl k němu ruce. Pak se zarazil. „Prověřili jste miny?“
„Ne,“ odpověděl major. „To je snad vaše práce.“ French se na mě podíval takovým způsobem, že nebylo pochyb o tom, co si myslí. Tohle je moje práce.
Oba důstojníci se stáhli do úctyhodné vzdálenosti, zatímco já jsem prohledával prostor pod tělem. Někdy tam dávali granáty nebo rozbušky. Váha těla udržovala nálož nevybuchlou. Když jste tělem pohnuli, nastalo velké překvapení.
Vždycky jsem se míň bál granátů než různých jedovatých hadů a jiných potvor, které se mohly pod mrtvými těly ukrývat. Vietnam má svoji vlastní zásobu hadů, škorpionů a další havěti. Tentokrát jsem měl štěstí. Nebylo tam nic jiného než červi. Setřásl jsem je z ruky a pozoroval majora. Vracel se trochu zelený. Lidé jsou směšní. Co si myslí, že se s nimi stane, až zemřou? Všichni musí něco jíst. A on zaručeně zemře, když nebude držet hlavu trochu níž. Zapamatoval jsem si tyhle myšlenky, ale nemyslel jsem to jako věštbu.
Důstojníci se vrátili. „Co s tím uděláte, doktore?“
„Myslím, že ho nevyléčíme.“ French začínal být nepříjemný. „Co byste chtěl ještě vědět?“
„Není to trochu… divné, najít něco takového uprostřed ničeho?“
„Ne. Krajina je plná mrtvol.“ Klekl si a zkoumal mrtvý obličej. Zkusil zakroutit hlavou. „Postaráme se o něj. Dneska můžeš přejít z Mekongu do demilitarizované zóny a šlapat jenom na mrtvoly.“
„Ale tohohle vykastrovali!“
„Ptáci.“ Otočil tělo. Bílí červi se rychle stahovali před světlem. „Prostě stařík, který odešel do lesů nahý a zemřel. To se stává na celém světě. Staří lidé dělají divné věci.“
„Myslel jsem si, že ho mučili, nebo něco takového.“
„Pánbu ví. Možná, že ano.“ Tělo sklouzlo do své původní polohy s podivným mlasknutím. Ústa se napolo zavřela. „Jestli si chcete založit seznam mučených, můžete začít s tímhle.“
„Co tím chcete říct, kapitáne?“
„Přesně to, co jsem řekl.“ Upřeně se díval na majora a zapaloval si cigaretu. Camelku bez filtru. Mysleli byste si, že chlapík, který se zabývá mrtvolami celý den, se bude alespoň trochu snažit, aby se brzy nestal jednou z nich. Ale to jste na omylu. „Prostě se snažím to nějak vyřešit.“
„Chcete říct, že se vás snažím zmást –“
No, „zmást“ je divné poslední slovo. Nepřítel umístil těžký kulomet na druhou stranu paseky a my jsme byli v tuhle chvíli nejbližší cíle. Při pozdějším ohledání jsme našli z majora jen málo. Teď z něho byla jen změť krve a vnitřností. Šel k zemi, končetiny rozhozené na všechny strany, a smrtelně chroptěl. French se krčil u země a držel si levou ruku. Opakoval pořád dokola: „Do prdele, do prdele.“ Přišel o poslední článek malíčku. Bylo to bolestivé, ale nebylo to nijak vážné.
Já jsem ležel na zádech a snažil se zahrabat pod zem. Pokoušel jsem se vyndat pistoli a střílet. Pak jsem ale přišel na to, že nemám chuť udělat nic, co by mohlo obrátit jejich pozornost k nám. Těžký kulomet střílel dávku za dávkou zleva doprava a zpátky asi ve výšce kolen. Možná nás neviděli, možná si mysleli, že jsme mrtví. Byl jsem strašlivě vyděšený.
„Frenchi,“ šeptal jsem, „musíme se odtud dostat.“ Snažil se zavázat si malíček do standardního bojového obvazu. Byl na to příliš velký. „Musíme se dostat zpátky k těm stromům.“
„Až po tobě, blázne. Nedostaneme se ani na půl cesty.“ Vytáhl pistoli z pouzdra, ale jednou rukou ji nedokázal nabít. Navíc ji měl lepkavou od krve. Nabil jsem mu ji, natáhl a podal zpátky. „Tohle nadělá divy. Jak jsi na tom s granáty?“
„Ksakru. Co si myslíš, jak jsem se to měl u hrobařů naučit?“ Při základním tréninku jsem měl pro jistotu pokaždé hlídku, když se házelo ostrými. Na škole jsem byl vždycky poslední, koho vybrali do družstva baseballu – z toho samého důvodu. Baseballový míček vás nezabije, když ho nehodíte dostatečně daleko. „Nedokážu to hodit ani do půlky.“ Řada stromů byla vzdálená asi šedesát yardů.
„S tou rukou to nedokážu ani já.“ Byl levák.
Za námi se ozval kulomet. A za několik vteřin mezi námi a řadou stromů vybuchl sloup šedého dýmu. Střelba přestala a někdo zakřičel: „Přidat dvacet.“
Mezi stromy bylo slyšet cinkot kovu a vietnamský křik. „Vyhodí to tu do vzduchu.“ řekl French. „Zdrháme.“
Dali jsme se do běhu. Někdo za námi vystřelil několik kulek, ale minul. Pak se ozvala série výbuchů docela blízko od místa, odkud bylo slyšet střelbu těžkého kulometu.
Doběhli jsme na kraj mýtinky a našli tam velitele skupiny zrovna v okamžiku, když se znovu ozvala střelba. Později, když se situace trochu uklidnila, jsme mu řekli, co se stalo s majorem. Nebyl ani překvapený, ani zarmoucený. Původně to byl pozorovatel z pluku. Převzal tady ráno velení, protože zdejšího velitele zastřelili. Nezbývalo mu než uvěřit nám, že major je mrtvý – koneckonců ohledávat mrtvoly byla naše práce. Pečlivě se staral o svůj hlouček, dokud střelba neustala a nebylo zase světlo.
Zabrali jsme majorovu podzemní skrýš. Byla krásně hluboká. V jeho batohu jsme našli několik konzerv a láhev opravdové whisky. A tak jak bitva v noci pokračovala, mlsali jsme paštiku a sušenky z Ritzu, konzervované rybičky v kyselém nálevu a malé polské párečky s opravdovou francouzskou hořčicí. K tomu jsme vypili celou láhev skotské. Pivo jsme si schovali na snídani.
Po celé hodiny poručík neúspěšně volal na pomoc dělostřelectvo a letadla. Později jsme zjistili, že nepřítel útočil na mnoha místech najednou. Na polní letiště a tábory speciálních jednotek a také na všechny zajatecké tábory. My jsme byli mnohem méně důležití.
Pak asi ve tři ráno přiletěl Snoopy. Byl to velký nákladní letoun C-130. Přivezl munici a nové zbraně. Říkalo se o něm, že dokáže přeletět fotbalové hřiště a přitom trefit každý čtverečný centimetr. Ať je to, jak chce, dodal přední linii dostatek střeliva a nepřítel přestal střílet. Šli jsme s Frenchem spát. S rozbřeskem jsme šli pomáhat sbírat raněné a mrtvé. Na naší straně padli jen čtyři muži včetně majora. Byl na něj úděsný pohled.
Vypadal jako nějaký druh anatomického atlasu. Košile rozepnutá a kalhoty spuštěné ke kolenům. Hrudní i břišní dutiny otevřené a všechny měkké části byly pryč. Žebra vystupovala jako krvavé prsty ze skrčené kůže. Nikde kolem nebylo ani stopy po jeho vnitřnostech, jen kaluže zaschlé krve.
Nikdo z nich nic neslyšel. Kulometné hnízdo bylo necelých dvacet metrů od nich a jeho rachot jim rval uši celou noc. Všechno, co slyšeli, byly jen mouchy.
Možná že se přišlo tiše nažrat nějaké zvíře. Tělo nebylo otevřené nožem nebo skalpelem. Kůže byla potrhaná zuby nebo tesáky – ale systematicky. Od krku ke slabinám.
A ta stará mrtvola zmizela. Ta s těmi špičatými zuby.
Existovalo jedno racionální vysvětlení. Moderní války mají svůj řád. A my jsme nebyli jediní, kdo odklízel mrtvoly. Posílali smutné zprávy a podněcovali vznik pověr. Vietnamci věděli, jak jsou Američané přecitlivělí, a znetvořovali těla velmi chytře. Také se dokázali neuvěřitelné rychle pohybovat. Ta mrtvola? Mohli ji odklidit jenom proto, aby nás postrašili. Chtěli nám ukázat, co nám dokážou udělat přímo před nosem.
A co se týče toho napolo vyschlého vzhledu mrtvoly, věděl jsem, že místní Montagnardové své mrtvé nepohřbívají. Ukládají je do dutých klád a nechávají ležet na povrchu. Takže to mohla být prostě oběť vykrádačů hrobů. Napadlo mě, že nejbližší vesnice je na míle daleko. Skoro dvacet mil, ale mohl jsem se mýlit. Nebo sem to tělo mohl někdo přinést. Z nejrůznějších důvodů – třeba ho tady zanechali rákosníci, aby tak zastavili Američany na místě, kde je mohli dobře přepadnout.
Asi to tak bylo. Ale za dvacet let, po mnoha nocích a týdnech, se neustále probouzím zpocený a s příšernými vzpomínkami. Zjevuje se mi ta stará mrtvola. Páře majorovo tělo svými ostrými zuby a krade jeho vnitřnosti. Prázdnými očními důlky upřeně zírá do světla mé lampy. Natahuju se pro pistoli, ale nikdy ji nemohu nahmatat. Ta zakrvácená příšera vstane a udělá krok směrem ke mně. V tomhle okamžiku jsem se probudil. To trvalo asi rok. Později už to byly dva kroky, potom tři. Po dvaceti letech už přejde polovinu vzdálenosti mezi námi. Vysušené ruce se jí kývají podél těla.
Doktoři mi dávají prášky na uklidnění. Neberu je. Nemusel bych se probudit.
ZRŮDNÉ DESKY

Ed Gorman
Ed Gorman žije v Cedar Rapids v Iowě a věnuje se literární činnosti. Píše detektivky, horory (jako Daniel Ransom) a kovbojky, například Rough Cut, The Autumn Dead, A Cry of Shadows a Night Mills. Je také plodným povídkářem a jeho Turn Away vyhrála cenu Shamuse. Jako redaktor vydal The Black Lizard Anthologies of Crime Fiction, Stalkers, časopis Mystery Scene a mnoho dalších publikací.
Ve své nedávno vydané sbírce povídek Prisoners and Other Stones Gorman píše, že v příběhu nazvaném Zrůdné desky vychází z vlastních zkušeností. Získal je jako spisovatel, producent dokumentárních filmů a reklam, když dělal interview se ženami, které postihl podobný osud jako hlavní hrdinku příběhu. Většina Gormanových povídek má naturalistické rysy a často se zaměřují na psychopaty a kriminální živly. Téma příběhu, který vám teď předkládáme, je sice stejně naturalisticky pojaté, ale přitom hlavní hrdinka vyvolává ve čtenáři hluboký soucit – možná že právě proto vyznívá povídka tak přesvědčivě.
E. D.
Déšť vzhled sídliště rozhodně ani trochu nevylepšil. Po druhé světové válce tady vyrostlo mnoho barevných kolosů. V té rozjásané době byly svěží jako jarní květiny, ale teď už domy dávno ztratily barvu.
Skoro patnáct minut jsem strávil hledáním. Všechny domy si byly tak podobné, že jsem si připadal jako v bludišti.
Konečně jsem našel, co jsem hledal – asi spíš jen úplnou náhodou. Zastavil jsem s dodávkou těsně u chodníku, vystoupil, přitáhl si nepromokavý kabát těsněji kolem těla a začal jsem vykládat věci.
Obvykle je se mnou při fotografování i můj asistent Merle. Instaluje osvětlení, fotografické deštníky a všechny senzory, které snímají množství světla. Ale u podobné práce, jaká mě teď čekala, byl Merle jen jednou a řekl, že to bylo naposledy, „i kdybys mě vyhodil“. Byl příliš dobrý asistent na to, abych se ho vzdal, a tak teď tuhle zvláštní práci dělám sám.
Jmenuju se Roy Hubbard. Začal jsem profesionálně fotografovat v Nam. Pracoval jsem tam pro jednoho člověka, jehož největší zálibou byly fotografie znetvořených těl. Nezáleželo mu na tom, komu ta těla patří. Důležité vždycky bylo jen to, že byla nějak zohyzděná nebo zmrzačená.
Pracoval jsem tenkrát jako jeho asistent a možná, že právě díky tomu jsem byl připravený na svého dnešního klienta. Pracuju pro něj vlastně už dva měsíce. A měl bych podotknout, že to je nejlépe platící zákazník, kterého jsem kdy měl. Nechci, abyste si mysleli, že mě ta práce nějak obzvlášť těší. To tedy ne. Ale když se musíte starat o rodinu a žijete ve městě, ve kterém je mnoho konkurenčních fotografických firem, hrozně rád vezmete všechno, co vám lidi nabídnou.
Ve vzduchu byla cítit vlhká země, probouzející se po dlouhé zimě. Za čtyři nebo pět týdnů už budou na rozkvetlých větvích stromů vysedávat pěnkavy a sojky.
Ten dům byl ponurý a ošuntělý i ve srovnání s ostatními v sousedství. Všude kolem se na trávě válely zapomenuté plastikové hračky, prázdné plechovky od koly a útržky novin. Malé okno napravo od hlavních dveří bylo prasklé a přelepené po celé délce izolepou a bílá omítka byla místy zbarvená dořezava vodou stékající z děravých okapů. Ve vchodových dveřích chyběla celá horní tabule skla.
Zaklepal jsem a přikrčil se pod převis střechy, abych se schoval před deštěm.
Ženě, která přišla otevřít, nebylo snad ani pětadvacet, ale z pohledu jejích očí a skleslých ramen bylo zřejmé, že se věk člověka nedá měřit jen podle let v kalendáři.
„Paní Cunninghamová?“
„Dobrý den,“ řekla a její malé bílé ruce vylétly do vzduchu jako dvě holubice. „Nestihla jsem ještě pořádně uklidit.“
„To je v pořádku.“
„A dvě starší děti mají chřipku, takže jsou v pyžamu a…“
„To nevadí, paní Cunninghamová.“ Když při fotografování přichází člověk často do styku s matkami a dětmi, časem se naučí zachovat za každých okolností klid a rozvahu.
Otevřela dveře a já vešel dovnitř.
Obývací pokoj i to, co jsem zahlédl z jídelny, bylo v podstatě pokračováním dvora – minové pole, plné nejrůznějších laciných hraček a levného nábytku. Takového, co se nekupuje na kusy, ale vcelku. Po podlaze byly rozházené časopisy, kusy novin a dětské oblečení.
Ale snad nejhorší ze všeho byl ten odporně zatuchlý, vlhký vzduch – byla v něm cítit promoklá venkovní omítka i oběd, který paní Cunninghamová právě připravovala.
Dvě děti s chřipkou, chlapec a děvče, seděly v rohu dlouhého, špinavého gauče. I na dálku jsem poznal, že jedno z nich by nutně potřebovalo vyměnit plenku. Nejevily žádný zájem ani o mě, ani o mé fotografické vybavení. Upíraly své špinavé obličeje na televizi, jejíž zvuk někdo nastavil skoro na maximum. Zaujatě sledovaly, jak jedna kreslená figurka bije druhou kladivem do hlavy.
„Cindy je ve svém pokoji,“ vysvětlila paní Cunninghamová.
Tmavé vlasy měla svázané do vkusného ohonu. Zbytek jejího robustního těla byl ukrytý pod vybledlou mikinou a tepláky. Na střední škole možná byla hezká a elegantní. Ale od té doby už uběhla celá věčnost.
Vzal jsem do rukou své náčiní a šel jsem za ní krátkou chodbou. Minuli jsme dvě neuklizené ložnice a koupelnu a pak jsme konečně přišli k zavřeným dveřím.
„Už jste někdy viděl někoho takového, jako je Cindy?“
„Myslím že ne, paní Cunninghamová.“
„Víte, je to trochu šokující pohled. Někteří lidé se na ni vůbec nemůžou podívat. Mrknou na ni koutkem oka a hned se zase rychle odvrátí.“
„Nebojte se, zvládnu to.“
„Chci tím jen říct, že se mě nijak nedotkne, když se na ni lidi nechtějí dívat. Kdyby to nebyla moje dcera, asi bych se na ni taky nechtěla koukat, abych byla upřímná.“
„Jsem připravený, paní Cunninghamová.“
Chvíli si mě prohlížela a pak řekla: „Máte děti?“
„Dvě malé holčičky.“
„A jsou obě v pořádku?“
„Ano, měli jsme štěstí.“
Chvíli jsem měl dojem, že snad bude plakat. „Ani nevíte, jak moc velké štěstí.“
Otevřela dveře a vešli jsme do ložnice.
Byl to malý pokoj, vymalovaný jasně růžovou barvou. Nábytek – proutěná dětská kolébka, toaletní stolek i houpací kůň – byl mnohem dražší než zařízení v ostatních částech domu. A vonělo to tu dětským olejem a pudrem značky Johnson.
Paní Cunninghamová mě zavedla ke kolébce a řekla: „Jste připravený?“
„Ano, paní Cunninghamová.“
„Dobře,“ řekla, „tak tady ji máte.“
Nakoukl jsem opatrně do kolébky. První pohled je vždycky nepříjemný a obtížný. Ale nechtěl jsem tu ženu rozrušit, tak jsem se na její miminko usmál, jako by Cindy vypadala úplně stejně jako kterékoli jiné dítě.
Dokonce jsem dal miminku prst na bříško a trochu ho polechtal. „Ahoj, Cindy.“
Když jsem udělal pro svého zvláštního klienta prvních pár zakázek, zašel jsem jednoho dne do knihovny a strávil jsem hodinu tím, že jsem si četl o vrozených vadách. Mezi ty, které každý člověk běžně zná, patří třeba rozštěp patra nebo rtu. Věci, které se dají vyléčit. Odtud jsem se pak propracoval dál, až k zadnímu rozštěpu páteře a kretenismu. A pak…
Až do té doby jsem neměl ani tušení, že existují doslova stovky možností, jak může být malé dítě deformované. Ale jakmile jsem zabředl do takových výrazu, jako achondroplastická zakrslost a nadpočetné chromozomy, přestal jsem číst. Neměl jsem ani ponětí, co ta slova znamenají.
A vůbec jsem nevěděl, jak by se dalo přesně nazvat znetvoření malé Cindy. Měla jen jednu maličkou ruku a ta byla tak krátká, že si holčička svými třemi prsty nedosáhla ani na hrudník. Měla dvě dolní končetiny, ale jen jedno chodidlo se třemi prsty. Ale nejhorší ze všeho byl její obličej – malá štěrbina místo úst, vlastně žádný nos a jen jedno normální oko. To druhé mělo tvar mandle a bylo na správném místě, ale bulva měla děsivou barvu krve.
„Snažíme se nechat si ji tady doma,“ řekla paní Cunninghamová, „ale je s tím hrozně problémů. Druhé dvě děti si z ní pořád dělají legraci a manžel nemůže spát, protože v jednom kuse myslí na to, aby se neudusila, když vlastně nemá žádný nos. A děti ze sousedství se pořád snaží proklouznout dovnitř, aby se na ni mohly podívat.“
Celou dobu, co ta žena mluvila, jsem se díval na ubohou Cindy. Když vidím takové děti, pokaždé v duchu myslím na jednu a tutéž věc. Chtěl bych najít toho, kdo má na starosti svět a přitom dopustí něco tak hrozného, a zakroutit mu krkem.
„Chcete začít?“
„Ano,“ řekl jsem.
Ochotně mi pomohla rozestavit všechno zařízení. Fotografování šlo rychle. Udělal jsem záběry holčičky z různých úhlů včetně několika portrétů. Z nějakého důvodu stál můj klient o portréty nejvíc. Na nich je totiž vidět úplně všechno.
O půl hodiny později jsem byl už zase sbalený a odcházel jsem hlavními dveřmi z domu Cunninghamových.
„Řekněte tomu člověku – tomu panu Byerlymu, který volal –, že si velmi vážíme toho šeku na dva tisíce dolarů, který poslal.“
„Vyřídím mu to, spolehněte se,“ řekl jsem a vyšel ven do deště.
„Promoknete.“
„To nic. Sbohem, paní Cunninghamová.“
Když jsem se vrátil do obchodu, zeptal jsem se Merleho, jestli někdo telefonoval, a on odpověděl, že to nebylo nic důležitého.
„Jak to šlo?“ zeptal se mě.
„Bez problémů,“ řekl jsem.
„Takže máš další přírůstek do těch odporných desek se zrůdami?“ Ukázal rukou směrem ke třem skříňkám, které jsem si koupil před lety na jedné aukci. V horní zásuvce prostřední skříňky byly fotografie a negativy všech znetvořených dětí, které jsem pro Byerlyho pořídil.
„Ještě pořád mi to nepřipadá vůbec k smíchu, Merle.“
„Zrůdné desky?“ Říkal tomu tak už několik týdnů a varoval jsem ho, že se mi to nezdá zrovna moc zábavné.
„Buď se tomu všemu musíš smát, nebo musíš brečet,“ poznamenal.
„To je jen zbabělý útěk. Lidi vždycky řeknou něco nechutného a myslí si, že se tím všeho zbaví a utečou před realitou. Nechci, abys o tom takhle mluvil, jasné, Merle?“
Zaplavil mě najednou takový vztek, že jsem se skoro přestával ovládat.
„No tak, šéfe, uklidni se. Už to neřeknu, slibuju.“
„To doufám.“
Odnesl jsem film s Cindy do temné komory. Zabralo mi celých šest hodin, než jsem ho zpracoval a získal kvalitní fotky.
Ještě než jsem byl s prací hotový, zaklepal Merle na dveře a řekl: „Půjdu teď domů, jo?“
„Tak ahoj zítra,“ řekl jsem za zavřenými dveřmi.
„Mrzí mě, že jsem tě naštval. Víš, s těmi fotkami.“
„Zapomeň na to, Merle. To je v pořádku.“
„Díky. Tak zítra.“
„Dobře.“
Když jsem vyšel z temné komory, za okny už byla tma. Vložil jsem fotografie do obálky se svou zpáteční adresou, sešel dolů po schodech k parkovišti a nasedl do auta.
Byla sychravá, větrná říjnová noc. Vjel jsem na dálnici a zamířil směrem k Mannion Springs, nejbohatší čtvrti ve městě.
Když bylo hezky, sebrali jsme někdy s Mary děti a projížděli jsme se po Mannion Springs, dívali se na všechny ty nádherné domy a nahlas jsme snili o tom, jaké by to bylo žít někde, kde je plno služebných a lokajů.
Myslel jsem na Mary a na to, jak moc ji miluju – tím víc, čím déle jsme spolu. Najednou mě přepadl děsivý, skličující pocit samoty. Vzpomněl jsem si na malou Cindy v proutěné kolébce a chtělo se mi křičet a brečet – ani jsem nevěděl proč.
Dům, kde bydleli Byerlyovi, byla typicky viktoriánská stavba. Všude byly vikýře všech možných tvarů a velikostí. Dům byl obrovský, ale měl daleko méně oken, než by člověk čekal.
Zavolal jsem Byerlymu, než jsem odešel z kanceláře, a tak mě už očekával.
Zaparkoval jsem na široké asfaltové cestě a vystoupil z auta. Ale ještě než jsem došel k verandě, objevil se Byerly ve dveřích, oblečený do tmavého obleku.
Šel jsem k němu a podal mu obálku s fotografiemi,
„Děkuju vám,“ řekl. „Pošlete mi účet?“
„Jistě,“ řekl jsem a chtěl jsem dodat: „To je nejlepší část celé práce – posílat účty,“ ale nebyl to člověk, se kterým byste mohli vtipkovat. A kdybyste ho někdy viděli, poznali byste proč.
Všechno na něm prozrazovalo, že je jedním z těch lidí, kterým se říká aristokrati. Byl hezký, měl štíhlou, atletickou postavu a zdálo se, že si je naprosto jistý vším, co dělá – pokud jste se mu nepodívali do očí. Byl v nich smutek, lítost, vyčerpanost a výraz malého, vyděšeného chlapce.
Při své předešlé návštěvě jsem se náhodou dozvěděl, proč takhle vypadá. Byerly byl mimo dům a otevřela mi služebná. Začali jsme si povídat a ona mi pak všechno řekla – šeptem, samozřejmě, protože Byerlyho manželka byla nahoře a určitě by nebyla ráda, kdyby zaslechla, že se o ní takhle mluví.
Před čtyřmi lety porodila paní Byerlyová své jediné dítě, syna. Rodinný lékař řekl, že ještě nikdy neviděl tak rozsáhlé znetvoření. Chlapec měl hlavu jen o málo větší než jablko a neměl žádné oči ani paže. A vydával zvuky, ze kterých se dělalo špatně i zkušenému doktorovi.
Lékař tenkrát dokonce taktně naznačil, že by bylo možná lepší tomu dítěti vzít život – v zájmu celé rodiny.
Paní Byerlyová se nervově zhroutila a skoro celý rok strávila v psychiatrické léčebně. Nechtěla dovolit, aby její dítě odvezli do ústavu. A tak se o chlapce staral pan Byerly se třemi zdravotními sestrami.
Když se paní Byerlyová vrátila z nemocnice, všichni předstírali, že je úplně v pořádku a zdravá. Ale pak jednoho dne přiměla svého manžela, aby mě zaměstnal. Chtěla, abych pro ni fotografoval znetvořené děti. Zdálo se, že jí dodává odvahu k životu vědomí, že není se svým synem sama, koho postihla tak strašná rána.
Vedla ji k tomu asi podobná pohnutka, jako když lidé vysílají signály do vesmíru v naději, že je někdo uslyší a dá jim vědět, že nejsou na světě sami.
Když mi služebná tohle všechno pověděla, začal jsem paní Byerlyovou chápat a nepřipadal jsem si při fotografování už tak trapně. Její manžel měl osobního lékaře, který mu dal tipy na zmrzačené děti, Byerly zavolal jejich matkám a nabídl jim slušnou sumu peněz… A pak jsem tam šel já a fotografoval…
Teď jsem se právě chystal otočit a odejít z verandy, když Byerly řekl: „Slyšel jsem, že jste tady asi před dvěma týdny mluvil s jednou ze služebných.“
„Ano.“
„Byl bych rád, kdybyste to už nikdy nedělal. Mojí ženě je nepříjemné, když se o našich soukromých záležitostech mluví na veřejnosti.“
Z jeho hlasu bylo zřejmé, že je velmi rozzlobený. Ale nemohl jsem mu to mít za zlé. Taky bych nechtěl, aby si lidi něco šeptali o mně a mojí manželce.
„Promiňte, pane Byerly. Neměl jsem to dělat.“
„Moje žena si toho vytrpěla už dost.“ Hněv ho pomalu opouštěl. „Myslím, že až příliš.“
V tu chvíli k nám dolehl z prvního patra dětský křik.
Dětský – a přesto nedětský – dusivý, žalostný křik, ze kterého mě zamrazilo v zádech.
„Dobrou noc,“ řekl.
Zavřel rychle dveře a nechal mě venku napospas větru, dešti a temné noci.
Sešel jsem pomalu po širokých schodech dolů k autu, nasedl dovnitř a jel rovnou domů.
Jakmile jsem otevřel dveře našeho bytu, políbil jsem svou manželku, vzal ji za ruku a vedl ji nahoru k pokoji, který patřil našim dvěma holčičkám.
Stáli jsme ve dveřích a dívali se na Jenny a Sáru. Spaly.
Každá z nich vlastnila dvě oči, dvě ruce a dvě nohy. A obě dvě uměly projevit svou radost, úžas i lásku.
Vzal jsem svou ženu pevně do náruče a cítil jsem skoro závratnou vděčnost za to, že je naše malá rodina zdravá.
Až teprve mnohem později, když moje žena spala vedle mě na posteli – teprve pak jsem znovu přemýšlel o paní Byerlyové a jejích fotografiích v ložnici toho ponurého viktoriánského domu. Myslel jsem na tu ubohou ženu, která je tam sama se svým dítětem a zoufale se snaží pochopit něco, co ve skutečnosti nedává vůbec žádný smysl.
DOMEČKY PRO SKŘÍTKY

Midori Snyderová
Midori Snyderová, dcera francouzského básníka a americké badatelky, zabývající se asijskými jazyky, vyrostla ve Spojených státech a v Africe. Studovala africkou mytologii a jazyky ve Wisconsinu. Je velmi dobrá vypravěčka, což je vidět hlavně na jejích románech, jako New Moon (Nový Měsíc), Belden’s Fire (Beldenův oheň) a v nejnovějším z nich, Hannah’s Garden (Hanina zahrada), na kterém spolupracovala s britským malířem Brianem Proudem.
V současné době bydlí Snyderová se svým manželem a dvěma dětmi v Milwaukee ve Wisconsinu. Následující něžná povídka o dospívání pochází z nezvyklého zdroje. Vyšla v šedesátém čtvrtém čísle časopisu Mothering (časopis o výchově dětí).
T. W.
Když mi bylo dvanáct, rozčilovalo mě úplně všechno. Ráno jsem se budila s trpkou příchutí kyselých zelených jablek na jazyku. Každé slovo, které jsem pronesla, bylo úsečné, a věčně jsem měla špatnou náladu.
S každým jsem se hádala. Obvykle to začalo už u snídaně, protože moje mladší sestra Bridget pořád nepřítomně kopala do nohy u stolu.
„No koukni se na to,“ zabručela jsem jednoho dne. Rozčílilo mě, že se tváří zasněně a přitom jí ze lžíce ukapává mléko.
„Dej mi pokoj,“ odsekla.
„Ty jsi ale čuně,“ ušklíbla jsem se pohrdavě.
„Mami!“
Matka se otočila od kuchyňské linky. V ruce měla nůž zamaštěný od arašídového másla. V druhé ruce držela krajíček chleba. Zamračila se a vyčítavě se na mě podívala. „Přestaň ji otravovat, Jeanie. Přijdeš pozdě do školy.“
Cítila jsem, že rudnu. Zamračeně jsem popadla knihy, vyřítila jsem se z kuchyně a práskla za sebou dveřmi.
Cestou do školy jsem přemýšlela, proč jsem pořád tak nespokojená. Když je někomu dvanáct, je to hrůza. Na většinu věcí, které mě kdysi bavily, jsem už moc velká. Plyšová zvířátka a panenky leží zaprášené v horní poličce knihovny. Občas, když se mi po nich zasteskne, jsem ochotná si hrát s Bridget, kterou to pořád ještě baví. Jenže to je málokdy. Hned poté, co Susan, moje nejlepší kamarádka, dostala první podprsenku, jsem došla k závěru, že s panenkami si hrají jen děti.
A to byla další věc, která mě trápila. Ačkoli jsem měla pořád ještě plochý hrudník, věděla jsem jistě, že jednou z něj něco bude. Chtěla jsem podprsenku. Na holeních a v podpaží jsem měla jemné zlaté chloupky a chtěla jsem si je holit. Připadalo mi, že mám malé oči, a chtěla jsem se malovat. Některé matčiny přítelkyně mě pošťuchovaly a mrkaly na mě. „Už máš měsíčky?“ vyzvídaly a já jsem vždycky zrudla rozpaky. Už jsem nebyla dítě a toužila jsem být dospělá. Ve dvanácti je člověk už blízko, hrozně blízko – jenže rodiče byli toho názoru, že to ještě není dost blízko.
Všechno se začalo měnit v sobotu po Velikonocích. Po dlouhé zimě začalo slunce konečně pořádně hřát a venku se oteplilo. Seděla jsem v kuchyni a dohadovala se s rodiči.
„Proč se nemůžu malovat? Susan to její maminka dovolí. Minulý týden šla namalovaná i do kostela. A co máte proti tomu, abych si holila nohy? Vždyť to takhle vypadá hrozně. Všechny holky –“
Zarazila jsem se, protože otec se zamračil.
Obrátil oči v sloup a podíval se na matku. Stála u dřezu a klidně umývala dvě jablka. Na stole vedle ní ležely na sobě dva chleby se sýrem. Viděla jsem, že se trošičku usmívá.
„Vezmi si svetr, Jeanie,“ řekla klidně. „Chci, abys se mnou jela na Fairy’s Bluff.“
„Tati,“ žadonila jsem, rozzlobená, že mému výbuchu nevěnují sebemenší pozornost. Otec vstal s rukama v kapsách od stolu. Postavil se vedle matky a netrpělivě se na ni podíval. Na chvíli mi poskočilo srdce. Jistě chce, aby něco řekla, napadlo mě.
Ohlédla se. Měla přivřené oči a netečně se usmívala. Otec pokrčil rameny a letmo ji pohladil po tváři. Moje naděje pohasly, když jsem viděla, jak se na sebe beze slova podívali. Když vycházel ven z kuchyně, pohladil mě po vlasech a pak si začal tiše pískat. Zůstala jsem v kuchyni sama s matkou.
„Nikam nechci,“ řekla jsem mrzutě.
„Nemáš na vybranou.“
„Tak jeď s Bridget,“ zkusila jsem nabídnout jako náhradu mladší sestřičku.
Matka zavrtěla hlavou a dál balila jídlo. „Je ještě moc malá. Vyndej termosky. Chceš čaj, nebo šťávu?“ zeptala se a otočila se ke mně.
Odvrátila jsem se, aby neviděla, jak mě překvapilo, že si můžu vybrat.
„Čaj,“ vyhrkla jsem. Znělo mi to dospěleji než šťáva.
„Voda se už vaří,“ odvětila živě. „Udělej čaj a do termosek dej trochu mléka, než ho tam naliješ.“ Do každé tašky dala jeden chleba, jablko, kousek koláče a rozkrojenou mrkev.
„Vyjedu s autem a počkám na tebe před domem,“ řekla a vzala jídlo a dva kbelíky, které stály u dveří.
Zůstala jsem v kuchyni sama. Do termosek jsem nalila mléko a jantarově zlatý čaj. Nešťastně jsem si povzdychla. Nikdy nedostanu to, co chci, pomyslela jsem si. Vztekle jsem na termosky našroubovala kalíšky a přitom jsem si vzpomněla, jak se Susan v kostele otočila a zamávala mi. Rty měla růžově namalované. Uprostřed kázání si nedbale popotáhla spadlé ramínko od podprsenky. Já jsem se zatím se zaťatými zuby dívala do barevných kostelních oken.
Matka na mě čekala v autě, jeden loket vystrčený z otevřeného okénka. Na hlavě měla šálu se vzorem zeleného břečťanu. Vždycky se mi líbilo, když si matka vzala tuhle šálu na hlavu. Když jsem byla malá, připadalo mi, jako by měla na tmavých vlasech posazenou pohádkovou korunu z listů.
Vklouzla jsem na přední sedadlo vedle ní a vyjely jsme. Jak domy a obchody mizely a místo nich se objevily farmy a pole, můj hněv se pomalu vytrácel. Zvědavě jsem si matku prohlížela a pokoušela se v její tváři najít nějaké rysy, které bych jako dospělá mohla mít.
Měla čistý energický profil. Nad inteligentníma očima se klenulo hladké vysoké čelo. Malinko ohnutý nos – následek zranění, které utrpěla v dětství – dodával její tváři na zajímavosti. Velmi často se usmívala. Tmavé vlasy jí vyklouzly zpod šály a kroutily se kolem spánků. Měla hezkou pevnou postavu se širokými boky. Dívala jsem se na její svalnaté paže a energické ruce, kterými svírala volant.
Mohla jsem v té chvíli být šťastnější, nebýt toho, že jsem se stále ještě zlobila. Matka jezdila na Fairy’s Bluff každé jaro, byl to takový její rituál. Podél cest sbírala divoký chřest a v temném lese na útesu houby, hlavně smrže. Strávila tam vždycky celý den a oběd si brala s sebou. Když se vrátila domů, sedla si na židli, unavená, ale spokojená, a oči jí zářily. Zula se a z ponožek si smetla kousíčky hlíny. Ze šatů byla cítit vůně lesa.
Jela jsem s ní poprvé už před rokem. Když jsem si na to teď vzpomněla, uvědomila jsem si, že jsem musela být pěkně protivná. Za chvíli jsem byla unavená, stěžovala jsem si, že pořád jen chodíme, na houby jsem šlapala, místo abych je sbírala, a fňukala jsem, když se mi do chleba dostala hlína. Matka se snažila být trpělivá, jenže odpoledne už z toho byla otrávená a mluvila se mnou velmi přísně. Hodila kbelíky na zadní sedadlo, takže se houby rozlétly po podlaze. Celou cestu domů měla pevně semknuté rty a jela rychleji než jindy. Otec vyšel před dům a tázavě se na nás podíval. Bridget se ho držela za ruku a lízala zmrzlinu.
„Moc brzy,“ řekla mu a mně bylo jasné, že nemluví o houbách ani o asparágusu, ale o mně.
No, letos to bude jiné, pomyslela jsem si, když jsem v dálce spatřila obrysy Fairy’s Bluff. Letos jsem přece už starší, říkala jsem si a narovnala jsem se. Všimla jsem si, jak se na mě matka podívala, a uvažovala jsem, proč se usmívá.
Dopoledne jsme podél cest, vinoucích se kolem útesu, sbíraly čerstvé výhonky chřestu. Matka věděla, kde se mezi suchou loňskou trávou chřest schovává. Když jsem se prodírala hustou zcuchanou trávou a hledala špičaté hlavičky, cítila jsem, jak mě slunce pálí do zad. Našla jsem malý kousek zelené trávy a sklonila jsem se až k zemi. Ucítila jsem vůni zaprášené trávy, na kterou pražilo slunce. Po stéblech lezl černý roháč, a když jsem odřezávala zelený výhonek, bojovně proti mně zvedl kusadla.
„Ať tam taky nějaký necháš,“ zavolala na mě matka. Stála o kus dál u cesty. „Musí nám tu něco zbýt na příští rok.“
S očima blízko u země, ukrytá za ostružiním a vysokou trávou, jsem upřeně pozorovala zelené chřestové výhonky. Vyrůstaly z tvrdé půdy a připadaly mi jako hlídky na stráži. Na konci každého stonku byly pevně svinuté tmavě zelené lístky, které v lesním podrostu vybledly, takže měly světle hnědou barvu. Uřízla jsem výhonky a přitom jsem na zádech cítila hřejivé sluneční paprsky a poslouchala jsem, jak kolem bzučí mouchy.
Už bylo skoro poledne, když ke mně přišla matka s kbelíkem plným zelených výhonků. Na tváři se jí usadil měkký výraz. Přes čelo měla špinavou šmouhu a na krku kapičky potu. Vypadalo to, jako by jí hrdlo zdobil náhrdelník z krůpějí rosy.
I když jsem měla hrozný hlad i žízeň, nechtěla jsem to dát najevo.
„Pojď. Teď půjdeme do lesa,“ řekla, vzala můj poloprázdný kbelík a vysypala výhonky do přenosné lednice, která stála v autě. Postavila prázdné kbelíky na zem, sáhla pro tašky s jídlem, podala mi termosky a zamířila do lesa.
Šla jsem za ní a mhouřila jsem oči proti jasnému polednímu slunci. Na kraji lesa se zastavila, napůl již ve stínu stromů. Viděla jsem, jak se pomalu nadechla. Zavřela oči. Když vydechovala, pootevřela rty. Pak jí sklouzla šála z vlasů a ona vešla do lesa. Zahalilo ji bledé zelené šero.
Na kraji stinného lesa jsem zaváhala a nadechla jsem se. Ucítila jsem sytou, tajemnou vůni. Rozeznala jsem pach ztrouchnivělých stromů, vlhké hlíny a smůly. Do úst mi vnikla hutná vůně země. Vydechla jsem, a když mi na holé ruce a bílou košili dopadly bledé zelené stíny, naplnila mě posvátná úcta. V tlumeném tichu lesa jsem viděla, jak se matka naklání ke staré borovici, která ji letitými větvemi na přivítanou hladí po ramenou. Vlasy jí volně spadaly podél tváří a vlhké kadeře se jí lepily na hrdlo. Pohlédla na mě a v očích se jí odrazily zatoulané sluneční paprsky, takže v zeleném šeru to vypadalo, jako by se jí zatřpytily oči.
„Pojď sem, Jeanie, koukni,“ zavolala a její hlas zněl jako hudba.
Téměř opatrně jsem se přiblížila. Matku halilo lesní šero a dodávalo jí vzhled zelené víly, která se pod borovým jehličím zrovna probudila ze zimního spánku. Klečela u úpatí staré pokroucené borovice. Vlnité vlasy měla plné jehličí a na rameni jí uvízly cáry lepkavé bílé pavučiny. Dlaní přidržovala růžový kvítek střevičníku, rostoucího ve stínu starého stromu. Tmavě růžový kalíšek květu ozdobený dvěma bleděrůžovými křidélky připomínal na bezvýrazné hnědi lesní půdy pohádkovou orchidej.
„Jé,“ vykřikla jsem a klekla si, abych si kvítek mohla prohlédnout. „To je krása.“ Lehounce jsem se dotkla zelených lístků a růžový kvítek na tenkém stonku se zachvěl.
„Je dost vzácný,“ dodala matka potichu. Seděla na bobku a ruce měla položené na stehnech. Něžně se dotkla mého ramene a já se k ní obrátila. Usmála se na mě. „Když se zlobíš, máš zrovna takovéhle tváře.“
Vykulila jsem oči a pak jsem se zamračila. „Takhle červené?“
„Takhle hezky červené,“ odpověděla a vstala. „Pojď,“ řekla, „než se najíme, chci ještě nasbírat pár smržů.“
Matka tiše kráčela lesem a s láskou se dotýkala hrubé smolnaté kůry stromů. Když odhrnula suché jehličí, objevily se pestré špičaté kloboučky smržů.
V tichu lesa jsem uvažovala o své touze být dospělá. Doma v kuchyni bylo všechno tak jasné, tady v lese jsem si však připadala zmatená. Život, který ležel přede mnou, mě zároveň děsil i vzrušoval. Pocity ve mně kypěly jako horká míza a trpkou příchuť hněvu přehlušila pronikavá vůně borovic a zetlelého listí. Byla to vůně, která slibovala, že staré se znovu probudí a poroste, byla to chuť, jež se zjevila jako předzvěst budoucnosti, po které jsem tak prahla.
Hlavou se mi honily myšlenky, které jsem jen zpola chápala, a když jsem se sehnula, abych sebrala houbu, najednou jsem se nesměle zarazila. Houba byla krásně hnědá se širokým zašpičatělým kloboukem, úhledně posazeným na štíhlé noze. Dívala jsem se na ni a ruku jsem nechala nataženou. Pak jsem rozpačitě pohlédla na matku. Jemnými prsty, tak, aby nerozmáčkla nožičku, utrhla houbu. Zvedla ji proti světlu a obdivně si ji prohlédla. Pak se na mě usmála a položila houbu do košíku k ostatním. Natáhla jsem se a utrhla jsem tu svou.
Nožička byla na dotek hladká a pružná. Ucítila jsem jemnou vlhkou vůni. V prasklinách na kloboučku se zachytily kousíčky hlíny. V jedné se dokonce krčil bílý pavouk. Velmi opatrně jsem si ho nabrala na prst a položila ho na zem.
„U támhletěch skal je hezká mýtinka, můžeme se najíst tam,“ řekla matka a ukázala na místo přímo za borovicemi. Mezi stromy probleskovalo slunce a ozařovalo skupinu balvanů. Na odvrácené straně byl jejich hrbolatý povrch pokryt třpytivým mechem, který vypadal jako hebký samet.
Nohy mě bolely a uvědomila jsem si, že mi kručí v břiše. Opatrně jsem položila houbu do košíku a zamířila jsem s matkou k balvanům.
Sedla si do stínu, ačkoli tam svítilo sluníčko. Na obličej jí stále dopadalo tlumené zelené lesní světlo. Usadila jsem se vedle ní a pozorovala, jak rozbaluje chleby a jeden mi podává. Prsty měla špinavé od hlíny a trochu jí zůstalo i na mém chlebu. Pokrčila jsem rameny, vzala jsem si ho a začala jíst, aniž jsem se vůbec pokusila hlínu smést.
Chvíli jsme jedly beze slova. Potom jsem ztratila trpělivost, „Mami,“ ozvala jsem se a snažila se, aby to neznělo prosebně, „proč se nemůžu malovat jako Susan? Co je na tom špatného?“
Matka přivřela oči a zklamaně stáhla ústa. Odložila chleba a potřásla hlavou. „Jeanie,“ řekla, „proč se ptáš na takovou malichernost?“
Zamračila jsem se. Její odpověď mě zmátla.
Zvedla ke mně oči. „Pamatuješ, jak jsme stavěly domečky pro skřítky, když jsi byla menší?“
I když jsem se zlobila, při té vzpomínce jsem se usmála. „Jo, řekla jsi Bridget a mně, že skřítci bydlí mezi propletenými kořeny velkých starých stromů. Dělaly jsme tam chodbičky, aby to tam vypadalo jako v domečku.“
„A pak jste dovnitř daly kamínky a žaludy jako stoly a židle,“ zasmála se matka.
„A z mechu jsme dělaly koberečky.“ Pak jsem dodala: „Byla to prima zábava.“
„Tys tomu věřila, viď?“ zeptala se matka.
Pocítila jsem, jak se mi srdce sevřelo bolestným smutkem, a pokrčila jsem rameny. Co to má co společného s dneškem? Jsem už skoro dospělá, ne? Přece tomu nemůžu věřit pořád. „Asi jo,“ odpověděla jsem kysele.
„A teď už tomu nevěříš?“ zašeptala matka.
Vzhlédla jsem k ní a přemohl mě strach. V matně třpytivém zeleném světle, s lístky a větvičkami v rozcuchaných vlasech mi připadala jako cizí člověk. Sluneční světlo se jí ostře odráželo v očích. Svítily jako oči zvířete, když se v noci podívá do rozsvícených reflektorů. Košili měla u krku rozepnutou a mezi ňadra jí stékaly potůčky potu, které za sebou na zaprášené kůži kreslily cestičky. Kolem límce se jí odráželo zelenavé lesní světlo a vypadalo jako mech.
Zajela rukou do kypré hlíny kolem kamenů, něco vytáhla a držela to v sevřené pěsti. Když rozevřela dlaň, spatřila jsem drobnou cibulku s malým chomáčkem jemných kořínků.
„Jeanie, kouzlo nezmizí, když dospějeme,“ řekla něžně, „to my sami se ho vzdáváme. Vždycky zůstane uvnitř, v nás, záleží jen na tom, jestli ho chceme vidět.“
Dívala jsem se jí do dlaně a spatřila jsem, jak z hnědé cibulky vyrazil tenký zelený stonek. Rostl před mýma očima a prodral se tenounkou slupkou v horlivé snaze dostat se ke slunci.
Matka opatrně pročísla prsty kořínky, vrátila cibulku zpátky do země a zakryla ji hlínou. Zelený stonek rostl dál a jeho lístky se rozvíjely jako praporky.
Užasle jsem se na rostlinku dívala. Pak jsem pohlédla na matku, která mě pobaveně pozorovala. „Jak jsi to udělala?“
„Jeanie, ptej se na víc – na sebe a svět kolem sebe,“ řekla matka naléhavě. „Zjistíš, že kolem je spousta tajemství. Porostou spolu s tebou. A jestli je necháš, změní se v něco silnějšího a něžnějšího.“ Povzdechla si a odhrnula si vlasy z čela. „Můžeš mít podprsenku a za nějakou dobu se budeš i malovat a holit si nohy, i když si myslím, že nakonec budeš tyhle věci nenávidět stejně, jako po nich teď toužíš. Nezapomeň na to, co tě dělá opravdu zvláštní a jedinečnou.“ Pohladila mě rukou po tváři. Pokožka mi hořela. „Honem, dojez ten chleba. Musíme toho ještě spoustu nasbírat.“
Zbytek odpoledne uběhl, jako bych se projížděla po hladině klidného jezera. Chodila jsem sem a tam a poslouchala, jak v listí šeptá vítr, jak tiše bzučí hmyz a v houští šelestí malá zvířátka. Zavrkala lesní holubice a z jiného stromu se ozval její druh. Významně jsem se usmála. I když jsem pořád chtěla být dospělá, matka mě obdarovala nádhernou vidinou. Slyšela jsem, jak se moje touhy odrážejí v probouzejícím se lese.
Stejně jako malá cibulka, kterou matka vytáhla z hlíny, měla jsem i já kořínky pevně zapuštěné v zemi, kořínky, které rostly stále hlouběji, aby našly dost výživy. Spolu s jasnou korouhví mládí, která si razila cestu hlínou, s toužebným přáním být svěží a krásná jako střevičník, mě nějaká síla jakoby stahovala dolů, a osvítil mě nový druh poznání. Jak mi matka ukázala, síla a krása té květiny nejsou v její nádheře, ale v pevném jádře, ukrytém pod zemí. Naslouchala jsem kořenům, které mnou probíhaly, a slyšela jsem tichou píseň přírody o starém příběhu, který mě se světem přírody spojuje. Nemusím obětovat zázrak dětství nablýskané parádě dospělosti. Jako dítě jsem stavěla kouzelné domečky pro skřítky, jako dospělá se stanu příbytkem kouzla, kde za každými dveřmi, které otevřu, čeká další tajemství.
Vrátily jsme se až za soumraku, právě když se slunce začalo sklánět za koruny stromů. Otec na nás čekal u dveří a vedle něj stála moje sestřička Bridget. Jednu ponožku měla na noze a druhou držela v ruce. Otec nejdřív pohlédl na matku a potom na mě. Spatřila jsem, jak chápavě přikývl a povzdechl si. Když jsem se ráno dožadovala vymožeností dospělosti, nijak to na něj nezapůsobilo. Během dne, který jsem strávila s matkou, se však se mnou udála změna. Poznal to, nesměle se na mě usmál a povzbudivě mě poklepal po rameni.
STROM ŽIVOTA, KNIHA SMRTI
Grania Davisová
Tree of Life, Book of Death (Strom života, kniha smrti) je fascinující povídka, ve které se mísí historie s kouzly a židovským folklórem. Povídka zvláštním způsobem připomíná pohádku Hanse Christiana Andersena Sněhová královna. Andersenova pohádka se odehrává v Severním království ledu a sněhu. Tahle povídka se odehrává ve válkou zmítaných Karpatech mezi Ukrajinou a Polskem.
Grania Davisová žije v Kalifornii. Je autorkou mnoha knížek pro děti, například Moonbird (Měsíční pták), The Rainbow Annals (Duhová kronika) a spolu s Avramem Davidsonem napsali povídku Marco Polo and the Sleeping Beauty (Marco Polo a Šípková Růženka). Následující povídka je přetištěna z březnového čísla časopisu F& SF.
T. W.
V té vesnici přebývala smrt. Vesnička se rozkládala na úpatí skalnatých polí v Karpatech mezi Polskem a Ukrajinou. Trpěla nekonečnými vlnami bojujících armád, které se přes ni přelévaly tam a zase zpět. Stala se místem odpočinku zlostných, zlatovlasých slovanských vojáků, kteří se snažili odreagovat tím, že zabíjeli Židy a znásilňovali jejich černovlasé ženy. Židé, kteří v této vesnici přežili, měli po mnoha generacích postižených takovými válečnými pohromami také zlaté vlasy.
Potom Habsburkové vydali dekret, kterým povolovali Židům zabydlet se v bezpečných a bohatých ohrazených městech. Tolerantní Habsburky ovlivnila legenda o princezně, která založila Prahu. Dovolila Židům, aby se usídlili mezi prastarými zdmi jejího hradu, a tím se do města nastěhovalo také štěstí. Zlatovlasí Židé z karpatské vesnice uvítali habsburský dekret a chválili jeho moudrost.
Sbalili si všechen svůj majetek, naložili skrovnou zeleninu z kamenitých zahrádek a připravili se na přesídlení do rušného slovanského tržního města Gidlov.
Jenom jedna zlatovlasá Židovka nebalila a nepřipravovala se na odchod. Očekávala narození děťátka. Jmenovala se Schulka. Ležela vzadu na voze a hladila si svoje obrovské břicho. Porodní bába běhala sem a tam mezi balením vlastních věcí a kontrolováním improvizovaného porodního vozu. Schulčina sestra spěšně balila její věci společně se svými vlastními.
Potom se celá vesnice vydala na pouť jako karavana. Kvůli bezpečnosti cestovali po kamenitých cestách společně. Zrovna před tím, než se vůz tažený koníkem vydal na cestu, Schulka porodila. Porodní bába přivedla na svět zdravá křičící dvojčátka – holčičky. Obě dvě měly na hlavě korunu ze zlatých vlásků a malé mateřské znaménko barvy i tvaru kapky krve na šíji.
Schulka spokojeně ležela na voze. Pojmenovala dvojčátka Chava a Eva. Říkala, že budou v bohatém, ohrazeném městě žít jako princezny. Pak Schulka znovu hluboce vzdychla – a zemřela v kaluži krve.
Její sestra se s pláčem ujala miminek. Vyšila jim jména na noční košilky, aby se nemohla poplést. Bylo její milou povinností vyplnit poslední sestřino přání. Krmili dvojčata kozím mlékem a medem, dokud se vůz na noc nezastavil ve venkovském městečku. Tam našli mohutnou venkovanku, které právě zemřela dceruška na horečku. Najali ji na noc jako kojnou. Jak noc postupovala, Chaviny i Eviny rty se přisály na ňadra cizí, zrzavé venkovanky v neznámém městě.
„Jsou to podivné cesty osudu,“ myslela si Schulčina starší sestra Tamarka a utírala si baculaté tváře cípem šátku. „Ale díky Bohu, sladké princezny naší Schulky budou žít.“
Vesničanka se ale ze smrti svého jediného dítěte pomátla. Ve své pološíleně mysli uslyšela v noci hlas Svaté Matky. Ten hlas šeptal, že duše její zemřelé holčičky vstoupila do tělíčka Evy. Musí tedy být zachráněna a pokřtěna ve svatém kostele. A tak zrzavá vesničanka Maria schovala Evu v noci do chatrče v lese.
Ráno plačící vesničanka řekla Tamarce, že v noci vlezl do domu jednooký cikán a malou Evu ukradl. Maria vykládala, jak jednookého cikána honila v lese, ale on se pohyboval tiše jako kočka a ve tmě uprchl. Zničená Tamarka plakala nad osudem ubohé Evy spolu s proradnou vesničankou. Maria slíbila, že bude nadále pátrat po zlatovlasém dítěti s červeným mateřským znaménkem ve tvaru kapky krve na šíji.
Malou Chavu dali do péče mladé sestřenice Leah, která se mohla postarat ještě o jedno dítě navíc, o dvě však už ne. Pak se karavana Židů vydala na další cestu z prostého městečka, kde ze střech vyrůstal plevel a na komínech hnízdili čápi.
„Trhá mi to srdce,“ řekla Tamarka Leah, když vůz zamířil na zaprášenou cestu jen s Chavou, zbývajícím dvojčetem. Zarmoucené ženy si nevšimly mohutné zrzavé vesničanky, která proklouzla do lesa, aby se vrátila pro Evu.
Vesničtí Židé dorazili do města Gidlov. Bylo to pěkné slovanské město na cestě mezi Polskem a Ukrajinou. Usadili se na východní straně města. Vystavěli domy a krámky a na náměstí uprostřed své osady si postavili velikou synagogu. Byla velká jako ostatní kostely. Postavili ji jako dík svému Bohu za šťastný osud, kterého se dočkali. Velká synagoga města Gidlov měla stěny i strop bohatě vyzdobené drobnými barevnými malbami, okna oslňovala barevnými skly a vkládanými kousky těžkého zlata a stříbra.
Náhrobní kameny porostlé mechem se kupily podle zadní zdi. Nádhera a pověst chrámu přitahovaly učence zdaleka. Dokonce i podivného tajuplného rabína z Moskvy.
V Gidlovu rostla a vzkvétala i Chava. Její zlaté vlasy plály, když kráčela mezi rozpadajícími se šedivými budovami pod šedou oblohou, ze které padal drobný déšť. Už jako mladá dívka projevila talent pro básně i malování a brzy se stala známou jako básnířka a malířka. Řekla, že se nechce vdávat, a její rodina ji do toho nenutila. Měla totiž tutéž křehkou postavu jako její matka, která zemřela při porodu.
Chava s otcem se stravovali společně s rodinou Tamarky. Chavin otec spolu s jejím strýcem společně řídili nákladní povozy a dopravovali zboží pro velkoobchodníky. Chava trávila čas u svého malířského stojanu a pomáhala tetě s prací v rušném dvoře.
Stále však měla pocit, že jí něco schází – nebo někdo schází. Chava znala příběh o tom, jak jí jednooký cikán ukradl sestru. Často navštěvovala cikánské trhy a stále doufala, že mezi snědými cikánskými obličeji spatří křehkou zlatovlasou dívku.
Jednoho deštivého jarního dne, zrovna když jabloně nasazovaly na plody, přijel do Gidlova cikánský cirkus ze sousedního Hunsu. Cikáni si rozložili stany a boudy na palouku za městskými hradbami. Každý v Gidlovu byl z cikánského cirkusu vzrušený. Všichni obyvatelé včetně Židů se shlukovali a poslouchali jejich divoké písničky a pozorovali obratné žongléry. Oba světy se prolínaly v cikánském táboře, navzájem si prodávali či vyměňovali kožešinové čepice a kožené boty, vyšívané plstěné pláštěnky, jantarové korálky, ikony a domácí zboží stejně jako ostrý horký guláš.
Chava si přinesla na trh skicák. Ráda malovala orientální cikánské obličeje. Byly tak exotické jako pohádky z Egypta nebo Indie. Zastavila se, aby si načrtla starého věštce s bílou opičkou, které chyběl ocas. Seděla mu na rameni. Věštec mžoural do své jantarové koule. Po chvíli si uvědomil dívčinu přítomnost a otočil se k ní. V tu chvíli Chava zahlédla, že má jen jedno oko, a tiše vykřikla.
Jednooký cikán jí pokynul, aby přistoupila blíž. „Neboj se,“ řekl s úsměvem, při kterém bylo vidět chybějící zuby. „Jsem jenom starý šedivý blázen bez oka a moje divoká přítelkyně je jen stará bílá opička bez ocasu. Neublížíme ti… ale můžeme ti říct, co zaplní to prázdné místo ve tvém srdci.“
„Ty a tvoji lidé už jste mi kdysi ublížili – to vy můžete za to prázdné místo v mém srdci,“ odpověděla Chava.
„Já ti ublížil… jaká křivda… nikdy neublížím…?“ koktal zmateně starý cikán. „To je bláznovství. Pojď blíž, no jen pojď. Moje blechy slibují, že na tebe nenaskáčou… ačkoliv nikdy nemůžeš důvěřovat cikánským blechám. Pojď a podívej se do jantarové koule… bude tě to stát jenom úsměv… a podívej se, co tam všechno uvidíš.“ Stařík se podrbal na zarostlém hrudníku, kde ho zrovna kousaly blechy.
„Kde je moje dvojče?“ dožadovala se Chava. „Ukradl ji jednooký cikán, zrovna když jsme se narodily.“
„A ty si myslíš, že jsem to byl já?“ smál se cikán a jeho jediné oko se blýskalo. „Já že bych hledal ukřičené mrňavé dítě? Ne, díky. Mám dost starostí se svojí opičkou… a svými blechami.“ Podrbal se na zádech a opice udělala stejný pohyb. „Omlouvám se za toho nevychovaného cikána, který provedl takovou neodpustitelnou věc. Mezi námi, chtěl velké výkupné?“
„Nikdo žádné výkupné nikdy nežádal,“ řekla Chava.
„Ty si myslíš, že krademe děti z lásky nebo z dobročinnosti?“ zeptal se starý cikán a poškrábal se ve vlasech. Opice přesně napodobovala jeho pohyby. „Proč by ji kradl, kdyby nechtěl výkupné? Je hrozně obtížné prodat tak malé dítě. Protože potřebuje pořád nějakou péči a na práci je příliš malé. Moje prohnaná cikánská duše v tom cítí nějakou všivárnu… Pojď, podíváme se do jantarové koule.“ Bílá opička natáhla drobnou tlapku a zvala Chavu dál.
Klekla si tedy na přikrývku položenou na zemi čelem k cikánovi a jeho jantarové kouli. Věštec se do jasné koule upřeně díval. Hladil ji svými snědými prsty, jako by ji přemlouval, aby vydala svoje tajemství. Pak zavřel svoje jediné oko.
„Ah,“ řekl. „Aha!“
„Co?“ vykřikla Chava.
„Ty blechy,“ odpověděl cikán. „Koušou mě ve slabinách! No, vidím zrzavou venkovanku, která nese mimino do lesa. Kdo je to? Jak se sem dostala?“ Bezocasá opička si zuřivě škrábala slabiny.
„Byla to kojná, kterou najala moje teta… v tu noc, kdy umřela moje matka… v tu noc, kdy ukradli moji sestru.“
„Aha! Už mě zase koušou na uchu!“ Opice si zuřivě drbala uši. Starý cikán opět otevřel oko a upřeně se zadíval do jantarové koule. „To je ono. Tvoje sestra stále žije. Ta zlodějská kojná ví, kde ji hledat. Ale musíš si pospíšit, princezno – protože tvoje sestra je ve velkém nebezpečí!“ Bílá opice zaječela a zuřivě začala skákat nahoru a dolů.

Chava doma vyprávěla o tom, co jí řekl starý cikán. Teta Tamarka spustila hysterický křik a otec se rozlítil. „Dýka se mi obrací v srdci! Hezká mladá slečna jako ty se nesmí sama potulovat po takových místech – nebo zmizíš taky,“ naříkala Tamarka. Míchala přitom v zakouřené kuchyni herynky s kyselou omáčkou a vařenými brambory. Potom postavila mísu na dřevěný stůl.
Chava pomáhala tetě nakrájet tmavý chléb a makový závin. Pak popohnala mladší bratrance a sestřenice ke stolu. Neodpověděla, protože nebylo co. Otec si nalil hrnek horkého čaje. „Tvůj úkol je zůstávat doma a pomáhat tetě v kuchyni,“ huboval. „Tohle není žádný grandhotel.“
Chava tiše přikývla a rodina začala mluvit o jiných problémech, hlavně o zanícené noze jejich nejsilnějšího tažného koně. Koně byli jejich živobytí – a byli daleko důležitější než nějaká zatoulaná dcera.
Chava se ale v duchu stále o svou sestru obávala. Po celou noc i následující den přemýšlela o Karpatech, kde sestru ukradli. Je její dvojče opravdu ve velikém nebezpečí? A jak by ji mohla samotná Chava najít a zachránit?
Pak si vzpomněla na houbaře. Byla to skupina mladých lidí, kteří chodívali do hor, když se na jaře rozpustil sníh, a sbírali po lesích houby. Vždycky to bylo hezké. Zpívali veselé písničky a vraceli se zdraví a opálení s košíky plnými hub, které pak prodávali na trhu. Letos ji určitě rodina pustí s nimi. Bude to dobré pro její zdraví a vydělá taky trochu peněz. Mezi sbíráním hub se může vytratit do horských vesniček a hledat svoji ztracenou sestru.
Otec i Tamarka souhlasili, že horský vzduch jí udělá dobře. A tak se šla Chava domluvit s vůdcem houbařů. Když šla po šedivých ulicích pod šedivou oblohou, skoro vrazila do černě oděné postavy. Byl to podivný rabín z Moskvy, který se ztrácel ve svém tajuplném snění. Chava se stydlivě omlouvala.
„Tajemství tě zahaluje jako mrak a zabraňuje ti, abys jasně viděla,“ žbrblal rabín.
„Jaké tajemství?“
„Jak to mám vědět? To je přece tajemství, ne? Jestli mi o něm chceš vyprávět, pak teprve budu vědět, jaké.“
Chava se zasmála jeho logice. „Když ti to řeknu, pak už to nebude přece tajemství.“
„Ne, to nebude, ale ty budeš moci kolem sebe vidět jasněji.“ Oči mu zářily pomateným, svatým světlem.
Chava se náhle rozhodla o všem mu vyprávět – o slovech jednookého cikána, o svém plánu připojit se k houbařům v horách a přitom hledat svoje ztracené dvojče Evu.
„Jste jako dvě půlky zlomeného srdce. Když ji nenajdeš ty, kdo to udělá?“ mumlal učenec a stáčel si dlouhé vlasy, které mu visely po stranách obličeje pod černým kloboukem. „Ale jestli je ona opravdu v nebezpečí, ty jsi ve velikém nebezpečí taky. Oj, maličká, to je obtížné tajemství… co dělat?“ Zamrkal na ni divokýma svatýma očima barvy hlubokého jezera za bouřky. Pak jí pokynul, aby ho následovala do velké synagogy.
Vnitřek velké synagogy vždycky Chavu znepokojoval. Kdykoli seděla o svátcích v ženském oddělení synagogy, její mysl se odpoutala od modliteb a zabývala se bohatým filigránským zdobením stěn a stropů, blýskavými svícny z českého křišťálu, mramorovými sloupy, jiskřivými barevnými skly oken a rudými sametovými závěsy vyšívanými zlatem. Kdyby se jen narodila dřív… a jako muž… mohla by svoji duši vmalovat do výzdoby svatého stánku.
Chava si myslela, že ji rabín vede dovnitř, aby se u pozlaceného oltáře pomodlil za její bezpečnost. Místo toho zamířil nahoru po úzkém dřevěném schodišti. Vedlo do zaprášené místnůstky osvětlené jenom dvěma uzoučkými špinavými okénky. V matném světle Chava viděla, že pokožka podivného rabína zlatě září. Ačkoliv byl zahalen dlouhým černým vlněným hábitem a na hlavě měl černý klobouk, jeho silné a zároveň jemné ruce i vousatý obličej zářily teplým zlatým světlem.
V jednom koutě tmavé místnůstky byl výstupek z šedavé hlíny. Vedle stála nádoba se špinavou vodou. Rabín vylil vodu na hliněný výstupek a uhnětl hroudu jílu. Při práci se silně potil a vzduch začal být cítit horkým medem. Pobrukoval si tajuplnou a nesourodou melodii. Chava ho tiše pozorovala a poslouchala. Pomalu se před ní rodila jednoduchá postavička silného chlapce.
Když rabín dokončil figurku, posadil ji zpříma na podlahu a napsal na její čelo hebrejskými písmeny jména Chava a Eva. „Tohle je tvůj mladší bratr, kterého by měla tvoje matka, kdyby žila. Jmenuje se Asher. Je znám velikou silou a oddaností ke svým milovaným sestrám. Půjde s tebou do hor sbírat houby a hledat tvoji ztracenou sestru.“
„Ale vždyť je jenom z křehkého jílu,“ řekla Chava. Pocítila přitom závan strachu, jak se místnůstka naplnila teplem.
„Všichni jsme jen z křehkého jílu,“ mumlal rabín. Jeho oči bláznivého světce blýskaly divokým světlem.
Pak se tajuplný rabín mohutně nadýchl. Hrudník se mu vypjal jako kmen mohutného stromu. Foukal vzduch do obličeje hliněného mládence. Ten pomalu červenal jako rozžhavená podkova. Pokožka rabína plála zlatým jasem a místnůstku naplňovala vůně vařícího se medu. Sevřel ramena hliněného mládence svýma jemnýma rukama oživenýma zlatým jasem a třikrát mohutně foukl do hochova obličeje. Pokaždé hochův hliněný obličej nabíral víc a víc barvy.
Nakonec jíl dostal barvu lidské kůže, i když chlapec byl stále jen hliněná figurka. Chava hrůzou zadržovala dech. Jak může – nebo nemůže – věřit tomu, co se tady před jejíma očima odehrává? Rabín mumlal cizí slova na zvláštní melodii a hladil přitom chlapcovu kůži svýma dlouhýma citlivýma rukama. Jeho pomatené oči světce zářily zlatým svitem.
Najednou rabín vykřikl hlasem silným jako bouře: „Vzbuď se, Ashere, vzbuď se!“
A silný chlapec se postavil, zívl a mile se usmál. Hebrejská písmena mu tvořila na čele bledé jizvy.
„Vzbuď se, Ashere,“ zašeptal tiše rabín.
„Ach, rabíne, spal jsem?“ usmál se chlapec a mnul si tvář. „Musel jsem usnout u svých knih.“
„Je čas, aby ses vzbudil, Ashere,“ opakoval rabín a hravě se dotýkal zlatých kudrn, které chlapci na čele vykukovaly zpod čepice. „Půjdeš se svou sestrou Chavou do hor sbírat houby. Musíš zůstat s ní a chránit ji před nebezpečím.“
„Mé sestře se nic nestane,“ řekl Asher pomalu, jako by recitoval naučenou modlitbu.
„Hodný chlapec,“ řekl podivuhodný rabín. Hluboce vzdychl a jeho pleť opět získala svoji obvyklou bledost. „Oj, už se připozdívá. Pojďme dolů z téhle zatuchlé místnůstky. Asher zůstane dnes v noci se mnou. Jdi si, Chavo, promluvit s vůdcem houbařů a okamžitě se vydejte do hor. A příště si dej pozor, do koho na ulici vrážíš.“

Hory byly zahaleny cáry mlhy a divoké květiny vytvářely na skalnatých paloučcích v lese jasné mozaiky. Chava si přála, aby měla čas posadit se ke svému malířskému stojanu. Spolu s Asherem se připojila ke skupině veselých houbařů na uzoulinké a strmé cestičce. Procházeli blátivými cestami podél horských potoků na skryté loučky, kde rostlo množství hub. Tam se rozešli a plnili svoje košíky.
Asher byl srdečný a milý chlapík. Než skončil první den, spřátelil se se všemi z jejich skupiny. Všechny ten silný a veselý chlapík s milým úsměvem přitahoval. Brzy vedl nezbedné hry s ostatními hochy ze skupiny, zatímco jeho tichá a jemná sestra zůstávala opodál a toužila po svých tužkách.
Každou noc si někde v lese nebo poblíž dřevěné vesničky postavili tábor jako cikáni. Z komínů domků stoupaly sloupy dýmu a měkké světlo svíček zářilo z oken. Tam mohli jejich vedoucí nakoupit čerstvé mléko, tmavý chléb, sýr a další věci, které potřebovali. V každé vesnici se Chava plížila za soumraku jako stín podél vyježděných cest, zastavovala se u dřevěných vrat a vyptávala se všech, jestli někdo nezná její ztracené dvojče. Nikdo však o Evě neslyšel.
Jednoho večera tábořili houbaři poblíž špinavé vesničky, kde se prasata a slepice válely a hrabaly na blátivých cestách. Chava tam spatřila skupinu žen klevetících kolem studny. Když se přiblížila, mohutná zrzavá venkovanka, jejíž vlasy byly prokvetlá šedinami, se k ní vrhla a začala divoce křičet.
„Pane Bože! Svatá Matko! Proč jsi sem přišla, dítě? Vrátila ses jako duch, abys strašila svoji ubohou tetu? Můj Bože! Copak nevíš, že tě budou honit jako zvěř, jestli utečeš – a mě taky. On tě zničí, jestli přijde na to, že jsi utekla. Brzy sem přijdou. Okamžitě se tam vrať, dítě.“
Chava si domyslela, že našla onu prolhanou vesničanku Mariu, která si ji teď spletla s Evou. „Přišla jsem se na tebe podívat, tetičko,“ řekla a popošla k ženě. Ta se znovu pokřižovala a rychle se schovala za kamennou zídku studny.
„To nesmíš! Víš, že nesmíš utéct! Nebylo to správné, že jsem tě prodala, mé dítě. Vím, že to nebylo správné, a denně proto zakouším pekelná muka,“ skučela. „Ale co jsem měla dělat? Byla jsi příliš slabá na to, abys mohla pracovat na poli jako moje drahá dceruška, která odlétla s anděly. A nikdo nechtěl takové nedochůdče jako služku. Pak tě zahlédli oni. On tě uviděl a říkal, že vypadáš jako křehká porcelánová figurka. Neměla jsem na vybranou. Nabídl mi za tebe slušnou cenu a slíbil, že s tebou bude zacházet jako s princeznou. Ale proto jsem tě neprodala. Nikdy jsi nebyla opravdu moje a teď to už vím. Mám tě ráda, dítě, ale nikdy jsem si tě nechtěla nechat. On je chladný a krutý. Pospěš si zpátky, než se tvůj pán vzbudí.“
„Nemůžu se vrátit, tetičko, protože nejsem Eva. Jsem její dvojče Chava.“
„Svatá Matko Boží!“ vykřikla žena a energicky se pokřižovala. „Jak jsi mě našla?“
„Ty jsi našla mě,“ řekla Chava. „Sbírám v horách houby se svým bratrem a teď jsem tě potkala.“
„S bratrem?“ zeptala se Maria tichým hlasem. „Pak se tvůj ubohý otec znovu oženil? Toho dne, kdy tvoje matka zemřela, byl tak smutný.“
„Takže ta historka o jednookém cikánovi, který sestru ukradl, je lež?“ zeptala se Chava.
„Lež? Ne, nebyla to lež. Díky Bohu, vrátil ji do lovecké boudy v lesích, hned druhý den,“ řekla venkovanka a nervózně si žmoulala zástěru velkýma červenýma rukama.
„Proč jsi tedy neposlala pro mého otce?“ dožadovala se Chava.
„Já… zapomněla jsem jméno města, kam jste šli. Tvoje teta mi to jméno napsala na papír… ale já neumím číst.“ Pokusila se o křivý úsměv.
„Váš kněz ale číst umí,“ odpověděla Chava.
„Ano, ale hrozně se mi líbila. Starala jsem se o ni jako o svou vlastní. I když byla neustále nemocná. A nikdy jsem od nikoho nic nechtěla, dokud nevyrostla.“
„Roztrhla jsi nás od sebe!“ křičela Chava. „Ví vůbec o mně? Ví, kdo je?“
„Myslí si, že je nalezenec,“ řekla Maria a utírala si oči a nos do zástěry. „Nechala jsem ji pokřtít ve svatém kostele, abych zachránila její duši.“
Teď byla řada na Chavě, aby zaplakala. Eva je jako její sestra opravdu ztracená. Ale podivuhodný, tajuplný rabín bude určitě moci napravit to, co se stalo – jestliže se jí podaří Evu najít.
„Musíš mi říct, kde teď moje sestra je,“ naléhala Chava. „Slyšela jsem, že je ve velikém nebezpečí. Okamžitě mi řekni, kde je. A chci pravdu – ne nějaké pohádky. Kde je Eva?“
„Způsobíš jí víc škody, když ji budeš obtěžovat,“ skučela žena. „Nehrozí jí žádné nebezpečí, když ji necháš být. Ale jestli tě on najde, jak se potloukáš kolem, napíchne si vás obě jako motýly do láhve.“
„Kdo jsou oni? Proč jsou tak bezcitní a krutí?… Kdo je on?“
„To ti nemůžu s určitostí říct. Jsou divní, dítě. Nejsou jako my ostatní. Za všechno platí ryzím zlatem a drží se stranou. Nikdy je nevidíš při svatých svátcích nebo na trhu. Někdy se objeví za soumraku jako ty teď a chtějí koupit med nebo ovoce. Nikdy nejedí maso, pokud vím. Jejich kůže je studená a bledá jako měsíční svit a vlasy mají bezbarvé a rovné, oči ledově modré. Při řeči používají mnoho legračních slov a mají cizí přízvuk. Nikdy se neusmívají, jako by měli strach, že jim popraská obličej, kdyby se usmáli. Jejich pán, lord Gringore, je velmi přísný. Nejdřív jsme si mysleli, že jsou to nějací protestanti, ale teď sama nevím.“
„A ty jsi prodala ubohou Evu těmhle fanatikům? Kde bydlí?“
„Lepší než ji udřít k smrti na bramborových polích. Mají ponurou vesničku na druhém konci téhle cesty… na nejvyšším hřebeni, který je vždycky v mlze a v mracích. Nikdy tam nezasvítí slunce a vítr tam skučí jako vlčí smečka. Nic tam nemůžeš pěstovat, rostou tam jen pokřivené stromy. Proč vůbec někdo žije na takovém opuštěném místě?“
„Možná chtějí být o samotě.“
„Necháváme je na pokoji a ty to raději udělej taky, dítě. Jestli si vážíš Evina života – i svého vlastního.“

Když se Chava vrátila do tábora houbařů, Asher spal stočený mezi ostatními chlapci. Vřele se podívala na jeho spící obličej orámovaný zlatými kučerami. Za tu krátkou dobu, co byli spolu, si ho zamilovala, jako by to byl její opravdový bratr. Jak odpoví na její žádost?
Po snídani, která se skládala z mléka a ovesné kaše, odvedla Ashera stranou. „Ashere,“ řekla Chava, „musíme dnes opustit houbařský tábor a jít do hor.“
„Ale proč?“ ptal se Asher a přívětivě se usmál.
„Ukradli moji malou sestřičku – dlouho před tím, než ses narodil – a teď je ve velkém nebezpečí. Musíme ji rychle najít.“
„Ale já chci zůstat se svými přáteli,“ řekl Asher. „Hrajeme si tak krásně bláznivé hry. A musíme zabalit nově nasbírané houby a poslat je do města na trh… Tak rychle se kazí. A já jsem nejsilnější chlapec v táboře a slíbil jsem, že s tím pomůžu.“
„Vzbuď se, Ashere!“ ostře řekla Chava. „Musíš bránit svoji sestru před nebezpečím.“
„Mojí sestře se nesmí nic stát,“ řekl Asher pomalu, jako by si vzpomínal na naučenou modlitbu. Dotkl se bledých jizev na čele.

Bylo to klikaté a namáhavé stoupání hrbolatou stezičkou na vrchol Karpat. Brzy jim došly potraviny, které si vzali z tábora. Na konec stezičky došli za setmění. Poletující cáry mlhy ztěžovaly rozhled po okolí a vítr skučel jako vlčí smečka.
„Sestro, to je velice zvláštní vesnice, co leží před námi,“ řekl Asher tiše.
„Opravdu divná,“ souhlasila Chava a otřásla se ve studeném větru.
Podél opuštěné cesty vedoucí do vesnice byly do země zapuštěné sukovité mrtvé stromy. Větve byly useknuté v divném úhlu. Konce useknutých větví byly zaostřené do špičky. Tyhle divné stromy tvořily kolem vesnice jakousi hradbu. Chava se znovu otřásla, ale tentokrát to nebylo jenom zimou.
Domy byly ze dřeva s doškovými střechami a malými vyřezávanými verandičkami. Vypadaly jako v mnoha jiných horských vesničkách. Ale na rozdíl od nich tady za soumraku nebylo vidět žádné skupiny vesničanek klevetících ve vratech, nesoucích vodu od studně a připravujících dvůr na noc. Nehrály si tady žádné děti a nebylo vidět jediného psa. Z žádného komínu nestoupal kouř, i když vál studený vítr.
„Myslím si, že je pustá,“ řekl Asher. „Tady nikdo nebydlí.“
„Myslím, že se pleteš,“ řekla Chava, jak pomalu procházeli úzkou uličkou. „Podívej se, skrz tamhletu okenici je vidět v místnosti světlo svíčky.“
Cestička vyústila do úzké návsi. Stál tu prostý dřevěný kostelík s mohutnou cibulovitou bání. Chava s Asherem se drželi za ruce a strnuli. Kolem kostela, tam, kde by měl být hřbitov, stála změť zaostřených dřevěných kůlů.
„Tohle místo mě děsí,“ řekl Asher a drbal si jizvy na čele.
„Co tady chcete?“ zeptal se ženský hlas za nimi.
Asher a Chava se obrátili a dech se jim zatajil. Ta mladá žena byla jako zrcadlový obraz Chavy, stejná křehká postava a zlaté vlasy.
„Ach, Evo! Sestřičko, našli jsem tě! Díky Bohu. Musíš s námi okamžitě pryč.“
„Co tady chcete?“ opakovala chladně žena.
„Chceme tebe!“ křičela Chava. „Copak jsi slepá? Copak nevidíš, že se navzájem podobáme jako vejce vejci? Ty jsi moje dvojče, které ukradli ihned po narození, a tohle je náš mladší bratr. Přišli jsme, abychom tě odvedli domů.“
„Tohle je můj domov,“ odpověděla žena.
„Ne, ne. Prodali tě sem jako služku, ta vesničanka, která tě ukradla tvojí opravdové rodině. Mýlíš se, Evo.“
„Odkud víš, jak se jmenuju?“ zeptala se ta žena.
„Protože jsem tvoje dvojče!“ vykřikla Chava. „Podívej, když mi nevěříš. Podívej se na moje mateřské znaménko na šíji, je úplně stejné jako tvoje.“ Odhrnula si ze šíje větrem rozcuchané vlasy a ukazovala červené mateřské znaménko ve tvaru kapky krve na šíji.
Eva se zamračila a sáhla si na svoji vlastní šíji. „To nic neznamená,“ odpověděla. „Mnoho žen má žluté vlasy a mateřská znaménka na kůži. Neznám vás a nechci vás znát. Prosím, odejděte. Nechceme tady žádné cizince.“
„Nezbláznila ses, Evo?“ řekl Asher. „Podívej se pořádně na obličej svého dvojčete. Je to, jako by ses podívala do zrcadla.“
„Nedovolujeme tady žádné podobné pošetilosti, jako je zrcadlo,“ řekla.
„Pojď s námi, Evo,“ prosila ji Chava. „Hrajeme si spoustu krásných her a jíme samé dobroty. Sbíráme v lese houby a… no, o mnoho víc si vlastně nepamatuju.“
„Evo! Pošli je pryč a okamžitě pojď dovnitř,“ zavolal hluboký mužský hlas z velkého domu poblíž prostranství plného ostrých kůlů.
„Musíte okamžitě odejít,“ řekla Eva. Otočila se a rychle zmizela uvnitř domu.
Šli za ní na vyřezávanou dřevěnou verandu a začali tlouct na dveře. Ty se po chvíli otevřely a světlo svíčky osvítilo vysokou vyzáblou mužskou postavu, která měla tak bledé oči i vlasy, že vypadaly, jako když se třpytí.
„Co chcete? Cizince tu nevidíme rádi,“ řekl muž hlubokým hlasem.
„Eva je moje dvojče. Přišla jsem se na ni podívat.“
„Už jsi ji viděla. Nikdy se o žádném dvojčeti nezmiňovala.“
„Rozdělili nás hned po narození a…“
„Ach, pojďte dál tedy, pojďte dál,“ řekl muž. Upřeně je pozoroval ledově modrýma očima a o trochu víc otevřel dveře. „Jste v zajetí nějaké dětské iluze. Myslíte si, že mám v kuchyni za děvečku vaši ztracenou sestru, protože se vám trochu podobá. No, připozdilo se a vy nemáte kde strávit noc. Když vás dvě neviňátka sežerou vlci, vesničané nám to nikdy neodpustí. Tak pojďte dál. Ohřejte se a něco si snězte. Vyspíte se tady a brzy uvidíte, že Eva se vám ani trochu nepodobá.“
„Ale ona…“ začal Asher. Chava ho umlčela.
Očistili si boty a vstoupili do salonu. Byl zařízený elegantním bílým nábytkem, docela neočekávaně na tak odlehlé místo. Křišťálový svícen vrhal světlo na bohatě zlacený nábytek i na vlasy a pleť vysokého bledého muže. Kůži měl skoro průsvitně bledou.
„Jsem lord Gringore,“ představil se. „Odešel jsem do ústraní po bouřlivém životě na královském dvoře. Žiju tady prostě v tomhle horském zapomnění. Můžete dnešní noc strávit v mém domě, děti. Ráno se vrátíte dolů.“
„Chci mluvit s Evou,“ trvala na svém Chava.
„Dobrá,“ odpověděl lord Gringore s rezignovaným povzdechem. „Evo, drahoušku, prosím, dej našim mladým hostům něco k jídlu a zabav je, dokud budu v pracovně. Jíme tady prostě, ale zdravě.“
Eva přinesla mísy kyselého mléka, med a borůvky, tmavý chléb a máslo. Asher se pustil do jídla jako každý chlapec, který vypadá, že týden nejedl, zatímco Chava s Evou na sebe upřeně zíraly.
„Opravdu mě nepoznáváš?“ ptala se Chava.
„Nikdy jsem tě neviděla. Proč bych tě měla poznat?“ zeptala se strnule Eva.
„Ale přece musíš vidět tu podobu mezi námi… a to mateřské znaménko…“
„Jsem velmi obyčejná. Mnoho venkovských žen vypadá jako já. Nic zvláštního k tobě necítím… Necítím nic.“
„Jsi tady šťastná? Chovají se k tobě dobře?“ vyptávala se Chava dál.
„Lord Gringore je… neobyčejný,“ řekla Eva pomalu. „Jsem spokojená, když jsem v jeho společnosti.“
„Vzbuď se, Evo!“ řekl Asher. Vzhlédl od svého talíře a oči mu svítily měkkým světlem. „Gringore tě očaroval.“
Eva se vyděsila. Chava se podívala na Ashera a přikývla. Měl pravdu. Eva se pohybovala a mluvila jako v transu.

Pokoj byl pohodlný, s kožešinami a polštáři na posteli. Chava si uvědomila, že je vyčerpaná. Nevyspala se dobře od té doby, co odešli z domova. Vklouzla do spánku jako oblázek do rybníka. Vzbudil ji až podivný zvuk… zvuk pláče. Chava si sedla a viděla, že Asher je také vzhůru.
„To je určitě Eva,“ zašeptal.
Potichu vyklouzli z pokoje a viděli, že křišťálová lampa v lordově pracovně stále svítí. „Ty hloupá panno,“ slyšeli ho vrčet.
„Prosím vás, pane. Nic jsem tím nemyslela,“ plakala Eva.
Chava se spolu s Asherem přikradli po stranách dveří, a nahlédli dovnitř. Lord Gringore stál, vysoký a arogantní, oděný do bílého saténu, který odrážel bledost jeho pleti. Eva před ním stála v bílé noční košilce, hlavu provinile skloněnou.
Gringore držel pevně Evino křehké zápěstí svými dlouhými prsty. „Povzbuzovala jsi je, ty hloupá, slyšel jsem to!“ Jeho bledé modré oči zářily chladným jasem.
„Pokoušela jsem se je odradit, pane, opravdu.“
Rukávy noční košile se Evě svezly k ramenům a Chava uviděla, že Eviny paže jsou pokryty pohmožděninami.
„Pokoušej se líp, nebo poznáš můj hněv,“ zavrčel Gringore. Volnou rukou chytil Evě pramínek zlatých vlasů a strhl jí hlavu na stranu. Dech se jí zachvěl jako chycené ptáče.
Asher se bezmyšlenkovitě dotkl prsty jizev na čele. Pak se mu na tváři objevilo odhodlání. „Nikdo nebude ubližovat mojí sestře!“ vykřikl a vrazil do pokoje.
„Odejdi, chlapče,“ zamračil se lord Gringore.
„Jen když půjde Eva s námi.“
„Chceš jít s těmihle bláznivými otrhanými houbaři, Evo?“ jízlivě se zeptal lord.
„Ach ne, pane, chci zůstat s vámi.“
„Ale on ti ubližuje, Evo,“ řekl překvapeně Asher.
„Nikdy to tak nemyslí… Je velmi milý.“
„Slyšel jsi sám,“ řekl Gringore. „A teď odejdi a nech nás o samotě.“ Chytil Ashera za svalnaté rameno a postrčil ho ke dveřím.
„Eva je očarovaná!“ řekl Asher a vytrhl se z lordova sevření.
Gringore se hlasitě zasmál. „Ty jsi vyrobený z křehkého materiálu chlapče, neměl by ses chovat tak hrubě.“ Sevřel prsty v pěst a zlomil Asherovi čelist. Drolila se pomalu jako hliněný džbánek.
Chava vykřikla vzteky… lítostí… a strachy.
Asher nevykřikl ani nekrvácel, vypadalo to, že necítí žádnou bolest. Zůstal stát v šoku a držel si zubatou ránu tam, kde míval čelist. Díval se na kousky jílu, které spadly na orientální koberec.
„Nikdo nebude ubližovat mým sestrám,“ opakoval a divoce začal pěstmi bušit do lorda Gringora.
„Pořád se ještě nepoučil,“ řekl lord Gringore a zkušeně odrážel chlapcovy rány. Vystřelil rukou jako třpytícím se kladivem na Asherovo levé rameno – nárazem se rozlomilo a spadlo na podlahu.
„Přestaň, Ashere, prosím přestaň. Zabije tě!“ prosila Chava.
Asher zůstal bez hnutí stát. Paže se mu bezvládně houpala podél těla. Rozdrobené kousky jílu z jeho čelisti a ramene ležely na drahém koberci. Zdravou pravačkou si přejel po jizvách na čele. Z očí mu vyhrkly slzy a kutálely se po drsných lících. „Vzbuď se, Ashere. Nikdo nesmí ublížit tvým sestrám,“ šeptal sotva srozumitelným hlasem, protože měl zlomenou čelist.
„Ashere!“ vzlykala Chava. „Vrať se do Gidlova. Najdi tam tajuplného rabína. On jediný tě může uzdravit.“
Asher pomalu přikývl, pak se rozhodně otočil a zmizel.
Chava vyrazila za ním, ale pak se zastavila. Má následovat zraněného bratra nebo zůstat s Evou? Lord Gringore to rozhodl za ni. S bouchnutím zavřel dveře.
Místnost dokola obložená knihami byla tichá. Bylo slyšet jen prskání křišťálové lampy a vzlykání Chavy.
Smích lorda Gringora zněl dutě jako starý zvon. Světlo lampy ozářilo jeho světélkující vlasy a pleť. Bledé modré oči zářily studeným světlem. Upřeně se zadíval na Chavu. „Nakonec,“ ozval se lord, „se rozdělená dvojčata znovu sešla.“

Chava se rozhodla zůstat a pozorovat okolí. Připojila se k Evě a společně sloužily lordu Gringorovi. Přitom Chava zkoumala lordovu příšernou moc nad Evou. Gringore se k ní choval chladně, jako by mu nezáleželo na tom, jestli uteče nebo zůstane.
V ten den, kdy byl úplněk, byla Eva v kuchyni v jednom kole. „Dnes večer se tady všichni sejdou,“ nervózně sdělovala Chavě, když chvatně krájela čerstvě natrhaná jablka a míchala mléko s medem. Chava mlčky pomáhala sestře, stejně jako mlčky pomáhala tetě Tamarce doma. Eva si nervózně zastrkovala pramen vlasů za uši. Chava se divila, proč tak jednoduché jídlo sestru tolik rozčílilo.
Když vyšel měsíc, přišlo dvanáct hostů z těch několika obydlených domů vesnice obehnané zaostřenými kůly. Chava si rychle všimla, že se vůbec nepodobají hostům, které někdy viděla v domě tety Tamarky. Vypadalo to, jako by byli vytesáni ze stejného materiálu jako lord Gringore – vysocí, arogantní a bledí, s mléčně bledou pletí i vlasy a ledově modrýma očima. Šest dam se neslo v róbách z bílého hedvábí jako sněhové vločky hnané větrem. Křišťálové ozdoby se jim blýskaly na krku i na zápěstích. Šest mužů se pohybovalo strnule v bílých plstěných pláštěnkách.
Dlouhý stůl byl prostřený pro třináct lidí. Bílý ubrus, zářící stříbrné lžíce a mísy, misky i skleničky z broušeného skla se blýskaly ve světle křišťálové lampy. Lord Gringore se postavil v čele dlouhého stolu, muži a ženy se chladně postavili proti sobě na opačných stranách stolu. Potom se tiše posadili. Chava si myslela, že vypadají jako jasně osvětlené neživé loutky.
Lord Gringore tiše pokynul Chavě, aby nalila medovinu do skleniček. Tiše uposlechla. Eva mlčky servírovala jablka, kyselé mléko a med z těžké křišťálové mísy. Lord Gringore pozvedl skleničku k mlčenlivému přípitku a podivná hostina započala. Chava čekala, kdy promluví, kdy se zasmějí… na jakýkoli náznak života, ale čekala marně. Neozval se žádný zvuk mimo šustění hedvábí a cinkání křišťálu.
Jedli i pili velice málo, jako by ani necítili hlad. Pak hostinu ukončili s mrazivým úsměvem na rtech a vyčkávavě poslouchali. Lord Gringore ťukl na svou skleničku stříbrnou lžičkou. Vydala hluboký jasný tón. Ostatní ho postupně napodobili. Vznikla z toho zvonivá melodie křišťálu a stříbra. Chava poslouchala a divila se tomu nadpozemskému shromáždění. Kdo jsou ti divní tvorové a odkud pocházejí? Jsou to lidské bytosti, nebo podivná stvoření z mlhy a měsíčního svitu? Pak se tajemný okamžik rozplynul. S tichou elegancí se najednou zvedli od dlouhého stolu, strnule se uklonili a zmizeli v bledém měsíčním světle.
Dvojčata hbitě uklidila ze stolu. Pak lord Gringore nařídil Evě, aby odešla do kuchyně. Utekla s velkým ulehčením, jako zvířátko náhle vypuštěné ze zajetí. Gringore pokynul Chavě, aby si sedla vedle něj. „Na chvíli se ke mně posad, dítě. Měsíc je v úplňku. Jsem velmi unavený a plný úzkosti,“ mumlal si pro sebe.
„Vaši přátelé jsou velmi zvláštní,“ řekla Chava. „Skoro nic nesnědli a neřekli ani slovo.“
„Ve stínech těchto hor žije mnoho druhů prastarých bytostí,“ řekl Gringore s unaveným gestem. „A ne všechny žijí v teple a slunečním jasu jako ty a tvoje plaché dvojče.“
„Vy nejste lidská stvoření?“ zeptala se Chava.
„O nic víc nebo míň než tvůj sladký bratříček.“
Chava zůstala tiše sedět. Bylo tady najednou mnoho divných věcí, kterým nerozuměla.
Lord Gringore se natáhl a chytil ji za ruku svými dlouhými, studenými, jako měsíční svit průhlednými prsty. „Tvoje krev má v sobě teplo a sluneční svit… teplo, které mě dokáže obnovit,“ mumlal. Chava se odtáhla odporem i hrůzou. Pak cítila, že ji jeho světélkující pohled přitahuje blíž… blíž k jeho jasným ústům. Jeho ledové prsty ji hladově hladily po tvářích.
„Tak měkké, dítě. Ano, potřebuju tvoje teplo, abych ožil jako měsíční nov,“ šeptal. Bez přestání se jí upřeně díval do očí. V pohledu mu zářilo studené a stravující světlo. Citlivé prsty sklouzly na mateřské znaménko velikosti kapky krve na šíji Chavy. Zrychlil se mu dech.
„Prosím, pane,“ začala Chava a třásla se. Ale v tu chvíli sama nevěděla, jestli ho prosí, aby přestal – nebo o jeho nadpozemský polibek.

Najednou se ozval hlasitý třesk – a Asher vpadl do místnosti. Za ním byl jednooký cikán s bílou bezocasou opičkou. Zíral na ně moudrým a laskavým okem. Gringorovo kouzlo bylo zlomeno a Chava vyskočila a objala bratra. Eva vyklouzla z kuchyně, aby se podívala, co ten hluk znamená.
„Kdo jste?“ dožadoval se lord Gringore. Obličej měl zlostí napjatý jako buben.
„Jsem jen obyčejný muž z toulavého národa cikánů,“ odpověděl cikán s ozdobnou úklonou. „Potkal jsem tohohle chlapíka v lese a dobře se doplňujeme. Vidíte, je silný a oddaný, ale ztratil rameno a čelist. Já jsem prohnaný, ale nemám jedno oko a moje chytrá opička postrádá ocas – takže společně jsme úplní a celí. Asher mi vyprávěl, že tady najdeme jeho dvě sestry a já vidím dvě překrásné mladé dámy, jak nás vítají. Vypadají jako dvě půlky jednoho jablíčka.“
„Zmizte!“ zařval lord Gringore. Očima metal blesky.
„Ach, moje nohy jsou unavené a moje blechy potřebují odpočinek,“ odpověděl cikán s nepatrným úsměvem, který mu rozvlnil vousy. Stál a svými mohutnými zády zakrýval dveře. Zachytil Chavin pohled a mrknul na Evu. Chava se postavila tak, aby mohla zabránit sestře v sebemenším pohybu. Asher stál uprostřed místnosti proti lordu Gringorovi.
„To není zrovna moc chytré, chlapče,“ řekl Gringore. „Vrátil ses pro další lekci.“
„Zůstanu tady, dokud sestry nebudou volné,“ řekl Asher. Řeč mu ztěžovala zlomená čelist a bezvládná levačka se mu volně houpala podél těla.
Gringore zařval jako zvíře, kterému sebrali žrádlo, a prudce vyrazil pěstmi. Asher zakoulel bolestí očima, když mu lord rozbil levé ucho.
Chava a Eva popošly blíž k sobě a vystrašeně se chytily za ruce. Jak dlouho dokáže Asher vzdorovat takovému násilí?
Tentokrát se Asher nezastavil. Místo toho se zhluboka nadechl, dokud se mu hrudník nevypjal jako sud. Pak vyfoukl vzduch lordu Gringorovi do tváře. Ve stejný okamžik prudce uhodil do Gringorovy napřažené pravice. Rozpadla se na kousíčky jiskřivého křišťálu. Rozsypaly se po podlaze.
Všichni zůstali omámeně zírat, opice zaječela. Asher mrknul na Chavu pyšným chlapeckým pohledem.
Eva vystrašeně vykřikla a sehnula se k zemi, aby posbírala rozbité kousky křišťálu, které bývaly lordovou pravicí. Chava postavila Evu zpátky na nohy a držela ji v náručí.
Gringore se podíval na svou rozbitou pravici s mírným úžasem. „Tak vidíš, dítě, mnoho bytostí žije v těchto horách Některé jsou stvořeny z masa a kostí, některé jsou stvořeny z prachu,“ řekl unaveně Chavě. „Všichni moji lidé jsou stvořeni z křišťálových kamenů.“
Gringore s Asherem kolem sebe začali obezřetně kroužit. Vypadali jako dva rozzuření jeleni, kteří se chystají k zápasu na život a na smrt. Potom se střetli ve víru pohybu příliš rychlém na to, aby ho mohla Chava sledovat. Ozývaly se příšerné zvuky tříštícího se křišťálu a praskajícího jílu. Ostré úlomky jiskřivého křišťálu a drobné kousky jílu se rozlétávaly po místnosti. Bílá opice to všechno pozorovala doširoka rozevřenýma očima a vzrušeně pištěla.
Nakonec nastalo ticho. Kousky křišťálu a jílu, cáry roztrhaných šatů byly rozházené po celé místnosti. Některé větší kousky stále připomínaly dřívější části těl – ucho, prst, nos, ale teď byly bez života. Asher i lord Gringore zmizeli.
Chava i Eva si obě klekly na podlahu a začaly sbírat rozlámané kousky. Chava opatrně sbírala z překrásného orientálního koberce částečky jílu, které bývaly jejím veselým bratrem Asherem.
Eva začala sbírat jiskřivé kousky křišťálu, které připomínaly dřívějšího lorda Gringora. Po chvíli se zarazila a podívala se plaše na Chavu jako někdo, kdo se právě probouzí. Vyhrnula si rukáv a prohlížela si pohmožděniny na pažích. „Ubližoval mi,“ řekla pomalu. „A tobě by ublížil taky. Víš, nebyl to lidský tvor. On i jeho lidé byli krutá stvoření, která se zrodila z křišťálové hory a byla zplozena měsíčním svitem. Když měsíc ubýval, ztráceli sílu a životaschopnost a museli načerpat životní síly z někoho teplého. Očaroval mě a pil moji životní sílu jako víno. To samé by udělal s tebou.“
„Ano, já vím, sestro,“ řekla Chava.
„… sestřičko,“ řekla Eva měkce, jako by to slovo slyšela poprvé. „Ano, teď to vidím, jsi jako můj obraz v zrcadle. A znamení na tvé šíji… je úplně stejné jako moje. Ach… sestřičko!“ S pláčem smíšeným se smíchem Chavu objala.
Jednooký cikán popotáhl a setřel si slzu ze svého jediného oka. Oba se společně s opicí zuřivě škrábali tam, kde je kousaly blechy.
„Máme taky bratra,“ řekla Chava. „Musíme posbírat každý kousek, co z něj zbyl, a vzít to domů. Pak ho můžeme zachránit.“
„Pomůžu ti… sestro,“ řekla Eva. Obličej jí zářil zvědavostí i nově nabytou svobodou. „Půjdu s tebou k vám domů, protože jsem nikdy žádný domov neměla. A možná že tajný zlatý poklad lorda Gringora by se nám mohl také hodit.“
„Zlato?“ řekl cikán. „Řekla jsi zlato?“ Vykračoval si pyšně s poskakující opičkou. „Zlato je velmi těžký materiál. Tak jemné dámy se s ním nemohou namáhat samy. Dovolte svému oddanému cikánskému služebníkovi, aby vám to zlato nesl na nebezpečných a namáhavých horských stezkách.“ Zamrkal a mlsně se olízl, opička potěšené pištěla.
„Můžeš si odnést třetinu zlata, kam chceš, a já ponesu zbytek,“ řekla Eva s nově objevenou silou. „Chava ponese Asherovy pozůstatky v hedvábném šátku.“
„Nebudou nás ti ostatní křišťáloví panáci pronásledovat?“ zeptala se Chava bojácně, když opouštěli dům.
„Myslím si, že ne,“ odpověděla Eva. „Měsíc zachází, a oni teď odpočívají.“
„Nechme je odpočívat v jejich bezbožném pokoji,“ řekl jednooký cikánský věštec a prsty pohladil svoji jantarovou kouli. Bílá opice zírala na prázdnou vesnici doširoka otevřenýma soucitnýma očima.
Tak ve světle ubývajícího měsíce v klidu opustili vesnici na vrcholu Karpat ohrazenou špičatými dřevěnými kůly.

Ačkoli byla mlha a mrholilo, město Gidlov nikdy nepřipadalo Chavě tak hezké. Jednooký cikán je doprovodil bezpečně až na hranice města, kde se s Chavou poprvé setkal. Pak s obřadnou úklonou a divokým škrábáním, s bílou opičkou na rameni a svým dílem zlata zmizel v mlze stoupající od říčky.
Chava a Eva zůstaly stát samy na vyvýšenině a prohlížely si městečko. Pozůstatky Ashera držela Chava svázané v hedvábném šátku. „Nikdy jsem neviděla tolik domů,“ řekla Eva. Její bledý obličej dostával po cestě lesnatými stráněmi zdravou barvu. „Možná bychom mohly použít nějaké zlato na to, abychom si koupily malý domek. Protože tvoje… naše rodina mě dosud nezná a já neznám jejich zvyklosti. Můžeme všichni žít ve slunném domku obklopeném zahrádkou plnou květin, kde si Asher může hrát ty své hry. A ty mě můžeš učit malovat, protože to jsem vždycky chtěla umět. Co myslíš… sestřičko?“
„Myslím si, že jeto báječný nápad,“ řekla Chava. „Ale nejdřív musíme za podivuhodným rabínem do synagogy, aby uzdravil našeho bratra.“
„To je ale velká budova!“ vykřikla Eva, když došly k velké synagoze. „To je kostel? Ale kde je kříž?“
„Musíš se ještě mnoho učit o svých vlastních lidech,“ řekla Chava.
Našly rabína ponořeného v modlitbách. Houpal se dopředu a dozadu v rytmu svých myšlenek jakoby kolébán svatým větrem. Chava ho nechtěla rušit, ale její poslání nemohlo čekat.
„Rabíne! Osvobodila jsem svou sestru – ale Ashera zničili.“
Rabín přestal mumlat svoje modlitby a pokojně otevřel oči. Podíval se z jednoho dvojčete na druhé a oči se mu rozzářily úsměvem. Jako když slunce zazáří nad svatým jezerem. „To je krása vidět obě poloviny spojené zase dohromady,“ řekl.
„Našla jsem sestru, ale ztratila bratra. Asher se musí zase spojit dohromady,“ rozvzlykala se Chava. Otevřela hedvábný uzel, ve kterém nesla rozlámané kousky jílu.
„Ach, takový milý hoch… a takový konec. Krutý osud. Pojďte se mnou nahoru,“ řekl rabín.
Šly za ním ze zlatem vyzdobeného zářivého chrámu po úzkých dřevěných schodech do tmavé a zaprášené místnůstky nahoře. Tam rabín sesypal zbytky Ashera na hromadu prachového jílu na podlaze.
„Musíš chápat, Chavo, že strom života vytváří knihu smrti. Jsou jedno a to samé,“ řekl podivuhodný rabín.
„Ano, ale Asher musí znovu žít a zase se smát,“ vzlykala Chava. Stýskalo se jí po bratrových veselých hrách a dovádivém smíchu.
„Žil někdy opravdu na tomhle světě?“ zeptal se rabín. Položil svoji citlivou ruku na rozlámané kousky jílu a jeho pleť opět dostala zlatý jas. Vůně horkého medu naplnila místnůstku. Začal zpívat tak sladce, až se Chavě zdálo, že se andělé zastavují a poslouchají.
Pomalu se uklidňovala.
„Teď spi, Ashere. Vrať se zpět do mírumilovného prachu,“ mumlal tajuplný rabín. „Vedl sis dobře, chlapče, a teď si potřebuješ odpočinout.“
Zlaté světlo naplnilo místnůstku a vesmír se otevřel. Pak se Asher rozpadl na mrtvý prach, z něhož byl stvořen.
PUJA

D. R. McBride
D. R. McBride žije v Las Vegas. Pod svým plným jménem Dennis McBride píše nebeletristické knihy a články. D. R. McBride prodal více než desítku krátkých povídek malým nakladatelstvím a antologiím včetně Noctulpa’s Souls in Pawn a časopisu Grue, odkud pochází i tento horor.
Puja je příběh o kulturním šoku. Ačkoliv protagonista příběhu, rodák z Kalkaty, žije ve Spojených státech už mnoho let, není na setkání se šílencem připraven.
E. D.
„Bude se vám líbit,“ řekla paní Comptonová. „Je trochu výstřední, ale bude to dobrá sousedka.“
„Nečekal jsem, že dvacet mil bude tak daleko,“ odpověděl pan Bannerjee.
„O něco blíž k městu byste si to už nemohl dovolit.“
Bannerjee a paní Comptonová minuli zelené kopce a lesy a ujížděli dál na sever od Schenectady. Okolo to vypadalo jako na obrázku v kalendáři Pacifických drah – modrá obloha, řeka, malebné bílé domky a staré stodoly.
Byla tady otevřená krajina, vzduch a svoboda, které pan Bannerjee nepoznal ani v horkém prachu Brooklynu, ani na špinavých ulicích Kalkaty, kde vyrůstal.
Bannerjee přišel do Spojených států ve čtyřiceti letech. Řídil divadlo na Flatbush avenue. Nikdy se neoženil. Našetřil si nějaké peníze, a tak když šel do penze, mohl odejít z New Yorku a užívat si poslední roky svého skromného života. Neměl mnoho peněz – ale stačily na to, aby už nemusel pracovat. Když bude skromný, může si najít příjemné místo na odpočinek, které si bude moci dovolit.
S těmito plány přišel jednoho dne do realitní kanceláře paní Comptonové v Schenectady.
„Chtěl bych malý domek,“ řekl Bannerjee. „Někde, kde bych mohl v klidu žít.“
Paní Comptonová se chovala poněkud zdrženlivě. Pan Bannerjee nebyl příliš dobře oblečen a jeho pleť byla tmavší než koberec v její kanceláři.
„Pane Bennyjoe…“ začala.
„Bannerjee, prosím.“
„Bannerjee, ano. Kolik máte peněz?“
„Proč mi prostě neukážete to, co máte? Já vám řeknu, jestli mám zájem nebo ne.“
Paní Comptonová vytáhla objemný šanon z poličky za svým stolem a netrpělivě s ním bouchla o stůl. Mluvila a zároveň otáčela stránky v plastických obalech, na kterých byly barevné fotografie domků v okolí Schenectady. „Tady je okouzlující Cape Cod,“ řekla. „Sto dvacet pět tisíc dolarů.“
Dům byl maličký a v blízkosti byl pruh země připravený na stavbu. Rybník, který k němu patřil, vypadal mělký a ne docela čistý. „Příliš velké,“ řekl pan Bannerjee.
„Pak tady máme dům v koloniálním slohu s pozemkem. Po jedné straně vede mezistátní silnice. Sto deset tisíc dolarů.“
„Ne,“ zněla odpověď pana Bannerjeeho.
„Ne?“
„Ne, paní Comptonová. Nechci nic koupit. Co máte k pronajímání?“
Paní Comptonová vypadala, jako by jí právě pan Bannerjee strčil hnědou ruku pod šaty.
„K pronájmu?“
„K pronájmu.“
Paní Comptonová zaklapla šanon a vytáhla z poličky jiný, o mnoho tenčí.
Společně prohlédli dvě nebo tři další místa, než Bannerjee uviděl dům v sousedství paní Hammondové – malý, nenápadný domek, dvacet mil na sever od Schenectady, v blízkosti zalesněných kopců a malého potůčku.
„Paní Hammondová pěstuje růže,“ řekla paní Comptonová. „Má velkou šedou kočku a žádné sousedy. Příjemná dáma, hezký dům. Chce pouze tři sta měsíčně.“
Bylo to příliš levné a krásné, než aby to mohla být pravda.
Ale bylo to přesně to, co Bannerjee chtěl. Dům byl vystavěn jako všechny ostatní – jednoduchá velká ložnice, slunná kuchyň s okny směrem k domu paní Hammondové a bílý plaňkový plot, kterým byl pozemek obehnán. Na plůtku seděla kočka paní Hammondové, líně mávala ocasem a předla tak hlasitě, že to bylo slyšet přes celý dvorek.
„Muffin,“ řekla paní Comptonová.
Paní Hammondová byla opravdu milá. Příjemná americká dáma s hezkým americkým obličejem – otevřeným a upřímným. Měla jasné jiskřivé oči, bílé, lehce zvlněné vlasy a pěknou postavu. Hladila své růže, a když podávala ruku panu Bannerjeemu, nesundala si rukavice.
Paní Comptonová je představila.
„Jste z Indie?“ zeptala se paní Hammondová pana Bannerjeeho. „Nikdy jsem tam nebyla. Ale viděla jsem Gándhího. Pojďte se podívat na mé růže.“
Přešli trávník. „Pěstuji růže už dvacet let,“ začala vyprávět paní Hammondová, „od té doby, co mi zabili syna. Nedám na ně dopustit. Jsou teď jako mé děti.“ Pohladila jednu obrovskou rudou růži a přivoněla k ní. „Jako nebe.“
„V New Yorku jsem růže pěstovat nemohl,“ řekl pan Bannerjee. „Byl tam špatný vzduch a uličníci by je pošlapali. Líbí se mi to tady…“
Ale paní Hammondová byla opět zcela zabraná do své láskyplné péče o růže.
Paní Comptonová tiše zašeptala panu Bannerjeemu do ucha: „Její syn zemřel ve Vietnamu. Vypadá to, že je maličko zvláštnější, než jak si ji pamatuju.“
Paní Hammondová se k nim obrátila.
„Kdy se chcete nastěhovat, pane Bannerjee?“
Panu Bannerjeemu trvalo dva týdny, než se přestěhoval ze svého ošumělého bytu v New Yorku. Měl pocit, jako by unikl z vězení. Usadil se ve svém domku, rozestavěl nábytek a pověsil malý oltář bohyně Kálí do rohu v ložnici.
Bannerjee uctíval bohyni od té doby, co jako dítě pomáhal v kostele v Kalighatu. Ačkoliv žil už dvacet pět let v Americe a většinu svých asijských zvyklostí opustil, přesto by se necítil dobře, kdyby tu krutou a temnou bohyni opustil úplně. Byla božstvem neštěstí a pohrom, smrti a zkázy. Obětovat jí bylo zárukou klidného spokojeného života.
Možná to byla pravda, možná ne. Stejně bylo lepší ji uctívat, i když s pochybnostmi, než ji zavrhnout a riskovat problémy, uvažoval Bannerjee. A tak jí každé ráno obětoval trochu rýže, květiny a pár kapek kolínské, někdy kousek ovoce. Zatím se mu nestalo nic hrozného, takže to možná pomáhá. Jednoho dne zavolala paní Hammondová přes plot a pozvala pana Bannerjeeho na přední verandu na limonádu. Byl červenec a bylo parno.
Bannerjee našel paní Hammondovou, jak se houpe na své pohodlné houpačce a Muffin sedí vedle ní. Opodál stál proutěný stolek se džbánem a dvěma vysokými sklenicemi s ledem. Po džbánku stékaly kapičky rosy.
„Pane Bannerjee,“ začala paní Hammondová, když se posadil, „musel jste mít zajímavý život, když jste vyrůstal v Indii.“
„Myslím že ano.“
„Z které části Indie pocházíte?“
„Narodil jsem se v Kalkatě.“
„Aha,“ řekla paní Hammondová. „Víte, můj syn Frank byl zabit ve Vietnamu.“
„Slyšel jsem, je mi to líto.“
„A můj Henry je už také mrtvý.“ Paní Hammondová potřásla hlavou a podívala se přes dvůr na svoje růže. „Všichni muži v mém životě jsou mrtví.“
Bannerjee byl trochu na rozpacích. Byl by se rád omluvil a odešel.
„Ale mám své růže a Muffina,“ zasněně pokračovala. „Kočky a růže, růže a kočky.“
„No,“ řekl Bannerjee. „Bydlím hned vedle. Nejste už tak úplně sama. Jestli vám mohu nějak pomoct…“
Než mohl dokončit, paní Hammondová dopila limonádu velkými doušky. Pak rozkousala zbytek ledu ze skleničky. Zuby jí vrzaly a skřípaly.
Bannerjee se napil limonády a opět se zadíval na růže. V odpoledním slunci vypadaly jako živé, jako malé krvavé výbuchy.
„Kočky a růže,“ opakovala paní Hammondová znovu, jako by to mělo být zaklínadlo.
Pak si ukousla velký kus sklenice od limonády.
Bannerjee na ni zůstal zírat.
Pozoroval, jak si znovu ukousla skla.
Pořezala si jazyk, přesto dál drtila sklo a krev mezi zuby. Upřeně zírala do dálky a růžová kapka jí stekla po bradě.
Muffin zaprskal.
Když paní Hammondová dojedla sklenici, očistila se bílým kapesníkem a držela ho na ústech tak dlouho, dokud jí nepřestala téci krev.
Pak se otočila k panu Bannerjeemu. „Víte, nesnáším staré dámy, které jen sedí a vykládají o svých problémech. Co si myslíte vy, pane Bannerjee?“
Bannerjee se fascinovaně díval na zaschlou kapku krve v koutku úst paní Hammondové. Pozoroval, jak se při řeči pohybuje, jako když tančí.
„Prosím?“ zeptal se.
„Ptala jsem se, jestli také nemáte rád staré ženy, které jen sedí a mluví o tom, co je špatné.“
„Ano, myslím, že ano.“ Na chvíli se odmlčel. „Paní Hammondová, je vám dobře?“
Láskyplně a upřímně se usmála. „Proč? Ano. Proč se ptáte?“
Bannerjee potřásl hlavou.
„Nedělejte si o mě starosti, pane Bannerjee,“ řekla paní Hammondová. Muffin se odsunul do nejzazšího kouta houpačky. „Mám své růže a Muffina a pěkný dům. Všechno, co potřebuji. A nového zbožného souseda.“
Pan Bannerjee měl dojem, že se mu něco zdálo. Ale jasně viděl hlubokou ránu na rtech paní Hammondové, zakrvácený kapesník v její ruce a jen jednu skleničku od limonády.
Bannerjee položil svoji sklenku a zvedl se.
„Tak brzy?“ zeptala se paní Hammondová. „Právě jsme se začali poznávat.“
„Bohužel nemám ještě vybaleno,“ lhal pan Bannerjee. „Prosím, omluvte mě, paní Hammondová. Doufám, že někdy přijdete na čaj.“ Přál si, aby pozvání nepřijala.
„Kdybyste něco potřeboval, pane Bannerjee, prostě mě zavolejte.“ Pak ještě dodala: „A když budu něco potřebovat já, tak přijdu.“

Po několik příštích dní se Bannerjee snažil zjistit, co se stalo. Má paní Hammondová ve zvyku jíst sklenice? Udělala to nevědomky, nebo se ho snaží odtud vypudit? Jíst sklo je přece naprostý nesmysl, i když se o tom někdy mluvilo v cirkusech a v některých náboženstvích. Mimoto Bannerjee je z Indie a zvláštní věci pro něho nejsou tak neobvyklé.
Jednoho dne se pan Bannerjee zastavil na trhu, aby si přečetl článek v National Enquire pod titulkem Otec polyká žiletky a žárovky. Barevná fotografie zobrazovala muže ve středních letech s plnou pusou žiletek a talířem žárovek před sebou jako občerstvením.
Možná že nakonec paní Hammondová není tak zvláštní.
Uplynula polovina srpna a odpoledne začaly přicházet od zalesněných kopců východní deště. Růže paní Hammondovo bohatě kvetly. Dvakrát týdně jich panu Bannerjeemu přinášela plnou náruč.
Hladila jejich měkké lístky.
„Růže jsem měla vždycky nejraději,“ řekla jednoho dne.
„Škoda že Schenectady je příliš studený na to, abych tady mohl pěstovat jasmín,“ posteskl si pan Bannerjee. Vzpomínal na provoněné noci svého dětství v Kalkatě.
„Ale růže,“ řekla paní Hammondová. „Ty jsou nepřekonatelné.“
Bannerjee každé ráno věnoval růže bohyni Kálí jako dík za svůj klidný a pohodlný život.
Bannerjee si u paní Hammondové všiml drobných změn, které nastaly s příchodem dešťů. Nedokázal vyjádřit, co je to za změny – nebyly fyzické a paní Hammondová byla při rozhovoru s ním stále milá a příjemná. Ale byl tu teď jakýsi odstup v jejích způsobech – jako by ho pozorovala z vrcholu vysokého kopce. V jejím pohledu se objevilo něco nepříjemně váhavého, co ho znepokojovalo.
Pan Bannerjee přidal několik minut ke svým ranním modlitbám a zamykal skleničky.
Jednoho dne. když se odpolední mraky hnaly po obloze, vyšel pan Bannerjee ven. Chtěl si vyzvednout poštu ze schránky před domem. Cestou zpět mrkl na dvůr paní Hammondové. V tu chvíli vyšlo slunce a oslepilo ho. Promnul si oči.
Měl dojem, že viděl něco velkého, jak běhá po růžové zahradě paní Hammondové. Něco bílého a červeného.
Asi se tam zaběhl nějaký pes.
Mraky opět překryly slunce a ve stínu Bannerjee viděl paní Hammondovou sedět na bobku jako opici mezi růžovými keři. Předla jako spokojená kočka. Utrhla dlouhou tlustou trnitou větev a žvýkala ji jako nať celeru.
Panu Bannerjeemu přestalo na chvíli bít srdce.
Paní Hammondová právě dotrhala květy a začala ničit samotné keře.
Muffin seděl na svém obvyklém místě na plotě a pozoroval pana Bannerjeeho, jak zírá na paní Hammondovou.
Najednou paní Hammondová přestala žvýkat, zavětřila a otočila se.
Bannerjee upustil poštu. Sehnul se, aby ji posbíral. Doufal, že si ho paní Hammondová nevšimla.
Když se ale postavil, upřeně se na něj dívala. Ze zkrvavených úst jí visela napůl sežvýkaná trnitá větev. Krví měla potřísněnou bradu a krk, trny jí potrhaly ruce a poškrábaly obličej. Krev prosakovala z roztřepených ran.
Panu Bannerjeemu naskočila husí kůže z něčeho jiného.
Z jejího úšklebku, jejího úsměvu, z divného šklebu jejích rtů, který byl zčásti výsměšný, zčásti překvapený, zčásti… toužebný.
Bannerjee potichu vzýval bohyni Kálí, aby ho ochránila.
Tak klidně, jak jen dokázal, zamával a vrátil se do svého domu. Uvnitř se zastavil a díval se oknem ven.
Paní Hammondová se vrátila ke svému botanickému občerstvení. Bannerjee slyšel její přežvykování. Začaly se mu sbíhat sliny.

V následujících dnech Bannerjee obnovil mnoho ze svých náboženských obřadů, o kterých si myslel, že je dávno zapomněl. Přemístil oltář bohyně Kálí z ložnice na hlavní místo do obývacího pokoje vedle televize. Zapaloval jasmínové svíčky. Modlil se puju dvakrát denně tak, jak to dělával jako dítě v Kalkatě. Po obědě meditoval u hrůzostrašného obrazu Kálí, pověšeného na zdi. Bohyně měla pás z lidských lebek, v jedné ze svých čtyř černých rukou držela meč na zničení nepřítele, ve druhé useknutou hlavu.
Měla dlouhý, červený a hrůzu nahánějící jazyk.
Bannerjee se začínal trochu bát.
Když se do začátku září nestalo v sousedství nic zvláštního, Bannerjee došel k závěru, že Kálí vyslyšela jeho přání a dala to s paní Hammondovou do pořádku. Začínal pociťovat vůči staré dámě otcovskou náklonnost. Mimo něj a Muffina není na míle okolo nikdo a stará paní se musí cítit osaměle.
Bannerjee znal samotu také.
Mimoto tohle je Amerika – žij a nech žít. Jestliže paní Hammondová uspokojuje svůj apetit skleničkami a růžovými keři, pak do toho panu Bannerjeemu opravdu vůbec nic není. Musí se i nadále chovat přátelsky, i když je sousedka trochu podivínská.
Bannerjee byl výborný kuchař. Možná že by mohl uvařit něco, o co by se s paní Hammondovou podělil. Něco indického, něco exotického a hodně kořeněného.
Celé odpoledne strávil vařením curry ze skopového masa. Stál ve své malé kuchyňce a vařil v páře zelenou omáčku.
V jiném hrnci bublalo skopové.
Spolkl svůj strach a zavolal paní Hammondovou.
„Ó, pan Bannerjee,“ řekla. „Kde jste proboha byl? Nebyl jste nemocný?“ Hlas měla veselý.
„Ale ne, paní Hammondová. Jsem rád sám. Myslel jsem, že byste možná se mnou ráda dnes večer povečeřela. Uvařil jsem curry.“
„Curry, pane Bannerjee, jak rozkošné! Nikdy jsem to nejedla. Mohu přijít?“
„Ne. Přinesu to asi za hodinu k vám.“
„Budu na přední verandě,“ odpověděla paní Hammondová. „Budu na vás čekat.“
Bannerjee zkusil vidličkou, jestli je skopové měkké a okusil curry. Rozhodl se, že se musí snažit být lepším sousedem. Za tolik let v New Yorku se stal podezíravým a naučil se nestarat o své okolí.
Když nandaval curry a maso do nádob, ve kterých chtěl jídlo přenést k paní Hammondové, uslyšel náhle výkřik. Zvedl rolety, ale venku neviděl nic neobvyklého. Naskládal tedy nádobky na týkový podnos. Když přišel k předním schodům, viděl, že paní Hammondová sedí na houpačce se svým košíčkem na pletení v klíně. Zábradlí verandy jí zakrývalo obličej, ale Bannerjee slyšel, jak mumlá a vrčí.
Když vstoupil na verandu, byla paní Hammondová naprosto v pořádku. Jen obrovská boule jí nadouvala hrdlo.
A boule se pohybovala.
Mezi jejími zuby Bannerjee viděl zuřivě se kroutící Muffinův ocas, který jí za chvíli zmizel v ústech.

Druhý den se pan Bannerjee vrátil do realitní kanceláře paní Comptonové.
„Pane Banjo,“ řekla paní Comptonová. Bylo jí jasné, že jeho návštěva znamená nepříjemnosti. Změnila účes – teď to byl zářivý výbuch heny.
„Bannerjee,“ opravil ji pan Bannerjee. „Nejsem u paní Hammondové spokojený. Chtěl bych se odstěhovat.“
„Proč?“
„Budí mě její kočka.“
„Obávám se, že nic levnějšího nenajdeme,“ řekla paní Comptonová. „Můžeme se podívat, ale bude to ztráta času.“
A taky že byla. Realitní kancelář nemohla nabídnout nic jiného, co by si pan Bannerjee mohl dovolit. Ani žádný jiný realitní agent, které pan Bannerjee ten den navštívil, mu nemohl pomoct.
Musel zůstat.
Bannerjee měl dojem, že ho Kálí podvedla. Možná se mu vysmívá. Cítil se podvedený a vydaný napospas osudu.
Horší ale byly zrněny, které pozoroval Bannerjee na sobě. Vždycky byl pyšný na to, jak je tolerantní, jak je chápavý k pohromám lidské povahy. Teď už ale nemohl vydržet nebo soucítit s tím, co dělala paní Hammondová. I navzdory svým východním inklinacím považovat šílenství a bizarnost za možné, nedokázal akceptovat jednání, které natolik vybočovalo z běžného života. V Indii by paní Hammondová už měla následovníky a ti by na její počest postavili chrám.
Ale v Schenectady prostě jen děsila.
Seděl v temném bezpečí svého obývacího pokoje za zataženými záclonami a pozoroval a poslouchal.
Všiml si, že paní Hammondová přestala chodit ven a z jejího domu se ozýval příšerný hluk. Slyšel hlasité výkřiky, skřípání drcených kamenů, ostré praskání dřeva. V noci viděl siluetu paní Hammondové vrhanou jako stíny na její okna. Pomalu přecházela z pokoje do pokoje.
Jedné noci zhasla světla v domě paní Hammondové a už se nikdy nerozsvítila.
Září uběhlo a nastal říjen, z kopců se plížil podzim. Večery se prodlužovaly a byly stále mrazivější. Hvězdy svítily jasněji a vítr hvízdal podél bahnitých břehů potůčku za domem pana Bannerjeeho.
Z komína paní Hammondové se však nekouřilo, ani když teplota venku klesla pod bod mrazu.
Jednoho dne v sedm hodin ráno vzbudil pana Bannerjeeho telefon.
„Haló?“
„Pan Banjo?“ ozval se hlas staré paní, ale nebyla to paní Hammondová.
„Bannerjee.“
„Ano. Jsem Gladys, sestra Florence Hammondové.“
„Nevěděl jsem, že má sestru.“
„Jsme tři sestry, pane Banshee.“
„Mohu vám nějak pomoci?“
„No, nikdo z nás už dlouho o Florence neslyšel a nemůžeme se jí ani dovolat. Telefon zvoní, ale nikdo to nebere.“
„Je doma,“ odpověděl pan Bannerjee. „Slyším ji tam.“
„Dala mi váš telefon, kdyby se dělo něco mimořádného, a my o ni máme strach. Od té doby, co jí zemřel manžel, už není taková, jako bývala. Můžete pro nás něco udělat?“
Bannerjee se obával toho, oč ho požádá.
„Mohl byste se, prosím, dojít podívat, jestli je v pořádku? Řekněte ji, ať nám zavolá nebo alespoň vezme telefon.“
Bannerjee byl zticha.
„Pane Bannerjee? Budeme vám velmi vděční.“
„Je to nutné?“
„Bohužel ano. Bydlím v Dubuque. Sama tam zajít nemůžu.“
„Dobře.“
„A zavoláte mi potom?“ zeptala se Gladys. „Řeknu vám svoje číslo.“
Bannerjee seděl na pelesti postele a díval se skrz otevřené dveře na obraz bohyně Kálí na stěně obývacího pokoje. Dej mi sílu, Matko, modlil se. Jsem tvůj ubohý služebník.
Oblékl se a vyšel ven. Z vedlejšího domu se ozývaly příšerné zvuky. Když zaklepal, zvuky ustaly. Nahrbil ramena a otřásl se.
„Paní Hammondová?“ zavolal. „Volala vaše sestra. Mají o vás obavy. Jste v pořádku?“
Ticho.
„Paní Hammondová? Nejste nemocná? Mám zavolat doktora? Slyším vás uvnitř.“
Nic.
Zaklepal znovu, ale paní Hammondová ho ignorovala.
Položil ruku na kliku.
Stiskl ji.
Dveře se otevřely do prázdného prostoru.
Z domu paní Hammondovo se stala skořápka. Kdyby byl pan Bannerjee vstoupil do dveří, zřítil by se do sklepa.
Držel se oběma rukama dveřního rámu a viděl paní Hammondovou, jak stojí na betonové podlaze o deset stop níže.
Ústa měla plná dřeva a hřebíků, takže je ani nemohla zavřít. Měla pohmožděný a zkřivený obličej, oteklé černé rty. Začala znovu žvýkat a její zuby vyluzovaly příšerné skřípavé zvuky, jak se prokousávala hřebíky a dřevem základů.
Polkla.
Usmála se.
„Pojďte dál, pane Bannerjee,“ zaskřehotala. „Dlouho jsme se neviděli.“

Pan Bannerjee se zamkl v ložnici a telefonoval Gladys.
„Pan Benchmark?“ ozvala se. „Jak se má Florence?“
„Má se dobře. Řekla, že vám zavolá.“
„Vypadá to, jako byste byl udýchaný, pane Banksheete.“
„Bannerjee, ksakru.“
Gladys se ostře nadechla. „Ano. Děkuji vám.“
Bannerjee odešel do koupelny a zvracel.

Zima se usadila mezi holými stromy a mrtvými poli. Bannerjee poslouchal bušení ledového deště na střechu a pozoroval šedavě hnědé vrabce poskakující ve zbytcích růžové zahrady paní Hammondové.
Bannerjee se modlil, aby se stal zázrak. Zklamaně uvažoval, proč ho Kálí, duchovní matka jeho dětství, duše jeho rodného místa, opustila.
Chytil před domem pomocí krabice a provazu vrabce a obětoval ho bohyni Kálí v obývacím pokoji – zakroutil mu krkem holýma rukama. Do poslední chvíle kloval a pištěl. Bannerjee položil jeho mrtvé tělíčko na oltář bohyně Kálí.
Bannerjee se svlékl a vykoupal v potůčku za svým domem, jako to dělával v řece Ganze ve Varanasi. Jenže teď tu byly hromady sněhu a on se ošklivě nastydl.
V horečkách si představoval Indii, sametové, zelené svahy čajových plantáží v Himálaji kolem Darjeelingu, pomalý, kalný proud Hooghly, jak se valí sežehnutými pláněmi Kalkaty a protéká plesnivými hromadami odpadků ve městě. Vzpomínal na zahradu v Kalkatě, obehnanou zdmi, které ji chránily od hluku a špíny Chowringee, zahradu s čistou fontánou, s papouškem ara v bambusové kleci, s malými zelenými hádky vykukujícími ze stínu banánovníků.
Ale tady na sever od New Yorku nejsou žádné barvy, žádné světlo, žádné teplo. Paní Hammondová byla zticha a její dům byl temný.
Bannerjee si ji představoval, jak chodí dokola ve studených základech domu.
Byl morbidně zvědavý, jak musí vypadat její vnitřnosti. Bál se, kdy ji apetit vyžene ven z díry, která se stala jejím brlohem. Možná že vyleze po vnitřní zdi jako bělohlaví termiti. Třeba jednoho dne uvidí obličej paní Hammondové skrz rozšiřující se díru ve zdi, jak si prohryzává cestu ven.
Bude se usmívat?
Pozná pana Bannerjeeho a bude s ním mluvit, bude pohybovat čelistmi jako v parodii na řeč?
A až dojí svůj dům, je tam stále ještě mrtvý trávník, stromy a garáž, kde může pokračovat.
A proč by se nepustila do samotné země?
Bannerjee si ji představil, jak leze po čtyřech a očichává zem, ústa otevřená jako lopatu, kterou nabírá mrazivý černý prostor kolem sebe jako čokoládovou zmrzlinu, dál a dál, hlouběji a hlouběji.
Jedné hvězdnaté noci Bannerjee usnul v křesle. Zdálo se mu o bohyni Kálí.
Bohyně vstala ze zkrvavené pláně a natahovala po něm tenkou, krví zbrocenou ruku. Očí jí zářily červeně a žlutě, bezedné panenky byly jako šedé bezhlavé kočky a šedí vrabci s lidskými obličeji. Otřásla se a zavřela oči. Rudý jazyk jí vyrazil mezi rty. Začala se olizovat.
Znovu se otřásla a země se chvěla.
Bannerjee se okamžitě probudil a začal pomalu chápat. Jak mohl být tak hloupý, že ho to dřív nenapadlo.
Bannerjee viděl kozy obětované na slunném dvoře Kaligatu na jihu Kalkaty. Skákaly na sebe, i když byly svázané dohromady, a nůž kněze se pomalu blížil k jejich krkům.
Viděl nadšené stoupence bohyně Kálí, kteří obětovali sami sebe na břehu Lal Diggee, kouřící červené plameny poskakující nad páchnoucí vodou.
A na tajných místech Maidanu, po půlnoci určitých nocí v roce, byla Kálí obětována opuštěná nemluvňata.
Jak si mohl Bannerjee zahrávat s bohyní a myslet si přitom, že ona si zahrává s ním?
Bannerjee se vykoupal, pečlivě oholil a oblékl. Vzal si kabát a teplé boty, protože venku byla zima a spousta hlubokého sněhu.
Zamířil k domu paní Hammondové.
Vystoupil po schodech na přední verandu.
Otevřel přední dveře a balancoval na prahu. Uvnitř byl neuvěřitelný puch.
Bylo tam temno, ale když vyšlo slunce, proniklo dovnitř trochu světla. V tmavém koutě suterénu se něco pohnulo.
Paní Hammondová se ze svého brlohu upřeně dívala nahoru na pana Bannerjeeho.
Byla odporná – žlutá, pohmožděná a pokrytá krví. Měla roztrhané, nesmírně špinavé šaty a Bannerjee viděl její vysušené pohmožděné tělo. Vlasy měla samý hnis a špínu, hubené nohy plné boláků. Zčernalé prsty u nohou vykukovaly z roztrhaných tenisek. Okolo se povalovaly napůl snědené zbytky hnědých krys.
Paní Hammondová se ušklíbla a začala pohybovat rty, jako by chtěla promluvit, ale nevydala ani hlásku. Jen skučivý dech vycházel mezi polámanými zuby.
Začala slintat.
Bannerjee se zhluboka nadechl páchnoucího vzduchu, který stoupal z místa, kde stálo to stvoření.
Zavřel oči, představil si teplou, zdí obehnanou zahradu svého dětství a vyslal jedinou prostou modlitbu k bohyni Kálí.
Potom skočil.
HERMIONA A MĚSÍC

Clive Barker
Britský spisovatel Clive Barker se narodil v Liverpoolu roku 1952 a začal svou uměleckou dráhu jako ilustrátor a dramatik. V polovině osmdesátých let se úspěšně prosadil v hororovém žánru vydáním šesti svazků Books of Blood a filmem Hellraiser. Nyní patří se Stephenem Kingem, Deanem Koontzem a Peterem Straubem k nejznámějším autorům anglické hororové literatury.
Následující povídka však není určena fanouškům krvavého hororu, ale milovníkům tajuplných, strašidelných příběhů. Poprvé se objevila na stránkách deníku The New York Times.
T. W.
Za ty tři dny, které uběhly od její smrti, Hermiona poznala, že nejen malíři jsou citliví a vnímaví na světlo. I ona byla nucena se mu vyhýbat. Patřila teď ke zvláštnímu klanu – stal se z ní přízrak ve světě lidí – a když chtěla zůstat jeho členkou, musela se vyhýbat daru slunce stejně úzkostlivě, jako se věřící vyhýbá hříchu. A vlastně ji k tomu vedly i podobné důvody. Sluneční paprsky ji ničily, podlamovaly její sílu a nakonec by její duši vehnaly do objetí smrti a zániku.
Nebyla tak nešťastná, že je mrtvá. Ztroskotala v lásce, v manželství, přátelství i v mateřství. To poslední bolelo nejvíc. Kdyby se mohla vrátit zpátky mezi živé, aby změnila jednu jedinou věc, nesnažila by se vzkřísit k životu a urovnat své milostné vztahy, ale šla by za svým šestiletým synem Finnem a řekla by mu: Věř svým snům a pamatuj, že nic na světě nestojí za to, aby ses kvůli tomu trápil.
K tomu poznání ji vlastně přivedl jeden člověk, kterého potkal podobný osud. Jmenoval se Rice. Byla to taky éterická, nadpozemská bytost, jako ona sama. Zemřel na mor – v bolestech, zesláblý a s pomatenou myslí. Ale teď po smrti se mu vrátila síla a humor. Trávili spolu už třetí den za závěsy jeho potemnělého bytu, naslouchali zvukům ulice a povídali si. Kvečeru se jejich konverzace stočila k tématu světla.
„Nechápu, proč nás slunce zraňuje, a měsíc ne,“ řekla Hermiona. „Měsíc přece odráží sluneční paprsky, ne?“
„Neuvažuj tak logicky,“ odpověděl Rice, „a neber to tak zatraceně vážně.“
„A hvězdy jsou jako malá slunce. Tak proč nám světlo hvězd neublíží?“
„Vždycky jsem se nerad díval na hvězdy,“ uvažoval Rice. „Pokaždé jsem si pak připadal hrozně osaměle. Zvláště ke konci. Podíval jsem se nahoru a spatřil všechnu tu nekonečnou prázdnotu nad hlavou a…“ Zarazil se uprostřed věty. „Zatraceně, ženská, poslouchej! Budeme odsud muset vypadnout a přidat se k ostatním.“
Přesunula se k oknu.
„Tam dole?“ řekla.
„Ano, tam dole.“
„Uvidí nás?“
„Ne, když budeme nazí.“
Pohlédla na něj. Začal si rozepínat košili.
„Vidím tě naprosto dokonale,“ řekla mu.
„Ale ty jsi mrtvá, drahoušku. Ti živí s tím budou mít mnohem větší problémy.“ Svlékl si košili a postavil se vedle ní k oknu. „Podíváme se ven?“ zeptal se jí, a aniž čekal na odpověď, rozhrnul závěsy. Už se sice stmívalo, ale přesto v sobě mělo světlo ještě tolik síly, aby je oba příjemně rozechvělo a zahřálo.
„Na tohleto bych si tedy dokázala docela snadno zvyknout,“ řekla Hermiona, sundala si šaty a nechala ty dozvuky slunečních paprsků dotýkat se ňader a břicha.
„Půjdeme na vzduch, co říkáš?“ navrhl Rice.

Byl den Všech svatých a všechny obchody na Main Street byly náležitě vyzdobené. V jedné výloze skupinka papírových čarodějnic, v jiné kostra vyrobená z tvrdého kartonu.
„Odporné,“ podotkl Rice, když míjeli netopýří hnízdo z gumy. „Měli bychom proti tomu protestovat.“
„Je to jen legrace,“ řekla Hermiona.
„Ale vždyť je to náš svátek, drahá. Dušičky. Připadám si jako… Ježíš při nedělním kázání. Jak se opovažují mě takhle zesměšňovat?“ Udeřil neviditelnou pěstí do skla. Otřáslo se a ten slabý zvuk dolehl až k uším rodiny procházející okolo. Všichni se otočili směrem k výloze. Ale neviděli nic. Uvěřili svým očím a šli dál.
Hermiona se za nimi ohlédla.
„Chci se jít podívat za Finnem,“ řekla.
„To není moc moudré,“ odpověděl Rice.
„To je jedno,“ řekla. „Chci ho vidět.“
Rice pochopil, že by bylo zbytečné ji přesvědčovat, aby tam nechodila. A tak se vydali nahoru na kopec, směrem k domu její sestry Elaine. Tam chlapec bydlel od té doby, co Hermiona zemřela.
„Něco bys měla vědět…“ řekl Rice, když vyšli až nahoru. „O smrti.“
„Pokračuj.“
„Těžko se to vysvětluje. Ale to není náhoda, že se cítíme za svitu měsíce v bezpečí. My jsme jako měsíc. Odrážíme světlo něčeho živého. Někoho, kdo nás miluje. Dává to smysl?“
„Ani ne.“
„Pak je to asi pravda.“
Zastavila se a obrátila se k němu. „Má to být varování?“ zeptala se.
„A co bys udělala, kdyby to bylo varování?“
„Nic.“
Usmál se. „Byl jsem stejný jako ty. Varování pro mě bylo vždycky výzvou.“
„Konec diskuse?“
„Ano. Konec diskuse.“

Ve všech místnostech Elainina domu byly rozsvícené lampy, jako kdyby se snažila odehnat tmu přicházející s večerem.
Jak je to smutné, pomyslela si Hermiona, když někdo žije ve strachu ze stínů a tmy. Znamená to snad, že den pro Hermionu představuje stejnou hrůzu jako pro Elaine noc? Měla pocit, že po třiceti letech neustálých sesterských nešvárů konečně přestala cítit k Elaine nenávist za to, že jí nikdy nedokázala porozumět. Najednou litovala, že se nesnažila tuhle osamělou ženu poznat líp.
„Zůstaň tady,“ řekla Riceovi. „Chci tam jít sama.“
Rice zavrtěl hlavou. „Nenechám si to ujít,“ odpověděl a šel za ní nahoru po pěšině a pak přes trávník, směrem k oknu jídelny.
Zevnitř se neozývaly dva, ale tři hlasy: ženský, dětský a mužský, který Hermiona okamžitě poznala, a zastavila se.
„Thomas,“ řekla.
„Tvůj bývalý?“ zašeptal Rice.
Přikývla. „Nečekala jsem…“
„Byla bys radši, kdyby tě nepřišel oplakávat?“
„Nezdá se mi, že by mě oplakával,“ odpověděla.
Měla pravdu. Čím víc se přibližovali k oknu, tím hlasitěji k nim doléhal smích. Thomas vtipkoval a Finn s Elaine mu nadšeně tleskali.
„To je ale šašek!“ podotkla Hermiona rozhořčeně. „Jen si ho poslechni.“
Stáli teď až u okenní římsy. Nakoukli dovnitř. Bylo to horší, než čekala. Tom měl Finna na koleni a objímal ho rukama. Šeptal něco chlapci do ucha, a na Finnově tváři se vzápětí objevil pobavený úsměv.
Hermiona snad ještě nikdy neměla tak rozporuplné pocity. Byla ráda, že nenašla svého drahého Finna plakat – slzy nepatřily na jeho nevinnou tvář. Ale musí být tak spokojený? To tak rychle zapomněl na její smrt? A co se týče Toma, toho šaška, jak dokázal tak rychle najít cestu zpátky ke svému synovi, když se k němu celých dlouhých pět let vůbec nechoval jako otec? Jaké triky a úplatky ten mistr prázdných slibů použil, aby získal zpět Finnovu lásku?
„Půjdeme zítra večer do ulic strašit?“ zeptal se chlapec.
„To víš že ano, kamaráde,“ odpověděl Thomas. „Vezmeš si masku, čapku a…“
„Ty taky,“ skočil mu Finn do řeči. „Musíš jít se mnou.“
„Když chceš, půjdu.“
„Takový podlézavec,“ řekla Hermiona.
„Od teďka…“
„Nikdy tomu chlapci ani nenapsal, dokud jsem byla naživu.“
„… co si budeš přát.“
„Možná že má pocit viny,“ uvažoval Rice.
„Viny?“ sykla a přejela prsty po skle. Nejradši by je zaryla Tomovi do krku. „Ten vůbec neví, co to slovo znamená.“
Rozhořčením zvýšila hlas. Ani si to neuvědomila, ale zdálo se, že Elaine něco zaslechla. Měla vždycky obrovský cit pro jemné zvukové nuance. Vstala od stolu a ustaraně se zadívala k oknu.
„Pojď pryč,“ řekl Rice a vzal Hermionu za ruku. „Nebo to špatně skončí.“
„Na tom nezáleží,“ řekla.
Právě v tu chvíli se její sestra pomalu přibližovala k oknu. Thomas sundal Finna z kolena, vstal a tázavě se na ni zadíval.
„Někdo… nás pozoruje,“ zašeptala Elaine. Z jejího hlasu se ozýval strach.
Thomas šel k ní a objal ji rukou kolem pasu.
Hermiona hlasitě vydechla. Tak hlasitě, až se zachvělo okenní sklo. Všichni tři – muž, žena i dítě – polekaně uskočili od okna.
„Pryč!“ naléhal Rice. Tentokrát ho poslechla. Šla za ním přes trávník na ulici a pak dál potemnělým městem až domu, do jejich chladného bytu. Tam se mohla vyplakat ze vzteku, zklamání a bolesti, které ji celou zaplavily.

Její slzy nevyschly do rozednění, ani do oběda. Měla příliš mnoho důvodů k pláči. Až konečně našla klid – v jediném možném řešení.
„Chci se ho ještě jednou dotknout – naposledy,“ řekla Riceovi.
„Finna?“
„Samozřejmě – Finna.“
„Vyděsíš ho k smrti.“
„Vůbec nepozná, že jsem to já.“
Měla v hlavě plán. Když je jako nahá neviditelná, rozhodla se, že se celá oblékne, nasadí si masku a vyhledá ho, až bude večer chodit ve svém kostýmu po ulicích. Pohladí ho po vlasech, položí mu prsty na rty a pak jednou provždy odejde – z Idaha i z jeho života.
„Varuju tě,“ řekla Riceovi, „neměl bys se mnou chodit.“
„Díky za pozvání,“ odpověděl trochu s lítostí. „Přijímám.“
Jejich šaty byly už uložené v krabicích a připravené k odvezení. Otevřeli víka a oblékli se. Pak roztrhali papír z jedné krabice a vystříhali z něj dvě masky – pro ni rohy a pro Rice maličké skřítkovské uši. Když byli konečně připraveni vyjít do ulic, nad městem se už snášel dušičkový večer.
Tentokrát to byla Hermiona, kdo šel první temnými ulicemi nahoru k Elaininu domu. Ale její neviditelné kroky byly pomalé, velmi pomalé.
Měla před sebou osudové setkání a nechtěla nic uspěchat. Byla si jistá, že Finna uvidí. Cítila to.
Ulice byly plné dětí oblečených na ten výjimečný večer. Upíři, strašidla, oživlé mrtvoly a démoni, ukrytí pod maskami a zahalení tmou, mohli být krutí a zlí. Stejně jako ona mohla projevit svou lásku. Naposledy.
„Tamhle jde,“ upozornil ji Rice. Ale už sama poznala Finnův bezstarostný krok.
„Odveď Tomovu pozornost,“ řekla Riceovi.
„S radostí,“ odpověděl a hned vykročil napřed.
Tom ho zahlédl a měl podivné tušení, že se něco stane. Natáhl ruku, aby popadl Finna, ale Rice se v tu chvíli vrhl proti jeho pevnému tělu. Jeho nadpozemská síla byla ještě dost velká, aby dokázal povalit Toma na zem. Ten hlasitě zaklel, zvedl se a chtěl udeřit Rice do obličeje. Ale v tom okamžiku si všiml, že se k Finnovi blíží nějaká žena. Obrátil se a stáhl jí masku z obličeje.
Při pohledu na její tvář vykřikl hrůzou. Couvl o krok, pak ještě o jeden.
„Ježíši… Ježíši…“ vydechl zděšeně.
Přiblížila se k němu, Riceovo varování jí znělo v uších.
„Co vidíš?“ naléhala.
Místo odpovědi se sklonil a vyzvracel do příkopu svou večeři.
„Vidí před sebou rozkládající se tělo,“ řekl místo něj Rice. „Vidí hnilobu.“
„Mami?“
Zaslechla za sebou Finnův hlas. Cítila, jak ji tahá za rukáv. „Mami, jsi to ty?“
Teď to byla pro změnu ona, kdo se zachvěl vzrušením a strachem.
„Mami?“ řekl znovu.
Tolik se chtěla otočit, dotknout se jeho vlasů, obličeje, políbit ho na rozloučenou. Ale Tom v ní viděl jen rozkládající se mrtvolu. Možná že by to dítě uvidělo totéž, nebo něco ještě mnohem horšího.
„Otoč se,“ prosil.
„Já… nemůžu… Finne.“
„Prosím.“
Obrátila se a sundala ruce z obličeje.
Chlapec se na ni chvíli beze slova díval. Pak se usmál.
„Vyzařuje z tebe tolik světla,“ řekl.
„Vážně?“
Najednou se jí zdálo, jako by zahlédla odraz té záře v jeho očích. A zaplavila ji vlna radosti a štěstí. Dotkla se něžně jeho tváře, rtů, obočí. Tak takové to je, být jako měsíc, pomyslela si. Konečně pochopila, co to znamená, odrážet lidské světlo, lásku milující bytosti.
„Finne…?“
Tom přitáhl chlapce k sobě.
„Bojí se tě,“ vysvětloval Finn.
„Já vím. Radši už půjdu.“
Chlapec přikývl.
„Vysvětlíš mu to?“ zeptala se Finna. „Řekneš mu, co jsi viděl?“
Znovu přikývl. „Řeknu.“
Nic víc nepotřebovala. Zanechala ho s otcem a dovolila Riceovi, aby ji odvedl pryč. Šli tmavou alejí, přes prázdné parkoviště, až na okraj města. Cestou odhazovali oblečení. Než vyšli z města, byli už zase nazí a neviditelní.
„Asi teď budeme trochu cestovat, co říkáš?“ navrhl Rice. „Někam dolů na jih.“
„Jistě. Proč ne?“
„Co třeba New Orleans?“ zeptal se. „Ale možná že bychom se sem mohli příští rok vrátit. Podívat se, jak se věci vyvíjejí.“
Zavrtěla hlavou. „Finn teď patří Tomovi,“ řekla. „Patří do světa živých.“
„A komu patříme my?“ zeptal se Rice trochu smutně.
Zvedla hlavu ke hvězdám. „Víš to přece až moc dobře,“ řekla a ukázala na měsíc.
NEEXISTUJÍCÍ ŠELMA

Graham Masterton
Graham Masterton je autorem mnoha románů plných hrůzy a napětí, jako například The Burning (Planoucí), Walkers (Chodci) nebo The Manitou (Manitou); poslední byl také zfilmován. Píše také historickou prózu a literaturu faktu. Je redaktorem antologie Scare Care. Absence of Beast (Neexistující šelma) rozvíjí téma rodinných vztahů v příběhu zvláštního pouta mezi chlapcem a jeho dědečkem.
E. D.
Robert si klekl na okenní rám, ruce přitiskl na okenní tabulku a díval se, jak se listy divoce honí pod ním na trávníku. Mraky se na obloze hnaly až horečnatou, nepřirozenou rychlostí a stromy se kývaly v naprosté panice, jako by se snažily vyvrátit z kořenů.
Vichr fičel celé odpoledne, nyní však už jen jemně kvílel pode dveřmi, hučel v komínech a hulákal v krbech. Stromy znervóznily Roberta ze všeho nejvíc. Ne protože tak bezmocně vlály ve větru, ale kvůli těm zvláštním tvarům, které se neustále objevovaly mezi holými větvemi. Zdálo se, že každý strom je přeplněn čarodějnicemi a trpaslíky a hroznými démony. Jejich široce otevřená ústa tvořily dvě navzájem překřížené větve a jejich oči pár třepotajících se listů, kterým se podařilo udržet se na stromech i přes divoké říjnové bouře.
Na vzdáleném konci dlouhé vinuté příjezdové cesty stál obrovský dub, v jehož nejvyšších větvích řádila obluda, jíž se Robert bál nejvíc. Složitě poskládané větvičky a jejich úlomky vytvářely obraz zvířete se zády plnými štětin v podobě obrovského divokého prasete se čtyřmi zatočenými kly a malým zářivým zlobným okem, které bylo ve skutečnosti louží plnou vody skoro o dvě stě metrů dál. Ale když vítr zadul ostřeji, oko zamrkalo a obluda pohnula shrbenými zády a Robert nechtěl nic jiného než nemít oči, aby se na to nemusel dívat.
Ale ta obluda tu byla, a on od ní nemohl odtrhnout pohled, tak jako se nemohl odtrhnout od té slepé benátské masky vystupující na gobelínových závěsech nebo od šklebícího se psíka na vzorku polštáře nebo od spousty cizinců na protější tapetě, oděných v purpurových pláštích, se zády tajemně a zatvrzele otočenými ke skutečnému světu. Robert žil mezi tajemnými tvářemi, oživlými vzory a nevysvětlitelnými mapami.
Pořád ještě klečel na okenním rámu, když do pokoje vešel jeho dědeček s talířem topinek a sklenicí studeného mléka. Dědeček si k němu sedl a dlouho se na něj beze slova díval. Nakonec se k němu natáhl a bledou a kostnatou rukou se dotkl jeho ramene, jako by ho chtěl ukonejšit.
„Volala máma,“ řekl. „Řekla, že se pokusí přijet zítra odpoledne.“
Robert se na něj ze strany podíval. Byl to tichý, bledý chlapec s krátkým, dávno už z módy vyšlým účesem, odstálýma ušima a nevelkým obličejem s drobnými rysy. Jeho oči zářily bledě jako acháty. Měl na sobě šedý školní svetr, šedé krátké kalhoty a černé polobotky.
„Přinesl jsem ti pár topinek,“ řekl dědeček. Bělovlasý starý pán se předklonil. Stále si udržoval jistou eleganci. Kdokoli by vešel do knihovny, okamžitě by si uvědomil, že vypadají jako otec a syn. Možná že to bylo ušima. Možná že to bylo něco víc. Někdy může schopnost vcítit se do pocitů druhého přeskočit generaci: mezi mladým a starým se vytvoří zvláštní vztah důvěry, který ani matky nejsou schopny sdílet.
Robert si vzal topinku a začal okusovat roh.
„K obědu jsi toho moc nesnědl, myslel jsem, že budeš mít hlad,“ dodal dědeček. „Jen se proto, proboha, netvař provinile. Já taky nemám rád steak a ledvinkový nákyp, hlavně když je málo masa a když je těsto kolem zapečených ledvinek připálené. Ale kuchař si prostě nedal říct.“
Robert se zamračil. Ještě nikdy neslyšel dospělé takhle mluvit o jídle. Vždy si myslel, že dospělým chutná všechno, ať je to jakkoli nestravitelné. Vždyť mu přece pořád říkali, aby jedl ryby a květák a fazole a tučné jehněčí, i když se mu hrdlo stahovalo, jen co je uviděl. Matka ho vždy nutila všechno dojíst, i když musel nad talířem sedět hodiny po tom, co všichni už dávno dojedli, jídelna se postupně šeřila, a jen hodiny na stěně pořád tikaly.
Ale teď mu děda říká nejenom, že steak s ledvinkami je hnusné jídlo, ale ani ho nenutí to dojíst. To je úžasné. Po dlouhé době pocítil, že by se všechno mohlo obrátit k lepšímu.
Robert totiž neměl od Vánoc a večírku na Silvestra moc důvodů k veselí. Jeho otec se tehdy hrozně naštval, matka plakala, a všichni hosté se vrtěli a bylo jim trapně. Den nato, když se Robert probudil, byla matka i její věci pryč. Pro Roberta přijel dědeček a odvezl ho k sobě domů. Seděl v dědečkově daimleru, vonícím kůží, a pozoroval jasné dešťové kapky, jak se nerozhodně sunou po předním skle, zatímco jeho otec hovořil s dědečkem na verandě s vážností, ke které nebylo třeba vysvětlivek.
„Asi sis to ještě neuvědomil, ale už dost dlouhou dobu spolu tvá matka a otec nejsou příliš šťastní,“ řekl dědeček, když projížděli v dešti Pinnerem a Northwoodem. „To se tak někdy stává, že se prostě dva lidi přestanou mít rádi. Je to moc smutné, ale nedá se s tím nic dělat.“
Robert na to nic neřekl, jen zíral na řady předměstských domků s vlhkými střechami pokrytými oranžovými taškami, s pochmurnými a zanedbanými zahrádkami. Pocítil těžko popsatelnou bolest, téměř na hranici snesitelnosti. Když zastavili U Zvonu v Pinner Green, aby si děda dál malou whisky a sendvič a Robert kokakolu a bramborové lupínky, po tvářích mu stékaly slzy, aniž si to uvědomoval.
Teď už tomu budou skoro tři týdny, co je ve Falworth Parku. Jeho pradědečkovi dřív patřilo tohle všechno – dům a statek s šestatřiceti akry, ale dědická daň pohltila většinu majetku a děda nyní obýval osm pokojů na východní straně domu, zatímco v západním a jižním křídle bydlely jiné dvě rodiny.
„Nenudíš se, doufám?“ zeptal se ho dědeček, když seděli vedle sebe na okenním rámu. „Snad bych ti mohl najít nějaké skládanky.“
Robert zavrtěl hlavou.
„Už jsi tu sám celé hodiny.“
Robert na něj krátce pohlédl. „Rád se dívám na ty stromy.“
„Ano,“ řekl dědeček. „Někdy člověku připomínají tváře, viď?“
Robert na něj zíral s otevřenou pusou. Nevěděl, jestli se má bát, nebo být nadšený. Jak je možné, že by dědeček věděl o tom, že vidí ve stromech tváře? Nikdy se o tom nikomu nezmínil, aby se mu nevysmáli. Buďto jeho děda umí číst myšlenky, nebo…
„Vidíš, támhle?“ řekl dědeček nevzrušeným tónem a ukazoval k mladým dubům, které rostly podél poslední zatáčky příjezdové cesty. „Vrčící šelmy tam žijí, nahoře v těch vysokých větvích… A ti zlí skřítci bydlí pod nimi, jsou pořád nahrbení, zatrpklí a lstiví.“
„Ale tam nic není,“ řekl Robert. „Jenom větve.“
Dědeček se usmál a poklepal mu po rameni. „Mě neoblafneš, mladíku. To, co vidíš mezi stromy, je to, co je důležité.“
„Ale tam vážně nic není. Jenom obloha.“
Dědeček se otočil a zíral na stromy. „Svět má něco vnějšího, ale i vnitřního, víš. Jak vím, že tu sedíš vedle mne? Protože tě vidím, protože máš kladné obrysy. Ale máš také negativní obrysy a to je tvar formovaný spíš tím, kde nejsi, než tím, kde se skutečně nacházíš.“
„Tomu nerozumím,“ zamračil se Robert.
„Není to těžké,“ řekl mu dědeček. „Jediné, co musíš dělat, je hledat to, co tu není, ne to, co tu je. Podívej se na ten dub, ten velký, úplně na konci příjezdové cesty. Já v tom stromě vidím šelmu, ty ne? Nebo spíš negativní formu šelmy. Neexistence šelmy. Ale svým způsobem je ta šelma tak skutečná jako ty. Má jasný tvar, zuby a drápy. Je to vidět. No a když to vidíš… jak to může být méně skutečné než ty?“
Robert nevěděl, co říct. Dědečkova řeč zněla příliš věcně. Utahuje si z něj, nebo to myslí vážně? Foukal vítr, déšť bubnoval na okno a v korunách mladých buků se pohybovaly zuřivě vrčící kočky na nebezpečně křehkých větvích a nahrbení zlí skřeti cupitali a škubali sebou ve větru.
„Teď ti něco řeknu,“ řekl dědeček. „V padesátých letech, když jsem hledal v Austrálii nerosty, narazil jsem v Olgasu na hrozně hlubokou rokli, která vypadala jako naleziště mědi. Chtěl jsem ten nález prozkoumat, ale můj domorodý průvodce se mnou odmítl jít. Když jsem se ho zeptal proč, řekl, že tam bydlí hrozivá obluda jménem Woolrabunninga, což znamená byl jsi tu, ale teď jsi zase pryč.
No, samozřejmě že jsem mu nevěřil. Kdo by mu věřil? Tak jsem jednou pozdě odpoledne šel do té rokle sám. Bylo velmi klidné počasí, až na ten vítr. Zabloudil jsem a byla skoro už tma, když jsem našel znamení, která jsem si tam předtím udělal. Byl jsem přímo na dně té rokle, hluboko ve stínu. Zaslechl jsem zvuk podobající se vrčení zvířete. Podíval jsem se vzhůru a viděl jsem tu obludu tak jasně, jako teď vidím tebe. Vypadala jako obrovský vlk, jen hlavu měla protáhlejší a hřbet mohutnější. Nebyla z masa a kostí, ale jen z části oblohy mezi stromy a převislými skalami.“
Robert zíral na dědu, ve tváři byl úplně bledý. „A co jsi udělal?“ zašeptal.
„Šlo udělat jenom jedno. Utíkal jsem. Ale víš, co se stalo? Pronásledovala mě. Dodnes nevím jak. Ale jak jsem se drápal tou roklí vzhůru, slyšel jsem úplně u hlavy její drápy klouzající po skále, slyšel jsem ji funět, a přísahám, že jsem vzadu na krku cítil její horký dech.
Upadl jsem a rozsekl jsem si nohu, nevím, jestli o skalní výběžek nebo o nějaký trnitý keř. Ale podívej… můžeš to posoudit sám.“
Zvedl levou nohu a odkryl bílé, vychrtlé lýtko. Robert se předklonil a uviděl hlubokou modravou jizvu sahající od kolena až ke kraji dědových skotských ponožek.
„Je to určitě aspoň třicet stehů,“ řekl dědeček. „Měl jsem štěstí, že jsem nevykrvácel. Můžeš si na tu jizvu sáhnout, jestli chceš. Už to nebolí.“
Robert si sáhnout nechtěl, ale dlouho na ni zíral v hrůzyplném obdivu a úžasu. Ne zvíře, jen nepřítomnost zvířete. Spíš hledej věci, které tu nejsou, než které tu jsou, opakoval si v duchu.
„Víš, co mi můj průvodce řekl?“ zeptal se ho dědeček. „Řekl, že jsem měl dát Woolrabunninze něco k snědku. Pak by mě to zvíře bylo nechalo na pokoji.“
Druhý den po obědě se Robert šel projít, sám. Vichr se náhle zklidnil, a přestože trávník a růžová zahrada byly pokryté listím a větvičkami, stromy byly tiché a mrazivě nehybné. Robert neslyšel nic kromě svých kroků, které křupaly po oblázcích příjezdové cesty, a vzdálené ozvěny šumění deště.
Prošel kolem dvou kamenných sloupů označujících začátek aleje. Na každém z nich stál útočný kamenný lev se štítem, na kterém byl rodový znak. Jednomu lvu chybělo pravé ucho a část tváře a oba byli hustě porostlí mechem. Robert je miloval, když byl menší. Pojmenoval je Pýcha a Zraněný. Kráčel tehdy mezi nimi se svou matkou a otcem, a matka řekla tehdy otci: „Jediné, o co ti jde, je tvoje raněná pýcha.“ Matčina slova a oba lvi se tak v jeho mysli neoddělitelně spojili.
Položil ruku na rozbité ucho Zraněného, jako by ho chtěl ukonejšit. Pak se otočil k Pýše a pohladil jeho studený kamenný nos. Kdyby tak oba mohli oživnout a jít vedle něj parkem, jejich dech by ve vzduchu vytvářel mráčky z mlhy. Třeba by je mohl vycvičit na aport.
Kráčel sám alejí. Ta hrozivě řvoucí kočka sedící nahoře ve větvích ho nenávistně pozorovala svýma očima ve tvaru listí. Zlí skřítci se schovali v pokřivených úžlabinách nižších větví. Někdy některého z nich zahlédl za kmenem stromu, ale jakmile se přiblížil, aby se podíval zblízka, skřítek samozřejmě zmizel. A tvar naznačující jeho obličej se změnil v něco úplně jiného nebo zmizel úplně.
Na chvilku se zastavil. Sám v parku, malý chlapec v nenápadném tvídovém kabátě se sametovým límcem, obklopený zvířaty ze světa své vlastní fantazie. Pocítil strach. A jak pokračoval v chůzi, nepřestával pokukovat za sebe, aby se ujistil, že ta obluda a skřítci nesešplhali ze stromu a neplazí se za ním, po špičkách pařátů, aby nedělali hluk na oblázkové cestě.
Ale musí se dostat k tomu velikému dubu, aby uviděl na vlastní oči tu hrbatou obludu, která vládne všemu ostatnímu. Je Woolrabunningou celého Falworth Parku. Byla jsi tu, a náhle jsi zase pryč. Ale po celou dobu jsi tu byla, protože vidím tvé obrysy.
Konečně stál ten veliký dub před ním. To nahrbené zvíře vypadalo z tohoto úhlu jinak, štíhleji, s protáhlejší lebkou. Rozhodně vypadalo zlověstněji. Shrbený hřbet bylo ještě pořád možné rozeznat a čelisti byly plné tesáků, a vypadaly ještě hrozivěji než z dálky. Robert stál a dlouho se na ni díval, když se náhle parkem rozšuměl jemný šepot drobného deště.
„Prosím, přestaňte mě pronásledovat,“ řekl Robert obludě, která nebyla ničím jiným než výsekem oblohy ve větvích. „Tady… jsem vám přinesl něco k jídlu.“
Opatrně vyndal z kapsy kabátu bílý ubrousek a rozprostřel ho na trávu u úpatí stromu. Rozbalil jej, aby ukázal zvířeti svou nabídku ke smíru. Kus vepřového ukradený z oběda. Vepřové plátky bylo jeho nejoblíbenější jídlo, zvlášť když je připravoval dědeček – rozpukané, chřupavé a přesmažené. Rozhodně šlo z jeho strany o velevýznamnou nabídku.
„Nechte si chutnat,“ řekl obludě a uklonil se. Pak se otočil a šel zpět k domu, pomalým, rozvážným krokem.
Tentokrát se neodvážil otočit. Je možné, že by obluda odmítla jeho nabídku a vrhla by se za ním jako Woolrabunninga tehdy za dědečkem a rozsekla by mu tesáky nohu? Měl by začít utíkat, aby měl aspoň šanci doběhnout k domu a zavřít té obludě dveře před nosem? Nebo by tohle řešení jen rozdráždilo její lovecký pud, a tím spíš by se za ním rozehnala?
Šel rychleji a rychleji mezi stromy, které ta obluda obývala, a poslouchal, jak mohl nejpozorněji, až zaslechne to první zaseknutí drápů. Brzy šel tak rychle, že navzdory všem předsevzetím vlastně běžel, ruce se mu míhaly podél těla a nohy měl natažené. Když pospíchal mezi Pýchou a Zraněným, uslyšel zachrupání oblázků těsně za sebou a jemné, hluboké zakvílení té strašné –
K domu se pomalu blížil zlatý Jaguar XJS.
Kvůli lehké odpolední mlze měl rozsvícená světla, takže Robert zprvu nebyl schopen pro jemné mrholení rozeznat, kdo sedí za volantem. Potom se auto zavlnilo kolem něj, zahlédl mávající ruku a známý úsměv, a tak běžel dál podél auta, dokud nezabrzdilo před hlavním vchodem.
„Mami!“ vykřikl, když vystupovala z auta. Vrhl se jí kolem pasu a pevně ji sevřel. Bylo mu u ní tak příjemně a cítil se tak blaženě, že téměř nemohl uvěřit, že ho kdy mohla opustit.
Prohrábla mu vlasy a políbila ho. Měla na sobě kabát s kožešinovým límcem, který na ní nikdy předtím neviděl, a voněla neznámou voňavkou. Voňavkou bohaté dámy. Měla taky novou třpytivou brož, o kterou si Robert poškrábal tvář, když se k němu skláněla, aby ho políbila.
„To byl zvláštní způsob běhu,“ řekla. „Gerry říkal, že vypadáš jako vojáček na baterky.“
„Gerry?“
„To je Gerry,“ řekla matka. „Vzala jsem ho s sebou, abys měl konečně možnost ho poznat.“
Robert se zamračil a pohlédl vzhůru. Cítil matčino napětí. Cítil, že něco není úplně v pořádku. Přistoupil k nim vysoký muž s černými, dozadu sčesanými vlasy a s rukou připravenou k pozdravu. Na tváři měl černé jednodenní strniště a oči světle modré jako dva kousky středozemní oblohy vystřižené z turistické příručky.
„Ahoj, Roberte,“ řekl a stále měl napřaženou ruku. „Jmenuju se Gerry. Hodně jsem o tobě slyšel.“
„Opravdu?“ polkl Robert. Pohlédl na matku v naději, že mu poradí, jak dál, že mu to vysvětlí. Ale ona vypadala, že je tak nejvýš schopná se usmívat a přikyvovat.
„Slyšel jsem, že vyrábíš modely letadel,“ řekl Gerry.
Robert se začervenal. Ta letadélka byla jeho soukromou záležitostí. Částečně proto, že si nemyslel, že jsou tak moc povedená (přestože mu matka vždycky říkala, že ano, i když dal příliš polystyrénového lepidla na křídla nebo rozbil dvířka nebo když zasadil pilotní kabinu a už se nestaral o to, aby tam namaloval pilota). A částečně proto, že to prostě byla jeho soukromá věc, to je celé. Nechápal, jak o tom Gerry může vědět. Jen v případě, že mu matka o něm řekla téměř všechno.
Ale proč by to dělala? Kdo to byl, tenhle „Gerry“? Robert ho nikdy předtím neviděl, ale „Gerry“ vypadal, že si myslí, že má božské právo vědět všechno o jeho modelech, že má právo vozit maminku ve svém prohnilém XJS a chovat se, jako by mu tohle místo už skoro patřilo.
Z domu vyšel Robertův dědeček. Oblékl si svůj oblíbený hořčicově hnědý svetr. Měl na tváři zvláštní výraz, který Robert viděl poprvé. Byl vzrušený, ne ve své kůži, ale zároveň v obranné pozici.
„Tati, jsem tak ráda, že tě vidím,“ řekla Robertova matka a políbila ho. „To je Gerry, to je táta.“
„Promiňte, že jsme přijeli tak brzo,“ usmál se Gerry, když si třásli rukama. „Na dálnici to jelo mnohem líp, než jsme si mysleli. Velký provoz, to víte, ale dost rychle to odsejpalo.“
Robertův dědeček pozoroval XJS s podezíravým nepřátelstvím. „No, předpokládám, že s tímhle se dá cestovat poměrně rychle.“
„To je legrační, vidíte,“ řekl Gerry, „já o tom autě nikdy neuvažoval jako o tom, ale jako o ní.“
Robertův dědeček se odvrátil od auta (s významnou okázalostí) a už se na něj znovu nepodíval. Tichým hlasem, skoro jako by mluvil sám k sobě, řekl: „Věc je to, a jedině žena je ta. Vždycky jsem si myslel, že muži, kteří považují ženy za totéž co auta, lodě a podobný neřád, si nezaslouží nic jiného než lodě, auta a podobný neřád.“
„No,“ vyhrkl Gerry. „Chacun a son gout.“ Zároveň se podíval na Robertovu matku pohledem, který znamenal, říkala jsi, že to s ním nebude lehké. A nežertovala jsi, co? Robertova matka na to pokrčila rameny a hrdinně se snažila vypadat, jako by tohle neměl být ten nejhorší víkend, jaký kdy zažili. Konečně, varovala ho. Ale Gerry trval na setkání s „tím spratkem a dědou taky… to k celý tý věci patří“.
Robert stál u kufru, když Gerry vyndával zavazadla.
„Jak se ti zamlouvaj, co?“ zeptal se ho Gerry. „Ručně vydělávaná vepřová kůže s pevnýma měděnýma zámkama. Speciální dar od Diner klubu.“
Robert začichal. „Smrdí to jako zvratky.“
Gerry položil zavazadla a zavřel kufr. Dlouze a vážně se na Roberta podíval. Možná si myslel, že je to působivé, ale pro Roberta byl ten dlouhý pohled jenom nudný, a tak obrátil zrak na Pýchu a Zraněného a představoval si, jak s nimi běží mezi stromy.
„A já si myslel, že bychom mohli být kamarádi,“ řekl Gerry.
Kamarádi? Jak bychom mohli být kamarádi? Mně je devět a tobě asi tak sto. A navíc o žádné kamarády nestojím, aspoň ne teď. Mám Pýchu a Zraněného a dědu, a taky mámu. Proč bych se měl kamarádit zrovna s tebou?
„Co ty na to?“ trval na svém Gerry. „Kamarádi? Ano?“
„Jsi moc starý,“ řekl Robert znuděně.
„Co tím sakra myslíš, moc starý? Je mi třicet osm. Ještě mi ani není čtyřicet. A tvojí matce je třicet šest, proboha.“
Robert si hlasitě, netrpělivě povzdechl. „Jsi moc starý na to, abys byl můj kamarád, tak to myslím.“
Gerry si sedl na bobek, takže jeho veliký, neoholený obličej byl ve stejné úrovni jako Robertův. Opřel se jedním loktem o XJS s arogancí majitele, ale zároveň aby zabránil případnému pádu. „Nemyslím takový druh přátelství. Myslím přátelství jako mezi otcem a synem.“
Robert byl fascinován bradavicí, která seděla v rýze Gerryho nosu. Přemýšlel, proč si ji Gerry nenechá vyndat. Že by si jí nevšiml? Musí ji přece vidět každé ráno, když se podívá do zrcadla. Je tak bradavicovitá. Kdybych já měl takovou bradavici, sám bych si ji odřízl. Ale co kdyby pořád krvácela a nechtěla přestat? Já bych ji odřízl, a nic by už tu krev nezastavilo? Co je lepší, zemřít v devíti letech, nebo mít bradavici tak velkou jako Gerry, a navíc navždycky?
„Myslíš, že je to možný?“ přemlouval ho Gerry znova.
„Co?“ zeptal se zmateně Robert.
„Myslíš, že by to bylo možný? Myslíš, že by ses mohl snažit to pro mě udělat? Nebo aspoň pro svou matku, když už ne pro mě?“
„Ale máma nemá bradavici.“
Na chvilku se zdálo, že celý svět zmlkl. Pak viděl blížící se Gerryho ruku a další věc, kterou si uvědomil, byla, že ležel na boku, úplně bez sebe, viděl hvězdičky, a Gerry říkal hlasem plným ozvěny: „Zvedal jsem kufry… nevšiml jsem si, že je tady, a on se prostě ke mně rozběhl. Musel se zachytit obličejem o ten tvrdý měděný roh.“
Odmítl přijít k večeři a zůstal v posteli a četl si rýmovačky od Edwarda Leara. „A tak šli v sítku k moři šli… a v sítku k moři šli.“ Měl rád ty verše o „Jezerech a Děsivém pásmu a kopcích Protivácích“. To všechno znělo tak zvláštně a smutně a zakázaně, a přesto se tam toužil dostat. Toužil jít kamkoliv, hlavně pryč odtud, pryč od matčina smíchu stoupajícího po schodech, zněl tak ploše a vysoce, vůbec ne jako její smích. Co jí Gerry udělal, že je tak navoněná a ke všemu hluchá a taková cizí? Dokonce tomu Gerrymu věřila i tu historku o pádu na kufr. A co mohl Robert říct, když ho matka chlácholila a hladila mu vlasy? Že ho Gerry uhodil?
Děti toho mohou říct mnoho, ale takovéhle věci ne. Říct „Gerry mě uhodil,“ by v sobě obsahovalo víc váhy a síly, než kdy mohl Robert dát dohromady.
Dědeček vešel s hovězím gulášem s bramborovou kaší a sklenicí kokakoly s brčkem, všechno pěkně vyrovnané na tácku.
„Jsi v pořádku?“ zeptal se, když už seděl na kraji Robertovy postele a díval se, jak jí. Venku byla tma, ale záclony v ložnici byly pevně zatažené. I když tapety byly plné tajemných mužů v kapucích, kteří se odmítali otočit čelem, Robert se přinejmenším cítil jistý, že to nikdy neudělají. Nebo alespoň ne dnes večer. Noc byla tichá. Kokakola vydávala praskavé zvuky.
Robert řekl: „Nenávidím Gerryho.“
Dědečkova svraštělá ruka mu zůstala ležet na koleni. „Ano,“ řekl. „Ovšem.“
„Má bradavici.“
„Já taky.“
„Ale ne tak velkou, rovnou na kraji nosu.“
„Ne, ne tak velkou rovnou na kraji nosu.“
Robert nabodl maso a dědeček se na něj díval s nezvyklým smutkem. „Musím ti něco povědět, Roberte.“
„A co?“
„Tvá matka… no, tvá matka se s Gerrym velice přátelí. Má ho moc ráda. Je s ním šťastná.“
Robert pomalu přestal žvýkat. Jednou polkl, a potom tiše položil vidličku. Dědeček řekl s trapným pocitem: „Maminka si ho chce vzít, Roberte. Chce se rozvést s tatínkem a vzít si Gerryho.“
„Jak si ho může vzít?“ zeptal se nevěřícně Robert.
V dědečkově oku se objevila podezřelá jiskra. Stiskl Robertovi koleno a řekl: „Je mi to líto. Miluje ho. Skutečně ho miluje a je s ním šťastná. Člověk nemůže řídit život jiným lidem, víš. Nemůžeš lidem radit, koho mají milovat a koho ne.“
„Ale on má bradavici!“
Robertův dědeček zvedl tác s večeří a položil ho na zem. Potom vzal Roberta kolem ramen, oba se objali a beze slov sdíleli stejnou úzkost.
Po chvíli řekl Robertův dědeček docela nečekaně: „Na co jsi potřeboval to maso?“
Robert cítil, že rudne. „Jaké maso?“
„To maso, co jsi sebral z talíře při obědě a zabalil do ubrousku a pak dal do kapsy.“
Robert nebyl nejprve schopen slova. Zdálo se, že dědeček toho ví tolik, že z toho šla Robertovi hlava kolem. Ale nakonec se mu podařilo říct: „Dal jsem to té obludě. Té z velkého dubu. Poprosil jsem ji, aby mě nepronásledovala.“
Dědeček ho párkrát pohladil po čele, tak jemně, že to Robert skoro ani nepocítil. Potom řekl: „Jsi správný hoch, Roberte. Zasloužíš si dobrý život. Měl bys udělat cokoli, o čem si myslíš, že se to hodí.“
„Nerozumím ti.“
Dědeček mu znovu pohladil čelo, jakoby zasněně. „Myslím tím, že bys neměl takový dobrý kus masa nechat zkazit.“
Krátce po půlnoci se bouře znovu rozburácela. Stromům se rozhoupaly sukně a začaly ve tmě tančit divoký dervišský tanec. Robert se probudil a ležel bez hnutí, přitom se snažil zaslechnout ten dusot tlap na oblázkové cestě nebo škrábání drápů na okně. Měl děsivý dojem, že dnešní noc je tou nocí, kdy všechny šelmy a zlí skřeti vyskočí ze stromu a vrhnou se na dům celí rozvíření bouří, sešvihaní větrem, zbudou z nich jen vyceněné zuby, krvavé oči a štěkavý dech.
Dnešek je tou nocí!
Uslyšel rány divoce se pohybujících okenic, a za chvíli zase. Pak slyšel svou matku křičet… Bože, Gerry ji vraždí! Dnešek je tou nocí a Gerry ji vraždí! Vyskočil z postele, v rychlosti našel bačkory, otevřel dveře a už se hnal chodbou, jen bačkory mlaskaly a s výkřikem – Mami – Mami – Mami! – vpadl do matčiny ložnice. Ve svitu lampy viděl Gerryho bílý zadek s černými chlupy v rozkroku. Jeho rudý lesklý úd jezdil tam a zpátky. A matčin výraz. Proměněný. Zírala na něj. Zpocená a zrudlá a rozrušená. Zpocená svatá. Ale zároveň v nouzi.
Roberte. Její hlas zněl, jako kdyby ho viděla topit se ve vaně.
Vyběhl ven. Roberte, volala matka, ale on se nezastavil. Dolů, vstupní halou, rozrazil hlavní dveře, a vpustil divoce dující vichr dovnitř. Utíkal po oblázcích, minul Zraněného a Pýchu a všechny ty tančící šelmy a skřety.
Noc tak hučela, že nebyl schopen přemýšlet. Jediné, co slyšel, byl dující vítr a kvílející stromy a rány, které bouchaly jako rány z děla. Běžel v pyžamu a krev mu hučela v uších. Konečně se ze tmy na konci aleje vynořil velký dub, lehce se skláněl a uctivě se pohupoval před větrem, ale ne víc, než by to dělala obrovská válečná loď v dobách, kdy tyhle lesy používali jako stavební dříví na oceánské lodě.
Stál před stromem a prudce oddychoval. Viděl šelmu, jak poskakuje ve větvích. „Woolrabunningo!“ křičel znova a znova.
Zdálo se mu, že se u jeho nohou vynořil oblázek. Vítr na něj volal to slovo mnohohlasou ozvěnou. „Woolrabunningo!“ volal znova. Slzy mu tekly po tvářích. „Pomoz mi, Woolrabunningo!“
Velký dub se pohnul a zatřásl, jako by najednou něco velmi těžkého spadlo z jeho větví. Robert napínal ve vichru a tmě zrak jak mohl, ale nic neviděl. Už se chystal znovu zavolat, když tu najednou se k němu s hlukem začalo prodírat něco obrovského, něco neviditelného, co drápy odhazovalo oblázky a trhalo trávu i se zemí.
Neměl čas uhnout z cesty. Neměl ani čas vykřiknout. Něco ježatého a tuhého ho srazilo na bok, pak na záda a mihlo se kolem něj s mrazivým, páchnoucím závanem. Něco neviditelného. Něco, co nebyl schopen vidět. Zvíře. Neexistující šelma.
Vstal, úplně v šoku a plný modřin. Vítr mu zvedl vlasy. Slyšel tu obludu, jak běží k domu. Slyšel ji, ale neviděl. Jenom ty oblázky nahrnované těžkými, spěchajícími pařáty. Jenom tichounké vlnění noci.
Nebyl schopen se pohnout. Neopovážil se představit si, co by se teď mohlo stát. Slyšel, jak se hlavní dveře hlučně otevřely. Slyšel tříštící se sklo, padající nábytek. Pak rány a křik a potom takový řev, jaký ještě v životě neslyšel a nikdy v životě už slyšet nechtěl.
A potom ticho. Rozběhl se směrem k domu.
Ložnice tonula v krvi. Krev stékala pomalu v lepkavých stružkách. Ale horší než krev byly vytrhané kusy masa visící všude jako na karnevalu. A ten ostrý, zralý zápach, jako prasata na jatkách. Robert stál ve dveřích a stěží chápal, na co se to vlastně dívá.
Dědeček mu položil ruku na rameno. Ani jeden z nich nepromluvil. Neměli ani zdání, co se stane teď.
Šli ruku v ruce po příjezdové cestě, mezi Zraněným a Pýchou, mezi stromy, kde hřadovaly šelmy a skřeti.
Jak míjeli Zraněného a Pýchu, oba kamenní lvi ztuhle otočili hlavy a setřásli ze sebe mechové pláště, pak rozdychtěně seskočili z podstavce a následovali je.
Potom ze stromů seskočily šelmy a následovaly je také, a nakonec šli hrbatí skřeti, trpaslíci, elfové a muži ve fialových pláštích. Všichni šli společně, celá ta obrovská a podivně seskupená společnost, až došli k velkému dubu. Zastavili se a sklonili hlavy.
Ve větvích nad nimi řvala Woolrabunninga. Její krvežíznivý triumfální řev se rozléhal po celém Falworth Parku i okolí.
Robert se držel dědečkovy ruky co nejpevněji. „Neexistující šelma,“ šeptal hrůzou bez sebe, „neexistující šelma!“
A dědeček se dotkl jeho obličeje tak, jako se muž dotýká obličeje milovaného člověka. Stále držel za zády veliký zakrvavený nůž. Nebyl si tak úplně jistý, zda jej může použít, na sebe nebo na Roberta. Ale vždy plánoval, že si jednou prořízne hrdlo tady pod tím velkým dubem ve Falworth Parku. Takže možná tahle noc je k tomu stejně vhodná jako kterákoliv jiná.
I když jejich pozitivní obrysy zmizely, jejich negativní obrysy tady zůstanou navždy, on a Robert, ty šelmy i ti hnusní skřeti. A je dost dobře možné, že to je vše, co si jen člověk může přát.