Dnes neumírej

RAYMOND BENSON

Přeložil Milan Hausner

I.
Na hřebenu vlny
V takové díře už lidstvo asi vyhynulo!

Tato myšlenka se jemu i jeho dvěma společníkům prohnala hlavou už několikrát a teď znovu blikala na jejich vnitřních varovných displejích.
Měsíc v úplňku zaléval vzdálené pobřeží děsivou bílou září. Mezi betonovými pilíři a radarovými anténami vytvářel mlžné fantomy. Měsíční svit sice účelu jejich mise nepostačoval, ale noktovizory si s nedostatkem potřebného světla dokázaly hravě poradit. Muž na prkně už spatřil ostnatý drát, kterým byla celá pláž obehnána. Jeho ostré hroty se teď leskly jako hvězdy zdobící noční klenbu.
Tři muži se ze všech sil snažili udržet na surfových prknech klouzajících po hřebenu vln. Rozbouřené moře jim jejich úkol nijak neusnadňovalo. Vtom přišla vysoká vlna a dva muži skončili pod hladinou.
Jediný z nich udržel rovnováhu. Stoupal a klesal s hřebenem, který přesahoval hladinu o dobrých osmnáct metrů. Nebýt vážnosti této mise, zcela určitě by mu surfování ve zdejší oblasti přineslo nejeden skvělý zážitek.
Vlna opadla. Surfař se už zase elegantně vznášel na stříbřité hladině pod temným příkrovem noci. Bez větší námahy měnil směr, až se nakonec nechal přílivem donést na mělčinu. Seskočil z prkna a tiše vstoupil na písečnou pláž.
Hlídka byla nedaleko, ale surfař o ní dobře věděl. Ve skrytu noci čekal na svou příležitost. Potlačil dokonce i svůj dech, aby ho muž na hlídce nemohl zaslechnout.
Přesně jak předpokládal, voják měl na sobě uniformu severokorejské armády. Byl vyzbrojen AK-47 a za pasem měl nejspíš zastrčenou i pistoli.
Pozorná hlídka už ale zahlédla vyvržené surfové prkno v zóně příboje. Muž k němu došel, překročil ho a překvapeně si tento neobvyklý úkaz prohlížel. Na odlehlé a přísně střežené pláži se nestávalo každý den, aby se tu objevili nějací surfaři.
Surfař udělal první pohyb. Ve skrytu se přikrčil jako kočkovitá šelma, rychle přeběhl krátkou vzdálenost a zezadu vojáka srazil do písku hned vedle prkna.
James Bond sňal brýle pro noční vidění a rozhlédl se kolem. Nikde ani živáčka. Pozorně sledoval hranici příboje. Pak spatřil dva své kolegy v neoprenech, drápající se na břeh.
Dobíhali k němu. Sotva popadali dech. Bylo zřejmé, že před pokračováním této náročné mise potřebují krátký odpočinek.
Bond si sedl na bobek vedle prkna a uchopil rukojeť směrového stabilizátoru. Otočil jím. Ozvalo se kliknutí a hned nato zaskřípání. V boku se otevřela schránka, ve které měl James Bond vše, co potřeboval: walther P99, několik zásobníků, nylonové lano, balíček plastické výbušniny C4 a bojový nůž se zabudovaným GPS v rukojeti.
Bond vstal a znovu obhlížel celou pláž. Radarová anténa na duně za nimi jim poslouží víc než dobře. Podíval se na své kolegy, ti ho beze slov pochopili. Skupinka se určeným směrem rozběhla po pláži Bond si rozepnul kombinézu a stáhl ji ze sebe. Rázem se proměnil v pečlivě upraveného džentlmena. Jeho oblek z italského salonu Brioni byl naprosto bez poskvrnky. Když James dokončoval svůj převlek pro roli, kterou měl nyní hrát, i oba jeho korejští parťáci už ze sebe stáhli neoprenové kombinézy. Podle stejnokroje by si teď každý snadno domyslel, že to jsou dva vojáci severokorejské armády, kteří doprovázejí vysokou návštěvu.
Všichni v agentuře očekávali, že nadcházející mise na pláži Pukčong bude od samého počátku extrémně nebezpečná. M dala Bondovi dokonce možnost, aby tu operaci provedl někdo jiný. Nebyl by to ale James, aby nezareagoval se svou odzbrojující sebejistotou, bez jakéhokoli obláčku pochybností na tváři. Riziko a velká očekávání v této puntičkářsky naplánované a brilantně provedené vojenské akci připomínaly Jamesovi první lásku. Neměl žádné pochybnosti. Takové mise mu přece byly vždycky vlastní. Stejné odhodlání sdíleli i jeho jihokorejští souputníci. Jmenovali se Don a Lee. Bond sice neznal jejich příjmení, ale také o to nijak nestál. Připadali mu docela schopní, jenže stará operační zásada praví, že nikdy není dobré se příliš přátelit se spolupracujícími operativci. Nikdy totiž nevíš, kdo z nich se nevrátí.
Don pomocí svého nože přeřízl zdrojový kabel od radarové antény. Lee vzal Bondův bojový nůž a hodil jím tak, aby se zabodl do země. Rukojeť se automaticky otevřela v malou talířovou anténu – miniaturní navigační zařízení, patřící k nejdokonalejším vynálezům sekce, kterou vedl nástupce starého Q. Stačilo pár vteřin a už vnímali sotva slyšitelný zvukový signál.
Asi o sto kilometrů dál, nad hustým lesem, který pokrývá většinu severních teritorií Korejského poloostrova, právě přelétal vrtulník Kamov Ka-26 ruské výroby, kterému se podle nomenklatury NATO říká Hoodlum (Uličník). Pilot severokorejské armády okamžitě zaregistroval blikající indikátor na výstražné obrazovce. Automatický systém ihned překalibroval letové koordináty a naváděl Uličníka na nové místo pro přistání. Pilot jen mírně upravil kurz. Pak se znovu obrátil ke svému pasažérovi.
Uhlazeně vypadající muž si úzkostlivě tiskl k hrudi jakýsi kufřík. Činil tak od okamžiku, kdy nastoupil do kabiny vrtulníku. Jeho nervozita se dala skoro krájet.
Pilot se otočil zpátky, hleděl přes přední sklo a pobaveně se uculoval. Zápaďáci jsou prostě zbabělci nebo idioti. Občas dokonce obojí dohromady.
Když vrtulník dokončil malou změnu kurzu, začalo se nad nočním obzorem rozkrývat mnohobarevné jitro. Sluníčko už vykukovalo za horizontem.
O deset minut později uslyšeli Bond a jeho společníci přilétající vrtulník. Korejci zaujali své pozice v písku na pláži. Pozorně sledovali Uličníka. Ten váhavě kroužil nad poměrně neobvyklým místem přistání.
Pilot byl opatrný z pochopitelných důvodů. Původně měl totiž v rozpisu jakousi leteckou základnu. Nakonec ale vrtulník začal pomalu klesat. Bezpečně a měkce dosedl do písku. Rotory zpomalovaly. Pilot odepnul přezky pásů, otevřel dveře a vyskočil ven.
Stáli tam dva vojáci a salutovali mu. Severokorejský pilot vojenský pozdrav s velkým ulehčením opětoval. Pak se vrátil ke dveřím, aby pomohl cestujícímu vystoupit. Ten chlap se držel svého kufříku jako klíště sající svou oběť.
Když se vzápětí oba muži od stroje otočili, s úžasem neznajícím mezí hleděli do hlavní samopalů v rukou svých severokorejských přátel. Překvapením ale ještě neměl být konec. Objevil se tam ještě třetí muž.
James Bond stál mezi oběma mířícími vojáky, s waltherem v ruce a s neodmyslitelným úsměvem na rtech. Muž s kufříkem jen zíral. Najednou měl pocit, že se dívá do zrcadla. Stejná postava, stejný účes, naprosto stejný oblek jako Bond. Nic to ale neměnilo na tom, že jak pilot, tak i nosič kufříku už poslušně zvedali ruce nad hlavu.
Bond udělal několik kroků a převzal od zírajícího fešáka kufřík. Dva Korejci na nic nečekali. Věděli, co mají dělat. Během okamžiku oba muže svázali a odvedli k radarové anténě. Stačilo několik smyček provazu. Hlídky zajatce v několika následujících hodinách rozhodně nenajdou. A pak už to bude jedno. Akce bude skončena.
Bond s Korejci nastoupili do vrtulníku Hoodlum. Přezky zacvakly na svá místa. Don se posadil k řízení, zkontroloval přístroje a nastavil koordináty. Stroj se lehce vznesl do vzduchu.
Bond si položil kufřík na kolena a otevřel víko. Pak už jen zíral na oslňující obsah – spoustu zářivých kamínků. Diamanty. Lee se ohlédl a nedokázal se ubránit obdivnému povzdechu. Bond vytáhl z kapsy balíček C4 a plastickou trhavinu namačkal pod podšívku dna kufříku.
Pak do plastelíny vmáčkl detonátor ve tvaru cigarety a mikrovláknem k němu připojil dálkové ovládání. Vzápětí aktivoval spoušť na svých hodinkách Omega. Dálkové ovládání zapípalo.
Bond se podíval na Leea, ten přikývl. Bond zavřel kufřík a pohodlně se usadil. Teď už se jen plně koncentroval na svůj následující úkol. Cesta na základnu plukovníka Moona právě začala.

Severní Korea je pro zajatého vyzvědače asi tím nejhorším místem na světě. Korejská lidově demokratická republika nedovoluje vstoupit na své území ani nefalšovaným žurnalistům, natož pak někomu, kdo by mohl být agentem Jižní Koreje, nebo snad dokonce špionem slídícím ve prospěch nenáviděných západních zemí. Hrůzostrašné historky o tom, co se stalo s agenty zadrženými severně od 38. rovnoběžky, patřily už dlouhá léta k tradičnímu folklóru při přípravě operativců všech západních zpravodajských služeb. Bond i jeho společníci si mohli být jisti, že v případě odhalení je rozhodně nečeká milosrdná smrt, spíše mučení a nemilosrdný konec.
Severní Korea, jejíž izolace i od komunistického světa se každým dnem ještě více prohlubovala, byla pro zpravodajské služby nepoznanou zemí. Ověřit si určité informace nepřicházelo téměř v úvahu. V kruté občanské válce byl poloostrov už před půl stoletím rozdělen na dvě nepřátelská území. Po celá desetiletí, bez jakéhokoli odporu, vládl v KLDR Kim Il-song. Časy se ale přece jen změnily. Světem se začaly šířit zprávy o hrůzostrašném hladomoru či o boji různých frakcí o moc. Objevovaly se nepotvrzené zprávy, že Kim Čong-il, současný vládce země, je spíše loutkou v rukách mocné tajné kabaly armádních generálů. Zahraniční výzvědné služby byly přesvědčeny, že KLDR vyvíjí atomové, biologické a chemické zbraně. Severní Korea opakovaně odmítala vpustit na své území inspektory, kteří by potvrdili nebo vyvrátili tato závažná obvinění. I neochvějní spojenci Korejců Číňané se najednou začali ke svému sousedovi chovat více než podezíravě.
Napětí podél demilitarizované zóny severně od 38. rovnoběžky se od konce korejské války nezmírnilo. Severní Korejci nazývali tento konflikt „Válkou za osvobození otčiny“. Podle jejich historiků zaútočila Jižní Korea, podporovaná Američany a zeměmi Britského společenství, na pokojné Severokorejce, kteří se bránili holemi a kamením. Přesto se jim povedlo útočníka zatlačit zpět do jižních oblastí Korejského poloostrova, odkud mohli, jak tvrdila severokorejská propaganda, kdykoli znovu zaútočit na „socialistický zázrak“.
Dvěma jihokorejským agentům se podařilo získat cenné informace o mladém vyznavači tvrdé linie jménem Moon, který si prý vytvořil soukromou armádu, složenou z vysoce loajálních mužů podporujících agresivní politiku proti Jižní Koreji a Západu. Oba agenti přišli při předávání této závažné zprávy o život. Bylo vysoce pravděpodobné, i když nikdo to zatím nedokázal ověřit, že Moon financuje své operace diamanty, které získává ve válčících státech Afriky. Říkalo se jim „válečné diamanty“.
Plukovník Moon byl považován za velmi nebezpečného muže a také za snad nejzkorumpovanějšího velitele severokorejské armády. Měl velmi těkavou a ničemnou náturu. Byl to lump ochotný začít válku jen proto, že se špatně vyspal. Nevyhnutelným důsledkem takového vývoje se pak stala úvaha o nutné likvidaci muže, který ohrožoval celý svět. Situace však byla komplikovaná, protože Moon byl synem jednoho z umírněných a přemýšlivých generálů, kteří dokonce uvažovali o opětovném sjednocení celého národa.
Pak přišla hodina H. Po odhalení místa a času možné výměny diamantů bylo nutné – nejpozději do tří hodin zahájit celou operaci. Bond už byl v Jižní Koreji celý týden a čekal na zelenou. Konečné potvrzení rozkazu přišlo o druhé hodině ranní.
Obchodník s diamanty Van Bierk, tmavovlasý běloch s modrýma očima a s přibližně stejnou postavou, jakou měl Bond, měl domluvenou schůzku s Moonem.
M vlastně ani nepředpokládala, že by se James nestal pro tuto operaci kandidátem číslo jedna.
Don a Lee byli pro misi uvolněni ze speciálních jihokorejských jednotek. Oficiálně byli na dovolené. Měli cenné zkušenosti nabyté v protiteroristických operacích a při organizování tajných vojenských misí. Vojenský vrtulník, letící v poměrně nízké výšce, dopravil trojici mužů i s jejich výstrojí z Jang-ku přes Východokorejský záliv k bodu shozu, vzdálenému pět kilometrů od pláže Pukčong. Byli shozeni do rozbouřené vody, s výstrojí a surfovými prkny. Byli připraveni provést druhou fázi operace.
Po nahém trupu plukovníka Moon Tan-kuna stékaly potoky potu. Opakovaně mlátil do tréninkového pytle, který visel ze stropu provizorní tělocvičny, jen místy vyzdobené v typickém korejském stylu. Plukovník Moon začínal s oblibou každý den velkou fyzickou zátěží. Byl ve skvělé kondici a rozhodně se v ní hodlal udržet. Budoucí vládce sjednocené Koreje přece musí být silný a dávat svou moc jednoznačně najevo. Pohledný sedmadvacetiletý syn uznávaného armádního generála věřil, že mu osud dal do vínku právo vládnout své zemi.
Důstojník, který stál opodál, jen trpělivě čekal, až se plukovník dostatečně odreaguje. Moon se otočil.
„Vyndejte ho,“ přikázal důstojníkovi v rodné korejštině.
Důstojník udělal několik kroků a otevřel zip na pytli. Na zem se zhroutil muž v bezvědomí, s mnoha modřinami a krvavými ranami po celém těle.
Moon se na tu hromádku masa zhnuseně podíval. „To tě poučí, jak máš někoho něco odnaučit!“
V tu chvíli už do tělocvičny doléhal hukot rotorů klesajícího vrtulníku. Moon zpozorněl. Popadl ručník a otíral si pot z těla. Pak na sebe natáhl blůzu uniformy. Vzal si důstojnickou čepici, kterou si před boxerskou vložkou odložil na bronzovou bustu své vlastní maličkosti. Moon došel k důstojníkovi. Ten se mezitím pokoušel odtáhnout těžce zmláceného muže.
„Najděte mi nového psychoterapeuta! Jak jinak se naučím ten svůj hněv ovládat?“ řval Moon. Otočil se a vyšel z tělocvičny na volnou plochu.
Vojenský tábor se nacházel na pahorku s výhledem na demilitarizovanou zónu na severní straně 38. rovnoběžky. Moon sice své zdejší panství vznešeně označoval jako vilu, i když šlo spíše o původní hraniční pevnost. Bunkr kdysi býval doupětem opravdového vojenského diktátora. Stěny byly postaveny ze silného betonu, zpevněného železnými pruty a ostnatým drátem. Hlídky obsadily všechna vyvýšená stanoviště a hlídaly veškeré přístupy z jihu. Muži plukovníka Moona byli neustále připraveni na možný útok, ačkoli ten byl zhola nepravděpodobný.
Pevnost nebyla nijak velká, ale rozhodně nesla rysy jedinečnosti. Hned za opevněnými zdmi se nacházel vnitřní dvůr s dostatečným prostorem pro heliport a parkoviště různé vojenské techniky. Na jedné straně stálo půl tuctu luxusních sportovních vozů. Nechyběly mezi nimi Jaguar XKR, Ferrari či Lamborghini.
Jinak ale byla demilitarizovaná zóna zemí nikoho, plná min, nášlapných pastí, smrti a zmaru. Jen blázen by sem jezdil na dobrovolnou dovolenou. Přesto tu právě teď přistával jeden vrtulník.
Když začal hoodlum sestupovat na vnitřní dvůr, u heliportu na něj čekal nevtíravě a skromně oblečený civilista. Mnozí vojáci sloužící ve zdejší posádce ho nenazvali jinak než „Škarohlíd“. Přímo do očí by se mu ale nic takového říct neodvážili. Tento muž, který, jakse zdálo, plukovníka nikdy neopouštěl, byl Moonovým záhadným nohsledem. Neustále si udržoval bezvýrazný pohled. Dokonce i teď, když sledoval přistání hoodlumu, jeho oči neprozrazovaly vůbec žádné emoce.
James Bond otevřel dveře a vystoupil na asfalt. Kufřík držel v ruce.
Civilista nenápadně namířil na Jamese kapesní minipočítač Sony Ericsson PDA se zabudovaným digitálním fotoaparátem a pamětí CMOS. Zmáčkl spoušť. Na malé obrazovce přes obrázek rozplývajícího se Jamese Bonda zablikalo slovo „SEND“.
Britský zpravodajec se rozhlížel kolem sebe. Zaznamenal civilistu, jak zastrkuje kapesní počítač do kapsy. Muž mu kráčel v ústrety.
„Jmenuji se Čao,“ řekl anglicky. „Opozdil jste se.“
„Pořád se musím vypořádávat s bezvýchodnými situacemi,“ poznamenal Bond.
Čao se otočil. Plukovník Moon, teď již oblečený v kompletní vojenské uniformě, kráčel přes dvůr. Jeho oči pečlivě studovaly Bondovu tvář. Neuhnuly ani o píď. Když míjel své oddané vojáky ve službě, bylo na první pohled zřejmé, že se jim klepou kolena.
„Pane Van Bierku,“ řekl plynnou a zcela spisovnou angličtinou, „na dnešní setkání jsem se opravdu velmi těšil.“
„Já též,“ odvětil Bond a podal mu ruku. Moon ji zcela ignoroval. „Moji, ehm… afričtí přátelé ve vojenských kruzích jsou vám velmi zavázáni. Jen pár opravdových chlapů má žaludek na obchodování s africkými válečnými diamanty. Může za to ono zpropadené embargo OSN.“
Plukovník Moon se jen mírně pousmál. Kyselost byla patrná na první pohled.
„O Spojených národech vím svoje. Studoval jsem na Oxfordu a na Harvardu. Pokrytectví Západu jsem si užil opravdu dost.“
Bond zvedl obočí. „Když se ale podívám na vaši malou sbírku veteránů, nikdy bych to do vás neřekl,“ poznamenal s jemnou ironií.
„Ukažte mi ty diamanty!“ vyštěkl Moon.
„Ukažte mi ty zbraně!“ Paličatost domnělého obchodníka s diamanty nemohl Moon přeslechnout.
Plukovník se na Bonda znovu zpříma podíval. Až doposud se mu podobným způsobem postavilo jen pár opravdových chlapů. V poslední době už vůbec nikdo. Moon okamžitě pochopil, že má před sebou tvrdého obchodníka s neobvyklou odolností a jednoznačným odhodláním.
Moon se podíval na Čaa. Jako odpovědi se mu dostalo krátkého přikývnutí. Čao něco říkal do vysílačky. Bonda vzápětí málem ohlušil řev motorů kdesi v demilitarizované zóně. V bráně se zvedala betonová zábrana. Kužele světel začaly v mračnech prachu růst a přibližovat se.
Náklaďáky? Ne, nic takového nemohl plukovník dokázat! pomyslel si Bond.
„Vy jste ukryl zbraně v demilitarizované zóně?“ zeptal se Moona. Jeho hlas zněl velmi klidně. „To je opravdu velmi stylové a elegantní řešení, pane plukovníku. Pořád tam ale zůstala trocha min, ne?“
„Miny jsou příspěvkem americké kultury celému světu,“ poznamenal Moon sardonicky. „Je jich tam tak kolem milionu, ne-li víc.“
Moon však nedokázal ve svém hlase potlačit notnou dávku ješitnosti, když vzápětí dodal: „Mé vznášedlo je ale dokáže přeplout.“
Bond se znovu podíval k bráně. Ten chlap měl pravdu. Blížící se dopravní stroje nebyly náklaďáky, byla to doopravdy vznášedla.
Vznášedlo se dokáže pohybovat několik centimetrů nad úrovní terénu na vzduchovém polštáři. Zvedá se díky vztlaku vzduchu, který je do dvojitého pláště trupu vháněn silnými kompresory. Vzduchový polštář pak nese vozidlo na zvednutých zástěrkách.
První z nich byl velký dopravní transportér, dokonalý výrobek vojenského průmyslu. Byla to jakási matka celého dopravního konvoje. Doprovázela ji čtyři menší vznášedla. Jako duch klouzala po rozlehlé, minami poseté zemi nikoho, lemované nespočetnými deskami s nákresy lebek a zkřížených hnátů.
Bond velmi dobře věděl, že vznášedlo neodjistí miny, protože při pohybu na vzduchovém polštáři vlastně nezanechává žádné akustické, magnetické ani tlakové stopy.
Mateřský transportér vplul na základnu a postupně zpomalil. Vypustil vzduch a sesunul se k zemi. Čtyři menší vznášedla se posadila vedle něho, na každé straně dvě. Bond si všiml, že velké vozidlo bylo doslova přecpáno vojenským materiálem a výzbrojí: kulomety, municí, houfnicemi, plamenomety, minami, neprůstřelnými vestami a celou řadou ručních palných zbraní. V bocích vznášedla se otevřely komory a ven vyjely jakési zásuvky naplněné další zbrojí.
„Raketomety, plamenomety, automatické zbraně a dostatek munice pro vedení malé soukromé války,“ vysvětloval Moon pyšně. Pak se poprvé usmál. „A teď ty diamanty!“
Bond mu podal kufřík. Moon jej převzal a podal obrýlenému muži stojícímu za ním. Ten kufřík otevřel a jeho jiskřivý obsah ukázal Moonovi.
„Doufám, že celou tu krásu nevyhodíte do vzduchu najednou,“ poznamenal Bond.
„Ale ne, s tím zbožím mám dalekosáhlé plány,“ odvětil Moon tajemně.
Obrýlený muž položil kufřík na stůl, vytáhl okulár a začal celý ten blyštivý poklad pečlivě zkoumat.
Přístup plukovníka Moona byl hodně nečekaný. Bond v duchu kroutil hlavou. Vždyť se kufříku s diamanty a s výbušninou sotva dotkl. James však zachoval stoickou tvář, své zklamání přece nemohl dát nijak najevo.
Trylkování mobilního telefonu vrátilo Bonda rovnýma nohama na zem. Muž jménem Čao sáhl do kapsy a přiložil si telefon k uchu. Pak vytáhl fotoaparát PDA. Přes Bondovu usměvavou tvář se na digitální obrazovce táhlo velké červené „X“.
Bond už ten pocit znal. Někde se něco šeredně nepovedlo. Když se na něj Čao navíc podíval zúženými zornicemi připomínajícími ještěra, byl si James proklatě jist.
Čao se naklonil k plukovníkovi a něco mu pošeptal do ucha.
Moon se znovu usmál. „Pojďte se podívat na naši novou protitankovou hračku,“ vyzval Bonda vesele.
Plukovník se sklonil do zásuvky na boku mateřského transportéru a zvedl kombinovanou zbraň – granátomet s kulometem.
„Přirozeně používáme střely s pláštěm z ochuzeného uranu,“ vysvětloval.
„Jinak to ani být nemůže,“ přizvukoval Bond, i když z jeho hlasu už dávno zmizela ona příslovečná lehkost.
Moon si v dosahu zbraně vybíral vhodný cíl. Pak se bez varování prudce otočil a namířil hlaveň na vrtulník Hoodlum, v jehož kabině stále seděli Don a Lee. Dříve než mohl Bond zareagovat, Moonův prst zvolna sklouzl po spoušti. Granát zasáhl vrtulník. Jeho zánik doprovázela ohlušující exploze.
V témže okamžiku Čao vytáhl pistoli a namířil ji na Bondovo čelo. James beze slova zvedl ruce nad hlavu Jeden z Jihokorejců ještě stačil vyskočit. V černém kouři byla vidět jeho běžící postava, svíjející se v plamenech. Plukovník Moon znovu namířil svou zbraň a tentokrát počastoval nebohého muže jedinou střelou z hlavně kulometu. Byl to dokonale přesný zásah.
„Ohromující zbraň, pokaždé zasáhnu naprosto přesně,“ poznamenal Moon zcela očarován možnostmi této smrtící hračky.
Pak se obrátil a díval se zpříma do očí svého dosud žijícího návštěvníka.
„Tak vy jste James Bond, ten britský vrah? Jaký způsob smrti jste si pro mne vybral, pane Bonde?“
Bond ztuhl. Jak jen mohou znát mé jméno? Jak se mi jen povede dostat se z téhle šlamastyky?
II.
Ostrými…
Pořád měl ještě šanci.
Když Moon vykročil ke kufříku ležícímu na stole, pokusil se natáhnout hodinky.
„Ani hnout!“ ozval se Čaův hlas. Bond rozhodil ruce. Bezvýrazný nohsled plukovníka Moona ho prohledal. Našel walthera a Bondovi ho sebral.
Moon se postavil přímo před Jamese a zblízka se mu podíval do modrých očí. „Je to zvláštní, jak vy Britové stále věříte, že máte právo… ne… pro vás je to povinnost… hrát si na celosvětové četníky. Jste poněkud nadbyteční, stejně jako ty miny, co jsou tady všude kolem.“ Plukovník se odmlčel, aby se uklidnil. „Vy sám se ale bohužel toho dne, kdy Sever ovládne celou Koreu, nedožijete.“
„Pak ovšem máme leccos společného,“ poznamenal Bond s lehkým pokrčením ramen
Moon se mírně uculoval. Pomalu mířil ke kufříku s diamanty. James už byl rozhodnut, že se v této proklaté misi sebeobětuje. Vyhodí kufřík do vzduchu a pošle sebe i všechny zdejší šílence k čertu. Exploze nebude nijak velká – třeba to i přežije.
Přitáhl ruce k tělu, připraven bombu odpálit, ale vtom se ozvala Čaova vysílačka. Moonův oddaný přívrženec pozorně naslouchal a dalo by se říci, že se na jeho tváři přece jen objevily jakési stopy obav. Podal přijímač Moonovi.
„Soudruh generál,“ řekl korejsky. Bondova znalost korejštiny sice nestála za řeč, ale podle vývoje situace si dokázal větší část rozhovoru domyslet.
Moon řekl do vysílačky, očividně zaskočen: „Otče!“ Pak chvilku jen poslouchal, ztuhle a bez pohybu. Nakonec rozhovor ukončil. Následoval dlouhý pohled na Čaa. „Je jen pět minut odtud. Slyšel explozi a chce vědět, co se tady děje.“
Moon zuřivě vrtící hlavou začal chodit kolem dokola. Najednou se zastavil.
„Ať odsud ty zbraně okamžitě zmizí!“ houkl přes rameno.
Pak mrkl na svého emočně nevýrazného společníka: „Zabij toho špiona!“
Zvláštní bylo, jak v tomto okamžiku Bond rozuměl každé hlásce. Čao jen krátce přikývl.
Kufřík ležel na stole, Čao se nacházel hned vedle. Moon nastupoval do mateřského vznášedla. Něco pokřikoval na řidiče.
Za několik vteřin začal velký transportér napouštět vzduchový polštář, pak projel majestátně bránou. Další dvě vznášedla ho poslušně následovala. Jako eskorta.
Čao pozvedl pistoli a namířil ji na Bondovu hlavu. James nezaváhal a právě v tomto okamžiku zmáčkl spoušť detonátoru.
Kufřík explodoval v těsné blízkosti Škarohlída. Stal se z něj šrapnel naplněný diamanty. Bond se vrhl vpřed. Čaovy kulky ho minuly. Zato blyštivá náplň kufříku neminula Čaovo tělo. Dostal plný zásah a zhroutil se na zem.
Bond vyskočil a rozběhl se.
Čao zvedl hlavu. Jeho tvář silně krvácela z nesčetných ran, které mu způsobily malé kousky diamantové krásy. Navzdory strašlivé bolesti projížděl očima dvůr základny, rozhodnut splnit svůj úkol. Spatřil Jamese, jak se žene k jednomu ze dvou zbývajících vznášedel. Krvácející Škarohlíd se jen ztěžka vyhrabal na nohy. Přesto doklopýtal k nejbližšímu vozu z Moonovy cenné kolekce. Byl jím slavný Jaguar XKR.
Čao se otevřeným okénkem protáhl za volant. Zmáčkl knoflík na palubní desce. Ze zadního prostoru vyjel kulomet. Čao se za něj nasoukal a pokoušel se zamířit na běžícího Bonda. Nepovedlo se mu to, a tak začal dvůr kropit kulometnou dávkou. Jednotlivé střely dopadaly jen pár centimetrů za zády nepřátelského operativce. Čao kvůli svým zraněním v obličeji skoro neviděl, což bylo Jamesovo jediné štěstí. Korejcovy střely tancovaly po celé rozlehlé ploše, ale přesnost střelby vzala úplně za své. Některé z nich začaly shodou náhod bubnovat do palivových nádrží Moonových luxusních veteránů. O okamžik později spadla první kostka domina. Jednotlivé exploze následovaly krátce po sobě.
Britský agent se dokázal z palby dostat. Podařilo se mu dokonce naskočit na odjíždějící vznášedlo. Střelba mu zatím pranic neublížila.
Střelec na zádi nechtěl věřit svým očím, když se Bond převalil na palubu pohybujícího se stroje. Voják se pokusil natočit kulomet tak, aby ho plnou dávkou smetl zpátky, ale Bond už držel hlaveň a poklidně s ní otáčel. Zbraň mu posloužila jako ideální palice pro úder do Korejcova obličeje. Muž se v bezvědomí skácel na dno vznášedla.
Čao, vědom si toho, že mu kořist uniká, křičel na osádku zbývajícího stroje a vybízel ji k okamžitému pronásledování toho špiona.
Bond hleděl za sebe a znepokojeně pozoroval poslední startující vznášedlo. Jeho, tedy před chvilkou přivlastněné vozidlo, proletělo branou základny. Naštěstí si uvědomil, co musí udělat, aby své pronásledování co nejvíce ztížil.
Namířil zadní kulomet na kontrolní mechanismus brány a zahájil palbu. Bondovo vozidlo se prosmýklo branou jen chvilku předtím, než se na své původní místo svalila betonová zábrana. Ozvalo se ohlušující dunění a zem se otřásla jako při zemětřesení. Pilot zadního stroje neměl čas zareagovat. Vletěl nosem přímo do kvádru. Vibrace z následné exploze zachvátily celou základnu plukovníka Moona.
Bondovo vznášedlo mezitím vletělo do demilitarizované zóny. Ještě stále ho pilotoval korejský voják. James za ním vklouzl do kokpitu, popadl ho za krk a vyhodil ven. Nešťastný muž dopadl rovnou na minu. Vzápětí se vypařil v ohnivé kouli zmaru. Bond se stal neomezeným vládcem a hlavně pilotem Moonova vznášedla.
Plukovník, notný kus vpředu, akci britského vyzvědače po celou tu dobu bedlivě sledoval. Byl ohromen jeho odvahou i efektivností. Měl před sebou protivníka, který stál zato. S takovým soupeřem rád změří své síly! Rozhodně to nebyl takový zbabělec jako ti ostatní ze Západu!
Bude mi potěšením poslat takového soupeře na onen svět! pomyslel si korejský velitel.
Moon popadl jemu důvěrně známý protitankový raketomet a začal střílet na zem za sebou, přímo před Bondův letící stroj. Jeho záměr byl zřejmý, pokoušel se odpálit nastražené miny.
James už doháněl druhé eskortní vznášedlo, když jeho vlastní vozidlo bylo zasaženo sutí, kameny a prachem z jedné exploze. Vzápětí přišly další a další výbuchy.
Bond prudce trhal řídicí pákou a pokoušel se křižováním vyhnout přímému zásahu. Řízení mu zpočátku nepřipadalo nijak složité. Přesto mu k dokonalosti ještě stále chybělo hezkých pár maličkostí.
Stroj se řídil pákou, kterou se ovládaly vzdušné směrovky za ventilátorem. U menších vznášedel bylo nutné přenášet tělesnou váhu zleva doprava a naopak. Bond si vzpomněl, že dobrý pilot si pomáhá i nohama, jenže nevěděl, jak to má udělat. Nejsložitějším úkolem bylo udržovat stroj v rovnováze. Uvědomil si, že nesmí s pákou prudce trhat sem a tam. Pokud by se stroj vyklonil příliš doprava či doleva, převrátil by se. Prostě a jednoduše, řídit ten obrněný létající koberec bylo totéž jako létat s vrtulníkem.
James si začal zvykat. Přidával na akceleraci. Dvě eskortní vznášedla zůstala vzadu za mateřským transportérem. Střelci na jeho zádi zahájili zběsilou kulometnou palbu. Kulky poskakovaly na předním ostění Bondova vozítka. Přední sklo se vzápětí vysypalo. James, zkroucený pod palubní deskou, ještě stále držel řídicí páku a snažil se vozidlo ovládat. Jeho vznášedlo následně vrazilo do zadní části protivníkova stroje a srazilo otravné střelce z korby. Bond se v kokpitu znovu narovnal. Okamžitě si všiml, co se stalo. Vznášedlo fungovalo jako účinné beranidlo. Proč to tedy nezopakovat? Narazil do něj podruhé…
Najednou se před jeho strojem, teď už bez předního skla, zjevila obrovská betonová pyramida. James zaklel a prudkým pohybem strhl vznášedlo stranou. Na poslední chvíli! Když se podíval ven na minové pole, otevřel se před ním neuvěřitelný, skoro surrealistický pohled na demilitarizovanou zónu.
Okolí nahánělo opravdovou hrůzu a děs. Pyramida byla jedním z mnoha důmyslných lapáků, kterým se říkalo „tankové pasti“ – překážek, které měly tankům zabránit v jejich nástupu. Všude kolem se vršily trosky sežehlých tanků a dalších vozidel. Celé to místo připomínalo zpustošenou zemi, kterou prošla válečná apokalypsa.
Bond na okamžik zapomněl, proč tu vlastně je. Musel se přemlouvat, aby se plně koncentroval na řízení. Opatrně projížděl mezi bariérami. Maně si vzpomněl na hodiny strávené na závodním simulátoru v MI6. Konečně se mu k něčemu hodily. Dnešní trať se příliš nelišila od dokonalé počítačové hry třetí generace, kdy se dokážeš vyhnout smrtícím překážkám jen za předpokladu, že skvěle zvládáš své reflexy a máš schopnost periferním viděním odhadovat, co si na tebe programátor zase připravil.
James zaznamenal další ozvy zběsilé palby ze vznášedla, které svým nárazem vyřadil z provozu. Střelec se už vyškrábal do střílny a znovu zuřivě mačkal spoušť.
Bond ztratil náladu.
Proč pořád otravuje a nezůstal radši dole?
Znovu natočil svůj stroj a ještě jednou vrazil do soupeře. Tentokrát náraz odhodil vznášedlo přímo na protitankovou bariéru. Suknice pod vznášedlem začaly šplhat po zátarasu, trup vozidla za nimi. Nakonec se celý stroj svezl na stranu tak nešťastně, že svým dopadem odjistil jednu z min. Exploze si s velkým vozidlem pohazovala, jako by to byl dětský kočárek na panenky. Vznášedlo se dvakrát přetočilo, než se rozpadlo na stovky kousků plechu a gumy.

Tvář plukovníka Moona hořela hněvem. Ztratil už druhý stroj!
A ten britský atentátník je pořád naživu!
Moon křikl na pilota posledního eskortního vozidla a vydal rozkaz, aby jeho vznášedlo Bonda zadrželo. Pilot zhluboka polkl, potvrdil rozkaz a otočil svůj stroj přímo proti Bondovi. Obě vozidla stála proti sobě, oba muži si hleděli téměř do očí.
Také Bond okamžitě zaregistroval obrátku nepřítele. Sevřel pevněji řízení.
Když si chtějí hrát na kočku a myš, prosím…
James navíc stihl zaregistrovat prudký pohyb kdesi za sebou. Dvakrát shozený střelec si nedal pokoj. Když to nešlo kulometem, muselo to jít zblízka. Snažil se sápat Bondovi po krku. Britský agent pustil řídicí páku, otočil se a prudkým úderem zasáhl střelce do tváře. Muž odletěl dozadu, praštil se do týla o hranu lavičky. Sám se tak na notnou chvíli uložil k ledu.
Bond upřel svůj zrak na vznášedlo, které se blížilo zepředu. Do jeho vozidla zatím bubnovaly kulky, už zase se musel shýbat a krýt před protivným, vodorovně létajícím krupobitím. Bez ohledu na ně ale stále držel páku. Nikam neuhýbal. Doufal, že i korejský pilot bude udržovat kurz. Ten však v posledním okamžiku ztratil nervy a strhl své vozidlo do strany. Bond se zvedl a dál neochvějně vedl svůj stroj k mateřskému transportéru.
Malé bojové vozidlo mělo nepochybnou výhodu, bylo mnohem rychlejší než mateřské vznášedlo. Už za pár okamžiků letěl Bond vedle něj. Transportér měl ale mnohem rozložitější trup. Jak ho mám zastavit?
Dříve než si sám mohl odpovědět, pilot velkého transportéru učinil na vzduchovém polštáři obrat a prudce vrazil do Bondova vznášedla. Odhodil ho k řadě stromů stojících opodál. James trhal pákou sem a tam a snažil se vyhnout srážce s mohutnými kmeny. Po chvilce si uvědomil, že obě vozidla, jeho eskortní vznášedlo i mateřský transportér, letí vedle sebe, každé na jiné straně stromořadí. Když jeho stroj sklouzl do větší vodní kaluže, včas zaznamenal, že na zádi velkého vznášedla se začínají čerti ženit.
Moon vzal znovu protitankový raketomet a začal po Bondovi střílet mezi stromy. Zatím jen lámal pně v třísky.
Určitě si najde něco efektivnějšího, pomyslel si James.
Moon se rozhlížel po hromadě zbraní, které se mu vršily u nohou. Popadl plamenomet a namířil ho na letící menší vznášedlo. Z hlavně vytryskl ohnivý jazyk a projel mezi stromy. Ty vzplály jako zápalky.
Bond byl nucen najít mezeru mezi kmeny a plamenům se vyhnout. Jejich stroje už zase letěly za sebou jako v leteckém souboji.
Moon řval na pilota, aby jel rychleji, ale voják nereagoval dostatečně rychle. Moon, rozzuřený do běla, zasáhl karatistickým kopem muže do krku. Pak ho vytáhl ze sedadla a hodil přes okraj vozidla.
Plukovník přidával plyn, ale vzápětí si to rozmyslel. Vypnul několik vypínačů a ohlédl se, zda jeho trik zafungoval.
Ze zádi mateřského transportéru stoupal hustý černý dým a pomalu pokrýval celou oblast. Moon se rozchechtal a přidal rychlost.
Kouřová clona splnila svůj účel. Bond najednou nevěděl, kam se mu mateřský transportér ztratil. Byl oslepen, a nezbylo mu tedy nic jiného než jet přímo vpřed. Nakonec jeho vznášedlo vyletělo z oblaku kouře a poskočilo do prolákliny hluboké pět metrů. Vzápětí tam dorazilo i poslední eskortní vznášedlo.
Na jeho palubě se nacházeli dva muži. Bondovo vznášedlo přímo před nimi se stalo dokonalým terčem. James se rozhodl využít Moonovy taktiky. Otočil se a sám začal střílet po minách před přídí pronásledovatelů. Zdejší nástražné miny využívaly jiné náplně a konstrukce – byly vymrštěny do výšky deseti metrů, než explodovaly. Když Bond jednu z nich trefil, padající trosky zasáhly střelce. Pilot vznášedla ale ošemetnou situaci zvládl a dál Jamese pronásledoval. Najednou se ocitli na jakési úzké stezce, sevřené po obou stranách skalisky.
Kdesi vzadu se teď objevil i mateřský transportér. Řítil se za oběma stroji. Celá prapodivná skupinka se hnala k masivní starobylé bráně. Zcela určitě to byl vstup do jakéhosi prastarého chrámu dávných předků.
Moon se zlovolně usmíval, když se jeho monstrózní vzdušná příšera řítila na Bondova drobečka s odhodláním ho zlikvidovat.
James si však dobře uvědomoval, k čemu dojde. Pokoušel se tedy dostat z uzavřeného koryta stezky. Příliš inteligentní nápad to ale nebyl – břehy byly příliš příkré. Do okamžiku, kdy bude naražen na bránu, zbývalo skutečně jen pár vteřin.
Ze rtů se mu linuly nadávky na vlastní maličkost. Nechal řízení osudu a rychle se přesunul na záď. Pronásledující vznášedlo už bylo přímo za ním. Bond dokonce rozpoznával pilotův zmatek. Ten britský špion se snad musel zbláznit!
Lepší být blázen a spáchat sebevraždu, než skončit jinak! pomyslel si James, když se ladně přenesl z vlastního stroje rovnou na příď vznášedla. Dopad už tak vznešený nebyl, bylo to spíše tvrdé přistání. Chytil se předního skla. Dříve než pilot jakkoli zareagoval, překulil se dovnitř, kopl ho do tváře a dál pokračoval ve svém zběsilém úprku směrem dozadu. Teď už měl před sebou příď mateřského transportéru na vzdušném polštáři. A opět přišel ladný skok, který ale mohl skončit i smrtí. Bond se ocitl na nose velkého vznášedla.
Jamesův dočasně přivlastněný stroj vrazil do mohutné brány, vzápětí do něj zezadu nabouralo i poslední eskortní vozidlo. Následující exploze zlikvidovaly bránu a obě vznášedla přestala existovat. Mateřský transportér, zcela nepoškozen, však dál vznešeně proplouval ohnivým peklem.
Velké vznášedlo vjelo do starobylého chrámu. Mělo poněkud omezenou možnost výběru vhodného směru, tím nejpravděpodobnějším se ukázala protější kamenná stěna. Bond se vrhl přes přední sklo a svalil se na palubu těsně předtím, než přišel náraz. Vozidlo vrazilo do zdi, otočilo se a po několika otočkách se zastavilo.
Pilot skončil v bezvědomí, Moon odletěl dozadu. Překvapeně zíral na svého nového společníka. James byl ohromen zrovna tak. Nikdy by ho nenapadlo, že může takový trojskok vůbec přežít.
Pak se podíval na plukovníka. Jejich oči se střetly. Vznášedlo se ale najednou povážlivě naklonilo dopředu. Prorazilo stěnu chrámu… a ocitlo se na samé hranici vodopádu. Vodní masy se řítily dolů, do hloubky přinejmenším šedesáti metrů. Stroj se zatím zarazil o jakýsi skalní výstupek. Ale na jak dlouho?
Moon po Bondovi skočil s jednoznačným úmyslem. James se odvalil stranou a odhodil plukovníka na bok paluby. Sám se jen ztěžka postavil na nohy, což se nakonec povedlo i Moonovi. Oba protivníci teď stanuli tváří v tvář, s vědomím nadcházejícího boje muže proti muži. Moon byl nepochybně mistrem bojových umění, ale Bond si nepamatoval, zda se někde dočetl, jakého pásu Moon dosáhl. Přesný a dech vyrážející kop do hrudi ho ale přesvědčil, že je to vlastně jedno. Teď už věděl, na čem je.
Bond odletěl stranou a pomocí chodidel odrážel Moonovy kopy. Krčil se za velkou bednou, která mu posloužila k získání rovnováhy. Ze skrčené polohy vymrštil pravou nohu a zasáhl Moonovu čelist. Nepříjemné lupnutí přišlo přesně v okamžiku, kdy se vznášedlo vysmeklo zpoza skaliska a posunulo se na samotný okraj propasti mezi dva balvany. Kop odhodil Moona dozadu na velký ventilátor. Svezl se na zem. Instinktivně se natáhl po AK-47, který ležel u jeho nohou.
Bond popadl z hromady ležící na palubě neprůstřelnou vestu, a když se hnal k řízení, držel ji před sebou. Moonovy kulky skončily právě v ní.
Pak už James vestu nepotřeboval, a tak ji odhodil. Byl totiž přesně tam, kam se chtěl dostat, u řízení. Naplno otevřel trysky, ventilátor se zprudka roztočil. Nasávání turbíny nemohlo nic odolat. Chodidla plukovníka Moona se začala sunout k prudce se otáčející vrtuli v turbínové skříni. Dmychadlo vlastně fungovalo jako magnet. Moon zkoušel znovu zvednout zbraň, ale sací síla ventilátoru byla nad jeho síly.
Tlak vzduchu poté vysvobodil stroj zpoza balvanů. Trup sklouzl o pár centimetrů a naklonil se nad propast. Všude se ozývalo protivné škrábání a praskot. Během okamžiku se z vozidla na vzduchovém polštáři stala padající pogumovaná maxiplechovka.
Bond se podíval na Moona. „Pane plukovníku, mám dojem, že vás ještě nikdy žádná dáma neovívala tak velkým vějířem.“
Pak Moonovi pokynul a přes nos vznášedla přeskočil na břeh. Tlak vzduchu posunul vznášedlo přes okraj. Stroj se přehoupl a zřítil se do pěnící vody. Moon se už nedokázal dostat ze spárů pohonného vějíře. James jen sledoval, jak mateřský transportér mizí v běsnící vodní tříšti. Zavřel oči a nabral dech. V krátké chvilce pokoje si znovu připomněl svou příslovečnou štěstěnu. Zcela vyčerpaný, sotva dech popadající britský agent, se začal belhat zpět do chrámu. Tam se položil na kamennou podlahu. Ležel na zádech a se zavřenýma očima se nechal na chvíli unášet nábožným klidem.
Z rozjímání ho ale záhy probralo dunění kroků a cvakání závěrů zbraní.
Pomalu otevřel oči. Zíral na houf okovaných bot. Posadil se a nechtělo se mu ani dýchat. Kolem něj se shromáždila skupina vojáků. Už zase mu někdo mířil na hlavu. Davem se protlačil muž v generálské uniformě. Stoupl si přímo nad Bonda. Bylo mu přes padesát a Jamesovi připadal velmi povědomý. Generál hleděl na svého zajatce s notně zachmuřenou tváří. Něco říkal svým podřízeným, ale z Bonda nespouštěl oči. „Můj syn zemřel a tenhle špion ještě žije!“
Britský agent pochopil, s kým má tu čest. S generálem Moonem – otcem zesnulého plukovníka Moona.
„Okamžitě ho odveďte!“ zazněl strohý rozkaz.
III.
Martyrium jednoho muže
Bolest je pro člověka skvělým měřítkem, jímž se dá srovnávat vnitřní síla, kterou v sobě jedinec – ať už slaboch nebo silák – má. Bolest je ve své podstatě varovným systémem, který připomíná, že se někde v těle dějí nepřístojné věci. Bolest způsobená nemocí či zraněním vede k úvahám o možném konci. Někdo se s takovým stavem umí vyrovnat, jiný nikoli. Může to být dlouhodobá záležitost, velmi často zvěstující nevyhnutelný konec žití. Z bolesti se ale také rodí mnoho dobrého, například nově narozené děti. Různorodé způsoby, jak zmírňovat bolest postihující lidské tělo, proto považujeme za jeden z největších objevů humánní medicíny. Leč…
Člověk přišel také s opačným vynálezem. Mučení je tou nejkrutější odporností, co lidstvo stvořilo. Když lidské bytosti vystavují s metodickou dokonalostí a přesností tělo jiné lidské bytosti nesmírnému utrpení, neškodí jen biologickým tkáním v těle oběti, ale především její duši. Co jiného mohli velcí inkvizitoři získat od trpících? Jedině přiznání! Pranic nezáleželo na tom, že doznání obětí bylo téměř vždy falešné.
Když se na celou věc podíváme s nadhledem, tak vlastně i vymývání mozků je svým způsobem mučení. Velmi často vede k tomu, že odhodlaní lidé mění své spojence, opouštějí vlast, prodávají důvěrné dokumenty své domoviny a někteří dokonce zaprodávají i svůj lid. Mučené oběti přiznají cokoli, jen aby snížily své vlastní utrpení, které na ně trýznitelé nakládají.
Mučení zajatců je zakázáno ve všech civilizovaných zemích, protože jde o barbarský zločin proti lidskosti. Na druhé straně je ale nutno přiznat, že na mnoha místech světa se ještě stále běžně používá. Mučení totiž funguje.
James Bond prošel samozřejmě výcvikem, jak takovým postupům odolávat. Ve svém životě si užil svoje. Jeho nepřátelé ho vystavovali ďábelským nástrahám i ukrutné bolesti. V Bondových služebních záznamech najdeme dokonce poznámku, že jeho vnímavost na bolest je nejnižší ze všech agentů 00 v MI6. Práh bolesti má ale každý a je jen otázkou, komu a kdy se ho podaří překonat. Jamesovi současní mučitelé byli pevně přesvědčeni, že to budou právě oni. Pokud jim vydrží dost dlouho naživu, bylo prostě možné všechno. Po dlouhé týdny ho několikrát denně máčeli v ledové vodě, nechávali černé štíry bodat do jeho těla a vpravovali do jeho tkání jedy. Pokračovali tak dlouho, dokud bylo možno na Bondově těle nalézt ještě nějaké nepoškozené místo. Denně ho mlátili. Muži s holemi jen málokdy pociťují únavu. Nechávali ho hladovět. Hlavně se ale snažili dostat z něj jakékoli pomyšlení na možnou záchranu.
James Bond byl ovšem člověk, který měl v sobě prapodivnou schopnost utéct sám před sebou. Po celé dny se dokázal soustředit jen na tlukot vlastního srdce a zcela se vzdálit z prostředí, které ho obklopovalo. Měl v sobě poklid mudrců učení zen. Dokázal si vytvořit tvrdou vnější skořápku, zatnout pěsti a čelit bolesti uvnitř své duše. Zůstával ledově klidný a soustředěný. Když už se blíží konec jednoho lidského osudu, koneckonců, proč ne. James Bond dobře věděl, jaký život žije. Říkal si: Nechám je, ať ukážou to nejhorší, co v nich je.
Stejně to ale nejsou chlapi, co by mne mohli zlomit.
Jenže čas povážlivě běžel. James vlastně ani nevěděl, jak rychle. Týdny se měnily v měsíce. Jeho pobyt v severokorejském vězení se stal nikdy nekončícím jediným dnem. Nebo nocí. To záleželo na tom, jak se našinec na podobné věci dívá.
Všichni máme na tomto světě své místo, opakoval si.
Tato poučka platila pro jeho život téměř stoprocentně. Věděl dobře, že zhubl a narostly mu vousy. Cítil se mnohem slabší a osamocený. Chladná cela s lehátkem, na kterém spal, byla jeho jediným útočištěm před utrpením, které na něj čekalo za ocelovými dveřmi.
Bond jen málokdy vzpomínal na minulost a na rozdíl od běžných lidí si nikde v duši neukládal vzpomínky. Požehnání lidského podvědomí pro něj bylo vždy prokletím a varováním. Ale v temné a vlhké cele, kde byl jeho společníkem jen neúprosný čas, se probíral tím, co mu ve vzpomínkách zůstalo.
Denní cvičení ho udržovalo při smyslech – vracel se k určitým úsekům svého života, k důležitým událostem. Znovu si připomínal tváře, zvuky i vůně osob a svých lásek, kterým kdy zkřížil cestu. Najednou měl pocit, že ve své duši píše memoáry.
Hledal útržky vzpomínek na své rodiče. Vybavoval si, jak ho otec učil lézt po horách. Dětství viděl ve svých představách jako šťastné období plné lásky, tepla a bezpečí. Když mu bylo jedenáct, jeho rodiče se zabili při horolezeckém výstupu. Nikdy se nedozvěděl, co se tenkrát vlastně stalo. Poslali ho k tetičce, šarmantní staré dámě, která se mu snažila dát veškerou lásku, kterou po svém osiření tak zoufale potřeboval.
Bond teď vzpomínal i na své dospívání, na školu i na to, jak býval raději sám, než aby vyhledával přátele. Tetička měla strach, že je nespolečenský, což nejspíše také byl. Bylo mu to ale jedno. Zhlédl se ve fyzické kondici a utíkal do světa sportu a cvičení. Mimo jiné i proto, aby měl čas pro sebe a nikdo se mu nepřibližoval. Nakonec našel svůj osud v Royal Navy.
S velkou láskou vzpomínal na sira Milese Messervyho, bývalého M. Ten muž ho kdysi získal pro tajnou službu. Stávalo se, že spolu nesouhlasili, ale většinou byly jejich vztahy velmi přátelské. Vzájemně se respektovali.
I další lidé v Londýně byli pro jeho duši osvěžením – loajální a vzrušující slečna Moneypenny, upovídaný Qi Tanner, a koneckonců i nová M…
Ze zcela pochopitelných důvodů se mu nejsilnější vzpomínky vybavovaly na operace, které vykonal jako agent 00 pro vládu Jejího Veličenstva. Už jeho první poslání, kdy musel zlikvidovat nepřátelského operativce v New York City, se stalo vstupenkou do velkého světa dobrodružství a života na hraně. Od té doby byl nucen zabíjet lidské bytosti. Prošel výcvikem, ale většinu akcí musel stejně řešit po svém. Potlačoval v sobě pocity viny, nepěkné okamžiky vymazával z paměti a namlouval si, že se nic takového nikdy nestalo. V otázkách života a smrti byla jeho duše dostatečně tvrdá a neoblomná, plná chladnokrevnosti. Vždyť si skoro denně zahrával s ďáblem. Právě tento způsob uvažování byl také hlavním důvodem, proč přežil tolik smrtelně nebezpečných operací.
V jeho horečnatých vzpomínkách se teď zjevovala celá řada tváří – byli tu jeho přátelé Felix Leiter, Darko Kerim Bey, Tygr Tanaka… pak se objevovali ti, co stáli na opačné straně barikády: Ernst Stavro Blofeld, Sudic Goldfinger, Dr. Julius No, Hugo Drax…
V Bondově chápání světa bylo dobré, že si vybavoval tváře… po škatulkách. Dokázal tak snadno rozlišit, kde stojí dobro a kde zlo. Zcela pochopitelně nemohly chybět jeho krásné a vášnivé společnice, se kterými končíval v posteli – Domino, Solitaire, Taťána, Tiffany,
Honey, Kissy a… Tracy. Všechny zůstaly zapsány kdesi hluboko v jeho mysli.
Bondovy smysly si vybavovaly chutě i vůně různých míst po celém světě, zejména těch, které v něm zanechaly nějaký dojem. Viděl před sebou Jamajku – ostrov, který nade vše miloval –, viděl exotické a záhadné Japonsko, Francii a její romantická skrytá zákoutí jako Royale-les-Eaux, i nádherné severní oblasti státu New York v čase, kdy padající listy mění barvu.
Vzpomínky ho udržovaly při životě a dávaly mu sílu. Nemluvil. Svým trýznitelům neposkytl ani na okamžik pocit, že by mohli zvítězit. Pořád to byl James Bond. Muž, který ví, kdo je, proč tam je, a za co bojuje.
Na ničem jiném v této chvíli ostatně ani nezáleželo.
Bond už si zvykl na kroky přede dveřmi své cely. Ten zvuk byl pro něj budíčkem, aby své tělo i duši připravil na další denní martyrium. Nejdříve se ozvaly kročeje, pak chrastění klíčů a nakonec skřípot otvíraných dveří. Světlo z chodby ho svým jasem skoro vždycky oslepilo. Působilo mu bolest. Věděl, že to bude muset vydržet.
Právě těmito okamžiky se totiž měřil běh vězeňského času.
James seděl v rohu cely, s koleny staženými k hrudi. Byl bosý, špinavý, hladový a ospalý. Vzhlédl k přicházející dvojici strážných. Titíž, co každý den. Další dva stáli na chodbě.
„Dneska něco jiného,“ řekl jeden z nich korejsky. Bond se ani nepohnul. Strážný kývl na další dvojici. Vešli dovnitř a zamířili k Bondovi. Násilím ho zvedli. Zatímco ho jeden zezadu držel, druhý mu zkroutil ruce za záda. Ničemu se nebránil.
Když mu svázali ruce, odvedli ho z cely ven. Vedli ho jemu už dobře známou chodbou do místnosti, kde z něj den po dni odcházel kus života.
Kolik toho ještě vydržím? Jak dlouho ještě budou takto pokračovat? Co po mně vlastně chtějí? Jaká informace jim může být k užitku?
James si v podstatě ani nebyl jist, zda vůbec chtějí, aby promluvil. Alespoň ne v tomto stadiu trýznění. Nejspíš si jen užívali pocitu vítěze a nechávali radost z jeho utrpení prýštit na povrch.
Strážní strčili Bonda do mučicí komory, temné a chladné kobky s holými stěnami. Páchla po krvi. Dveře se s prásknutím zavřely. James osaměl. Podíval se na vanu stojící v temném rohu. Překvapeně zjistil, že je prázdná. Zvláštní. Pak se podíval na stůl. Stála tam klec plná štírů. Byla ale opřena o zeď. Co nového na mě chystají?
Dveře se otevřely a dovnitř vstoupil generál Moon. Službu konající strážný za ním zavřel dveře. Bond neviděl generála ode dne, kdy byl zadržen. Do tváře velitele severokorejské armády se vepsal hluboký žal ze ztráty syna.
James ale přece jen viděl i něco jiného. Kdesi na pozadí generálových očí stále zůstával nádech lidskosti a prostého soucitu. Moon nakonec promluvil. Slušnou angličtinou.
„Nijak zvlášť se mi nelíbí to, co tady dělají.“
Zesláblá mysl Bondovi připomněla jeho příslovečnou vzdorovitost. „Pětihvězdičkový hotel to opravdu není.“
„Vtipálek do poslední chvíle,“ povzdechl si Moon. „Vždycky v opozici, že?“
Bond neodpověděl.
„Vaši lidé vás odepsali,“ řekl generál vážně. „Popřeli, že vůbec existujete. Proč mlčí? Koneckonců na tom vůbec nezáleží. Na další vývoj událostí už nemám žádný vliv.“
James se v sobě z posledních sil pokoušel najít zbytek houževnatosti a jakéhosi zájmu o vlastní osud. Generál čekal, zda Bond vůbec něco řekne. Nakonec se otočil ke strážným a přikývl. Voják otevřel dveře a naznačil Bondovi, aby šel.
To není možné, pomyslel si. Dnes žádní štíři? Žádné bití?
Vyvedli ho ven. Po dlouhých měsících James poprvé spatřil denní světlo. Sluneční jas spaloval jeho sítnici. Mžoural a přivíral oči. Pak dostal pažbou AK-47 úder do zad. Donutili ho, aby nastoupil do čekajícího vojenského nákladního vozu.
Jeli asi hodinu. Seděli na korbě náklaďáku společně se strážným a generálem Moonem. Staré instinkty se zase probudily. Bond zvažoval všechny možnosti, ale brzo pochopil, že nemá prakticky žádné. Nechápal, čeho hodlá generál před jeho popravou ještě dosáhnout. Pak si ale s potěchou uvědomil, že je mu to vlastně jedno. Vyloudil na své tváři krátký a smutný úsměv. Vážil si sám sebe. Nezlomili ho. Smrt bude jeho odměnou a… vysvobozením.
Náklaďák zastavil u železného mostu na okraji opuštěné vesnice. Na pahorku nad hlubokou proláklinou vlála na dlouhé žerdi severokorejská vlajka. Na samotném srázu se zachytil vyhořelý ruský tank T55. Celou oblast halil mlžný opar pokrývající všechny významné terénní body. Bond ale přesto v dáli rozeznával siluety vysokých strážních věží, ostnatých zátarasů i jednotlivých tanků.
Donutili ho seskočit z korby. Postavili ho vedle mostu. Díval se dolů do prolákliny. Tam dole se nacházelo husté minové pole, tam všude odpočívaly trosky vyhořelých armádních vozidel. Demilitarizovaná zóna! Mlha už zcela zahalila vše, co se nacházelo na druhé straně propasti.
Na svůj osud čekal celkem vyrovnaně. Z mlhy se vynořil pochodující oddíl šesti mužů se zbraněmi. Zaujali palebné postavení jen tři metry od něj.
Generál mu dal na cestu do výslužby přiměřený dárek. Popravčí četu.
Moon vystoupil z náklaďáku. Došel k Bondovi a podíval se mu do očí. „Došli jsme na samý konec, pane Bonde,“ řekl s hořkostí v hlase, „… stejně tak jako vy na konec svého života.“
„Zbytečné poznámky si prosím odpusťte,“ zvedl James hlavu a zpříma se podíval do očí šesti mužů popravčí čety.
„Dovedl jsem svůj národ až na samotnou hranici mírového soužití a opětovného sjednocení.“ Generál Moon mluvil velmi tiše. „Pak jste přijel vy. Britský vyzvědač a atentátník. Teď už mají zastánci tvrdé linie důkaz, který potřebovali. Západ opět zklamal naši důvěru.“ Moon se zhluboka nadechl. „A vy… jste mne navíc připravil o mého syna.“
„Tu práci za mne měla odvést vaše popravčí četa, pane generále,“ odvětil tiše Bond. „Stál na straně vašich protivníků.“
„A já jsem celou dobu doufal, že když dám svému synovi západní školy, bude budovat most porozumění mezi našimi národy. Jenže právě ty školy ho zkorumpovaly.“
James zavrtěl hlavou. „Skončete to, prosím,“ řekl prostě.
„Můj syn měl na Západě velkého spojence, vyzvědače, jako jste vy sám. Vy to dobře víte, pane Bonde. A tak se naposledy ptám, kdo to byl? Kdo může za to, že můj syn zradil svou zemi a zaprodal mé jméno?“
„Je to tatáž osoba, která zradila i mě.“
Moon se odmlčel v domnění, že Bond chce ještě něco říci. Pak si to ale rozmyslel a poznamenal: „Děláte nám to mnohem těžší.“
„Co je těžkého na tom, poslat někoho na onen svět, pane generále?“
„Běžte, pane Bonde!“ Moon ukazoval prstem do mlhy halící kovový most.
James neměl na vybranou. Stiskl zuby a s odhodláním udělal první krok do hustého mléka. Pak už slyšel jen cvakání závěrů ručnic. Právě teď, pomyslel si, přišel můj čas…
Šel dál a odhodlaně čekal na rachot palby. Byl připraven zemřít v dešti kulek. Pršet ale nezačaly.
Zhruba v polovině mostu se z mlhy vypotácela lidská postava, z druhé strany se k němu blížil jakýsi muž. I on měl svázané ruce. Oba zajatci se minuli. Bond se podíval do obličeje toho druhého. Poznal ho. Čao, „Škarohlíd“.
V reproduktoru se ozval čísi hlas: „Nezastavovat! Pokračujte!“
Bond se ohlédl. Popravčí četa začala pomalu nastupovat do náklaďáku. Teď už chápal celý běh událostí. Pokoušeli se ho ošálit. Chtěli ho donutit, aby před výměnou zajatců ještě promluvil.
Bond se znovu zahleděl na sinalou Čaovu tvář, posetou jizvami po výbuchu diamantového šrapnelu. Jinak Korejec vypadal docela zachovale. Bylo jasné, že si užíval většího pohostinství. Právě se míjeli. Oči se střetly. Rampouchy proklály navzájem jejich srdce. „Takže oni nás vyměnili,“ poznamenal Bond.
„Zdá se, že jsme si oba rovni,“ výsměšně prohodil Čao.
„Rovni si sice možná jsme, ale cena je jiná. Jednou ji zaplatíte.“
Reproduktor se znovu rozkřapal. „Hněte sebou!“ Čao se usmál a se zřejmou sebedůvěrou opáčil: „Ale až po vás, pane Bonde.“ Pak klidně pokračoval dál. Kráčel na svou stranu a neustále vrtěl hlavou. James se naposledy otočil. Pozoroval Škarohlída, jak mizí v mlze. Sám pak přešel most na druhou stranu rokle.
Charles Robinson, zvláštní vyslanec MI6 a asistent M, stál přímo na hranici a dalekohledem sledoval most spojující obě strany demilitarizované zóny. Kolem něj se shromáždilo několik mužů ve vojenských uniformách, lékařský personál v bílém a muži z NSA, Národní bezpečnostní agentury, v černých oblecích.
„Vidíte ho?“ zeptal se zatrpkle muž, který nepochybně velel týmu NSA. Agentův cynismus skvěle dokresloval jeho opovrhování vším, co nebylo z New Jersey.
„Ještě ne, pane Falco,“ odvětil klidně Robinson a dál dalekohledem pročesával most.
Falco pracoval jako bezpečnostní poradce Jihokorejců a ve výměně zajatců mezi Británií a Severní Koreou sehrál roli výmluvného prostředníka. Choval se tak, jako by se bez něj přestala točit zeměkoule. Robinson už ho měl plné zuby, stejně jako měl dost jeho neomalených chlapů. Naprosto nechápal, proč jsou do této výměny složky NSA vůbec namočeny. Národní bezpečnostní agentura se přece zabývala šiframi, sběrem informací a analýzou protivníkových signálů.
„Tamhle!“ Robinson zaostřil objektivy dalekohledu. Bond se vynořil z převalujícího se mlžného mléka. Asistent M se zhrozil. Měl pocit, že hledí na Robinsona Crusoea. 007 byl zarostlý, neučesaný, jeho obličej pokrývaly husté vousy. Byl oděn v cárech, které nijak neskrývaly četné modřiny a krvácející otevřené rány.
Falco přiložil svůj dalekohled k očím. Pak se ušklíbl a opovržlivě poznamenal. „To je vážně on? A to nám vykládali, že je to opravdový hrdina!“
Robinson nafoukaného Američana zcela ignoroval. Rozběhl se Bondovi vstříc. James se na blížícího se muže dlouze zadíval a po chvilce ho poznal. Jeho unavené rty se pokusily o nefalšovaný úsměv. Dříve než si ti dva padli do náručí, z mlhy se vynořily čtyři postavy ve stříbrných ochranných skafandrech a vrhly se na Bonda. Do agentovy paže se zabodla jehla.
James se s pocitem zadostiučinění propadl do spásonosných mrákot.

IV.
Netrpělivý pacient
Nahý Bond, stále ještě v bezvědomí, ležel uvnitř moderního diagnostického přístroje, pojmenovaného po slavném Leonardu da Vinci. Lékaři pomocí této novodobé hračky vyhledávali vnitřní zranění, prováděli analýzu krve a další medicínské procedury, aniž by museli používat invazivních metod. Přístroj tvořil součást mobilního, plně automatizovaného operačního sálu, který britské armádní jednotky mohly dopravit na libovolnou základnu kdekoli na světě. Tady v Jižní Koreji si tento robotizovaný svět soudobé medicíny našel své místo na základně jen kousek od Soulu.
Modré diagnostické světlo přejíždělo po Bondově těle, které spočívalo na pomalu se otáčejícím stole. Lékaři sledovali výsledky jednotlivých analýz na počítačových obrazovkách zvláštní vyšetřovny.
„Rozsáhlé zjizvení tkání vzniklé v důsledku lokalizovaných spálenin na chodidlech a rukou.“
„Omrzliny prstů na rukou a nohou.“
„Modřiny rozseté po celém těle.“
„Levé rameno jeví známky vážného zranění. Prodělal vážnou ortopedickou operaci.“
„Ano. To zranění utrpěl tři roky před svým uvězněním. Má to v chorobopise.“
Automatické prsty právě nadzvedávaly Bondovo víčko a světelný paprsek, silný asi jako tužka, měřil dilataci jeho zorničky. Umělá ruka svírající stříkačku právě odebírala vzorek krve pro další analýzu.
„Biochemické stopy po neurotoxinech. Nejspíš jde o metabolity protiséra jedu východoafrických štírů Para-buthus nebo severoafrického druhu Leirus, který patří k nejjedovatějším na světě.“
„Bože můj. Nebýt to Bond, tak jsme dnes pitvali.“
Vzorky tkání se právě odstřeďovaly v malé centrifuze umístěné na stole. Na monitorech lékařů naskakovaly termální snímky Bondových vnitřních orgánů.
„Krevní tlak ve fyziologické normě.“
„Vnitřní orgány ve velmi dobrém stavu. Tedy s ohledem na to, co prodělal.“
„Játra bych tak nehodnotil.“
„Málo platné, James Bond se nezapře.“
007 samozřejmě neslyšel následující hurónský smích. Svět ho považoval za mrtvého, a tak to zůstane i v několika následujících dnech.
Jenže silné ozvy Bondova srdce zněly docela pravidelně.
Bílý strop.
Tlumené světlo.
Rozmazané obrysy se pomalu zaostřovaly. Jeho oči pročesávaly místnost a zvykaly si na nové prostředí. Ležel na nemocniční posteli. V pokoji, jehož stěny byly vybudovány z nerezavějící oceli, nebylo příliš nábytku. Stála tu jediná židle, připevněná k podlaze jen kousek od okna. Na ní seděl muž v bílém plášti a pozoroval probouzejícího se pacienta.
Kde to jen jsem?
Když si ošetřovatel všiml, že Bond je už při vědomí, zmáčkl knoflík na ocelové stěně místnosti.
Bond se pokusil zvednout. Vyčerpání pominulo s překvapující rychlostí. Připadal si docela svěže.
Co se mnou tady v tom špitále dělali?
Dlaněmi si přejížděl po celém těle. Žádné obvazy či sádrové krunýře ale nenašel. Pak se prsty dotkl své tváře. Byl zarostlý, to je pravda, ale špína a krev zmizely.
Shodil ze sebe pokrývku, spustil nohy z postele a na chvilku se posadil na její okraj. Zkoušel, zda udrží rovnováhu. Místnost kolem něj netancovala. Vracel se do normálního života.
Dveře nemocničního pokoje se otevřely. Dovnitř vešla M. Po takové době se Bondovi zdálo, že jeho nadřízená je velmi krásná. Prohlížela si Jamese svýma jasnýma očima. Pak se na něj široce usmála. Bond vyskočil a udělal pár kroků. Chtěl ji přivítat. Pak ale mezi místem, kde stála, a postelí zahlédl svůj odraz.
Místnost byla rozdělena průhlednou stěnou ze silného neprůstřelného skla. Úsměv mu zmrzl na rtech.
M si ho znovu prohlížela, tentokrát od hlavy až k patě. Jen na okamžik se její pohled zastavil na Jamesových slabinách. Bond úplně zapomněl, že teď stojí před M tak, jak ho pánbůh stvořil. Rozhlédl se. Na rámu postele ležel ručník. Bond si ho omotal kolem boků.
„Vítejte zpátky,“ řekla M milým hlasem. Zněl velmi filtrovaně. Bylo ostatně proč, však jej přenášel reproduktor.
„Čemu vděčím za takovou pohostinnost?“ odvětil Bond s notnou dávkou ironie. Zaťukal na skleněnou stěnu. „Čeho se bojíte víc? Biologických činitelů, nebo činitelů, co hrají na obě strany?“
„To vám nedali ani holicí strojek?“
Bond si znovu otráveně přejel po svém strništi. „Do Ženevy si ho určitě vezmu.“
Napětí bylo téměř nesnesitelné. Oba právě prožívali podivnou a notně skličující situaci.
„Jak dlouho… jak dlouho už jsem pryč?“ zeptal se.
„Čtrnáct měsíců, dva týdny a tři dny.“ Bond měl najednou pocit, že se mu podlamují kolena. Jak se to jen mohlo stát? Vážně to bylo tak dlouho?
„Těch čtrnáct měsíců si pamatuji, pak už jsem čas přestal počítat,“ řekl jízlivě. M na něj dál zvědavě hleděla, pečlivě skrývajíc jakékoli emoce. „Koukám, že vás moje přítomnost dvakrát netěší,“ poznamenal Bond.
„Kdyby nebylo mě, tak jste ještě pořád hnil v Severní Koreji,“ řekla odměřeně. „Vaše svoboda nás stála velké oběti.“
„Čaa?“
M přikývla. „Pokusil se vyhodit do vzduchu vrcholný summit Jižní Koreje a Číny. Než jsme ho dostali, vyřídil tři čínské agenty. A teď… teď je znovu na svobodě.“
„O žádnou výměnu jsem se neprosil. Raději bych v tom žaláři zůstal, než aby se on dostal ven.“
„Už zase jste si kousl do kapsle s kyanidem?“ opáčila M se značnou dávkou kousavosti.
„Tu už jsem vyhodil před léty. K čertu, jak jste mne vůbec našli?“
„Asi před týdnem byl popraven špičkový americký agent, který pracoval v hlavním štábu severokorejské armády.“
M čekala, jak Bond zareaguje. Ale on se dál tvářil neutrálně.
„A dál?“
„Američané zachytili signály předávané z vašeho vězení. Prý jste ho prozradil vy.“
James se otřásl, jako by dostal přímý úder do prsou.
„A oni si opravdu myslí, že jsem to byl já?“
Dřív než M odpověděla, zavládlo na notnou chvíli ticho.
„V tom žaláři jste byl držen naprosto sám!“
Bond na svou šéfovou jen udiveně zíral. Předkládala mu jednu hořkou pilulku za druhou. „Mají dojem, že jste se v průběhu mučení nechal zlomit. Kvůli vaší slabosti prý budeme dlouhodobě krvácet. Museli jsme vás odtamtud dostat. Za každou cenu.“
Bondem lomcoval vztek. „Co vy si o sobě vůbec myslíte?“
M se na něj znovu pozorně zahleděla. Mlčela. Pak se obrátila k ošetřovateli a něco mu říkala. Bond nic neslyšel. Muž chvilku vrtěl hlavou, ale M si stála na svém. Bílý plášť došel ke stěně a začal mačkat řadu knoflíků.
Část skleněné stěny se rozestoupila a M vešla do Bondovy ocelové nemocniční klece.
„Jamesi,“ řekla velmi vážným hlasem, „vzhledem k těm drogám, co vám dávali, si nemůžete ani pamatovat, co jste řekl a co ne.“
„Jděte s těmi řečmi k čertu! Znám pravidla. To první mělo vždycky prioritu – žádné dohody! Když se nechám chytit, vy mne odepíšete. Já hrál svou roli. Jsem naživu jen proto, že jsem jim neřekl vůbec nic!“ Bond se odmlčel. Jeho mysl pracovala na plné obrátky.
„Nepřítel o našem poslání věděl. Moon dostal telefonát, který mne prozradil. Musí mít na Západě nějaký kontakt. Dokonce i jeho otec to dobře věděl.“
M tuto informaci zvažovala. „Zda je to pravda nebo jen falešná stopa, je v tuto chvíli irelevantní.“
„Naprosto nesouhlasím. Tatáž osoba, co jim poslala do chřtánu moji maličkost, vás dostala podruhé – podařilo se jí dostat Čaa zpátky. Teď si ale pro oba dojdu já.“
„Nic takového, 007. Budete převezen na naši utajenou základnu na Falklandských ostrovech. Musíte se podrobit důkladnému vyhodnocení.“
M se obrátila a chtěla projít skleněnou stěnou. Bondova slova ale slyšela velmi dobře.
„Aha, takže teď jen vyměním jednu kobku za druhou. No prima… a to jen proto, abychom si před Amíky zachovali tvář?“
M se prudce otočila. Znovu si klidně a s odstupem prohlížela svého prozrazeného agenta. „Pane Bonde, z toho rozkazu nemám žádnou velkou radost. Životy mých lidí jsou ohroženy a já udělám všechno, abych ochránila integritu naší výzvědné služby.“ Odmlčela se a nabrala dech k závěrečnému prohlášení.
„Teď nejste nikomu užitečný!“
Když M opouštěla nemocniční pokoj, Bond stál vedle postele. Jeho tvář ztvrdla jednoznačným předsevzetím.
Tak to ještě uvidíme, kdo je komu užitečný!

Ve dvě hodiny ráno vládl v mobilní vojenské nemocnici klid. Většina personálu spala na ubikacích. Těch několik pacientů, které tu měli, také spokojeně oddechovalo na nemocničních postelích. M s Robinsonem už seděla v letadle na zpáteční cestě do Londýna.
James Bond se celý den vztekal nad informacemi, které se dozvěděl v průběhu ponižujícího setkání se svou nadřízenou. Jen stěží dokázal uvěřit, že M říká opravdu to, co si myslí. Odmítal přijmout skutečnost, že už nemá v této misi co pohledávat.
Ve stavu, v jakém se nacházel, však nemohl dělat vůbec nic, jen poslušně přijmout svůj osud. Martyrium v Severní Koreji ho vyčerpalo. James cítil, že ještě stále není v plné formě. Lehl si na postel a soustředil se na tlukot vlastního srdce. Tato relaxační technika mu vždy pomáhala zaplašit stres a zpomalit hormony řídící jeho metabolické procesy. Cítil, jak jeho srdce bije stále pomaleji a jak ve tkáních nastává uvolnění. Opět se ponořoval do svých myšlenek. Jeho duše opouštěla nemocniční prostředí na cestě za minulostí.
Zdravotník, který konal službu ve vyšetřovně, se podíval na obrazovku s křivkami Bondových životních funkcí. Ihned zaznamenal, že jeho srdeční frekvence poklesla. Pacient se propadl do hlubokého spánku. Mladík na tom neviděl nic podezřelého. Znovu se zahleděl do paperbackového thrilleru. Přečetl pár řádků… než se rozezněl výstražný tón. Pískot donutil ošetřovatele, aby znovu zvedl oči k monitoru. Nezbylo mu nic jiného než zírat. Elektronická křivka zachycující činnost Bondova srdce už ztratila všechny amplitudy. Nikde žádné systoly a diastoly. Ošetřovatel instinktivně bouchl dlaní do knoflíku interkomu, kterým se přivolával službu konající lékař.
Za necelých padesát vteřin už do Bondova pokoje vbíhali lékař, ošetřovatel i sestra. Pacient ležel na posteli, nehýbal se, nedýchal, paže se mu klátily z postele dolů. Doktor se zděšeně podíval na sestru. Žena okamžitě pochopila pokyn vydaný beze slov. Vyběhla ven. Za dvacet vteřin už do pokoje tlačila resuscitační vozík. Lékař se mezitím pokoušel nahmatat Bondův pulz. Následovalo jen zuřivé vrtění hlavou.
Sestra se sklonila nad pacienta a dávala mu životodárné polibky. Nešťastný ošetřovatel se v mezičase pokoušel o masáž srdce. Nezdolné úsilí už trvalo celé dvě minuty, ale čára elektrokardiografu se nijak nezměnila. Doktor nakonec roztrhl Bondovu košili a nanesl mu na hruď vodivý gel. Zdravotník pustil do resuscitačního vozíku přívod elektřiny. Pak vzal elektrody.
„Můžeme?“ zeptal se lékař. Mladík přikývl. „Vše připraveno.“
Pak umístil elektrody na Bondově kůži. Zrovna když se chystal sepnout elektrický obvod, Jamesova víčka pomalu zamrkala. Oněmělý lékařský tým naprosto nechápal, čeho je tu svědkem. Bondovo srdce najednou naskočilo a bilo zcela normálně. Během mikrosekundy mladíkova úžasu mu vytrhl Bond elektrody z rukou a přiložil je k jeho a lékařově tělu.
Nastalý výboj odhodil oba muže na druhou stranu místnosti.
James se svezl z postele. Okamžitě se hnal k průchodu ve skleněné přepážce. Na okamžik se zastavil, aby z odpadkového koše popadl balíček svých vězeňských svršků. Pak se s odzbrojujícím úsměvem obrátil k zaskočené sestřičce.
„Stěhuji se do jiného hotelu,“ loučil se Bond jiskřivým hlasem.
Pak za ženou neschopnou pohybu a dvěma muži uzavřel skleněné dveře.
„A mimochodem, díky za ty sladké polibky, stály opravdu zato,“ houkl Bond do interkomu z druhé strany nemocničního pokoje.
Dřív než se kdokoli vzpamatoval a zjistil, co se stalo, James Bond typicky po anglicku zmizel.
V.
Opilec ze Soulu
James Bond se sice v Soulu nikdy dlouho nezdržel, ale přesto věděl, kde se dá dobře zašít. Tomu místu ve čtvrti Jongsanku, severně od řeky Han a jižně od parku Namsan, se říkalo Itaewon. Oblast proslula mezi místními jako šupácké doupě plné barů a nočního života. K její nechvalné pověsti přispívala i nedaleká základna amerického vojenského námořnictva.
Kořeny neblahé pověsti této čtvrti sahaly hluboko do minulosti, ale za ta staletí se toho moc nezměnilo. Všude se tu nacházely levné hotely, prostitutky a trhovci. Ceny se daly usmlouvat, ovšem s naprostou jistotou, že si našinec odnese kradené zboží či pašovaný kontraband. I když je Soul znám jako velkoměsto s mnoha moderními a luxusními hotely a obchodními domy, Bond si dobře uvědomoval, že Itaewon je tím pravým místem, kam se chodí za skutečným „životem“, a kde se získávají ty nejžhavější zkušenosti.
Bond kráčel stoupající uličkou, které místní neřekli jinak než „U Šlapek“. Během tří minut dostal nemravné návrhy od čtyř různých dam a dvakrát měl možnost koupit si od prapodivných existencí ta nejlevnější kožená saka či obleky. Nechyběl tu ani místní klučina, prodávající zaručeně „pravé“ hodinky Rolex. Bond se štětkám i pouličním prodejcům co nejvlídněji vymluvil.
Plně se soustředil na svůj úkol. Musel najít nějaký bar, kam často chodili pít američtí vojáci. Vůně teplého jídla prodávaného na ulici mu připomínala, že má neskutečný hlad, protože po celé měsíce jedl jen samou šlichtu. Jeho chutě neuspokojila ani nemocniční krmě, která se příliš nelišila od té v severokorejské kobce.
James ale neměl moc peněz. Bez peněz do hospody nelez. Ani na této ulici. Ten problém musel Bond vyřešit jako první.
Putyka U Cylindru neležela na hlavní ulici, ale v tmavé uličce dost stranou. Pro našince, který je zvyklý na ruch bulvárů, to rozhodně nebylo ideální místo pro procházky. Bondův celkový vzhled i cáry, které měl na sobě, však s tímto prostředím skvěle ladily. Místní lumpy a zlodějíčky tak spíše odpuzoval, než aby se mu pokusili i to málo, co měl, ukrást.
Bond vešel do zakouřeného baru. Stačil jediný pohled. Interiér špeluňky nijak neospravedlňoval její vznešené jméno. Před mnoha lety se tady v Cylindru Bond sešel s jedním z operativců MI6 a už tenkrát, i když to bylo odpoledne, praskal bar ve švech. Přesně jak James doufal, nad sklenkami se zde houfovali Jihokorejci i američtí vojáci. Samozřejmě zde také flirtovali s místními „hosteskami“.
Bond se posadil u baru a na pult položil tři americké dolary. Víc neměl. Barman se na něj opovržlivě podíval a zeptal se ho, co chce. James si objednal pivo. Na martini mu prostě nezbylo. První doušek alkoholu chutnal po jeho severokorejském výletu za hranice všedních dní jako božský nektar.
Vojáci hlučeli a dobírali si dvě mladičké dívky. Vedli oplzlé poznámky a smáli se na účet děvčat. Těm to ale očividně nevadilo a mladíky v uniformách v tom laškování spíše podporovaly. Jeden z Amíků vstal a zamířil k ramenáčovi, který seděl u dveří vedoucích na chodbu s rozvrzaným schodištěm. Bond pozorně sledoval vojáka, jak platí paklíkem korejských wonů. Prstem ukázal na jednu z dívek. Krasavice se usmála a poslušně šla za kunčaftem až ke dveřím. Pak společně zmizeli na schodišti.
Kuplíř si nacpal peníze do kapsy u kalhot a znovu se začetl do korejských novin, rozložených na kolenou. Hltal korejské vydání známého deníku Zítřek. Bond se ušklíbl při pomyšlení, že nový vydavatel obnovil tradici tohoto plátku, který přestal, i díky jeho neopominutelnému přičinění, před pár lety vycházet.
Pak dopil pivo a zamířil k ramenáčovi.
„Kolííík?“ zeptal se anglicky. Drtil to slovo mezi zuby a snažil se vyvolat dojem, že je opilý.
„Vypadni,“ houkl na něj muž.
„No tak, kolííík? Nejsem vo nic horší než ti chlápci, co ste tam nahoru pustil.“
„Vypadni, nebo ti jednu vlepím!“ vykřikl svalovec zlověstně.
„Počkat, proč nesmím tam nahoru?“ podivoval se Bond. „Proč neééé?“
Muž vyskočil a chytil Bonda za límec. „Hele, chlape, seber si svý saky paky a zmiz! Okamžitě!“ Opřel se do Jamese.
„Počkééj, copa… to děláš?“ protestoval Bond opilecky. Zaujal pozici odevzdaného alkoholika.
Zcela cíleně ztratil rovnováhu, nachýlil se dopředu a svalil se na ramenatého Korejce. Kouleli se po zemi. Kuplíř se už neudržel a začal sprostě klít. Bond se převalil na jeho tělo s opravdově zděšeným výrazem v tváři. „Jééé, copa… se mi to stalo? Promiňte, panéé. Myslím, že budu…“
Muž kopl Bonda prudce do břicha. Pak vstal a začal naoko zpitého Jamese vláčet po zemi ven z lokálu. Amíci, barman i neudaná hosteska s pobavením sledovali, jak silák vyhazuje zneuznaného milovníka do tmy. „Sem už se nevracej, ty hajzle!“ řval za ním kuplíř. Bond se oklepal, vrávoravě vstal a potácel se temnotou. Vyvolával dojem totálně starého opilce na samotné hranici otravy alkoholem. Když se ale ocitl za rohem, kam už nebylo z lokálu vidět, narovnal se a protáhl své pokroucené končetiny. Tentokrát ze své vlastní kapsy vytáhl svazek bankovek, které původně spočívaly v kapse toho ramenatého otrapy.
James přepočítal peníze. S potěšením zjistil, že si může koupit nějaké normální oblečení, dát si dobrou večeři a možná mu ještě zbude i na úplatek, aby ho už někdo konečně odvezl z Korejského poloostrova.

M vešla do své kanceláře v hlavní budově MI6 v Londýně. Byla připravená pustit se do hromady lejster, ale pachuť na jazyku po únavné cestě z Koreje přetrvávala. Nebylo to však jen fyzické vyčerpání, ale především zraněné emoce. Poslední hovor s Bondem byl nesmírně nepříjemný. Neměla žádný důvod 007 nevěřit, ale na druhé straně nemohla ohrozit politickou budoucnost své vlády. Přesto jí ale teď připadalo, že poslední slova přehnala. Říct muži, který býval jejím nejlepším agentem, že už je úplně k nepotřebě, to opravdu vyžadovalo hodně silný žaludek. Svého unáhleného prohlášení teď hluboce litovala.
Když vešla do kanceláře, spatřila Robinsona s Money-penny v živém hovoru.
„Dobré ráno,“ připomněla jim M svou přítomnost.
Poněkud překvapeně se na ni podívali a pak pozdrav opětovali.
„Vítejte zpátky, madam,“ odvětila zdvořile Money-penny.
„Vy dva se teď chováte, jako by vás chytili s rukama v kapse někoho druhého. Co se stalo?“
Robinson s Moneypenny si vyměnili významné pohledy. „Madam, agent 007… odešel.“
„Co tím chcete říct, že odešel?“
„Utekl z nemocnice. Je zřejmé, že zaútočil na lékaře i ošetřovatele. Prostě normálně zmizel. Vojenská policie zachytila jeho stopu naposledy někde před Soulem.“
M ani nebyla příliš překvapena. „Bylo jen otázkou času, kdy to udělá. Jsou doktor a ten jeho asistent zraněni těžce?“
„Jen se trochu třesou.“
„Hlavně že se to v nich nepomíchalo,“ vyprskla Moneypenny.
M po své sekretářce hodila zlověstným pohledem a vykročila ke dveřím do své kanceláře. „Pane Robinsone, věnujte se dál tomu případu. Chci mít všechny informace. Spojte se se všemi rezidenty a sdělte jim, že ho hledáme. Provést okamžitě!“
„Jistě, madam.“
M vešla do vnitřní kanceláře a zabouchla dveře. Při pohledu na hromadu lejster a svodek si zhluboka povzdechla. Zase ta nudná lopota.
Pak si ale uvědomila, že Robinson vlastně přinesl skvělou novinu. Rty M se roztáhly do širokého úsměvu.

Bond měl na sobě nepříliš drahou tmavě modrou košili a khaki kalhoty – obojí si koupil od pouličního prodejce. Teď už nevypadal jako bezdomovec, ale spíš jako univerzitní profesor jdoucí s dobou. Jako správný intelektuál navíc nebyl oholen ani ostříhán. Vešel do jedné z četných restaurací a objednal si misku korejského národního pokrmu kimči. Jídlo sestávalo z nasekaných kousků zeleniny, promíchaných s chilli papričkami, chilli, česnekem a zázvorem. Tato směs se nechává fermentovat v kameninové nádobě. Dal si také talíř pulgo-gi – pečeného hovězího v sojové omáčce, na sezamovém oleji, s česnekem a chilli. Aby vše dobře spláchl, objednal si pivo a vyzkoušel i korejskou kořalku OB. A nakonec, protože něco takového už neměl celé věky, si jako dezert objednal ajšukurim – zmrzlinu.
Jamesova nálada se vylepšila na sto deset procent. Vrátil se do uličky, kde se nacházel lokál U Cylindru, a skryl se v přístěnku. Bar přímo naproti vypadal docela lákavě. Bond si však nejdříve ověřil stav svých fondů. Měl zhruba sto čtyřicet liber v korejských wonech. Mohlo by mu to stačit.
Bond pozoroval příslušníky americké armády klátící se do baru U Joea, přímo na protější straně ulice proti Cylindru. Stejně jako v první špeluňce, i tady bylo nacpáno a zakouřeno. Všude se tu tísnili Jihokorejci v námořních uniformách. Bond si vybral místo uprostřed jedné skupinky a objednal si pivo. Mluvili velmi rychle, i přesto však dokázal pochytit jádro toho, o čem byla řeč. Jeden námořník s vytetovanou růží na předloktí si stěžoval, že musí už zítra ráno odplout do Hongkongu. Nestihl jít ani na rande se svou holkou. Další si ho dobírali a vyprávěli si na jeho účet oplzlé vtípky. Námořník se do nich fyzicky pustil. Typická zábava v každém přístavu.
Do lokálu vstoupil drsně vypadající civilista a s nerudným výrazem ve tváři si prohlížel zdejší klientelu. Spatřil potetovaného muže, došel k němu a s velkou vehemencí se domáhal jakýchsi prachů.
„Já je ale teď nemám. Zaplatím, až se vrátím z Hongkongu,“ dušoval se Růžička.
„Já bych se vsadil, žes tu prochlastal aspoň stovku dolarů!“ zuřil věřitel. „Ty peníze mi navalíš ještě dneska. Co kdyby ses z toho Hongkongu náhodou nevrátil?!“
„Ne, vrátím se, vždyť tu mám holku!“
Hrubián začal námořníkovi nadávat a pak dokonce vytáhl pistoli a přiložil mu ji k temeni hlavy. „Pokud mi ty prachy nevysolíš teď, do žádného Hongkongu se nejede!“
Barman začal hulákat: „Vyřešte si své spory někde jinde, jo?! Vypadněte odsud, nebo zavolám policii!“ Námořníci začali vstávat. Schylovalo se k pěkné rvačce. Muž s pistolí začal vyhrožovat, že tetovaného zastřelí, pokud se jeho kamarádi přiblíží jen o krok.
„Počkat,“ zarazil námořníky Růžička. „Je to můj přítel. Jedeme spolu v jednom kšeftu.“
„Pojď ven,“ vybídl Růžičku civilista. Naznačoval námořníkovi, že to vyřeší před lokálem. „A vy nás nechte o samotě!“ varovně zvedl zbraň.
Když už byli venku, Bond vstal a nonšalantně vyplul za nimi. Vyšel do temné uličky. Rozhlížel se kolem, ale nikoho neviděl. Pak z jednoho výklenku uslyšel vzrušená slova. Tiše zamířil tím směrem.
Civilista vrazil hlaveň do obličeje vystrašeného námořníka. James už stál přímo za tím nezdvořákem. Pak ho poklepal po rameni. „Promiňte!“
Ozbrojený lump se prudce otočil. V následujícím okamžiku dostal pořádnou ránu do nosu. Bond ho odzbrojil, kopl do žaludku a pro jistotu mu ještě bouchl hlavou o zeď. Hrubián s pistolí se sesunul k zemi. Byl v bezvědomí.
Námořník hleděl na Jamese jako na nadpřirozené zjevení. Zdrojem strachu se najednou stál James sám.
„Náhodou jsem zaslechl, že máte problémy,“ začal vykládat Bond. „Pokud potřebujete peníze, mám pro vás návrh.“
Námořník dál jen zděšeně vrtěl hlavou. „Jděte, prosím, pryč. Vy vůbec nevíte, kdo to je.“
„To tedy nevím a je mi to úplně jedno.“
„Jmenuje se Kim Dong! Je to velmi nebezpečný člověk!“
Bond se znovu podíval na toho lotra v prachu cesty a usmál se. „Nevypadá na to, že by mi teď mohl nějak ublížit.“ Pak se otočil zpátky k baru. Námořník šel opatrně za ním – v očích stále strach.
Posadili se k baru. Jeho přátelé se kolem nich začali rojit, ale Růžička je všechny mávnutím ruky odehnal. James praštil s posledními wonovými bankovkami o pult. „To je dvakrát tolik, než dlužíte. Víc nemám. Když mne ale dnes večer dostanete na loď a dovezete do Hongkongu, jsou vaše,“ řekl spiklenecky.
„Vy jste se zbláznil? Jak bych to mohl udělat?“
„Máte přece námořnickej bágl, ne? Patří do mariňácké výstroje. Nebo je to dnes už jinak?“
„To ano, ale…“ Muž pořád nechápal.
„Schovám se uvnitř. Přenesete mne na palubu. Ven mě pak pustíte někde na lodi, aby to nikdo neviděl. Slibuji, že se vám okamžitě ztratím z cesty a vy o mně po celou plavbu neuslyšíte ani slovo. Kdysi jsem sloužil v Royal Navy, takže lodě docela znám. Umím si najít skrýš, kde mě nikdo nenajde. A pokud ano, vy s tím nebudete mít nic společného.“
„No, já nevím…“
„Dobrá. V Hongkongu dostanete dvakrát tolik,“ zvyšoval Bond nabídku. „Dejte mi adresu, kam vám mám ty peníze telegraficky poslat.“
„Cože… A můžu se spolehnout na vaše slovo… džentlmena?“ zeptal se muž skepticky.
„Absolutně.“
„Vy jste se asi zbláznil. Proč bych vám měl věřit?“
„A proč bych za vás před tou putykou strkal ruku do ohně?“
„Protože jste magor.“
James se zeširoka usmál. „To nejspíš jsem, ale ne v tom smyslu, jak si myslíte.“
Společně šli k námořní základně, ležící západně od soulského přístavu Incheon. Kotvila tu početná flotila lodí, kterou Jihokorejci využívali k velmi častým hlídkovým plavbám podél poloostrova, k Japonsku a kolem čínského pobřeží až dolů do Hongkongu.
Námořník se jmenoval Čchae. Požádal Bonda, aby čekal před základnou. Šel si pro bágl na svou ubikaci. Asi o hodinu později se vrátil a postavil vak na zem.
„Naházel jsem tam čisté oblečení, abyste to tam měl měkčí,“ řekl tiše.
„To oceňuji,“ přikyvoval Bond, když lezl dovnitř. Čchae pak nacpal kolem Bondova těla další hadry a zavázal konec vaku.
„Můžete dýchat?“ zeptal se námořník.
„To přežiju,“ ozval se tlumený Bondův hlas.
Čchae zvedl přetížený pytel a hodil si ho přes rameno. Zamířil rovnou k bráně základny. Hlídce v bráně začal vykládat něco o tom, že mu jeho dívka vždycky nakoupí spoustu nového oblečení. Pustili ho bez okolků.
Služba začínala námořníkům za úsvitu, v 5.00. Čchae čekal až do poslední chvíle, než společně s dalšími námořníky vyskočil na korbu přepravního vozidlaa hodil pytel na všechny ostatní. Bond tak ležel na měkkém. Náklaďák se pak vydal na krátkou jízdu do přístavu, ke kotvišti korvety třídy Po Hang. Osmaosmdesátimetrová plně vyzbrojená bitevní loď, s torpédy a různými raketami, hlubinnými minami i klamnými cíly, byla typickým plavidlem jihokorejské flotily.
Čchae odnesl Bonda na palubu, okamžitě ale zamířil do podpalubí. V chodbách potkával až příliš mnoho námořníků. Jít do své ubikace nemohl, rozhodl se tedy, že nejdříve půjde do kantýny. Zase to nešlo. Zatočil do chodby směrem k lodní prádelně. Nikdo tam nebyl. Konečně! Postavil bágl na zem a rozvázal uzel. „Nenechte se chytit,“ požádal tiše.
„Nenechám. Děkuji vám, Čchae,“ srdečně poděkoval Bond, když se dral přes okraj vaku. Námořník mu dokonce podal dvě denní dávky jídla. „Tady máte, určitě budete mít hlad. Do Hongkongu to trvá dva dny.“
„Jsem vám velmi zavázán,“ poděkoval James. „Mýtné vám pošlu hned po příjezdu.“
„O tom vůbec nebudeme mluvit,“ zvedl ruce Čchae. „Než jsme odešli z té putyky, dozvěděl jsem se, že jste Kim Dongovi zlomil nos. Ani nevíte, jakou radost jste mi tím udělal.“
Čchae popadl svůj bágl a rychle opustil místnost. Bond osaměl mezi hromadami přikrývek a ručníků. Jako bývalý námořní důstojník znal velmi dobře všechny skrýše, vhodné pro černého pasažéra. Jádrem úspěchu takového vetřelce byl neustálý pohyb, stěhování z místa na místo a nezanecháváni jakýchkoli stop.
Pro začátek Jamesovi skvěle posloužila prázdná torpédová šachta. Vskutku ideální skrýš! Bondovi sice trochu připomínala deprivační komoru, kterou poznal při výcviku, ale tady bylo navíc vlhko a chladno. Šachta byla určena pro 324mm torpédo MK 32, ale shodou náhod zůstala tato výpusť prázdná. Bond usnul během vteřiny.
Z pochopitelných důvodů ještě stále nebyl v plné kondici a jeho tělo samo vyhledávalo každičkou hodinu spánku pro potřebnou regeneraci. Zvuky i pachy válečné lodi zůstaly kdesi na povrchu. Jamesova mysl velmi rychle přepnula do spánkové fáze označované jako REM*1 – do fáze rychlých pohybů očí. Podvědomí převzalo nadvládu nad jeho myslí. Celé tělo se propadlo do stavu naprostého klidu, vyjma očí, jejichž pohyb předznamenával příchod snů.
James si své sny pamatoval jen málokdy, ale tentokrát ho navštívila noční můra, zjevně nevěštící nic dobrého. Musela to být předzvěst neblahého běhu událostí.
James Bond se znovu ocitl v severokorejském vězení. Jeho cela se pro něj stala běžným domácím kavalcem.
Na chodbě se už zase ozývaly kroky, vzápětí následované skřípěním dveří. Plukovník Moon vešel do cely se svým neodmyslitelným, velmi prapodivným úsměvem na rtech. Musel vědět něco, o čem zajatec neměl ani ponětí. Bond vstal.
„Klidně s vámi půjdu, protože už jste stejně na onom světě.“
Společně s plukovníkem vešli do mučicí komory. Důvěrně známé nástroje ale nabyly jiné podoby. Kostky ledu ve vaně se proměnily v diamanty, štíři v kleci se změnili v listy. Plukovník Moon se také přetvořil – na obličeji měl jakousi masku. Ne, přesnější bylo, že ona postava v severokorejské uniformě měla na tváři masku připomínající tvář plukovníka Moona.
Bond ve snu prožíval pocit, že je opět přivázán na mučícím stole. Ničila ho všude pronikající bolest. Nevěděl, co je jejím zdrojem, každopádně ale cítil, že utrpení se nedá vydržet. Pak se otočil k postavě s plukovníkovou tváří a zasípal: „Kdo jste?“
Muž se jen šeredně rozchechtal a strhl si masku z tváře. James teď hleděl do zcela prázdného obličeje… chyběl nos, oči, ústa… všude jen samé hladké maso… jinak nic. Tak hrozivou výzvu a předzvěst ještě nikdy nespatřil.
Prudce sebou trhl a pak se probudil. Začal zhluboka dýchat. Když sedliny noční můry odvál chladný vzduch, převalil se na druhý bok a tentokrát se propadl do blahodárně osvěžujícího spánku.
VI.
Na skok v Hongkongu
Mokrý a urousaný James Bond se vydrápal na přístavní zeď na kowloonské straně přístavu Victoria. Zhluboka se nadechl. Ty necelé dva kilometry, které musel uplavat od kotvící jihokorejské lodi ke břehu, byly nejhorší částí jeho cesty.
Dva dny uběhly bez jakýchkoli nepředvídaných událostí. Bond sice hodlal strávit většinu času v lodních skladištích, ale nakonec se ukázalo, že torpédová šachta je pro tajný přesun docela pohodlným místem.
Když loď dorazila na rejdu, James, s klidem sobě vlastním, vyšel na palubu a přes hrazení se střemhlav vrhl do teplé zelené vody. Nikdo mu v tom nebránil. Dva dny prodlevy na lodi byly zapomenuty. Tady na pobřeží bylo nutno uvést všechna kolečka do pohybu.
Hongkong vždycky patřil k Bondovým oblíbeným metropolím. Ani změna politických poměrů v roce 1997 na jeho lásce k tomuto městu nic nezměnila. Navzdory čínské správě se tu při troše snahy dalo žít jako v bývalé britské kolonii. Hongkong stále zůstával místem zaslíbeným, zejména pro hledače rozkoší a bohatství.
Bond kráčel po nábřeží směrem k Rubyeon Royale, k jednomu z nejslavnějších světových hotelů vůbec. Pobýval tu dost často, a navíc jeho ředitel býval kdysi Jamesovým přítelem. Hotel zaujímal ideální polohu přímo uprostřed světa obchodu a zábavy. Z jeho oken se rozvíral překrásný výhled na celý přístav. Obklopovaly ho zahrady, které byly původně navrženy podle anglických vzorů, ale nakonec se zde sesnoubilo anglické i čínské zahradnické cítění. Oči až přecházely nad tou nádherou.
Bond vešel do přijímací haly a přistoupil k přepážce: „Mé obvyklé apartmá, prosím.“
Recepční se na Jamese podíval pohledem přísného učitele.
„Promiňte, pane, máte nějaká zavazadla… nebo alespoň kreditní kartu?“ zavrčel notně opovržlivým tónem.
Dříve než mohl Bond odpovídajícím způsobem zareagovat, ozval se za ním dobře známý hlas. „Aáááá. Pan Bond! Rád vás zase vidím. Už jste tu tak dlouho nebyl!“
Číňan středního věku vyšel ze své kanceláře a pronikavým pohledem zpražil recepčního. „Okamžitě připravte prezidentské apartmá!“ přikázal mu.
Potřásli si rukama. „Pane Čchangu, ocením, když mi do apartmá pošlete mého krejčího. A taky něco na zub.“
„Máme skvělé kraby, pane Bonde. Mohu doporučit křepelčí vejce s rýží a kousky darů moře.“
„A samozřejmě… pokud vám ve vinotéce zbyl Bollinger, ročník šedesát jedna, rozhodně nepohrdnu.“
„A nejspíš také holiče, že?“
„Výborný nápad!“
Čchang se naklonil k Bondovu uchu a spiklenecky zašeptal: „Všichni máme spoustu práce, viďte, pane Bonde?“
James se už zase usmíval. „Každý musí dělat něco pro to, aby přežil, pane Čchangu.“

O tři hodiny později odložil Bond holicí strojek značky Phillips. Prohlížel se v zrcadle, aby po chvilce došel k politováníhodnému závěru, že jeho minulý zástřih vůbec nebyl tak úplně k zahození. Už zase vypadal jako 007. Modřiny mu sice ještě stále zdobily svalnaté tělo, ale James si vlastně poprvé po dlouhých měsících připadal jako znovuzrozený.
Vyrušilo ho klepání na dveře. S ručníkem omotaným kolem boků vyšel ven z koupelny a podél postele, na které ležela skvělá kolekce různých košil, se protáhl ke konferenčnímu stolku. Z mísy s ovocem uzobl pár kuliček hroznů. K opulentní svačince patřily kaviár i šampaňské.
Bond došel ke dveřím a otevřel je. Před nimi stála okouzlující mladá Číňanka ve froté šatech s tělocvičným vakem přes rameno.
„Říkají mi Pokojná studnice touhy. Jsem masérka.“ Dívka zamrkala dlouhými řasami. „Pan ředitel mne sem poslal jako pozornost.“
Bond si ji chvilku prohlížel. „Darovaným koňům na zuby nekoukej.“
Pustil ji dovnitř, ale když odložila svou tašku, pečlivě vše zkontroloval. Dívka začala vytahovat nejrůznější oleje. Pak Jamesovi naznačila, aby si v ložnici lehl na postel. „Na břicho, prosím.“
Bond odsunul košile stranou. Přistoupil těsně k dívce a s úsměvem ji objal kolem ramen.
„Já ale nejsem masérka toho typu, jak si myslíte.“
Dřív než se od něj odtáhla, Bondova dlaň zmizela pod jejími šaty. James našel skrytou berettu a vytáhl ji na světlo pokoje. Držel zbraň přímo před dívčinýma očima. „A já zas nejsem onen zákazník,“ opětoval.
„Prosím… ta zbraň… je jen na mou ochranu,“ zajíkala se zaskočená masérka.
Její oči opakovaně těkaly k velkému zrcadlu, které pokrývalo celou zadní stěnu ložnice.
Bond se od dívky oddělil, ale zbraň si ponechal. Sebral z toaletního stolku těžký popelník a vší silou jím mrštil do skleněné plochy. Roztříštila se na malé střepiny. Pan Čchang a další tři podsadití chlapíci stáli za rámem zrcadla v temné místnosti, obklopeni nahrávací technikou všech možných typů. Počáteční šok odezněl. Už se srovnali s překvapivým vývojem situace. Rozladění a rozpaky se však tak rychle zakrýt nedaly.
„Aha,“ pokyvoval Bond hlavou. „Pokoj na koukačku. Pane Čchangu, to si opravdu myslíte, že jsem nevěděl o vašem koketování s čínskou výzvědnou službou?“
Ředitel vystoupil ven ze zrcadlového rámu. Jeho mrzutá tvář měla daleko k jeho obvyklému pitvoření.
„Pane Bonde, Hongkong je dnes naše hřiště.“
„Nemusíte se bát, já si ho zpátky nevezmu.“
Bond s pistolí v ruce naznačil třem tlouštíkům, aby odešli. Podívali se na Čchanga, ten jen krátce přikývl.
„K čertu, co tu vlastně chcete?“ zeptal se Čchang rovnou.
„Jen si trochu vylepšit osobní skóre. Terorista, který si říká Čao, nedávno zlikvidoval tři vaše agenty. Dostaňte mne zpátky do Severní Koreje a já se pro změnu postarám o něj.“
Čchang jen pokrčil rameny. Bondova slova ho nijak nepřesvědčila.
„Proč o to tolik stojíte?“
„Trocha nostalgie. Čao má určité informace, které potřebuji.“
Čchang si stále nebyl jist, ale Bond se zachoval naprosto neočekávaně. Podal rezidentovi čínské rozvědky zabavenou berettu. „Považujte to za… drobnou laskavost od mé vlasti. Na tomto případě však pracuji… na volné noze,“ už jen pro pořádek dodal Bond.
„No, víte… budu se muset zeptat v Pekingu,“ ošíval se ředitel.
„Pro mě za mě. Třeba u Čínské zdi. Teď ale vypadněte z mého pokoje.“
Bond se otočil k nepokojně přešlapující dívce, jejíž chování teď rozhodně neodpovídalo romantickému jménu Pokojná studnice touhy.
„Vy taky, teda pokud mi opravdu nechcete dát tu masáž.“
Číňanka jen uraženě sešpulila rty a se zvednutým nosíkem odplula z místnosti hned za rozčíleným Čchangem.
Když James Bond osaměl, napadlo ho, že si zaslouží alespoň malou odměnu. Nalil si sklenku značkového šampaňského. Byl už zase ve svém živlu.

Pozdě večer byla do Bondova apartmá doručena obálka. James v ní našel kompletní složku svého oblíbence Čaa a Čchangovu ručně psanou poznámku Odhlaste se zítra přesně v poledne. Nezpozděte se, prosím).
James spokojeně přikývl. Bylo zřejmé, že jeho žádost dostala v Pekingu příslovečná razítka.
Nalil si další sklenku šampaňského Bollinger, vzal složku a pohodlně se rozvalil na gauči. Ještě předtím ale roztáhl závěsy. Z okna se mu otvíral výhled na nádherné panoráma barevných mrakodrapů velkoměsta.
Prezidentské apartmá se nacházelo v patře, kam už nedoléhal hluk dopravy, ale ne zase tak vysoko, aby odsud nebylo možné obdivovat blikající neony, které tvořily neodmyslitelnou kulisu nočního Hongkongu.
Čao měl zajímavou minulost. Narodil se jako Čao Tan-ling, byl nejstarším ze šesti dětí. Jeho otec byl Severokorejec, matka Číňanka. O jeho dětství toho zpravodajské služby moc nezjistily, vyjma toho, že byl poprvé zatčen v devíti letech poté, co zapálil jihokorejský džíp. Na tento čin se všichni dívali jako na vlastenecký skutek, a tak byl trest víceméně symbolický. Záznamy z vojenské služby hovořily o vynikajících výsledcích. Proto byl vybrán do výcviku zvláštních jednotek. Tam se naučil netradiční metody zabíjení. Podle některých získaných svědectví se mu právě v tomto oboru vedlo nad očekávání dobře. Dostalo se mu mnoha uznání.
V jednadvaceti byl převelen do Odboru průzkumu generálního štábu, kde se připravovaly strategické, operační i taktické zpravodajské mise podle potřeb Ministerstva Lidové armády KLDR. Tento odbor se převážně proslavil úspěšnými infiltracemi agentů do jihokorejského týlu pomocí tunelů pod demarkační linií a výsadky z moře.
Čao pracoval šest let jako špion, ale tělem i duší byl spíše teroristou. Jihokorejská výzvědná služba byla přesvědčena, že Čao má na svědomí minimálně čtrnáct velkých diverzních akcí na území Jižní Koreje. Tento muž neměl vůbec žádné svědomí. Provedl přinejmenším tři atentáty, šest bombových útoků a jeden únos dítěte.
V osmadvaceti byl ze služby propuštěn a začal pracovat jako žoldák pro různé vojenské skupiny. Existovaly neověřené domněnky, že stále tajně pracuje pro Odbor průzkumu jako vojenský poradce různých bojůvek a frakcí. Byl přece odborníkem na guerillovou válku a zastrašovací operace. Ve své práci běžně využíval metody zakázané ženevskými konvencemi. A právě proto šly jeho služby na dračku. Pracoval zcela bez emocí a bez hnutí brvou. Prostě Škarohlíd. Podle Bonda byl Čao šílenec. Plukovník Moon, jeho poslední šéf, nebyl o moc lepší. Ve spisech, které měl teď 007 k dispozici, toho o něm moc nebylo. Jediné podrobnější zprávy pocházely z doby, kdy žil ve Velké Británii. Čtyři roky studoval na Oxfordu, poté se přesunul – či spíše byl přesunut – na Harvard. Na Oxfordu proslul radikálními postoji, o kterých se nikdy nebál veřejně mluvit. Právě pro „podněcování nepokojů“ byl slušně požádán, aby poklidnou konzervativní univerzitu opustil.
Po ukončení studia na Harvardu se Moon za vydatné pomoci otce velmi rychle vyšvihl do vysokých funkcí v severokorejské armádě. V okamžiku, kdy mu byla svěřena divize a on sám se přesvědčil o oddanosti svých vojáků, se zcela vymkl otcově vůli a postavil se proti usmíření mezi oběma korejskými republikami. Mladý Moon podporoval agresivní politiku vůči sousedovi. Nebál se zapojit ani do krvavých zločinů, kterými získával prostředky na financování svých dobrodružství – hlavně však prodával zbraně za válečné diamanty. Za třpytivé kamínky se stále připravoval na své budoucí nepěkné skutky. Nikdo vlastně nevěděl, za co Moon své bohatství utrácí, ale z těch několika neověřených zdrojů se dalo odvodit, že má k dispozici jaderné i biologické zbraně.

Po pokojné noci a rozmařilé snídani si Bond připadal jako v dobách své největší slávy. Byl znovu připraven na své poslání. Sešel dolů do hotelové haly, kde našel čekajícího Čchanga. Pan ředitel už zase uctivě hrál svou obvyklou roli.
„Aááá, pane Bonde! Mám pro vás dárek. Musíme vám přece poděkovat za to, že jste náš hotel poctil svou přítomností.“
Čchang zvedl z recepčního pultu typickou, krásně zpracovanou čínskou krabici. Bond ji otevřel. Uvnitř byl pas, peníze a lodní lístek do Havany.
„Na Kubu?“ podivil se James.
„Pana Čaa jsme propásli právě v Havaně,“ usmíval se Čchang. „Mám pro vás ještě jednu drobnost. Nepochybuji, že se vám bude hodit.“ Čchang položil na pult vedle otevřené krabice pečlivě zabalený předmět. Bond jej zvedl a okamžitě věděl, že už zase v prstech svírá svou oblíbenou pistoli. Walther P99.
„Máte tam také čtyři zásobníky,“ pokračoval čínský rezident.
„Jsem vám velmi zavázán. Jednou vám to splatím.“
„To nestojí za řeč. Pokud se s panem Čaem opravdu setkáte, vyřiďte mu prosím naše hluboké a uctivé navždy sbohem.“
Bond sebral své dárky. „Není nad slušné vychování. Rád to vyřídím.“
VII.
Uhranut Jezinkou
Bond vnímal Kubu s rozpolcenými pocity. Tento největší karibský ostrov, kdysi klenot španělského impéria, se pyšní neskutečnou krásou přírody i mnoha architektonickými poklady koloniální éry. Bond měl ale raději Jamajku, kde dokonce ani zločin a politický neklid nijak neomezovaly rušný život ostrovanů.
Na Kubě chyběl pocit osobní svobody, ve zdejším vzduchu visel prapodivný pach nedůvěry a podezřívavosti. Jediný komunistický stát na západní polokouli se díky svému počínání izoloval od ostatního světa. Nejen od Spojených států a okolních karibských ostrovů, ale i od nejbližšího spojence, Ruska, ležícího na druhém konci světa. Vždyť i tento stát už opustil komunistickou ideologii, která jej kdysi s Kubou tolik sbližovala. Není se co divit, že se Kuba stala žhavou půdou pro různorodé intriky, spiknutí a proradnosti, a také pravým rájem pro špiony a další lidi z podsvětí, kteří hodlali své rejdy skrývat před pátravými zraky celého světa.
Plahočení se z Dálného východu po několika mořích proběhlo bez jakýchkoli významných událostí, pomineme-li skutečnost, že bylo víc než ohavné. Plavba na nákladní lodi trvala až příliš dlouho. Mohlo se stát cokoli. Čao se mohl z Kuby kamkoli vzdálit, M mohla změnit své původní rozhodnutí, a také se mohly dít jiné divy. Nepokojný a netrpělivý Bond nehodlal po příjezdu ztrácet drahocenný čas. Okamžitě po opuštění lodi si najal taxík, aby ho odvezl přímo do centra velkého města.
Navzdory politickému klimatu zůstávala Havana stále krásnou metropolí, nejatraktivnějším městem karibské oblasti. Winston Churchill kdysi prohlásil, že by tu mohl „složit své kosti“ a že je to místo, kde „se může stát cokoli“. Havana byla skutečným bludištěm plným záhad, spiknutí, romantiky a lásky. Po ulicích proudily davy černookých krasavic a fešáckých mužů v bílých plátěných oblecích s klobouky panama na hlavě.
Bond kráčel po vydlážděné ulici v Habana Vieja, v nejstarší části města, kde měl svůj dům i Ernest Hemingway. Tato stavba se ovšem jeho sídlu ve floridském Key Westu příliš nepodobala. Spousta španělských koloniálních staveb, klášterů, barokních kostelů, vznešených domů i hradby pevnosti sváděly spíše k romantickým procházkám než k pátrání po záhadném Korejci.
James zamířil do rušné polorozpadlé uličky, jdoucí paralelně s přístavním kanálem. Odkudsi z dálky sem přicházela omamující vůně tabáku – teď už věděl, že cestu nezapomněl. Byl nedaleko. Jeho dnešním cílem byla manufaktura na výrobu doutníků. Nad hlavní branou visel vývěsní štít „RAOULOVY DOUTNÍKY“.
Bond vešel dovnitř. Kubánci u dlouhých stolů zpracovávali tabákové listy. Krásné mladé ženy balily doutníky na vnitřní straně stehen. Štěrbinami ve střeše pronikalo dovnitř jen málo světla. Pomalu došel ke stolu před dílnou a oslovil staříka sedícího za ním.
„Rád bych si odnesl několik krabic Dekctados.“
Stařec překvapeně zamrkal. „My už ale Dekctados nevyrábíme přes třicet let.“
Bond mu dal svou navštívenku. „Universal Exports. Domluvte to s šéfem, ano?“
Stařík stále vrtěl hlavou, ale přece jen zvedl stařičký telefon a zavolal. Mluvil rychlou španělštinou, zatímco James se rozhlížel po okolí. Dělníci měli přestávku. Nadešel čas na odpolední karioku na dvoře. Mladičká dívka si prozpěvovala karibské melodie. Doprovázel ji zkušený, životem protřelý pijan z havanského ghetta.
Stařec vstal. „Váš pas, prosím.“ Bond mu ho podal. Muž mu pokynul, aby ho následoval. Mířili nahoru po schodišti. Přes dvě odpočívadla se dostali až na střechu budovy, kde pod slunečníkem seděl za stolem další muž. Okulárem mikroskopu si prohlížel vykládanou rukojeť starobylého nože. Přímo za ním se otvíralo úchvatné havanské panoráma.
Raoul se příliš nezměnil. Muselo mu být už přes šedesát. James si nebyl jist, zda ho jeho starý přítel vůbec pozná. Nebyl na Kubě už hrozně dlouho.
Stařec podal Raoulovi pas a pak z pouzdra vytáhl pistoli. Odstoupil stranou a pozoroval svého šéfa, jak dokladem pozorně listuje. Raoul mezitím pokynul Bondovi, aby se posadil na volnou židli. Po chvilce mu pas vrátil, okamžik něco zvažoval, ale nakonec se shýbl pod stůl, vzal krabici s výrazným nápisem Delectados a rozřízl její obal vykládaným nožem. „Já už si ale myslel, že Delectados nikdo nekouří,“ poznamenal tiše.
Pak vyndal z krabice jeden doutník a uštípl konec. „Tyto doutníky mohou vašemu zdraví uškodit, pane Bonde. Víte proč?“
Bond si okamžitě vzpomněl, jaké je pokračování kódového hesla. „Protože tam přidáváte tabák Volado. Hoří velmi pomalu. Nikdy nevyhasne.“
„Stejně tak jako spící kostlivci ve skříni. Ti se také nacházejí pořád.“
„Pak se tedy omlouvám, že jsem na vás jednoho kostlivce právě vytáhl.“
Raoul si zapálil doutník a dlouze potáhl. Po chvilce vyfoukl voňavý dým. „Nejsem si ale jist, zda mám z vaší návštěvy radost, pane Bonde. Je to už tak dávno.“
„To opravdu je.“
„Vždycky jsem si myslel, že si tenhle doutník vychutnám. A teď, když jsem si ho konečně zapálil, mi jeho aroma připadá trochu silné.“ Raoul znovu nasál doutníkový dým. „Pane Bonde, já miluji svou vlast.“
„Nežádám po vás, abyste zradil svůj lid. Jdu po jednom Severokorejci.“
James si všiml, že milovník doutníků si zhluboka oddechl, ale přesto zůstává ostražitý.
„Je to turista?“ zeptal se Raoul.
„Záleží, jak to vyslovíte. Terorista.“
„Pořád ale platí klasická poučka. Teroristé pro jedny a národní hrdinové pro druhé.“
„Boj za svobodu ale panu Čaovi k srdci zrovna nepřirostl.“
Raoul se dlouze zahleděl do Bondovy tváře. Dál bafal svůj doutník. Pak řekl něco španělsky. Stařík odložil zbraň
„Jistě si se mnou dáte sklenku?“ vybídl Jamese.
Bond přikývl. Raoul vytáhl ze zásuvky dvě skleničky a neoznačenou láhev likéru. Vzápětí je naplnil krémově hnědou tekutinou a jednu podal Bondovi.
„Mám pořád dobré přátele… tam nahoře,“ poznamenal, když zvedl tu svou k přípitku.
„Na zdraví!“ Bond si nemohl odepřít spokojený úsměv znalce, když mu do hrdla začal stékat třicetiletý havanský rum vybrané chuti.
Raoul rozbalil starou mapu Kuby; na jeden konec postavil hořící svíčku a na druhý mikroskop, aby se mapa znovu nesvinula.
Slunce se už sklonilo k obzoru, denní směna skončila. Bond s Raoulem společně večeřeli. Místní tamales se neobešly bez notné dávky koření. Do těsta se dávaly kousky vepřového a mladá kukuřice. Jako přílohu zde servírovali kořeněný a nadýchaný kubánský chléb s křupavou kůrkou. Po několika sklenkách rumu se starý znalec doutníků dostal do dobré nálady. Poté se omluvil a odbelhal do své kanceláře. Asi po hodině strávené telefonováním vyzval Bonda, aby za ním přišel do jeho stinné úřadovny. Ta byla přecpaná roztodivnými starožitnostmi.
„Pár drobných službiček. Taky jsem pustil nějaké dolary… no, prostě a jednoduše, toho vašeho přítele jsme našli v Los Organos.“ Raoul ukazoval Bondovi místo na mapě. „Nejspíš je dost nemocný. Na ostrově se totiž nachází velká klinika.“
„Klinika?“
„Vede ji doktor Alvarez. Prý se tam zabývá genovou terapií. Jistě víte, že prodloužení délky života… hm… no… našich milovaných vůdců je politickým úkolem. Bohatí zápaďané také nepohrdnou. Což samozřejmě neplatí pro nás. Revoluce nám sebrala svobodu, ale že by přinesla nějaký zdravotnický systém, to si vážně nevzpomínám.“
Bond vzhlédl od desky stolu a zálibně si prohlížel různé historicky cenné váhy a další starožitné technické hračky.
„Koukám ale, že vám se ani za revoluce nijak špatně nevedlo,“ neodpustil si jízlivou poznámku.
„Každý máme své cesty. Nevěřil byste, kolik vládních činitelů sem za mnou chodí, aby si odnesli nějakou tu připomínku dekadentních časů.“
„Ani já nemám nic proti nějaké té marnotratnosti.“ Bond vzal z poličky dalekohled a sfoukl z něj prach. Podíval se přes něj. Triedr byl v dobrém technickém stavu, jen čočky objektivů potřebovaly trochu vyčistit. Vedle vybledlé mapy ostrova San Monique ležela stařičká kniha. Bond se s velkým zájmem zahleděl na její titul PRŮVODCE SVĚTEM PTÁKŮ ZÁPADNÍ INDIE. Autorem byl známý omitolog.
„Určitě vám nebude vadit, když si ten tlustospis vypůjčím?“ zeptal se Bond Raoula.
Starý výrobce doutníků jen zlehka pokrčil rameny a zavrtěl hlavou. „Podle mých zdrojů je Čao velmi nebezpečný. Víc pomoci ale čekat nemůžete.“
„Chápu. Děkuji vám. Vlastně ještě něco. S nějakým sporťákem bych to zvládl rychleji.“
Raoul se na okamžik zamyslel. „Myslím, že bych něco měl,“ připustil nakonec.

Nad nejzápadnější kubánskou provincií Pinar del Rio právě zapadalo slunce. Nahoru k vrcholkům Sierra de los Organos stoupalo zajímavé vozidlo, béžový kabriolet Ford Fairlane 500 z roku 1957 se stahovatelnou střechou. Milovník amerických veteránů z padesátých let prožívá na Kubě opravdový ráj. Mají zde vskutku nezaměnitelnou kolekci těchto korábů silnic. Padesátá léta totiž byla posledním obdobím, kdy se sem na Kubu směly tyto vozy dovážet.
Ford projížděl hustou vegetací. I když se po každých třiceti kilometrech zdálo, že kvůli bafání výfuku auťák shoří a že se rozpadne, nestalo se tak. Bond si užíval potěšení z řízení stařečka, který prošel zásadní omlazovací kúrou.
Havanu opustil po autopistě, národní dálnici s šesti dopravními pruhy, která rozdělovala ostrov na dvě poloviny. Poté zamířil na sever, aby objel národní park La Gúira. Silnice směřovala do kopců a protínala stolové hory – mesas – porostlé hustými a neprostupnými křovinami. Bond musel stále sledovat mapu. Vedle na sedadle ležel dalekohled a také neodmyslitelná příručka ornitologa.
Nakonec dojel před malý hotel na severozápadním pobřeží, který mu doporučil Raoul. Hotel de los Organos byl rozpadajícím se pozůstatkem koloniálních časů. Ze tří světových stran ho obklopovaly stromy a na té čtvrté se rozvíral Karibik, posetý do modravé dáli mnoha ostrůvky. Za hotelovou terasou kotvilo na pláži u mola několik malých lodí. Hotel na první pohled připomínal zcela běžné rekreační centrum, ale Bond dobře věděl, že je určen jen pro předem registrované hosty.
Tato skutečnost se vzápětí potvrdila. Jamesovi se podařilo nahlédnout do registrační knihy hostů, která ležela na recepčním pultu v prázdné příchozí hale. Bylo to vskutku zajímavé čtení. Pan Jones, pan Smith, pan Jones, pan Smith…
Žádný recepční se neobjevil, a tak musel Bond zazvonit na zvonek. Z kanceláře se vynořila mužská hlava a za ní se táhl šílený rambajz coververze California Girls, jež se linula z místního rádia. Po Bondově tváři přejel sotva znatelný úšklebek, protože tato písnička v něm vyvolávala dost nepříjemné vzpomínky.
Recepční pospíchal, aby měl nového hosta co nejrychleji z krku. James Bond se zapsal pod svým pravým jménem a zaplatil v hotovosti. Recepční se otočil ke skříňce za sebou a vyndal klíč. Do haly právě v tomto okamžiku vrazil podsaditý chlápek s jihoafrickým přízvukem. Páchl po doutnících. Dokonce do Bonda neomaleně vrazil, jak se hnal pro klíč. „Je už moje apartmá připraveno?“ dožadoval se host. Recepční vyskočil a začal se ošívat. „No ano, pane Krugu. Apartmá číslo 42. Na jednu noc. Bude připraveno do deseti minut. Pokud byste…“
Krug se naklonil nad pult a chytil recepčního za kravatu. „Co je to tady za šlendrián? Zařiďte to! Hned!“ Krug odstrčil muže stranou a znovu vrazil i do Bonda. James recepčnímu poděkoval.
Ve velké hale trůnil papoušek a vykřikoval „Dame un beso“. U zadní zdi byly složeny invalidní vozíky. Co tady dělají?
Bond prošel dveřmi ven a po stezce pokryté palubkami scházel do pečlivě vycíděné hotelové terasy na pláži, kde ve stínu trávila svůj čas spousta hostů. Byli vybraně oblečeni, ale šaty jim byly jaksi malé – jejich postavy s vytříbeným vkusem pro látky a dobrý střih zrovna dvakrát neladily. Několik Kolumbijců se společně dívalo na televizi, Evropané si hráli s gameboyi. Bond nepřehlédl ani skupinku balkánských týpků, sklánějících se nad šachovnicí. Všichni na něco čekali. Jinak tu v podstatě vládla nuda.
James byl natolik zkušený, že výrazné tváře napovídající sounáležitost zdejších hostů s poněkud méně legálními obchody přehlédnout nemohl. Jejich apatie a naoko prožívaná nuda tvořily jen vějičku a masku tohoto okamžiku. Nikdo z nich se ani neobtěžoval podívat, kdo vlastně přišel. Bylo to až bizarní.
Ten jihoafrický křupan Krug, člověk bez jakéhokoli vychování, nabral Bonda i tady. Hnal se k baru, aby se pozdravil s nějakým známým.
Po pár minutách zamířil kjihoafričanovi číšník. „Pane Krugu, vaše dokumenty pro zítřejší setkání na klinice.“
Krug obálku přijal. „Fideli, teď se budeme bavit. Schrasti tady někde pár holek a pošli je na dvaačtyňcítku.“ Vytáhl pistoli a namířil ji na číšníkův rozkrok. „Bác! Jinak je z tebe Fidel Castrato! Buch bác Cvak, cvak!“ Číšník raději odkvačil, zatímco Krug a jeho kámoš se hurónsky rozchechtali nad skvělým vtipem.
Bond sestoupil z terasy na pláž. Los Organos ležel jen kousek od pobřeží. Ten ostrov byl středem jeho ornitologického zájmu. James si prohlížel přírodní scenerie v objektivech dalekohledu. Nahoře na skalním výběžku stála stará pevnost. Mezi rozpadlými budovami se tyčil moderní medicínský komplex. Ošetřovatelé převáželi pacienty na kolečkových židlích. Křesla v hotelové hale dostávala konkrétní význam. Bond zaostřil dalekohled. Na velkém panelu nad branou stál nápis ALVAREZOVA KLINIKA.
Jamese teď zajímalo celkové uspořádání komplexu. Překvapilo ho, že kotviště u břehu ostrova hlídá několik ozbrojených strážných. Zbraně a medicína? Nějak mu to nešlo dohromady. Něco nebylo v pořádku.
S triedrem na očích pátral dál. Teď se zaměřil na přístavní molo za hotelem. Ve vodě spatřil nějaký pohyb. Barevný objekt plaval k pobřeží… dívka. James sklopil dalekohled a sledoval, jak žena vylézá z vody. Ohromující postava v oranžových bikinách mířila přímo na hotelovou terasu. Měla tmavou pleť, ladné pohyby, krátký tmavý zástřih. Vzala si ručník, a když vcházela na terasu, vytírala si vlasy. Bond si už mezitím marně namlouval, že ho ta štíhlá dáma vůbec nezajímá. Zvedl dalekohled a sledoval okouzlující západ slunce. Došla k němu a sledovala ozářený horizont. Široce se usmívala.
„Skvělý výhled,“ poznamenal Bond, když odtáhl triedr z očí.
„To ano,“ přitakala. „Leč nikdo tady po něčem takovém ani nevzdechne.“
Měla americký přízvuk. Bond si pomyslel, že je to okolnost přinejmenším zajímavá. Teď, když už stála vedle něj, nemohl ignorovat, že ta dívka je opravdu nádherná. Měla široké hnědé oči a dlouhé řasy pohádkové víly. Její krása vyvolávala zdání prazvláštní čistoty, kterou navíc posilovala i záře zapadajícího slunce.
Ve dveřích na terasu se objevil číšník a zeptal se, co si dají.
James si objednal mojito. Tento kubánský nápoj se míchá ze dvou uncí lehkého rumu, jedné unce limetové šťávy, dvou kávových lžiček cukru a špetky máty. Přidává se soda. Nápoj se podává ve vysoké sklenici.
„Dám si totéž,“ přidala se dívka. Číšník odkvačil. Krasavice natáhla k Bondovi ruku. „Jmenuji se Giacinta. Přátelé mi ale neřeknou jinak než Jinx.“ Potřásli si rukama.
„Jezinka?“
„Narodila jsem se v pátek třináctého.“
„Vy vážně věříte, že nosíte smůlu?“
„Řekněme, že mé vztahy nikdy nevydrží tak dlouho.“
„Ten pocit důvěrně znám,“ přidal se James. Padl soumrak. Vřeštění ptáků a hlasy zvířat, která opouštěla denní kryt v hustém porostu, naplňovaly zdejší krajinu. Bond se znovu zadíval směrem k hotelovému baru plnému podivných existencí. „Šelmy vylézají po setmění,“ poznamenal. Přinesli jim nápoje. Jinx se po Bondovi zvědavě podívala. Když číšník zase odešel, upřela na Jamese své velké oči. „A pročpak?“
Bond se zlehka napil. „Protože v té době chodí kořist k napajedlům.“

Jinx se překvapeně podívala na dno své sklenky.
„Není to na vás trochu silná káva?“ zeptal se Bond, třebaže kávu nepili.
Naráží na ten rum, nebo spíš na moje postoje?
Podívala se mu zpříma do očí. „Nejspíš si zvyknu,“ odsekla. „Pokud bude čas.“
Byla snad v jejích slovech lítost?
Teď pro změnu zase Bond studoval svou společnici. „A kolik toho času máte teď?“
„No, nejméně do rozbřesku. A vy?“
„Já tu mám na starosti jen ty ptáčky.“ Bond ukázal na triedr. „Jsem ornitolog.“
„Na tom slově si zlomím jazyk.“
Oba dobře věděli, co k sobě cítí. Prožívali stejné emoce, dokonce i podobně reagovali. Byla to zvědavost? Podezřívavost? Nebo snad vzájemná přitažlivost? Jinx se zahleděla do posledních paprsků mizejícího slunce.
„Neměl byste už vyrazit za těmi sovami?“ zeptala se zpříma.
„Na Los Organos sovy nežijí. Až do rána tam žádné jarabáčky neuvidím. Alespoň ne odtud.“
Jinx cítila Bondův planoucí pohled. Navzdory temnotě, která se snášela všude kolem. Otočila se a s klidem se mu zadívala do očí. „A co dělají šelmy poté, když slunce zajde za obzor?“
Jejich pohledy se navzájem téměř uvěznily.
„Žerou,“ řekl Bond dvojsmyslně. „Jako by už zítřek nikdy neměl nastat.“
Stále neuhýbala očima. V jejích jiskřivých zorničkách se dal číst souhlas i vzrušené očekávání.

Jinx se od něj odtáhla, zrudlá vášní a touhou. V Bondových očích ještě stále plály vzpomínky na vzájemně prožitou rozkoš. Paprsky měsíčního svitu, které sem dopadaly přes otevřené okno, tančily na jejím lesknoucím se bronzovém těle. Jezinka byla dokonalým ztělesněním ženské krásy.
„Jsi pořád tak živý a plný energie?“
„Takový jsem vždycky, když se mě dotkne krásná a spořádaná dáma,“ odvětil James.
Rozesmála se. Vyklonila se z postele a chvilku něco hledala mezi svými po zemi rozházenými svršky. Pak se vzduchem mihlo její zápěstí a blyštící čepel vyjela z rukojeti. Bondovi poskočilo srdce. Během okamžiku byl ve střehu, připraven ji od sebe okamžitě odmrštit. Pak si ale včas všiml, že Jinx jen zručně odsekla horní část fíku, který držela druhou rukou.
„Proč si myslíš, že jsem spořádaná dáma?“
Rozlomila plod, jazykem přejela po otevřené dužině a podala fík Bondovi. Jedl přímo z jejích rukou, zatímco ona slízávala semena fíkovníku z Jamesových rtů.
Celou tu dobu na ní visel očima. Pak odhodil prázdný fík na zem.
„Tak, a teď mi tedy ukaž, že taková nejsi.“
VlIl.
Omlazení od morku kosti
Bond spával za normálních okolností velmi lehce, ale tentokrát, po dlouhé a vášnivé noci s Jezinkou, si té slasti opravdu dopřál. Když se do jeho tváře opřely paprsky sálajícího slunka, převrátil se na druhou stranu postele a s údivem zjistil, že je prázdná. Neslyšel, že by Jinx vstala, což bylo v jeho případě víc než neobvyklé.
Zvedl se a vyhlédl z okna na přístav dole pod hotelem. Posádka jedné z lodí se právě připravovala k odplutí na ostrov Los Organos. Na palubě se nacházelo několik individuí, které si James pamatoval z baru. Před lodí postávala i Jinx a podávala strážnému jakési dokumenty. Přidala se ke skupince na palubě. Co tam ta ženská vlastně pohledává? Vývoj situace Bonda zaskočil. Rychle se oblékl, popadl své věci a rozběhl se do haly. Řada složených kolečkových křesel stála na svém místě. Jedno z nich si nenápadně přivlastnil a vyběhl s ním nahoru po schodech. Pokoj 42 našel docela snadno. Třikrát silně zaklepal. Pak už uslyšel Krugův zlostný hlas. „K čertu, kdo mne otravuje?“
„Pokojová služba,“ odpověděl Bond co nejklidněji. Slyšel tlumené nadávky a šoupání nohou. Pak se dveře otevřely. Krug ho vítal v županu.
„K sakru, co tu chcete? Já si nic neobjednal!“ Krug hleděl zlostně i na kolečkové křeslo. „Spletl jste si pokoje! Ten krám nepotřebuju! Ještě ne!“
Dočasný zimní spánek pana Kruga vyvolala jedna jediná dobře mířená rána. „Ale teď už ano,“ zavtipkoval James. Rozhlédl se po chodbě, aby se ujistil, že ho nikdo neviděl. Pak vešel do pokoje a rychle ho prohledal. Krugovo sako spočívalo přehozené přes opěradlo židle. Dokumenty na kliniku našel Bond v kapse. James chvatně rozložil křeslo a Kruga do něj usadil. Po chvilce už novopečený zřízenec odvážel dřímajícího Jihoafričana přes hotelovou halu dolů k přístavu. První loď již zvedla kotvy, ale na druhé právě probíhalo naloďování. Bond předložil Krugovy papíry notně otrávenému strážnému, pak vjel se spícím pacientem na otevřenou palubu.
Plavba netrvala déle než deset minut. Strážní na ostrově prohlíželi dokumenty jen s o něco málo větším zájmem než ti v přístavu. Jakmile prošli kontrolou, Bond odvezl Kruga nahoru po rampě k hlavní budově. Zajeli do výtahu. Ten vozil pacienty z přístaviště k hlavnímu vchodu kliniky.
Krásná recepční Bonda vřele přivítala a převzala od něj dokumenty. Sladce se usmívala i ve chvíli, kdy mu papíry vracela zpátky. „Počkejte prosím v hale,“ vybídla ho. „Někdo si pro pana Kruga přijde.“
Bond opětoval přesvědčivý úsměv. Pak zamířil s vozíkem do dlouhé chodby. Její stěny lemovala okna s nádherným výhledem na moře. Klinika se nacházela na skalním ostrohu ve výšce pětašedesáti metrů nad hladinou moře.
Přímo před ním se otevřelo křížení chodeb. Na malém prosluněném odpočívadle zahlédl několik pacientů na vozících. Do další chodby se dvěma dvojitými dveřmi vedlo krátké schodiště. Strohý nápis NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN na těch prvních představoval pro Jamese Bonda slaďoučký cukrkandl. Vzápětí se dostavily i příslušné podmíněné reflexy.
Druhé dveře byly otevřené, za nimi seděl strážný. Četl si noviny. Z bočních dveří vyšli dva zřízenci a mířili ke strážnému, kterými se s nimi pozdravil. Dvojice pak zmizela za rohem na konci chodby.
Bond odvezl Kruga na odpočívadlo. Zastavil se u otevřeného okna a díval se ven. Stačila trocha pozornosti a už měl zcela jasnou představu o tom, jak vypadá „Zakázaná zóna“. Na fasádě se nacházelo pár otevřených oken. Pokud se mu podaří odlákat pozornost, nebude žádný velký problém se tam po skále vyšplhat.
Zajel s vozíkem zpátky na křížení chodeb. Rozhlédl se a pak do vozíku s bezvládným Krugem strčil tak, aby se křeslo rozjelo směrem ke strážnému. On sám se okamžitě rozběhl zpět k odpočívadlu. Invalidní vozík se zřítil ze schodů, Krug se svalil na zem. Stráž vzápětí vyskočila, aby nešťastnému pacientovi pomohla. Přikvačil i zřízenec z vedlejší místnosti.
Zmatek vzbudil pozornost také u dalších pacientů. Všichni se dívali směrem k převrácenému vozíku. James se mezitím protáhl otevřeným oknem, chytil se rámu a sesunul se po stěně budovy. Po úzké kovové římse se kousek po kousku přesouval k prvnímu otevřenému oknu. Tím se pak protáhl dovnitř.
Ocitl se v soukromém pokoji. Na posteli spal postarší pacient připojený na kardiologické přístroje. Bond tiše přešel od okna ke dveřím. Cestou si jen pro chuť vzal několik kuliček vína z misky na stole a pak pokoj opustil.
Vstoupil do „Zakázané zóny“ za dvojitými dveřmi. Strážný se zřízencem se stále motali kolem Kruga a vůbec si nevšimli, že se Bond tiše a rychle pohybuje jen kousek od nich. James zmizel za rohem, jenže chodba nikam nevedla. Dostal se do slepé uličky.
Kam ale před chvilkou zmizeli ti dva zřízenci?
Podíval se přímo nad sebe. Vida, na protější straně zdobené nástěnnými malbami je bezpečnostní kamera. Hleděla na něj společně se třemi kubánskými komunistickými svatými – Fidelem Castrem, Che Guevarou a Camilem Cienfuegosem. Objektiv kamery snímal celou chodbu. Bond se přitiskl ke zdi a pomalu se sunul pod elektronické zařízení. Pak se natáhl nahoru a rukou rozostřil objektiv. Nadešel čas pro trochu umění. James se tiše opájel tou politickou propagandou na zdi. Rukama přejížděl po malbě. Hvězda na čapce velkého Guevary nebyla jen červená, ale dalo se s ní také otočit ve směru hodinových ručiček. Stěna se rozestoupila a Bond se ocitl na kraji chodby zalité modrým světlem.
Najednou byl v jakési komoře, lemované otáčejícími se zrcadlovými sloupy. Měl pocit, že je v záhadné svatyni, kde se vzdává hold spirálovitým šroubovicím DNA. Pokračoval dál. Zpoza otevřených dveří zaslechl hlasy. Vklouzl do pokoje a tiše hleděl na pacienta ležícího za průhlednými plastovými závěsy. Stařec spal. Přes pípání monitorů a šramot lékařských přístrojů tu někde drnčel magnetofon. Francouzsky a anglicky. Znělo to jako jednoduchý program pro výuku cizích jazyků. Co může Čao na takovémhle místě vůbec hledat? Bond se vrátil do chodby a pokračoval k dalším otevřeným dveřím. Za plastovými závěsy tu pro změnu ležela žena, opět v onom podivném polospánku. Tvář měla skrytou pod zvláštní polokruhovitou maskou, na níž pulzovala jakási světla. Znovu tu drnčel jazykový pásek. Tentokrát v ruštině, střídala se s němčinou.
James došel blíž k posteli, sklonil se nad ženou a pod blikající obrazovkou se pokoušel zahlédnout rysy její tváře. Pacientčiny oči poletovaly ve zběsilých pohybech sem a tam. REM, rychlé pohyby očí. Ta žena právě prožívala velmi živý sen. Bylo ale opravdu možné, aby tento přístroj vyvolával sny? Co je to za felčara, tenhle doktor Alvarez? Bond chtěl vejít do dalšího pokoje. Blížící se kroky ho ale donutily k rychlejší akci. Proběhl k nejbližším otevřeným dveřím a tiše vklouzl dovnitř a čekal, až kolem něj oba zřízenci projdou. Stopa ještě nevychladla. Pak dál obezřetně pokračoval v obhlídce prapodivné nemocnice.
Nakonec našel, koho hledal – spícího pacienta s korejsky znějícím hlasem. Bond přešel místnost osvětlenou tlumeným světlem. Všude kolem tu stála technologická zařízení nejmodernější konstrukce. Na posteli ležel muž připojený na pípající elektrokardiograf a na celou řadu dalších lékařských přístrojů. I na jeho obličeji spočíval „induktor snů“. Hlas překládal z korejštiny do angličtiny.
James došel až těsně k posteli. Mohlo mi to dojít!
Bond stáhl opatrně induktor z pacientova obličeje. Najednou hleděl do tváře nepřirozeně bledého muže, který mu připadal značně povědomý. Podíval se ještě pozorněji. Pak vše pochopil.
Čao! Škarohlíd však prošel zásadní proměnou. Jeho tělo připomínalo řeznickou surovinu, které ještě nikdo nestačil vdechnout ani stopu lidskosti.
Účel kliniky byl teď už více než zřejmý. Šlo vlastně o jakýsi kosmetický „salon krásy“. Pomocí genové terapie se zde přetvářeli lidé. Byla to dokonalá možnost, jak změnit identitu a zmizet z povrchu zemského. Zkrátka naprosto spolehlivý způsob, jak zahladit stopy jakéhokoli zločinu. Prapodivní hosté z hotelu měli sakramentsky dobrý důvod, aby se nechali převézt do ostrovní nemocnice. Měli tu až doposud nevídanou možnost – mohli získat nové tělo, novou tvář i novou mateřskou řeč. Stačilo si vybrat.
Bond se rozhlédl. Na stojanu s kapačkami, které živily Čaa, stiskl přívodní hadičky, čímž uzavřel přívod roztoku do pacientových žil. Zpočátku se nic nedělo. Pak ale Čao prudce otevřel oči. Jeho ještěří zornice zářily nepřirozenou modří.
Terorista sebou prudce trhl a zasténal bolestí. „Výborně,“ řekl James skoro radostně. „Alespoň jste se už probral.“ Čao se na Bonda díval vytřeštěným pohledem, plným nevíry nad tím zjevením. Bond sevřel hadičky ještě těsněji, druhou rukou pak vytáhl svého walthera. Hlaveň přiložil k Čaově spánku.
„Kdo financuje váš nový převlek, Čao?“ dožadoval se odpovědi. „Nejspíš stejný lump, co mne zradil v Severní Koreji, že?“
Čaova pravice se vymrštila. Bond najednou pocítil rezavou bolest v rameni a pustil pistoli. Ta přeletěla celý pokoj a skončila pod analyzátorem magnetické rezonance. Čao držel v ruce skalpel, z jehož ostří kapala Bondova krev. James instinktivně kopl do stojanu s kapačkou. Stojan se zřítil na Čaovo tělo. Jedno z přenosných světel se rozbilo.
Terorista se ale vzpamatoval velmi rychle. Seskočil z postele. Hnal se za Bondem kolem přístrojů, stojanů i kolem vozíku s EKG. James popadl ocelový tác a praštil s ním útočníka přes hlavu. Druhý úder však Škarohlíd odrazil a naopak sám zaútočil se skalpelem v ruce. Pro změnu se teď bránil Bond.
Oba muži se překotili přes postel. Skalpel sice vyletěl korejskému zlosynovi z ruky, ale Čao, cvičený v bojových uměních, stihl Bondovi omotat kolem krku infuzní hadičky. Začal jimi Jamese vší silou rdousit.
Bond se natáhl dozadu, i on popadl hadičky a přehodil je pro změnu přes Čaovo hrdlo. Skřípějící hrot elektrokardiografu, který zapisoval činnost Korejcova srdce, sebou povážlivě trhal. Byl to boj na život a na smrt. Oba muži se snažili navzájem uškrtit stejným škrtidlem – hadičkami, jež za normálních okolností dávají život. Bond hadičky pustil a chňapl po zlatém přívěsku ve tvaru nábojnice, který visel Čaovi kolem krku. Prudkým úderem pěstí trefil Korejce do obličeje. Řetízek se přetrhl a přívěsek zůstal v Bondově dlani. Muži se od sebe oddělili. Čao si začal odmotávat hadičky z krku, ale James mu zasadil další ránu pěstí a následně ho udeřil loktem do žaludku. Čao po Bondovi skočil, ale ten uhnul a odmrštil Škarohlída na opalizující panel rentgenového přístroje. Čaova lebka rozdrtila panel a zůstala zaklíněna uvnitř. Všude kolem ní se jiskřilo.
„Odpověz na otázku! Kdo chtěl, aby ti vymazali paměť?“ hulákal Bond.

Čao sebral všechnu sílu, aby uvolnil hlavu z panelu. Vytrhl ji a vrazil do Bondovy hrudi. Agent 007 spadl na zem. Čao tak získal drahocenný okamžik, ve kterém se vrhl pro pistoli stále ležící přímo pod magnetickým rezonátorem. Sebral ji a namířil. James v poslední chvíli popadl láhev s izopropylem a hodil ji na vypínač přístroje. Láhev se roztříštila, kapalina se rozlila všude kolem. Vzápětí se zaktivizoval ultrasilný magnet přístroje. Čaova ruka s pistolí u něj zůstala jako přikovaná. Zabiják se najednou musel krýt před všude létajícími skalpely a injekčními jehlami, které se lepily na magnet. Jisté smrti unikl jen o vlásek. Bond se natáhl po zbraní, ale Čao odkopl jiskřící lampu do louže s izopropylem. Povlečení na posteli téměř okamžitě vzplálo.
Bond vypnul magnetický rezonátor – walther mu spadl k nohám stejně jako všechny nože, skalpely a jehly. V posledním okamžiku se mu podařilo uhnout před letící hořící postelí, kterou poslal přes celou místnost nezdolný Čao.
James se pokoušel na toho lotra vystřelit, ale právě v tu nejméně vhodnou chvíli vletěl do pokoje zřízenec. Čao ho chytil kolem krku a použil jako živý štít. Začal se sunout ke dveřím. Tam pak vystrašeného mladíka hodil na 007 a sám utíkal chodbou. Do bezpečí.
Bond otevřel pěst. Stále v ní držel Škarohlídův přívěsek. Zastrčil nábojnici do kapsy a rozběhl se za Korejcem.
Přesně v okamžiku, kdy Bond vlezl do „Zakázané zóny“, Jinx konzultovala svůj případ s doktorem Alvarezem v jeho pracovně na klinice. Kubánec středního věku pyšnící se hustým knírem nosil brýle se silnými pozlacenými obroučkami. Chodil po místnosti a pročítal si Jezinčiny poznámky. Dívka seděla za stolem a čekala na odborný posudek. Pozornýma očima si prohlížela pracovnu. Obdivovala vkus, s jakým tenhle felčar sesbíral umělecká díla zdobící jeho zdejší království. Na zdi visel Picasso i Degas, na poličce ve skleněné etuji vystavoval doktůrek otevřené, diamanty vykládané Fabergéovo vajíčko. Pak ale Jinx našla to, proč sem vlastně přišla – sejf. Stál na zemi pod knihovnou.
„Takže vy byste chtěla projít terapií, v níž změníme vaši DNA?“ shrnul Alvarez.
„Přesně tak,“ přitakala.
„Dovolte, abych vám celý proces popsal,“ vytahoval se doktor. „Nejdříve zcela zničíme vaši kostní dřeň a vymažeme veškeré stopy po vaší DNA. Stane se z vás nepopsaná skořápka, slečno. Tedy… pokud chcete.“ Doktor se ošklivě ušklíbl. „Ve fázi dvě vám vpravíme novou DNA, kterou jsme získali od zdravých dárců-sirotků, zločinců na útěku, lidí, kteří nikomu nechybějí,“ pokračoval. „Velmi často na sebe hledím jako na umělce… vlastně já jím jsem, protože vás znovu stvořím. Vytvořím pro vás novou etnickou skupinu, nebo prostě jen posílím vaše schopnosti.“ Alvarez se postavil za Jinx a položil jí ruce na ramena. „Je to však bolestivý proces, bohužel. Na druhé straně je v něm skryto velké umění stvoření. Bude mi opravdovým potěšením na vás pracovat.“
Jinx se mimovolně zachvěla. Z kapsy vytáhla šek a podala ho doktorovi. Ten se široce usmíval. Obešel stůl, kde začal šek pečlivě zkoumat. Byl vystaven bankou na Kajmanských ostrovech. Vypadalo to nadějně.
Ale ouha!
Přímo uprostřed šeku se objevila malá dírka. Vzduchem se nesl slabý svist. Alvarez zíral na otvor, pak se užasle podíval dolů na svou hruď.
Po košili se mu začínala rozlévat krev. Naposledy mrkl i na tu podivnou ženskou. Dívka držela v ruce malý browning ráže 9 mm s tlumičem. Z hlavně se lehce kouřilo.
„To máte těžké, pane doktore. Jistě víte, že většina velkých umělců se dočká uznání až po smrti,“ připomněla mu neměnnou historickou pravdu. Pak znovu vypálila, tentokrát přímo doprostřed doktorovy lebky. Alvarez se zhroutil do křesla s prapodivným výrazem nevíry na tváři.
Jinx vstala, sklonila se nad stůl a vzala si šek zpátky. Pak jej zapalovačem podpálila a ceninu odhodila do velkého popelníku. Obešla stůl, aby zkontrolovala počítač povedeného ranhojiče. Na klávesnici naklepala několik pokynů a vyvolala soubor na obrazovku.
Zobrazila se původní Čaova tvář. Popisek hlásal: FÁZE JEDNA UKONČENA.
Přikývla a vyťukala další sérii příkazů. Obrázek zmizel a byl nahrazen počítačem generovaným obrazem Alvarezova sejfu. Následovala série čísel. Software zareagoval dotazem POUŽÍT ČÍSELNÝ KOD ULOŽENÝ V PAMĚTI? Zmáčkla klávesu Ý a potvrdila příkaz. Dveře skutečného sejfu odskočily. Jde to až moc lehce, pomyslela si. Vypnula počítač a přesunula se k sejfu. Otevřela jej doširoka a chvilku se přehrabovala v papírech. Pak našla zálohový disk, pro který sem vlastně přišla. Zvedla lem svých šatů. Na stehně měla připevněnou schránku, do které disk vložila a pak z ní vyndala trhavinu.
Jinx vstala, vysunula dvě zásuvky, a na podlahu vyházela některé složky. Na přístroji nastavila časovači zařízení. Na displeji naskočilo „1:00“. Poté umístila detonátor mezi papíry a zmáčkla poslední knoflík. Spínač začal odečítat čas do výbuchu.
Rychle vyběhla z doktorovy pracovny. V celé budově už vřeštěly sirény.

Čidla v Čaově nemocničním pokoji zachytila oheň a vyhlásila požární poplach. Rozsvítila se nouzová světla a spustily se hasicí přístroje.
Několik pacientů, u kterých nebyla – stejně tak jako u Čaa – proměna ještě dokonána, se šouralo po chodbě a táhlo za sebou stojany s kapačkami. Pozorovala tváře těch prapodivných existencí, když najednou na konci chodby spatřila obličej více než známý.
James Bond. Jejich oči se střetly. Běžel k ní… s waltherem v ruce.
„Jamesi!“ vykřikla. Docela zapomněla na svou roli nelítostné, i když nevinně vypadající princezny. „Co se děje? Proč ta zbraň?“
„Musíš pryč!“ křikl na ni.
Bond náhle koutkem oka zahlédl Čaův pohled. Byl to jen záblesk jeho ještěřích očí, ale James ho okamžitě zaznamenal. Čao vběhl do doktorovy pracovny.
„Okamžitě ven!“ křikl Bond na Jinx a sám se vrhl za Škarohlídem.
„Jamesi…“ Jinx se mu snažila něco sdělit, ale zmizel až příliš rychle. Nestihla ho už varovat. Bylo pozdě. Na její tváři se rozlilo zděšení. Pak ale jen pokrčila rameny a dala se do běhu.
Bond vletěl do Alvarezovy pracovny právě v okamžiku, kdy Čao rozbitým oknem opouštěl místnost. James doběhl k oknu a přikrčil se ke skoku, když… na displeji Jinxina spínače naskočila nula.
Těžký pracovní stůl ochránil Jamese před první tlakovou vlnou exploze. Přesto byl odmrštěn na zeď. Kus stropu nad oknem se zřítil a uzavřel Bondovi únikovou cestu. Všude se šířil štiplavý kouř, papíry i dřevo začínaly hořet. Teprve teď spatřil Bond celé dílo zkázy – mrtvého doktora ležícího na podlaze, otevřený sejf a hořící lejstra…
Pokoušel se odstranit sutiny, které mu bránily v přístupu k oknu, ale nemělo to žádnou cenu. Oheň už zachvátil i dveře pracovny. James Bond se ocitl v ohnivé pasti.
Horečně hledal cestu, jak se zachránit. Popadl doktorův laboratorní plášť a použil ho jako štít. V rohu místnosti stál vozík na kolečkách s válcem dusíku. Bond přeskočil střepiny skla a vrhl se tím směrem. Namířil válec s dusíkem na holou zeď, vzdálenou asi dva metry. Ze zdi strhl hasicí přístroj a použil ho jako kladivo k uražení ventilu válce. Dusík vystřelil ven, vozík se rozletěl ke zdi a tam explodoval. Bond se ladným skokem vrhl k proraženému otvoru. Byl v druhé místnosti. Okamžitě se rozběhl k odpočívadlu, kde celé jeho dobrodružství začalo. Podíval se z okna. Čao právě zlikvidoval strážného na nemocničním heliportu, který měl hlídat vrtulník první pomoci. Terorista naskočil do stroje, ze kterého vzápětí vypadl na asfalt pilot. Rotory se daly do pohybu a helikoptéra začala stoupat.
Pak Bond spatřil svou krásnou Jezinku v její druhé roli. Hnala se vpřed a zuřivě pálila z pistole. Bylo zřejmé, že se snaží zasáhnout Čaa. Jenže vrtulník stoupal příliš rychle. Čao se vyklonil a pokropil plochu pod sebou dávkou z kulometu. Zasáhnout Jinx se mu však nepodařilo.
Ta zatím pokračovala ve střelbě, ale došly jí náboje. Vrtulník zmizel za horizontem. Dva ozbrojení strážní už byli nedaleko. Jinx odhodila zbraň a rozepnula si šaty. Sesunuly se jí k nohám. Teď už měla na sobě jen oranžové bikiny, které na ní viděl včera. Skopla z chodidel lodičky na vysokém podpatku a pak – v klasickém gestu zajatců – zvedla ruce nad hlavu. Žádný chlap by takovému okouzlujícímu obrázku neodolal. Jinx se rozhlédla. Zaznamenala i Bonda, jak ji pozoruje. Obdařila ho jiskřivým zamrkáním na znamení souhlasu. Pak se propadla dozadu do řídkého vzduchu. Salto nazad do šedesátimetrové hloubky! Bond obdivně sledoval, jak její štíhlá postava elegantně plachtí do hlubin a jako nůž prořezává vodní hladinu. Najednou se odkudsi vynořilo malé plavidlo. Museli tam na ni čekat! Jinx vyplavala na hladinu a za okamžik už byla na palubě. Bond nedokázal rozlišit nikoho dalšího.
Loď nabírala rychlost a mířila na Kubu. Po chvilce už po ní zbyla jen bílá zpěněná brázda na úchvatné modři Karibiku.
James odstoupil od okna. Nervózně si pohrával s Čaovou nábojnicí v kapse, pak vyndal přívěsek ven. Byl příliš těžký. Odšrouboval dno a nábojnici otočil. Do dlaně mu vklouzly třpytivé diamanty.
IX.
Muž jménem Graves
Raoul zaostřil malý mikroskop z padesátých let tak, aby vykreslil chromatickou škálu nejniternější barvy diamantu. Podíval se do přístroje a pečlivě studoval vzor. Bond stál opodál a v duchu si přehrával události posledních čtyřiadvaceti hodin. V převleku nemocničního zřízence se mu podařilo celkem snadno dostat se z Los Organos na Kubu. Loď byla přecpána pacienty i členy zdravotnického personálu, ale přesto bylo zřejmé, že mnoho z nich se na palubu evakuační lodi nedostalo. Dřív než na místo katastrofy dorazily záchranné a hasičské týmy, klinika lehla popelem.
Teď už byl Bond zpátky v Raoulově havanské manufaktuře na doutníky. Měl ve svého starého přítele naprostou důvěru, a tak ho požádal, aby provedl analýzu diamantů, které našel v Čaově nábojnici.
„Hmm,“ pokyvoval Raoul významně hlavou. „Krása to je… i když protizákonná. Podle chemického složení se domnívám, že ten diamant pochází ze Sierry Leone. Jsou to nepochybně válečné diamanty. Vzhledem k tomu, že na jejich prodej uvalilo OSN embargo, jsou tady naprosto bezcenné.“
Raoul ukázal na mikroskop. Bond se šel na tu nádheru podívat. Nebyl sice expertem na vzácné kameny, ale o broušení diamantů a jejich karátové hodnotě přece jen něco věděl.
„Už to chápu,“ poznamenal James, když zručně opracované diamanty obdivoval. „Čao s těmi kameny obchodoval už kdysi. Všiml jste si ale té značky? To vypadá jako GG.“
Bond odstoupil od okuláru. Raoul se znovu podíval.
„No jasně,“ potvrzoval Jamesovo zjištění. Prostým okem nebylo logo „GG“ na jedné z faset vidět. „Udělal jsem chybu, ale té značky jsem si nevšiml. Tyto diamanty jsou legální. Pocházejí z Gravesových diamantových dolů na Islandu. Ta značka je jeho laserový podpis.“
„Graves?“
„Gustav Graves objevil asi před rokem na Islandu velké naleziště.“
„Tak toho pána neznám.“
Raoul se na Bonda překvapeně podíval. „Tak to jste musel být někde, kde lišky dávají dobrou noc.“
„Vlastně ani nevím, jestli tam lišky vůbec mají. Kdo je ten Graves?“
„Bohatý průmyslník, který si potrpí na publicitu. Zčistajasna spadl z nebe a přes noc se z něj stal miliardář. Vyvíjí nějaké vesmírné technologie, ale peníze získává z těžby diamantů. Musím říct, že jsou to opravdu cenné kousky.“
Bond zvedl obočí. „Vida… a jsou skoro shodné s válečnými diamanty z Afriky. To je ale zatracená náhoda!“

Slečna Moneypenny stále doufala, že se M prořekne, kde je 007. Právě se totiž na toto téma přela s Američany.
Sekretářka šéfky MI6 seděla ve své vnější kanceláři a s uchem přitisknutým k interkomu neslušně naslouchala hovoru ve vnitřní úřadovně. Za normálních okolností, když M řešila nějaké problémy za zavřenými dveřmi, se sice starala o své, ale James byl jejím dávným přítelem. Moneypenny si byla jista, že na 007 určitě přijde řeč.
„Naladila jste si nějakou zajímavou stanici?“ zaskočil ji Charles Robinson. Stál ve dveřích, kde se objevil znenadání jako duch.
Moneypenny vyskočila jako potrefená a rychle vypnula interkom.
„Nic zvláštního, jen varovali před silnou bouří,“ odvětila poněkud rozpačitě.
Robinson však dobře chápal, co naznačuje. Prošel čalouněnými dveřmi do vnitřní svatyně.
M právě vedla na uzavřeném videokanálu rozhovor s agentem NSA Falkem. Bylo zřejmé, že ten Amík strašně zuří. „Podívejte se,“ soptil Falco. „Já absolutně nechápu, proč jste nemohli naši dohodu realizovat! Měli jste ho držet pod zámkem! Klíč jste ale asi zapomněli zahodit, co?“
„Pane Falco, chcete snad říct, že mám prsty v jeho útěku?“ zeptala se M přímo.
„Utekl nějak moc rychle!“
„Vždyť jsme ho přesně na takové situace cvičili.“
„Rád bych vám něco ukázal,“ pokračoval brunátný Falco. „Jsou to záběry z bezpečnostní kamery Alvarezovy kliniky na Kubě. Koukněte se na to.“
Na záběrech bylo vidět Bonda, jak vstupuje do haly kliniky a tlačí Kruga na vozíku. Pak se promítl záběr Jamese běžícího zakouřenou chodbou s pistolí v ruce. Následovala reportáž BBC přinášející letecké záběry na hořící kliniku. Pacienti i zdravotnický personál pobíhali bezhlavě všude kolem. Všude vládla panika.
M prožívala opravdový šok. Pak už na videu znovu naskočila Falkova tvář.
„Bond se vymkl jakékoli kontrole. Klidně si přijede do Havany a za pár hodin vyhoří na Kubě specializovaná klinika. Teď jsme se dozvěděli, že se chystá do Londýna. Když si neumíte doma udělat pořádek, uděláme to za vás.“
Falco ukončil přenos a neřekl ani na shledanou. M se podívala na Robinsona se značně zachmuřenou tváří.
„Všichni muži jsou uvedeni do pohotovosti,“ řekl a čekal na rozkazy. „Bond sem ale nepřijde. Tak moc se zase nezbláznil.“

Jumbo jet 747 společnosti British Airways dokončil obrat na východ a začal sestupovat na přistání v Londýně. Nadešel čas pro Bondovu atletickou chvilku. Dočetl poslední řádky jakéhosi článku v časopisu HighLife a pak se znovu podíval na fotografii na obálce. Hlavní coverstory se totiž věnovala právě Gustavu Gravesovi, úspěšnému obchodníkovi a známému dobrodruhovi v jedné osobě.
Graves se narodil v Argentině, kde záhy osiřel. Později získal druhé občanství – ve Velké Británii. Do světa mezinárodního obchodu vstoupil teprve nedávno. Už ale jako multimilionář, který podporoval tajné vesmírné programy. Měl podíly v různých obchodních odvětvích, ale pro Bonda byly zajímavé jen jeho diamanty. Podle článku vlastnil Graves velký diamantový důl s brusírnou na Islandu.
Magazín vylíčil tohoto pána jako filantropa, který se hojně věnuje charitě. Prohlásili ho málem za génia, i když mu ještě nebylo ani třicet. Byl ale také větroplach. Miloval létání v balonu, horolezectví a byl šampiónem v šermu. Z fotografie hleděl mladý muž s vážným výrazem ve tváři, modrýma očima a tmavými vlasy. Zkrátka fešák, který by se skvěle hodil i na přehlídková mola.
Bond byl jedním z pouhých čtyř pasažérů v první třídě. Hezká letuška se prakticky věnovala pouze jemu a před půlhodinou mu dokonce připravila jeho oblíbené martini. Teď procházela uličkou a kontrolovala stav kabiny před přistáním. Zastavila se vedle Jamesova sedadla a vzala si od něj sklenku. Malá turbulence způsobila, že se musela opřít o opěrku jeho křesla.
„Ještě že mám rád martini protřepané,“ usmíval se Bond, když jí sklenku vracel. Letuška mu úsměv opětovala a požádala ho, aby si zvedl opěradlo křesla do zajištěné polohy. Pak zamířila dozadu a sbírala prázdné skleničky od ostatních cestujících.
„Prosím, vraťte sedadla do svislé polohy,“ vyzývala pasažéry. „Zakrátko budeme přistávat.“
Pak se otočila, protože si ještě chtěla užít čarovného úsměvu fešáka, co má tak rád protřepané martini. Zůstala však zaraženě stát. Nebyl na svém místě, vrátila se tedy k jeho sedadlu. Našla zde pouze výtisk High Life.
Letoun se před přistáním srovnal v sestupovém koridoru s tokem Temže. Když pilot vysunul podvozek i s předním velkým kolem z komor v trupu, britský agent se už držel jedné vzpěry. Vítr s ním lomcoval, ale Bond si užíval neobvyklého letu – na jedné straně měl Big Ben nad řekou, na druhé pak budovu MI6.
Podobné přistání si už kdysi jednou vyzkoušel, i když z mnohem menšího letounu. Technika seskoku však byla totožná. I následky. Nejhorší bylo dostat se z kabiny do vnitřního trupu. Jen málokdo, samozřejmě vyjma leteckého personálu, ví o nouzovém průchodu do vnitřku letounu rovnou z kuchyňky.
Když se letuška nedívala, vběhl James do kuchyňky, zvedl poklop a proklouzl dolů. Ještě štěstí, že venku bylo příjemně teplo.
Boeing se bez nejmenších problémů dotkl přistávací plochy Heathrow. Když sjel z přistávací dráhy a roloval ke gejtu, Bond si rozepnul pás a seskočil ze vzpěry kola. Nikdo si ho nevšiml. V době, kdy k letadlu přijížděla vykládací četa, už nonšalantně kráčel po letištní ploše.

Londýňané si už dávno zvykli na návaly čumilů před Buckinghamským palácem. Onoho odpoledne se tu však shromáždily nejen zástupy turistů a diváků, ale i televizní štáby, fotografové a pisálkové snad ze všech novin. Všude kolem Queen Victoria Memorial se tísnily davy lidí. Čekali na jediného muže. Chybou ale bylo, že se opozdil.
Doprava stála ve všech směrech. Lidé už začínali reptat a ztráceli trpělivost.
V takovém davu se Bond samozřejmě vyznal a také náležitě ztratil. I on čekal na ohlášenou celebritu. Jeho oči ale právě teď visely spíše na atraktivní mladé ženě, která patřila do návštěvníkova tiskového týmu. Blondýnce bylo určitě přes dvacet. Strojila se jen ve vybraných salonech. Ze všech jejích projevů a gest bylo zřejmé, že je sportovkyně, což nijak nesnižovalo její profesionální a odměřené chování.
„Zdá se, že to nezvládne,“ rýpl si nahlas jeden z reportérů.
Blondýnka stejně hlasitě zareagovala. „Kdybyste znal Gustava, nikdy by vás ani nenapadlo ho předem odepisovat!“ Všichni to slyšeli. Vytáhla mobil, vyťukala číslo a tiše mluvila do aparátu, pak jej vypnula. Následně pronesla významné prohlášení. Byla zvyklá mluvit před velkým davem lidí.
„Jsem si jista, že tu Gustav bude co nevidět. Setkání s Jejím Veličenstvem si rozhodně nenechá ujít.“ Pak se zadívala do oblak. „No, vlastně už ho tu máme!“ Ukázala nahoru a zabodla svůj prst do jasného sluníčka. Všichni zvedli oči k nebi.
Z malého letounu kdosi vyskočil. Po několika vteřinách se otevřel padák, z jehož vrchlíku zářil typický Union Jack. Gustav se snášel přímo do Green Parku. Televizní kamery sledovaly jeho sestup, všude tu cvakaly spouště fotoaparátů.
Gustav Graves dopadl měkce a s grácií sbalil svůj padák. Dav mu freneticky aplaudoval. Šel přímo k čekající limuzíně. Reportéři se už začali kolem slavného muže rojit. Bond sledoval celou mediální událost s chladnou hlavou. Graves měl rozhodně styl. James rovněž, a tak uměl show pro fotografy náležitě ocenit. „Je pro mne velkou ctí, že se stávám rytířem v tak čarokrásný den!“ řekl Graves do kamer. Všichni se rozesmáli.
Mladá žena se k němu přidala. Zručně mu v davu vytvářela prostor, aby kameramani a fotografové měli lepší výhled.
„Budete svůj titul používat?“
Graves zavrtěl hlavou a gestem ruky tuto otázku zaplašil. „Vždyť mne znáte. Jsem pyšný na národ, který mne adoptoval, ale nemám rád oficiality.“ Jeho projev byl velmi kultivovaný a měl typický anglický přízvuk.
„Nemůžete se ale divit, že po takovém antré vás budou na prvních stránkách novin nazývat adrenalinovým maniakem.“
„Řekl bych, že moji povahu vystihuje lépe termín dobrodruh.“
„Pane Gravesi. Zaslechli jsme, že již odstartovala raketa v rámci programu Ikarus Space. Proč je tento program ještě pořád tajný?“
Graves se jen usmíval. „Není tajný, ale překvapivý určitě. Věřte mi, nebude to trvat dlouho a dozvíte se vše do nejmenších podrobností.“
„Zda se, že jste workoholik pracující nonstop. Je pravda, že vůbec nespíte?“
Graves už zase mával rukou, ale na otázku odpověděl. „Na světě jsme jenom chvilku – proč ji vyplýtvat na spánek? Zatímco ostatní podřimují, já se snažím nalézt cesty, jak zlepšit náš svět.“ Jeden z reportérů si ale neodpustil pěkně jedovatou poznámku.
„Vaši kritici tvrdí, že svou lásku a obdiv k naší zemi jen předstíráte, abyste obalamutil lidi. Jste prý licoměrný. Vaše filantropie může být jen součástí vaší skvěle řízené mediální kampaně.“
Graves si odvážného novináře změřil chladnokrevným pohledem. „Předstírám? Mohu jen říct, že jsem nic nepředstíral celé roky.“ Dav se rozesmál. „Chci, aby na mě moje adoptivní vlast mohla být pyšná a abych se sám sobě mohl podívat do tváře.“
„Je pravda, že usilujete o místo v britském semínkem olympijském družstvu? Zaslechli jsme, že zuřivě trénujete.“
„Ale to ne, já nikdy nic zuřivě nedělám. A proč bych o něco takového usiloval jen v šermu?“
Další výbuch smíchu. Graves všem na rozloučenou zamával a otočil se ke svému vozu. Mladá dáma zvedla ruce a odkazovala reportéry do uctivé vzdálenosti.
„Děkuji vám všem,“ křikla. „Jistě Gustavovi prominete, že nechce nechat královnu čekat.“ Kývla na tři policisty, kteří začali dav vytlačovat, aby auto mohlo projet k bránám paláce.
Bond stál stranou a probíral se vším, co slyšel a viděl. Ten chlap je exhibicionista, extrovert a šílený egoista – měl ony tři vlastnosti, které Bonda míjely velkým obloukem. A navíc, jak si Bond dobře pamatoval, pan Graves spadl odkudsi z nebes docela nedávno. Což pro současnou mediální hvězdu nemůže být jen tak.
James Bond se začal o pana Gustava Gravese opravdově zajímat.
X.
Záblesky čepelí na Saint James’s
Zavedený pánský klub nedaleko Saint James’s se nacházel v domech z doby regentství, které zajišťovaly jeho členům odpovídající zázemí a pohodlí. Už od osmnáctého století sem pánové chodili něco dobrého pojíst, přečíst si v tichosti noviny, jen tak si poklábosit, kout pikle, nebo si třeba užít skvělého vína uskladněného ve zdejších prostorných sklepích.
Anglická společnost přijala v takových klubech dokonce i trochu hazardu a karetních her. Mnohé kluby šly ale ještě dál a nabídly svým členům i další možnosti sportovního vyžití. Šermířská hala, nebo jak říkají Francouzi salle, byla už od osmnáctého století tím pravým prostředím pro rozené sportovce. Šerm je sportovní disciplínou, která kombinuje agresivitu i vznešenost. Právě proto je mezi šlechtici tak oblíbený.
Bond vyběhl po schodišti nahoru do klubu. Byl si jist, že uvnitř bude v naprostém bezpečí. Neznal nikoho ze zpravodajské služby, kdo by sem chodil, a představa, že imigrační úředníci diskrétně sledují zrovna tyto dveře, byla víc než absurdní. 007 tu byl dlouholetým členem. A tak prošel recepcí, aniž by se ho někdo na něco vyptával. Zamířil rovnou do šaten. V podobných tradičních společenských klubech si na velkou modernizaci příliš nepotrpěli. Tady alespoň vyměnili vodovodní potrubí… a dokonce přijímali za členky klubu i dámy. Podle obecně vžitého předsudku měl tento bezprecedentní krok zničit šarm a eleganci pánského klubu – lépe řečeno zdejší už poněkud zatuchlé šermírny. Po pravdě je ale nutno přiznat, že se nic takového nestalo. Ba spíše naopak.
Bond si natáhl bílý šermířský úbor. Na šermířské planši už dlouho nestál, což mu ovšem nebránilo v tom, aby si nenamlouval, že šermovat je totéž jako jezdit na kole. Když byl připraven, sešel dolů do prostorné haly. Všude vládly hluk a napětí z jednotlivých klání.
James okamžitě spatřil svého nového oblíbence, jehož planš lemovaná velkými prosklenými skříněmi, v nichž byly vystaveny nejrůznější starodávné zbraně z celého světa, byla obklopena nejméně tuctem diváků.
Zápas byl v plném proudu. Dvě postavy v kompletních úborech a s drátěnými maskami se střetly v duelu plném napětí, síly a dovednosti. Byly připojeny k elektronickému rozhodčímu pomocí drátu, vedoucího do jejich kombinéz. Graves měl zdatnou protivnici, skutečně zručnou šermířku. Ve chvíli, kdy Bond scházel do haly, zatlačila svou agresivitou Gravese do hluboké defenzivy. Gustav ale dokázal odvrátit výpad soupeřčina fleretu bleskurychlým manévrem, kterému se říká kvarta. Prudký protivýpad vedl tak, že si kryl přední část těla, ale odkryl záda. Podařilo se mu znovu získat postavení ve středu planše. Ale dříve než mohli pokračovat, se rozsvítil elektronický rozhodčí a oznámil konec duelu. Graves vyhrál, ale bylo to opravdu jen o jediný zásah.
Pak sňal drátěnou masku a začal na všechny strany rozdávat úsměvy. I jeho soupeřka už masku odložila. Hodila hlavou a blond vlasy se jí volně snesly na ramena. Byla to tatáž žena, kterou Bond obdivoval na Parliament Square jako Gravesovu tiskovou mluvčí.
Když si podali ruce a odešli se vydýchat mimo planš, James si všiml, že v rohu postává klubový trenér, vysoká černovlasá žena, která už překročila třicítku. Jmenovala se Verity a každý si smlouval hodinu právě s ní. I ona byla oblečena v šermířském úboru, ale ještě si nestihla zavázat tkaničky na hrudním korzetu. Bond k ní zamířil. „Verity?“
„Ano?“
„Jsem James Bond. Mám s vámi domluvenou lekci.“
„Jistě. Čekám tady na vás.“ Prohlédla si ho od hlavy až k patě. Jemný záblesk úsměvu na jejích rtech byl znamením, že se jí budoucí objekt výuky docela líbí. „Jak držíš svou zbraň, takovým jsi člověkem.“
„Jsem si jist, že se od vás mohu leccos nového přiučit,“ připustil James.
Verity se k němu otočila zády. „Můžete mě, prosím, zapnout?“
„Bude mi potěšením.“ Tkaničky utáhl velmi silně. Žena sebou škubla.
„Myslím, že jsem vás tady ještě neviděl,“ dodal James.
„Mám týž pocit. Jsem tu totiž každý den. Kde jste nechal oči?“
„Byl jsem dlouho pryč. Šermujete i s ostatními členy klubu?“
„Jistě. Dívám se a učím je. Nejlepší šermíř klubu je tamhle.“
„Gustav Graves? Už jste s ním někdy zkřížila čepele?“ zeptal se Bond zvesela.
„Ten se chce pořád sázet,“ ušklíbla se a pohodila hlavou.
„A co ta jeho soupeřka? Kdo je to?“
„Miranda Frostová. Jeho mediální poradce a tiskový mluvčí. Ta dáma je pořádné sousto. Věřte mi, zkusila jsem to. Má totiž zlatou ze Sydney.“
Bond ještě víc stáhl tkaničky. Snažil se přemýšlet. „Jistě, už si vzpomínám, díky dodatečné kontumaci…“
Verity jeho prohlášení dokončila. „… ano, sice prohrála, ale vítězce pak při dopingové kontrole prokázali steroidy. Miranda si prostě tu zlatou vysloužila.“
„A ona teď Gravese trénuje, aby také nějakou tu zlatou získal?“
„Nikdo s ním nechce šermovat, je o hodně lepší než ostatní. Všem už tady přidělal nejednu jizvičku.“
Bond se na okamžik zamyslel. „Co kdybyste mi zosnovala takové malé seznámení?“
Verity se na něj podívala, jako by ten nováček byl blázen. „Aniž byste se mnou alespoň chvilku cvičil? Jste si jist, že na něj máte?“
James jen s úsměvem pokrčil rameny.
Společně pak zamířili k místu, kde si Graves otíral ručníkem šíji.
„Pane Gravesi, jeden z členů klubu by se s vámi rád seznámil…“
Oslovený fešák se na příchozího podíval a zvědavě se usmál.
„… a chce vás vyzvat na souboj,“ dodala.
„Bond. Jmenuji se Bond. James Bond.“ Natáhl ke Gustavovi paži, ale švihák s fleretem se vůbec nenamáhal nějak reagovat. Měl totiž plné ruce, v jedné držel drátěnou masku a ve druhé bodnou zbraň. Miranda hovor zaslechla a hned si stoupla mezi ně.
„Už jsme se někdy setkali?“ zeptal se Graves.
„To bych si určitě pamatoval.“
„O tom nepochybuji. Moje chyba. Jste hráč, pane Bonde?“
„Pokud mám nějakou šanci, tak…“
„Určitě si můžete dovolit vsadit tisícovku?“

Bond se podíval na Mirandu. Zmrazila ho pohledem. Odpojila se od elektronického rozhodčího a podala mu drát s konektorem. James jej zastrčil do zadní části své kombinézy, pak připnul drát na jílci svého fleretu k manžetě korzetu.
„Děkuji vám…“ Bond čekal, až se mu ta blondýna laskavě představí.
„Frostová. Miranda Frostová. Vás už znám. Jste Bond.“ Mluvila spisovně a s dobrým přízvukem, ale led by díky jejímu tónu rozhodně neroztál. James se na ni široce usmál, ona se však s úsměvem nijak nenamáhala.
„Pane Bonde, na slečnu Frostovou si dávejte pozor,“ varoval ho Graves. „Mohla by zranit víc než jen vaše ego.“
„Už jste mne o té dámě poučil dostatečně,“ podotkl Bond výsměšně.
Milionář teď zvažoval Bondovy možnosti. „Na tři zásahy?“ James přikývl.
Oba muži si nasadili masky a vstoupili na planš. Zaujali enguarde a čekali na signál k zahájení zápasu. Miranda i Verity se zájmem sledovaly jejich našlapování, střeh i vzájemné zvažování možností. Pak přišel první výpad, úskok, protiúder, úskok – Bond byl poprvé zasažen kuličkou na špičce Gravesovy zbraně. Světélko elektronického rozhodčího zaznamenalo zásah. Ozvalo se hlasité lupnutí. Verity zavrtěla hlavou. Bond byl podle ní šermířská bábovka.
Další výpad. Muži přešli do střehu. Graves bleskově provedl froissement – útok, při kterém odrazil Jamesovu zbraň. Pak přišel druhý zásah.
„Dva nula,“ ušklíbl se Graves. „Vyhraji. Možná vám vadí ta elektronika, pane Bonde? Třeba je ten systém na vaše choutky až příliš… civilizovaný.“
„To si necháme na odvetu,“ odvětil Bond nonšalantně.
„Tak to si přisadím. Kolik si můžete dovolit?“
James zachovával chladnou hlavu. „A kolik vy?“ Vytáhl z kapsy jeden z Čaových diamantů a podal jej Gravesovi. „Proč bychom si nezašermovali o tohle? Našel jsem to na Kubě.“
Gustav sejmul masku a podíval se zblízka na drahokam. Bond zaznamenal ve filantropových očích slabý nádech hněvu.
„Ty diamanty se už válejí všude,“ pokoušel se Graves ovládat. „Dnes už může mít diamanty opravdu každý.“ Hodil kámen zpátky Bondovi. Jejich pohledy se setkaly. „Je to opravdu velmi cenný kus. Bez jediné chybičky.“
„A představte si… že je úplně identický s těmi africkými diamanty, co jsou zality krví!“ nahodil Bond udičku. Graves zvedl svou zbraň. „Pane Bonde, nebude to dlouho trvat a přijdete o velmi cennou věc,“ dodal s úsměvem. I Bond zvedl zbraň. Zápas mohl pokračovat. Graves okamžitě zaútočil na Bondovu čepel obratem, kterému se říká obchvat. Bondova zbraň opsala celý kruh. James ale přešel v ten správný čas do protiútoku a zaútočil z druhé strany. Po sražení Gravesova fleretu učinil výpad a získal první bod. Graves překvapeně zamrkal, ostatní taktéž. Bond jen v posměšném gestu pokrčil rameny. „Měl jsem trochu štěstí. Asi jako když vy jste našel zcela náhodou ten svůj diamantový důl.“
Graves se nechal vyprovokovat k dalšímu neuváženému výpadu. Bond zasáhl Gravesův drát a pak… jeho zápěstí.
„Ach, promiňte,“ omlouval se Bond. „Byla to jen náhoda.“
Gustav strhl masku z tváře a zuřivě Jamese sjel pohledem. Sál si krvácející ranku. Poničené vedení způsobilo, že elektronická deska za Gravesem stále lupala, jako by byl opakovaně zasahován. Nemohl to vzteky vydržet. „Chcete pokračovat?“ zeptal se Bond nevinně. „Samozřejmě že chci vaši krev!“ Graves se ale rychle uklidnil, strhl ze sebe zbytky drátu, otevřel trhnutím své lamé a kráčel rovnou ke dvěma obřadním šavlím na stěně.
„Když už jsme zvýšili sázku, proč nevyměnit zbraně?“ Graves odložil horní část své kombinézy, pod kterou měl jen obyčejné tričko. „Proč si nevyzkoušet souboj jako za starých časů?“ vybídl Bonda. Sňal šavle ze zdi. „Do první kapky krve z trupu!“ řekl tónem, kterému se neodporuje. Pak hodil jednu šavli Jamesovi.
Bond sňal kombinézu i masku. Tu položil Gravesovi k nohám. „Stejně klouže dolů!“ řekl s nadhledem.
Zápas se tedy vedl „na živo“, bez elektroniky. Bond považoval šavle za příliš těžké a neohrabané sečné zbraně. Graves přešel do svižného výpadu a překvapil Bonda překřížením nohou. Tento trik umožňuje změnit směr výpadu uprostřed pohybu. Údery čepelí o sebe, doprovázené řinčením, tak trochu připomínaly výměnu názorů.
Jamesovi ale právě přicházející úder připadal jako hodně rozohněná dáma. Jeden výpad následoval druhý, útok přišel po obranném postoji. Bond věděl, že je na tom bledě. Graves ho zatlačil do obrany před velkou prosklenou skříň. Pak provedl další výpad, který mohl Bonda vážně zranit. Jamesovi se ale podařilo uskočit stranou. Šavle proťala sklo ve dveřích skříně. Na zem se snášel déšť střepin.
Nijak je to nezastavilo. Graves stále útočil, ale Bond dovedně odrážel všechny pokusy a odpovídal protivýpadem. Kdykoli v Gravesově postoji našel skulinku, zaútočil. Jen lehce ho zasáhl špičkou šavle.
Celá hala ztichla. Všichni vycítili, že se zde utkali vážní protivníci. Nikdo si nechtěl nechat ten duel ujít. Asi po minutě ostrých střetů provedl Graves bakstru – skok vpřed s výpadem. Bond ale podobný kousek očekával a uskočil mu z cesty. Gustav vletěl do masivní dřevěné skříně, která se okamžitě rozpadla. Na zem se vysypaly obouruční meče, sekery, mačety a snad všechny možné sečné zbraně celého světa. Vypadalo to, že začala pršet ocel.

Graves už ztratil všechnu soudnost, odhodil šavli stranou a popadl obouruční meč. Teď už nešlo o sport. Bond si to samozřejmě uvědomoval, i když si nebyl jist, zda ostatním divákům došlo, jak upřímně je tento duel ze strany diamantového krále veden. Graves útočil novou zbraní a dokázal Bondovi vyrazit šavli z rukou. Zatlačil Jamese k další velké skříni. Zvedl meč nad hlavu a jeho ostří hrozilo dopadnout na protivníkovo temeno. Bond se však přikrčil a ze země popadl druhý obouruční meč. Poté se odvalil stranou a vyskočil dřív, než Gravesova zbraň dopadla.
Bond se pokusil o další výpad, ale Gustavův protiútok ho donutil ustoupit k dvojitým dveřím, které vedly na upravený volný prostor za halou. Pak jimi proletěl. Souboj se přesunul ven na slunce. Graves už zase mával nad hlavou svým těžkým mečem. Čepel dopadla na místo, odkud se Bond jen před malou chvilkou odvalil. Vyskočil na nohy, připraven odrazit další ránu. Oba zpěnění muži energicky tancovali kolem zdobené fontány uprostřed.
Graves provedl dvojitý výpad – chvat označovaný jako coule. Úder se svezl po Jamesově zbrani a zasáhl jeho trup. Bond začal krvácet. Odpověděl však stejným způsobem a škrábl Gravese do ucha. Z Gustavových očí šlehaly blesky. Bond ihned rozpoznal, že jeho protivník ztrácí nervy. Teď už nešlo o sázku – teď šlo o život.
James stál zády k fontáně a odrážel útoky jílcem meče. Při jednom výpadu zasáhl Gravese do lýtka tak, že útočník ztratil rovnováhu. Opřel se o čepel, aby zabránil vrávorání, ale ta se zlomila. Graves proletěl přes kraj fontány a skončil zády přímo na soše, která stála uprostřed bazénku plného tryskající vody. 007 byl okamžitě u něj a přitiskl ostří svého meče na protivníkův krk. Ve stejný okamžik se Gravesův zlomený meč opřel do jeho vlastního hrdla.
Mezi tvářemi obou mužů zasvištěl meč a jeho ostří se zabořilo hluboko do sochy. Neuvěřitelná síla a přesnost seku způsobila, že se ti dva od sebe odtrhli. Teď se oba dívali podél čepele do hrušky meče v rukou zručné šermířky.
„Tak to by stačilo,“ vykřikla Miranda s ohnivým pohledem namířeným na Bonda.
„Gustave, přestal ses ovládat,“ vzápětí zpražila i svého chlebodárce.
Graves si najednou uvědomil všechny lidi okolo, tváře v oknech i svou roli. Nabídl Bondovi zdvořile ruku. Na Gustavově tváři už zase zářil úsměv žoviálního a vždy dobře naladěného muže. Pomáhal Jamesovi z vody.
„Jen jsme si trochu zasportovali, Mirando,“ řekl Gustav své společnici, která mu podávala ručník. „Pane Bonde, bojoval jste jako opravdový Angličan. Přijmete šek?“
„Od vás? Samozřejmě,“ nerozpakoval se Bond.
Když už kráčeli zpátky do haly, Miranda se pokusila dotknout Gravesova zranění, ale ten ji hrubě odstrčil.
„Představujete opravdovou výzvu, pane Bonde,“ pokračoval Graves. „V tomto týdnu pořádám na Islandu malou demonstraci svých vědeckých objevů. Nejspíš už jste něco slyšel o Icarovi. Mohu doufat, že nás tam navštívíte? Naplánoval jsem spoustu zábavy a různých radovánek. Skutečných protivníků není nikdy dost.“
Gustav se otočil k Mirandě. Pochopila, že je čas vytáhnout šekovou knížku. Vzal si ji a jeden šek podepsal.
„Zařiď prosím vše potřebné, aby nás pan Bond na Islandu navštívil,“ vyzval Mirandu, když jí šekovou knížku podával zpátky.
„Tady v klubu jsem už musela uhlazovat ledacos,“ odvětila se značnou nelibostí, kterou se ani nepokoušela skrývat.
„Co bych si bez tebe počal?“ dobíral si ji Gustav. Dobře věděl, že vše zvládne levou rukou.
Graves se vzdálil. Bond s Mirandou osaměli. Podala mu šek.
„Mohu od vás na Islandu očekávat nějaké opravdové potěšení?“ zeptal se James jemně.
Najednou mu připadala mrazivější než kdykoli předtím.
„Pane Bonde, obávám se, že to potěšení mít nikdy nebudete.“ Otočila se a odkvačila za Gravesem. Bond se za ní chvilku díval a přemýšlel, jak může být taková kráska ledová jak rampouch.
To už se tu motal i správce s personálem. Snažili se odnést rozbitý nábytek a trochu uklidit. Starožitnosti se budou muset restaurovat.
„Pane, tohle vám mám předat,“ sděloval správce a podával mu obálku. Když Bond odešel, správce se rozhlížel po scéně plné zmaru, povzdechl si, pokrčil rameny a pak nahlas prohlásil: „No co, stejně jsme tu chtěli malovat!“
James potěžkal obálku v dlani a odhadoval její obsah. Nakonec ji roztrhl. Do dlaně mu vjel zdobený železný klíč.
XI.
Zpátky na své židli
Bond pomalu kráčel směrem k Whitehallu, pak zatočil na jihozápad k Westminsterskému mostu. Vyhýbal se chodcům všude kolem. Za normálních okolností pěšky příliš často nechodil, ale teď neměl jinou možnost. Do svého bytu nemohl, protože ten byl určitě sledován. Musel hrát podle jejich not. Oni měli v rukou všechny trumfy.
Zbývaly mu jen dvě možnosti – buď udělat protitah, nebo se přizpůsobit a podřídit proceduře. Rozhodl se pro to druhé. Zabočil za roh a skryl se ve stínu. Pozorně se rozhlížel, aby si ověřil, že ho nikdo neviděl. Pak zamířil k tmavým kovovým dvířkům pod obloukem. Z kapsy vytáhl těžký klíč a odemkl zrezivělé dveře. Když je otvíral, nepřirozeně zavrzaly. Vešel dovnitř a s hlasitým bouchnutím za sebou zaklapl.
Než jeho oči přivykly tmě, stál na místě a chvíli mžoural. Po nezbytné adaptaci se vydal ke kovovému točitému schodišti vedoucímu kamsi dolů. Pomalu sestupoval, až se dostal na prachem pokryté, už dlouho nepoužívané nástupiště podzemní dráhy.
Pod Londýnem existuje celá síť spletitých chodeb, které vytvářejí vlastní svět. Vzhledem k tomu, že londýnské metro je nejstarší na světě, není se co divit, že se v minulém století přestala celá řada stanic i tunelů používat. Patří mezi ně například Lords, British Museum či Aldwych. Staly se z nich strašidelné stanice duchů. Blízko Hamstead Heath se také nacházela stanice, která se nikdy neotevřela – Bull and Bush. Některé další byly uzavřeny při modernizaci, třeba City Road. Pak se tu ale daly objevit i ty, které nikdy ani pořádně nefungovaly. South Kentish Town sloužila jen pár místním obyvatelům. Podzemní město upadlo v zapomnění.
Některé linie zmizely úplně – jako například i nejstarší původní trasa. Teď se nacházela kdesi pod Temží. Na trase Piccadilly skrývají záhady další dvě stanice – Brompton Road a Down Street mezi Berkeley Street a Piccadilly. Brompton Road sloužila za druhé světové války jako kanceláře ministerstva války. Dokonce se tvrdilo, že Winston Churchill býval velmi často viděn, jak si krátí cestu přes Green Park mezi Whitehallem a Down Street. O stanicích duchů se dodnes vyprávějí celé legendy.
James Bond nejeden z těchto utajených tunelů samozřejmě znal. Tady dole v podzemí ale ještě nikdy nebyl, třebaže všichni agenti s licencí zabíjet měli ve výcviku i hodiny o londýnském podzemí.
Na druhém konci tunelu už svítilo světlo. Byl to jednoznačně signál. M čekala v otevřených dveřích.
Bond podal své šéfové klíč. „Zvonila jste, tak jsem tady,“ řekl ledovým tónem. Vzala si klíč, ale na jeho poznámku nijak nereagovala. James se rozhlédl po tmavé místnosti. „Už jsem o této jeskyni slyšel, ale ještě nikdy jsem t u nebyl,“ dodal vzápětí.
„Je dost věcí, které je lepší držet v podzemí,“ řekla jemně.
„Přesné přirovnání. Opuštěná stanice metra pro opuštěné agenty!“
M jen mávla rukou a naznačila mu, aby prošel dveřmi. Kráčeli vedle sebe bez jediného slova. Stěny zdobily plakáty z padesátých let. Vládl tu chlad a vlhkost.
Bond se otřásl, protože si najednou připadal, že se vrací do své severokorejské cely. Zatočili za roh a vstoupili do dlouhé, věkem už dávno sešlé staromódní střelnice s vlajícími terči uchycenými na drátech.
M pečlivě oprášila kapesníkem stoličku a posadila se. Ukázala na druhou. James si na ni sedl obkročmo.
„Tak co jste na toho Gravese našel?“ zeptala se rovnou.
Bond jen zamrkal. „To je divné, ne? Nejdřív mě potopíte a teď vás mám tahat z louže…“
„Co jste čekal… že se budu omlouvat?“
„Já vím, já vím, zastáváte stanovisko, že účel světí prostředky.“
„Stejně tak jako vy.“
„Jen s tím rozdílem, že já strkám hlavu do oprátky.“
„Ale já si nemohu dovolit ten luxus vidět věci černobíle,“ povzdechla si. Pak se pokusila o jiný přístup. „Zatímco jste byl… pryč, svět kolem se změnil.“
„Pro mě ne.“ 007 zúžil zorničky a pozorně M sledoval. „Vám se zdá také Graves podezřelý? Co jste na Gustíka vyhrabala?“
„Nic než jeho oficiální životopis. Sirotek pracující v argentinském diamantovém dole, vystudoval strojírenství. Povedl se mu velký nález na Islandu – půlku ze zisku věnoval na charitativní účely.“
„Je to takový slušný dobroděj, že to ani nemůže být pravda. Ani v nejmenším.“ Bond zavrtěl hlavou. „A co s tou jeho předváděčkou? Co si o tom myslíte?“
M si odkašlala. „Jenom další hrátky s médii. Prý využívá vesmírné technologie, aby nakrmil svět. Mimochodem, co jste to provedl na té kubánské klinice? Vy jste tam našel Čaa, že?“
James přikývl. „Genové terapie. Nová identita. Transplantace DNA. To je panečku vynález!“
„Omlazovací kúry. O těch salonech krásy jsem už slyšela. Nikdy jsem ale nevěřila, že opravdu existují.“
Bond sáhl do kapsy a vytáhl několik diamantů. Oči M se doširoka rozzářily.
„Čao mi sice utekl, ale zato mi nechal tohle. Pocházejí z dolu Gustava Gravese. Řekl bych, že náš filantrop pere špinavé africké válečné diamanty.“
M se zamračila. „Musíme ale kolem něj našlapovat po špičkách. Má politické konexe.“
„Tak to já mám štěstí a šlápnu mu rovnou na kuří oko. Když jsem teď mimo,“ prohodil Bond ironicky.
„Jenže ono to vypadá, že jste opět užitečný!“
„Prima, tak mi teda zase dovolte dělat mou práci.“

Hlavní štáb MI6 ve Vauxhall Cross představoval za denního světla úl plný pilných včeliček, ale v noci byl až překvapivě tichý. Bond seděl ve své soukromé kanceláři, na židli, na které sedával co možná nejméně, a ve světle stolní lampy čistil svého walthera. Společníka mu dělala napůl vypitá sklenka whisky. Jeho sako zakrývalo opěradlo židle.
Po celá ta léta se kancelář příliš nezměnila. Byla zařízena velmi prostě a skoro bez života, což vůbec neladilo s povahou muže, který ji obýval a který měl velmi vybrané zájmy. Nikde žádné zarámované rodinné fotografie, žádné osobní věci doplňující běžné kancelářské pomůcky, ani zapaspartované tisky či plakáty na stěnách.
Památka na poněkud pochmurnou část jeho kariéry – zlatá kulka ráže 4,2 s vyrytým číslem „007“ – spočívala v zásuvce stolu, ale pořád mimo dosah běžného návštěvníka. Celý prostor byl odstrašujícím způsobem odosobněný. Bondovi se ale v takové špeluňce docela líbilo.
Dal si lok skotské a začal uvažovat o tom, že se půjde vyspat do svého bytu nedaleko King’s Road. Byl unavený. Byl…
Najednou zaslechl tlumený rachot výstřelů. Adrenalin se mu okamžitě rozlil po celém těle. Odkud to přišlo? Z horního patra? Tam má kancelář M! Proboha!
Jeho smysly se dokonale probudily. Vzal svou zbraň, zastrčil do ní zásobník. Pak vstal a rozběhl se ke dveřím. Vykoukl do temné chodby, ale v jeho patře panoval naprostý klid. Rychle proběhl kolem výtahů ke schodišti. Schody bral po dvou a zastavil se až na odpočívadle přede dveřmi do vyššího patra. Až příliš podezřelé ticho!
Rozkopl dveře, ty se rozletěly. Stačil jediný pohled… strážný ležel na zemi v tratolišti krve. Dva stíny přebíhaly patro. Bond vyskočil ze schodiště a vypálil dvě rány. Jeden z vetřelců se zhroutil dozadu a dopadl na stěnu přilehlé kóje, jejíž vnitřní vybavení se s lomozem zřítilo. Druhý muž sebou křečovitě trhl a pak se i on svezl na podlahu. James chvíli naslouchal, rozhlížel se všemi směry a pak se přesunul k oběma tělům. Neznal je. Muselo jim být něco přes třicet. Měli na sobě černé obleky. Jeden z nich svíral v dlani smith & wesson.
Bondovi se najednou zdálo, že z kanceláře M slyší tlumené sténání. Jako kočkovitá šelma přiskočil ke dveřím, přiložil k nim ucho a pak je vyrazil.
Další střelec v černém svíral vystrašenou Moneypenny a dlaní jí přikrýval ústa. Trhnutím hlavy si je uvolnila a pak vykřikla: „Jamesi, pomoz mi!“ Muž ji pažbou revolveru udeřil přímo do spánku.
Bond stiskl zuby a zvedl walthera. Pečlivě zamířil a zmáčkl spoušť. Byla to skvělá rána. Muž pustil Moneypenny, vypadla mu zbraň a zhroutil se dozadu do nevzhledného ranečku. James se rozběhl k Moneypenny, ale její oči rozšířené děsem ho zarazily.
Když se prudce otočil, spatřil dalšího muže v černém. Znovu zvedl walthera, ale postava už vkročila do paprsku světla. Robinson.
James si zhluboka oddechl. Ještě že tu spoušť nezmáčkl. Robinson si přiložil prst na rty a ukázal na dveře do kanceláře M. Dříve než mohl Bond zareagovat, přeběhl Robinson místnost a vykopl dveře. Oba dva vběhli do vnitřní kanceláře. Byla prázdná.
„Pojďme ven,“ sykl Robinson.
Bond za ním vyběhl na chodbu. U výtahu bylo podezřele rušno. Přidali do kroku. Ušli asi deset metrů, když se ozval výstřel. Robinson vykřikl, zavrávoral a zřítil se na tabuli na stojanu. Když se svezl na zem, zůstala za ním krvavá šmouha.
James se skryl za stěnou kóje a vykukoval k výtahům. Stál tam další atentátník a držel M před sebou. Výtah jel nahoru. Podle číslic na digitálním ukazateli už zbývala jen dvě podlaží. Jakmile se dveře otevřou a únosce se ocitne uvnitř, nebude mít Bond ani tu nejmenší šanci M zachránit.
„Tak se ukaž… pojď si pro ni,“ křikl na něj vetřelec.
Ještě jedno patro a kabina výtahu se otevře. Bond váhal, pak namířil na lumpovu hlavu. M mu bránila ve výhledu. Výstřelem by ji mohl zranit. Zbývalo mu pouze několik vteřin.
Dveře výtahu se otevřely. James zmáčkl spoušť. Kulka proletěla ramenem M a pak pokračovala přímo do útočníkovy hrudi. Muž pustil Mas překvapeným výrazem hleděl na otvor ve svých prsou. Zuřivost smíšená s nevírou ho vedla k tomu, že zvedl zbraň. Walther znovu zaštěkal. Tentokrát byl útočník odhozen do otevřené kabiny výtahu.
Vše se seběhlo během okamžiku. Muž se pokoušel zpomaleně nabrat rovnováhu, pak se ale svezl na podlahu. Tak trochu připomínal film běžící pozpátku. Poté se vrávoravě postavil a najednou zmrzl jakoby ve filmovém políčku. Najednou se vše začalo odvíjet pozpátku… „007, je mi líto, ale střílet po vlastní šéfové lze jen těžko považovat za úspěšné splnění úkolu. Daleko spíš je to vážné osobní selhání.“
Bond si jen povzdechl. M prošla blikající zadní stěnou chodby a odhalila drátěnou strukturu v pozadí. Objevil se zbytek virtuální střelecké komory. Iluze oddělení MI6 zmizela. Odkudsi se vynořil i nový Q. Jen stěží skrýval svou škodolibou radost z potupné Bondovy porážky na simulátoru, který sám sestrojil.
James si sundal sluchátka a sestoupil z plošiny simulující pohyb.
„Q, zkontrolujte záznam. Nejsem si jist, zda je ten neřád mrtev a zda jde u M o čistý průstřel.“
„Hlavně že se vždycky najde nějaká ta výmluva, že?“ Bond jen kroutil očima. Walthera zastrčil do pouzdra a zamířil k východu z komory. „I ta vaše náhražka whisky má docela dobrou chuť, ale stejně bych dal přednost normální střelnici, provianťáku.“
Q sebou nespokojeně vrtěl. „Tak vypadá budoucnost, tak si na ni laskavě zvykejte!“
Prošli dveřmi do další části stanice podzemní dráhy. Bond byl ohromen obrovským prostorem, který SIS vlastnilo mimo hlavní sídlo. Nikdy by si nebyl pomyslel, že oddělení Q má v této části Londýna další experimentální dílnu. Nejspíš byl opravdu hodně dlouho pryč. „Víte, tohle místo používáme už od války,“ pronesl Q_s pýchou v hlase. „Bylo to jedno z mála míst v centrálním Londýně, kde se dalo spát a kde nám žádné bombardování vůbec nevadilo. A mimochodem, mám rád ten klid tady dole. Mohu si zde pokojně kutit.“
Celý prostor byl přecpán staršími i těmi nejnovějšími hejblátky. Bond pocítil záchvěv opravdové nostalgie, když spatřil některé ze svých hraček z minulých misí – záďový tryskolet visící na stojanu, miniaturní dýchací přístroj, pušku vystřelující háčky, skládací sniperskou pušku a diplomatický kufřík. V rohu místnosti byly nacpány kulkami prošpikované figuríny bez končetin a u zdi stála spousta polic se zbrojí všeho druhu. Na miniaturní a po léta nepoužívanou gyroptéru už sedla notná vrstva prachu.
„Tak tady se skladují ty staré vykopávky,“ prohodil Bond.
007 zlehka dloubl do knoflíku na tryskoletu. Trysky se rozeřvaly, proud vzduchu zasáhl podlahu. Papíry se rozletěly všude kolem. Q odstrčil Bonda stranou a vypnul zařízení ještě předtím, než se skutečně vzneslo.
„Bohužel jsem vám zapomněl říct, že právě zde se vyvíjejí ty nejúchvatnější a technologicky špičkové věcičky,“ zabručel Q.
James ho ale moc neposlouchal. Na starém kufříku snadno našel tajný knoflík a jeho stiskem uvolnil dýku.
„Něco si ještě pamatuji,“ pochválil se Bond.
Q_si nasadil ochranné brýle, pak vzal revolver Magnum .357 a namířil za Bonda. Když vystřelil, Bond uskočil stranou. Rachot výstřelu ohlušoval. James se snažil objevit, po čem ten hračička střílel, ale nic nenašel. Zahleděl se za sebe po směru výstřelu a… spatřil skleněnou stěnu – či co to bylo –, v níž vězela zploštělá kulka.
„Tak to máme jeden plát neprůstřelného skla a tady zase hezký prstýnek. Stačí s ním otočit… voilá!“ Q_se směrem ke sklu a na prsteníčku své pravice něco kutil s prstenem. Pak už se vzduchem nesl vysoký pisklavý tón a sklo se rozvibrovalo. Následně se začalo v rámu tříštit. Nezbylo nic. Q se už zase potutelně usmíval. Stáhl prsten z ruky a podal ho Bondovi.
„Ten prsten je digitálním zdrojem vysokofrekvenčního zvukového pulzu.“
„Jste chytřejší, než vypadáte,“ neodpustil si Bond.
„Vy zas vypadáte chytřejší, než opravdu jste,“ usadil Q Bonda. Pak sebral ze stolu hodinky a podal je Jamesovi. „Tyhle už jsou aspoň dvacáté, nemýlím-li se.“
„Jak ten čas letí!“
„No právě. Co kdybyste se pokusil o vlastní zápis do knihy rekordů a vrátil ten originální kousek zpět do skladu? A neponičený, alespoň tentokrát. Pokud se vám chce, pojďte se mnou, ukážu vám ještě něco.“
Q vyběhl krátké schodiště do chodby obložené keramickými dlaždicemi. Společně s Bondem přešli na další nepoužívané nástupiště.
„Vaše nové vozidlo.“
Q zmáčkl knoflík na zdi a z tunelu vyjel plochý otevřený vagón. V šeru nástupiště se na první pohled zdálo, že je prázdný. James se podíval na Q a pak zpátky na vagón.
„Zaslechl jsem, že rozpočet na automobily doznal…“
Q došel k vagónu a kráčel kolem bočnic. Očima pořád mžoural do zatuchlého vzduchu.
„Tentokrát jde o čistě britský výrobek.“
„Q možná že už jste tady dole až příliš dlouho,“ poznamenal Bond a dál provrtával pohledem technicky zdatného staříka.
Q si začal pohrávat s dálkovým ovládáním na jakémsi autoklíči. Podle jisker, které se zažehly v zorničkách Q to bylo Bondovi jasné.
„Nedělejte si ze mě šoufky,“ řekl James vážně. Šikulka Q se ale nějak podivně předklonil a něco mačkal.
„Bonde, od svého zesnulého předchůdce, a ten vás znal dost dobře, jsem se naučil v práci nikdy nežertovat.“
Zmáčkl další knoflík na klíči a najednou se na ploché korbě vagónu začaly zjevovat obrysy. Nejdříve to byly jen plovoucí pixely, ale velmi záhy se materializovaly do nádherného sportovního vozu.
„Aston Martin označil typově tento vůz jako Vanquish. My mu říkáme Vanish aneb Auťáku snadno se zbavíš.“
Podobné zařízení James ještě nikdy neviděl.
„Adaptivní kamufláž,“ vysvětloval pyšný Q. „Kamery na bocích promítají obraz, který zaznamenají na světlo vyzařující polymerový plášť na protilehlé straně. Docela to funguje a pro prosté oko je ten auťák neviditelný. Samozřejmě že má obvyklý inventář – vystřelovací sedadlo, torpédomety a…“ Znovu zmáčkl klíček a z boku vozu vyjely dva kulomety, už na první pohled vyvolávající hrůzu. „Dvanáct brokových hlavní s automatickým vyhledáváním cíle zastaví každý unikající objekt.“
„Jak se to ale ovládá?“ zeptal se Bond.
Q se ušklíbl. „Jezdíme rychlostí sto devadesát mil za hodinu a z klidu na dvaašedesát mil akcelerujeme tak za pět vteřin. Uvnitř je šestilitrový V12, šestirychlostní a elektrohydraulicky ovládaná manuální převodovka. Žádná spojka už není zapotřebí. Stačí trhnout řídicími pákami a měníte převody a rychlost během dvě stě padesáti milisekund. Je to mžik kratší než vaše mrknutí, 007.“

Q došel k okénku vozu a vytáhl z něj tlustou knihu připomínající londýnské Zlaté stránky.
„Co kdybyste si nastudoval ovládací manuál? Za pár hodin to určitě přelouskáte.“
Q podal Bondovi onu neuvěřitelně těžkou knížku.
James o něčem usilovně přemýšlel a stále hleděl na kulomety vyhledávající cíl automaticky. Q si také v mžiku kratším než mrknutí agenta 007 uvědomil, co hodlá ten marnotratný blázen udělat. Stejně ale bylo pozdě. Manuál letěl přímo na vůz. Obě hlavně se probudily k životu a rozcupovaly drahocenný informační zdroj na kousky. Všude kolem nich poletovaly potrhané stránky.
„Čtu dost rychle, Q. Trvalo to jen pár vteřin, ne celou noc,“ usmíval se Bond.
„Kdy už mi konečně dovolí, abych sestrojil něco na způsob Bonda se rychle zbavíš?“ zabručel rukou mávájící Q.
Když Q prováděl Bonda po podzemních prostorách svého oddělení, M se již nacházela ve své kanceláři na Vauxhallu a pečlivě studovala Gravesův spis. Zvedla telefon a přizvala si k sobě jednoho ze svých nových a velmi slibných agentů. Když uslyšela klepání na dveře, vybídla ho, aby vstoupil.
Když osaměli, zeptala se M s chmurami v hlase: „Dříve než odjedete na Island, řekněte mi, co víte o Jamesi Bondovi?“
Následovala chladná a klidná odpověď. „Agent s povolením zabíjet. Divočák… dnes byla příležitost vidět ho v akci. Dvakrát řež, jednou měř – to je jeho motto. Přilévá olej do ohně, kdykoli se mu naskytne příležitost. Představuje nebezpečí pro sebe i pro ostatní. Tupý nástroj, jehož jedinou pracovní metodou je provokovat a vyvolávat konfrontace. Navíc je sukničkář.“
„Prima, tak se připravte na to, že si ho na Islandu do sytosti užijete.“
„Promiňte, madam, ale takový člověk může rozkrýt mé inkognito.“
„Pokud by věděl, o koho jde. Podívejte se, jste v této operaci dobrovolně, dostali jsme od vás tip, že Bond je už zase tady, ale za tři měsíce nasazení od vás nemáme jedinou užitečnou informaci.“
„Zdá se, že Gustav Graves je čistý.“
„Hmm… jenže Bond si myslí něco úplně jiného. Tak ho prostě nechám dělat všechno to, co bylo před chvilkou tak přesně popsáno. Panu Gravesovi trošku zamícháme karty. A díky vám se nám věci na Islandu nevymknou z rukou.“
M si ihned všimla, že její naděje v této operaci se netváří zrovna šťastně, a tak pokračovala: „Jsem si naprosto jista, že i když Bond nepochybně prošel strašným utrpením, v jednom se rozhodně nezměnil. Jeho vášeň ke krásným ženám je všeobjímající. Ze záznamů ve vaší kariérní složce se dozvídám, že jste celé tři roky v kryptologickém oddělení dokázala držet práci a zábavu odděleně.“ M se znovu podívala do spisu. „S nikým z našich agentů jste se navzdory několika pokusům nikdy příliš nebratříčkovala.“
„Co je v domě, není pro mě,“ odvětila suše Miranda Frostová. „Bylo by šílenství si tady s někým něco začínat. A zvlášť s Jamesem Bondem!“
XII.
Ledový palác
Aston Martin Vanquish ladně klouzal po silnici překlenující největší islandský ledovec Vatnajókull. Skoro 5000 kilometrů čtverečních souvislé ledové plochy, které domácí neřeknou jinak než Vatna, představovalo krajinnou scenerii nadpozemské krásy, která Bonda doslova ohromila. Protože se tato oblast vyznačovala velkou seismickou aktivitou, byl celý terén pokryt zvlněnými skalními formacemi přetvořených hornin – a tady samozřejmě navíc pokrytými ledem. Bond si vzpomněl i na to, že ve zdejším kraji leží puklina Lakagígar, nejničivější islandská sopka. Občas se tu stávalo, že pod ledem vybuchovaly i jiné aktivní vulkány. Protože z jícnu sopky nemohla láva prýštit ven, tlak, žár i pára zvedaly ledovou kopuli nad jícnem. Následně pak ledovec začal tát a přicházely zničující povodně.
Leč to všechno nijak nebránilo výpravám na ledovec, které se staly opravdovou atrakcí. Moderní člověk vynalezl nejen dopravní prostředky s pohonem na všechna čtyři kola, ale i jiné způsoby, jak se sem dostat. Spatřit ledovec se stalo pro každého zážitkem na celý život.
Aston Martin Vanquish byl vybaven speciálními pneumatikami s hroty a pohonem všech čtyř kol, a tak se 007 mohl vydat k sídlu Gustava Gravese přímo.
Nacházelo se nedaleko městečka Hófn v jihovýchodní části ostrova. Graves si vybudoval na břehu zamrzlého jezera honosné sídlo s ještě honosnějším názvem „Ledový palác“. Nechyběla v něm elektrárna, hotel, ani laboratoř.
Bond dobře věděl, proč se o pana Gravese a jeho aktivity začal zajímat opravdu do hloubky. Počáteční instinktivní nedůvěra mu stále napovídala, že ten vyhlášený filantrop je pěkný podvodník. Na druhé straně je ale třeba přiznat, že žádný z Gravesových kroků až doposud nevzbudil ani zrnko podezření. Ilegální původ diamantů se dal jen těžko prokázat.
Bond strávil několik dní před odjezdem prohrabáváním se v lejstrech a dokumentech. Chtěl vědět o Gustavu Gravesovi naprosto vše. V rejstříku trestů neměl žádný záznam, tedy přesněji řečeno – o jeho maličkosti neexistovaly záznamy vůbec žádné. Život tajemného milionáře se rovnal nepopsané knize. Žádní přátelé z dětství, žádné přítelkyně, dokonce se nenašli ani žádní členové jeho rodiny, s nimiž by si bylo možné trochu popovídat. Právě tento moment vzbuzoval v Bondovi přesvědčení, že se jeho nos nemýlí. Jak se jen takový extrovert jako Graves mohl dobrat přes noc úspěchu a zůstat tak záhadnou osobností? James si z minulosti dobře pamatoval všechny možné týpky, kteří si za dostatek peněz dokázali koupit osud i slávu. Tentokrát to ale bylo jinak. Graves si získal důvěru politiků, obdiv veřejnosti a vytvořil ze sebe všem přijatelného záhadného nalezence. A to se povedlo opravdu jen málokomu.
Právě proto se James mračil. Za každý úspěch je nutno zaplatit. Gravese ale jeho bohatství zjevně nic nestálo. Každý důsledek však má svou příčinu.
Aston Martin, jedoucí po silnici F985, se asi pětatřicet kilometrů za městečkem Hófn přenesl přes ostruhu ledovce Skalafellsjokull. Krajina se najednou proměnila v jednolitou čarovně bělostnou planinu. Bond jel přesně podle itineráře, který dostal od Mirandy. Po další půlhodině už začal stoupat k ledem pokrytému skalnatému hřebenu. Najednou se ocitl před rozlehlým ledovým jezerem. Na vzdálenější straně se rýsovala gigantická hmota navzájem propojených a geodeticky zcela dokonalých dómů. Byly tvořeny z šestiúhelníkových jednotek. Dómy připomínaly obrovská iglú s pláštěm z medových pláství. Hned vedle supermoderní struktury, zahalené v oblaku páry, se tyčila futuristická geotermální elektrárna, v jejíž blízkosti vyvěral horký pramen. Celé panství bylo obehnáno bezpečnostním plotem s dvojitou bránou.
Neskutečně nádherný dojem dokresloval po všech stránkách spektakulámí palác postavený jen z ledu. Shlížel dolů na ledové jezero z výšky třiceti metrů. Zdálo se, že je vybudován na několika terasovitých ledovcových polích. Bondovi celá ta úchvatná stavba připomínala velké sídlo pokryté ledem, které se objevuje na konci slavného románu Doktor Živago, jen s tou výjimkou, že Gravesův hrad měl mnohem modernějšího architektonického ducha.
Když James přijížděl k paláci, překvapilo ho, jak je tu neskutečně živo. Čtyři vozidla, sněhové pluhy, helikoptéry, sněžné skútry Ski Doo a televizní karavany. Všude kolem pobíhali lidé. Někteří hosté hráli golf na dočasně zřízené hrací ploše přímo na hladině jezera.
Bond zajel na parkoviště a postavil se vedle dalších luxusních a elegantních vozidel. Graves sem nepochybně pozval pouze elitu. Pak vystoupil z auta a okamžitě přiložil ruku k očím, neboť z jednoho směru sem doléhal obrovský a stále se zvětšující řev tryskového motoru. Stejně jako ostatní, i on hleděl směrem ke vzdálenému oblaku odletujícího sněžného prachu. Rychle se přibližující tečka za sebou vytvářela bílou mlhu. Uprostřed se tetelil horký opar žhavých výfukových plynů.
Bond vzal svá zavazadla a kráčel pryč.
Zdrojem zničujícího rachotu byl jakýsi ledový kočár se skluznicemi, který za sebe vyvrhoval plameny z trysek raketových motorů. Pohyboval se rychlostí kolem pěti set kilometrů za hodinu. Na jeho příjezd už netrpělivě čekalo několik mužů, postávajících na rampě před palácem.
Za novodobým kočárem vystřelil padák a vozidlo začalo zpomalovat. Z boku vyletěla kotva a zaryla se hluboko do ledu. Těleso se zastavilo prakticky přímo před Bondem.
Okamžitě se k němu hnali všichni z okolí. První poskok pomáhal pilotovi z kokpitu. Bylo to jasné. Řidičem té bleskurychlé hračky nemohl být nikdo jiný než Gustav Graves osobně.
„Tři sta dvacet čtyři míle za hodinu,“ vzrušeně ukazoval časoměřič se stopkami v rukou. „Váš nový osobní rekord, pane.“
„Vypadl druhý motor, Vlade,“ zabručel Graves a kysele se na něj podíval. Vlad se zatvářil, jako by očekával políček, ale pak si Graves všiml Bonda. Okamžitě kývl na dalšího z přicházejících. „Pane Kile, postarejte se panu Bondovi o zavazadla.“
Muž s docela výstižným jménem byl podsaditý chlapík s velmi hrubými rysy. Předklonil se a popadl Bondovy propriety.
„Máte přiléhavé jméno… vzhledem k té figuře,“ neodpustil si James. Svalovec však jeho poznámku nejspíš přeslechl.
Graves přistoupil k Bondovi, ale ani tentokrát mu nepodal ruku. „Pane Bonde, jsem opravdu potěšen, že jste mohl přijet. Už jste někdy na Islandu byl?“
„Jednou nebo dvakrát. Ale nikdy v této oblasti.“
„Tady všude vládne matka příroda. Co si myslíte o mé vyjížďce?“
„Chováte se jako chlap, co se trhá ze řetězu,“ poznamenal Bond, když kráčeli po schodech nahoru.
„Jaký člověk opravdu je, to se ukáže teprve tehdy, když čelí přírodním silám, pane Bonde. Máme to pod kůží. Třeba takový Donald Campbell v roce 1967. Bluebird. Rychlostní rekord na vodní hladině.“
„Ten se zabil při zpáteční jízdě.“
„Jenže zemřel, když naplňoval svůj sen. Není to krásný odchod z tohoto světa?“ odvětil Graves a poplácal Bonda po rameni. Pak vešli do ledového paláce. James stál přímo za hostitelem, ale než vstoupil dovnitř, s překvapením zahlédl thunderbird v barvě fuchsií, zajíždějící na parkoviště. Za volantem nebyl nikdo jiný než Jinx. Foyer působil velmi futuristicky a dost nepřehledně.
Tlumené světlo sem pronikalo přes silné průhledné zdi. Jednu stěnu tvořilo velké akvárium s exotickými a velmi vzácnými rybkami.
Na bílých podstavcích tu stály sochy vytesané z ledu. Ze stropu visel obrovský lustr pokrytý ledovými přívěsky. Dlouhosrstá sněhobílá kočka s obojkem z blyštících se diamantů pozorovala přicházející hosty ze svého místa na recepčním pultu. Sešla se tu všechna světová média. Hala už praskala ve švech.
Bond sotva popadal dech. „Vy se ale za žádnými sny honit nemusíte, vy jste si je tu všechny zhmotnil…“
Graves vypadal opravdu potěšeně. „Pane Bonde, o podobných věcech se nežertuje. Věřte tomu, že je to svým způsobem i pravda. Už jste slyšel, že skoro vůbec nespím?“
„Jistě, to už jsem zaslechl. Mimochodem, jak to zvládáte?“
„Chce to jen pár let tréninku. Spánek je ztráta času – na podobné radovánky budeme mít dost času po smrti. Máte ale pravdu, já žiji se svými sny. A to jste ještě neviděl Icara!“
Graves zamířil k zatáčející centrální chodbě, která procházela ledem k dómům stojícím přímo na břehu jezera. Bond se ohlédl a spatřil Kila, jak na něj kývá hlavou. Ukazoval k místu, kde stála Miranda Frostová.
„Slečno Frostová,“ lehce se uklonil Bond. Jeho hlas zněl opravdu srdečně.
„Pane Bonde,“ odvětila bez jakéhokoli náznaku vřelosti.
„Ledový palác? Tak to asi vypadá i u vás doma, že?“
„Dost těžko,“ řekla Miranda se zúženýma očima.
„Gustav postavil palác jen pro dnešní ukázku. Bylo mi řečeno, že u skutečného člověka jsou chlad a žár ve velmi pečlivě nastavené rovnováze.“
„Vzhledem k tomu, že ten palác stojí na jezeře, doufám, že pan Graves nemá žádnou úchylku, která by tuto rovnováhu narušila.“ Bond se podíval do chodby, v níž Graves před chvílí zmizel. „Co je tam?“
Miranda ho odváděla na druhou stranu. „Diamantový důl. Gustavovy pokoje. Dovnitř se ale podívat nemůžete. Pan Graves si velice cení svého soukromí, dokonce víc než diamantů. Bezpečnostní opatření jsou velmi přísná.“
Bonda stále zarážel její absolutní chlad. Zastavila se před jedněmi dveřmi.
„Tohle je váš pokoj,“ řekla slečna Frostová. Kil odsunul stranou velký kus ledu a umožnil Jamesovi vstup do pokoje. Byl vystlán kožešinami. Bral dech.
Bond se mile podíval na Mirandu. „Nechtěla byste mi předvést i některé další věci?“ řekl.
Slečna Frostová ho obdařila mrazivým pohledem hodným jejího jména. Společně s Kilem odešli.
Následující půlhodinu strávil Bond přípravami na večerní slavnost. Osprchoval se. Nechápal, jak je možné, že koupelna pod horkou vodou neroztála. Zapnul plazmovou televizi a sledoval program. Souběžně se oblékal. V televizi běžel – pochopitelně – program o Gravesovi.
Jejich hostitel stál uprostřed obrovského skleníku. Kolem něho rostly mnohé známé druhy vzácných tropických rostlin. Širokolisté palmy stínily kapradinám, broméliím i prapodivným sukulentům. Přímo za Gravesem zurčel vodopád.
„Jmenuji se Gustav Graves a rád bych vás přivítal na Islandu – a v mých biodómech,“ vykládal do kamery. „Tady těžíme diamanty a také je zde řežeme nejnovějšími lasery. Kdesi hluboko pod námi se mé vrtáky prořezávají horninou a mé technologie vyzvedávají drahokamy z temnot. Lasery je pak brousí, řežou a značkují mou značkou GG. A tady nahoře se mi povedlo využít odpadu a přetvořit ho na vynikající hnojivo. Vznikl tu nový život, který opětovně přispěje k obnově zdrojů diamantů a uhlí.“
Bond vklouzl do smokingu a upravil si vázanku. Televizi vypnul a opustil ledový pokoj.

Ledový palác ožil smokingy a večerními róbami. Dokonalý osvětlovací systém vrhal na ledové stěny mnohabarevné stíny. Všude tu vládlo napjaté očekávání a všeobecné veselí.
Bond došel k baru. „Vodka martini. Spoustu kostek ledu, prosím. Tedy pokud vám nebudou chybět.“ Barman přijal vtípek s potěšením a na Bonda tajnůstkářsky mrkl. Dal se do práce. James mezitím hodnotil osazenstvo večírku. Hledal svou blízkou známou. Jinx našel na druhé straně baru. Měla na sobě krátké večerní šaty. Jako by vypadla z oka nějaké hollywoodské hvězdě.
Bond si vzal sklenku a zamířil rovnou k ní. „Mojito?“ zeptal se a ukázal na barmana.
Dívka na něj hleděla docela podezřívavě. „Jamesi? Zase hledáte čarokrásné výhledy?“
„Ten na vás je vždycky mimořádný. Tentokrát mne ale opravdu zajímají jen ohrožené druhy.“
„Patřím k nim snad také já?“
„To záleží na tom, co vás momentálně přitahuje.“
Jinx ihned pochopila, kam Bond míří. Pokrčila rameny. „Já vím, minule jsme se rozešli v poněkud explozivní situaci. Předpokládala jsem, že se o sebe umíte postarat.“
„Ani se nedivím, že vaše vztahy nikdy netrvají příliš dlouho.“
„Já jsem jen obyčejná holka, co nesnáší chomout na krku.“ James by ji nejraději odvedl na nějaké klidnější místo a zjistil, co všechno vlastně ta Jezinka ví. I ona nejspíš myslela na totéž. Oba ale věděli, že nemohou vystavit toho druhého zbytečnému riziku. Jejich krytí by mohlo být prozrazeno.
Pak se v blízkosti objevila Miranda Frostová. Byla oblečena v blyštivých šatech s malým dekoltem.

„Dobrý večer, pane Bonde,“ řekla svým nezaměnitelně chladným tónem. „A slečno…?“
Jinx promluvila dřív, než ji Bond mohl představit. „Swiftová,“ řekla. „Magazín Space and Technology. Jsem tu místo doktora Wisemana. Nějak se nám zapomněl při studiu nového kvasaru v Orion Nebula.“
Potřásly si rukama. Bond si ale dobře všiml, že Miranda krycí legendě slečny Jezinky příliš nevěří.
Miranda se obrátila k Jamesovi, ale dál mluvila ke své konkurentce. „Řekla bych, že se vám pan Bond pokoušel vysvětlit svůj osobní přínos teorii velkého třesku!“
„Slečno Frostová?“ oslovil ji její asistent. „Ukázka začíná za pět minut.“
„Pane Wernere, už letím,“ odvětila. Otočila se k oběma zvaným nezvancům. „Nadchází Gustavův okamžik. Můžeme?“
Když Miranda odkvačila, Bond se naklonil k domnělé slečně Swiftové a zašeptal: „Takže ty už nejsi Jezinka?“
„Ale kdepak, pro tebe budu Jezinka pořád,“ pošeptala mu něžně do ucha.
Bond sledoval, kam Miranda zmizela. Udělal několik kroků. Pak se vrátil zpět, aby stál v případě potřeby Jinx po boku – už tam ale nebyla. Bond nervózně přejížděl očima shromážděný dav, ale dívka se někam vypařila.
A XIII.
Budiž světlo… a trochu lásky
Dav vyšel ven a shromáždil se na ploše před ledovým palácem. Slunce už zapadlo. Měsíc v úplňku zaléval krajinu dostatečným svitem, aby lidé dobře viděli kolem sebe. Všude tu stály rozměrné videoobrazovky a ukazovaly vše, co se právě dělo kolem paláce. Záběry ze slavnosti přenášely snad všechny televizní společnosti ke svým divákům na celém světě.
Graves zamířil k pódiu, které hlídalo několik mužů jeho ochranky. Bond si dobře všiml, že vlastně ani tak moc nehlídají hlavní celebritu večera jako spíše velký otevřený kufr ležící na podstavci vedle pódia.
„Dámy a pánové,“ oznamovala Miranda Frostová, „právě přichází muž, kterého vám snad ani nemusím představovat – pan Gustav Graves!“
Zatímco duněl hlasitý potlesk, Gustav vystupoval na pódium. Miranda ustoupila. Graves všem zamával a zabručel: „Děkuji vám.“ Uklonil se. Pak se sklonil nad otevřeným kufrem a něco v něm nastavoval. Bond toho příliš neviděl, ale uvnitř se nacházel jakýsi oblý kovový předmět zabírající celé dno.
Celý systém se probouzel k životu. Na videomonitorech naskočil satelitní obraz Země. Z davu se ozvalo obdivné povzdechnutí. Na obrazovkách začaly problikávat jakési kódy. Graves si vzal mikrofon.
„Jak jistě víte, vždy jsem se snažil této planetě vrátit to, co mi ona sama dala – malé nebeské kaménky, kterým se říká diamanty. V tomto okamžiku už diamanty nejsou jen drahokamy nedozírné hodnoty. Staly se předmětem snů a prostředkem, jímž se mé sny právě uskutečňují.“
Graves se znovu sklonil nad přístroj uvnitř kufru a položil ruku na stříbrný trackball. Všichni přítomní tísnící se v davu na něm viseli užaslýma očima, zato Bond si pečlivě prohlížel všechny ty lidičky a celou oblast. Za palácem se nacházely další dómy, majestátně se blyštící v měsíčním svitu. Jaká tajemství jsou v nich ukryta? Očima stále těkal po skupině lidí. Pak spatřil Jinx. Ani ji Graves příliš nezajímal; všiml si, že se dívá k trojici Asiatů ve špatně padnoucích oblecích. Hastroši hleděli na Gravese jako na božské zjevení. Že by investoři?

Graves se znovu nadechl. „Představte si možnost přinášet světlo a teplo i do těch nejtemnějších a nejchladnějších částí světa, možnost pěstovat plodiny po celý rok a prakticky tak vyřešit hladomor všude na naší planetě! Představte si druhé slunce, zářící na obloze jako diamant!“ Graves se pro zvýšení účinku svého sdělení odmlčel. „Budiž světlo!“ pronesl poté vznešeným hlasem a připomínal samozvaného boha.
Vysoko nad zemským povrchem rozvinul Icarus svá stříbrná křídla a stal se obrovským zrcadlem. Sluneční paprsky se opřely do jeho plochy a odrazily se na svou cestu do sněhobílých plání jihovýchodního cípu Islandu.
Svit měsíčního úplňku na druhé straně paláce se začal rozpouštět. Na protější straně oblohy se rozzářil nový zdroj světla. Před zraky ohromených a zcela zaskočených diváků se na noční obloze zrodilo nové slunce.
„Dávám světu… nové slunce, dávám vám Icara!“ Gravesův hlas zněl velmi majestátně.
Ze zářící koule se dolů k Zemi rozlévalo silné světlo. Dav byl příliš zaskočen, než aby mohl nějak reagovat. Vzápětí propukl frenetický potlesk, který přešel v ohlušující výkřiky slávy a obdivu. Televizní štáby, lidé z paláce, významné osobnosti…
A nad tím vším se nesl burácející hlas nového vizionáře.
„Konečně nastal čas, kdy i ti poslední zapomenutí lidé budou mít možnost vzít osud do svých rukou!“

Bond už věděl, proč si Graves pro své vzrušující divadlo vybral právě tuto oblast. Ve světle a žáru půlnočního slunce se jeho ledový palác začal „potit“. Vnější plášť pomalu roztával. Obláčky páry pozvolna stoupaly nad ledové pláně.
Graves si ostentativně nasadil sluneční brýle, aby čelil oslnění. Najednou si připadal jako mesiáš, který svému stádu oddaných a poslušných oveček přináší spásu. Zázrak vehnal mnoha přihlížejícím slzy do očí.
Gustav přepnul vypínač a na monitorech se objevila CGI animace Icara, rozbalujícího své zrcadlo na oběžné dráze.
„Icarus je neobvyklým satelitem,“ vysvětloval Graves. „Je to vlastně zrcadlo, které přemýšlí. Čtyři sta metrů povrchu inhaluje sluneční světlo a pak ho polehoučku vyzařuje na ztemnělá místa.“
Bond hleděl na Gravesovu tvář, která ve světle umělého slunce najednou vypadala jako tvář šíleného stvořitele. Gustav se kjamesovi otočil a podíval se mu zpříma do očí.
„A toto je pro vás,“ řekl.
Světlo náhle opadlo a nad krajinou se opět rozlil svit úplňku. Překvapení a zaskočení diváci znovu bezděčně vydechli. Pak přišel další nezadržitelný potlesk.
Graves jako skvěle připravený bavič stál opět u mikrofonu. „Dnešní noc ale osvítí především naše vnitřní zář.“

Všude v okolí se rozezněla taneční hudba. Personál paláce otvíral dveře a zval všechny na velkolepou party. Bond se pokoušel sledovat Gravese a jeho suitu. Muži, kterým Gustav říkal Vlád a Kil, přišli na pódium a zavřeli velký kufr. Pak ho odnášeli pryč.
„Skvělá řeč, šéfe,“ pochleboval Kil.
„Vlade, jsi génius,“ pronesl Graves.
Bond se držel ve skrytu a sledoval Vlada s Kilem, jak nastupují do vozu značky Range Rover. Jeli pryč, kamsi daleko od bavícího se davu, směrem ke vzdáleným dómům za bezpečnostním plotem. Bond nemohl jednat jinak. Okamžitě zamířil ke svému autu. Nadešel čas si dokázat, zda se dá poslední příspěvek pana Q svobodnému světu opravdu vyvážit diamanty.
Strážný patrolující na parkovišti měl najednou divný pocit. Tušil, že se něco změnilo, ale ruku do ohně by za to rozhodně nedal. Dál pokračoval v obchůzce a onen dojem, že tu nějaký automobil chybí, připisoval únavě. Směna za chvilku skončí, konečně půjde domů, dá si sklenku vodky a pořádně se vyspí.
Jak by ho mohlo napadnout, že takový vůz, jako je Aston Martin, může zmizet?
Range Rover zastavil před bezpečnostní bránou. Kil zmáčkl knoflík na palubní desce. Brána se otevřela a džíp vjel dovnitř. Nikdo nepostřehl slabé hučení a měkké lupání sněhu v těsném závěsu za roverem. Pak se brána za oběma vozy opět zavřela. Rover zpomalil a zastavil se. Vlad s Kilem vystoupili a vyndali kufr z auta. Nesli Icara směrem k tunelu k velkému dómu.
Bond vystoupil do řídkého vzduchu. Zamkl dveře neviditelného vozu Aston Martin a tiše se plížil za oběma muži do spojovacího tunelu. Ledové stěny byly průhledné, a tak mohl James oba Gravesovy nohsledy při jejich cestě k geotermální elektrárně v poklidu sledovat. Zastavili se na křižovatce dvou cest. Bond viděl jen rozmazané siluety, ale dokázal rozpoznat, že jeden z nich přitiskl dlaň na čtecí zařízení. Zámek tedy fungoval na biometrických principech a pamatoval si otisky jednotlivých osob, kterým bylo dovoleno do této zóny vstoupit.
Když dvojice vešla do vlastního dómu, Bond ji ztratil z dohledu. Rozhodl se pro obhlídku elektrárny. Prosmýkl se kolem stavby mezi velkými trubkami, které vedly z elektrárny ven. Pískot a syčení unikající páry přeslechnout nemohl. Zadíval se tím směrem. Měl před sebou ventilační šachtu s jednoznačným nápisem ŠKRTICÍ KLAPKA VYSOKÉHO TLAKU – POZOR! NEUZAVÍRAT BEZ UZAVŘENÍ VNITŘNÍHO VENTILU!
Hned vedle bylo menší ventilační potrubí se sklopnou klapkou na konci. James se sklonil a odkryl ji. Spatřil část interiéru a pak i vodopád, který už viděl v televizi ve svém apartmá. Pod ním se nacházelo jezírko s hustou tropickou vegetací. Na hladině se kolébalo několik spadlých listů. Bond nepochybně nakukoval do „skleníku“, pod kterým byl skryt diamantový důl.
Pak se podíval pod nohy. Najednou si uvědomil, že je skrz led opravdu vidět. Tmavé malé objekty plynuly přímo pod ním. Ony listy z hladiny! Jezírko ve skleníku odtékalo přímo pod ledem do jezera. James si uložil tuto informaci hluboko do paměti a znovu se rozhlédl.
Najednou měl úplně jiné starosti. Na vzdálenější straně průhledného dómu se pohybovala postava. Nebylo těžké rozpoznat, že je to Kil.
„Ani hnout!“ ozval se ostrý hlas přímo za ním.
Bond zvedl ruce, prudce se obrátil a srazil strážného obličejem na elektrárnu. Pak už slyšel rychle se přibližující se kroky. Směřovaly k němu z místa, kde zaparkoval svůj vanquish. Neměl žádnou únikovou cestu. Pokud…
Budeme si hrát, řekl si Bond.
Rychle zavřel škrticí klapku a uskočil stranou. Syčení páry se prudce zvyšovalo. Velmi rychle stoupal tlak.
Trubka vzápětí explodovala. Uvnitř bezpečnostního plotu zela velká díra. Všude se rozezvučely sirény. Unikající pára pokryla celou oblast hustou mlhou.
James se urychleně vzdálil z místa chaosu a prolezl dírou v plotě. Pátral očima po dalších strážných, ale opar byl tak hustý, že neviděl dál než na metr. Nedaleko se rozštěkali hlídací psi. Vzhledem k vytříbenému smyslu pro orientaci Bond snadno našel cestu k přední stěně dómu a podél tunelu postupoval vpřed. Najednou stál tváří v tvář otevřené náruči… slečny Mirandy Frostové. Pistoli držela oběma rukama a mířila přímo na něj.
„Svlékněte se!“ řekla ostrým hlasem.

Kil a několik strážných mezitím jen s velkým úsilím drželi hlídací psy, lačnící po kořisti. Dva identičtí černí dobrmani nasáli stopu a hodlali uplatnit své trhací instinkty. Kil svítil baterkou na sníh. Pak spatřil stopy vedoucí k horkému gejzíru.
„Tudy,“ rozhodl. Vběhli i se psy do husté mlhy a vynořili se až u gejzíru, nad nímž se rozvíral velký deštník páry. Bond s Mirandou si užívali ve vodě, nazí, přitisknutí k sobě. Mezi jednotlivými polibky si tiše šeptali něco do ucha.
„M mě varovala, že k tomu určitě dojde,“ šeptala Miranda skoro bez dechu.
„Nejsi zas tak dobrá, když něco předstíráš,“ odvětil obnažený James.
„To jsem byla tak nápadná?“
„Až příliš jsi dávala najevo, že o mě nestojíš.“
„Bože, ty jsi ještě větší sukničkář, než jak to stojí ve spisech! Měla jsem tě nechat v jejích spárech. Teď jsem úplně odhalená!“
Miranda zachytila Kilův pohled zírající z mlhy. Znovu Jamese políbila.
„Ty nemůžeš nikoho ošálit,“ řekl Bond. „Tak jim raději ukaž pozadí.“ Miranda se k nim okamžitě otočila zády. Vášnivě vzdychala a líbala Bonda víc než vřele. Kil to vzdal, otřesen a zhnusen. Pak stáhl i ostatní stráže. Sirény záhy oněměly.
„007, vím o tobě všechno,“ broukala Miranda mezi jednotlivými polibky. „Sex po večeři a druhý den ráno pak voláš havrany. Jenže se mnou s tímhle nepořídíš.“
„Tak to bude ještě lepší,“ odvětil se stejným nadšením.
Mezi polibky a šeptáním láskyplných slov spolu hovořili docela věcně.
„Obdivuji tvou sebekázeň. Trvalo skoro celé dvě hodiny, než jsi tady zase něco vyhodil do vzduchu. To ses asi musel hodně přemáhat, ne? Co jsi dělal v tom dole?“
„Jen jsem jim upustil trochu páry,“ pokrčil Bond rameny. „Měla jsi ale pravdu, mají tam dost přísné bezpečnostní předpisy.“
„Měl jsi mě poslouchat a nemusel jsi tolik riskovat…“ Kousla ho do ušního lalůčku. Její nohy uzamkly Bondův pas pod hladinou.
„Jsi šikovná holka,“ připustil James.
„Hmm, ty taky nejsi k zahození,“ zabroukala. „Ještě pořád na nás zírá?“
„Ne, už jsme mu zamotali hlavu. Zmizel před hodnou chvílí.“
„A to ani neviděl, kde všude jsi měl ruce.“
„To víš, rozhodně se nesmí zapomínat ani na ty nejmenší detaily.“
Bond si ale všiml, že teď už na ně hledí někdo docela jiný – sám Gustav Graves. Došel až na samotný kraj vřídla.
„Pane Bonde, zdá se, že kolem sebe šíříte neustálé vzrušení.“
Miranda zděšeně vyjekla a celá se ponořila pod hladinu.
„Mirando, nikdy bych nepředpokládal, že public relations mohou mít i takový rozměr,“ poznamenal Graves. „Jen aby ses kvůli nesobeckému plnění hostitelských povinností zítra necítila příliš unavená.“
Miranda se zmohla jen ha mírně kyselý úsměv. Gustav se obrátil a odešel.

Graves mířil do skleníku, obešel jezírko a pod vodopádem vstoupil rovnou do Vladovy dílny. Vynálezce už tam čekal a prováděl poslední nastavení na ovládání Icara. Když vešel Gustav, Vlád se široce usmál.
„Šéfe, jste šťastný?“ zeptal se.
„Vlade, už jsem ti dnes večer jednou řekl, že jsi génius,“ odvětil Graves. „Rád bych se teď ale podíval na… onu modifikaci.“
Vlád stiskl řadu knoflíků a z kufru vyskočilo oválné kovové zařízení. Byla to vlastně dlouhá kovová rukavice, jakési brnění na paži zakončené trackballem. Doplňovalo ji zvláštní hledí. Celý mechanismus lehce hučel.
Graves se chtěl přístroje dotknout, ale Vlad ho zarazil. „Je tam zabudován destrukční systém, jak jste si přál…“
„Padesát tisíc voltů?“
„Sto tisíc!“ řekl pyšně Vlád. Stiskl knoflík a hučení ustalo. Graves s velkým zadostiučiněním zvedl kovovou rukavici. Držel ji před sebou s velkou pokorou, jako by šlo o umělecké dílo nedozírné hodnoty.
„Nabitá, a vysoce smrtící,“ řekl Graves uchváceným tónem.

Bond otevřel dveře do svého pokoje. Naposledy se rozhlédl po chodbě. Kil stál na jejím konci. Bond se na něj zářivě usmál, Gravesův poskok jeho úsměv opětoval. James vešel do místnosti osvětlené hořícími svíčkami a zavřel dveře. Miranda už na něj čekala. Nervózně se vrtěla na posteli vystlané kožešinami.
„Dnes v noci bys měla zůstat tady,“ vybídl ji Bond. „Pokračujme v té milenecké šarádě.“
„Ale jenom pro jednu noc,“ přikývla Miranda. Začala se svlékat. „Pokud však budeš pokračovat ve svém stylu, zabiješ nás oba.“
„Pokud jsi v útoku, kulka tě může minout. Když se stáhneš do obrany, nemáš žádnou šanci.“ Bond si sundal sako, kravatu, pak i košili. Miranda vklouzla pod kožešinu a obdivovala Jamesovo tělo. Dobře si všimla jizev i dalších stop na jeho hrudi.
„Jamesi, povíš mi…“ na okamžik se odmlčela, „… co se opravdu stalo v Severní Koreji?“
„Zradili mne, to je vše.“
Bond strčil walthera pod polštář. Pak i on vklouzl pod kožešinu. „Prevence před pracovním úrazem,“ prohodil směrem k polštáři.
„Jsi úplně jiný, než jsem čekala,“ rozplývala se rozmrzlá slečna Frostová a prohlížela si Jamesův obličej. Chladné modré oči, krutá ústa, vybledlá jizva na pravé tváři – to vše dělalo z Jamese Bonda skutečného krasavce.
„Jaký tedy jsem?“
„Takový… nějak víc živý.“
„Ty ale taky.“ Políbil ji tvrdě na ústa. Miranda se mírně stáhla. Podívala se mu znova do očí, přitulila se k němu a polibek opětovala.
„Je to nějak divné,“ přemítala. „Ty jsi 00…“
„To je jen numerologie.“
Přitiskl ji k sobě. Pak se začali milovat.
XIV.
Ve skleníku
Nadešla hluboká noc.
Muž se sněžnými brýlemi a kuklou prošel chodbou ze skleníku, minul Vladovu dílnu a vyběhl po schodech do prvního patra, až k zavřeným skleněným dveřím vedoucím do pracovny Gustava Gravese. Pomalu je otevřel a vešel do neobvyklé místnosti, která byla skoro celá vybudovaná ze skla – podlaha, strop, stůl i části zdí.
Graves odpočíval v houpacím křesle. Na své tváři měl nasazenou masku – byl to týž induktor snů jako v kubánském Salonu krásy. Zařízení blikalo. Na jeho povrchu tancovaly různobarevné žárovičky podle toho, jak rychle se pohybovaly Gravesovy oči. Měl pootevřené rty.
Cizinec si sundal kuklu i brýle. Vše odložil na stůl. Došel ke Gustavovi a jemně se dotkl jeho paže. Graves se probudil, odsunul obrazovku stranou, okamžitě poznal návštěvníka a vstal. Oba muži se navzájem pozdravili a bez okolků přešli do korejštiny.
„Vypadáte strašně, pane,“ řekl ne právě zdvořile Čao.
„Ty taky nevypadáš zrovna nejlíp,“ odsekl Graves. Čao s podivně bílou pletí připomínal strašidelnou příšeru z nějaké pohádky.
Graves už zase přešel do angličtiny. „Tu komedii musím dohrát do konce.“
Čao ukázal na zakřivenou obrazovku. „Pořád máte vedlejší efekty?“ zeptal se anglicky.
„S nespavostí se už nejspíš nedá nic dělat,“ posteskl si Graves. „Stačí ale hodina denně s induktorem a zůstávám při smyslech. A co se přihodilo tobě?“
Čao přimhouřil oči. „Bond.“
„Pořád čmuchá, co?“ rozesmál se Graves. Přejel si rukou přes tvář. „Neví ale vůbec nic. Stáli jsme vedle sebe a on nemá ani to nejmenší tušení, kdo ve skutečnosti jsem.“ Pak se zarazil, jako by se bál položit další otázku. „Sešel ses po té výměně s mým otcem?“
Čao se na svého šéfa podezřívavě zadíval. „Ano. Generál Moon stále truchlí nad vaší smrtí.“
Čaa najednou ovládly emoce. Hluboce se uklonil. „Pane, jste velmi silný člověk. Já bych se nedokázal skrýt do skořápky těch, které nejvíc nenávidíme.“
Graves, či přesněji řečeno plukovník Moon, položil ruku na Čaovo rameno. Po chvilce se postavil před zrcadlo. Několik okamžiků sledoval svůj obraz, vzápětí se ale odvrátil se znechuceným výrazem. Pak praštil pěstí do zrcadla, a bušil do něj dál a dál. Sklo se roztříštilo na tisíce střepin. Byl to vlastně pokus zničit svou mrzkou tvář. Čao ho jen tiše pozoroval. Jeho vůdce se musel zbavit napětí, které se v něm tak dlouho hromadilo.
Nakonec se Graves uklidnil. Pokojně se díval na střepiny na zemi. Vytvářely prapodivně lomený obraz jeho současné tváře.
Vtom se na elektronickém panelu nad stolem rozezněl bzučák. Modré světlo začalo blikat: VETŘELEC V OBJEKTU! Graves s Čaem si vyměnili překvapené pohledy. Gustav se přesunul k rukavici ležící na stole. Zmáčkl knoflík. Záření ejektoru začalo nabývat na síle.

Jinx nebyla jen vynikající plavkyní, ale prošla i speciálním výcvikem v kamuflážních technikách. Dokázala šplhat jako kočka a udržovat rovnováhu jako provazochodkyně. Pravdou bylo, že už jako dítě chtěla utéct z domova a stát se cirkusovou umělkyní. Donutila dokonce svého otce, aby pro ni na dvorku za domem vytvořil velmi dokonalý trenažér pro chození po provaze a cvičení na visuté hrazdě. Ve škole se pak stala hvězdou místního gymnastického týmu.
Jinx tedy měla ty nejlepší předpoklady pro tiché a nenápadné šplhání po vnějším plášti dómu. V černém kočičím overalu se dostala na střechu, snadno rozřízla jednu šestiúhelníkovou plástev, vrazila do rámu ocelovou tyč a pak protáhla dovnitř své štíhlé tělo. Pomocí drátu připojeného k opasku zvolna slanila na podlahu skleníku. Odpojila drát, vytáhla nůž. Byla konečně připravena získat svou kořist.
Zpočátku se nedokázala sžít s obrovským prostorem celého skleníku. Kde začít? Rozhlížela se všude kolem. Pak si všimla chodby za vodopádem. Někde tam musí být kanceláře. Ladnými skoky oběhla jezírko a dostala se do průchodu. Přitahovalo ji světlo na konci chodby. Dveře byly mírně pootevřené. Přišla blíž a spatřila kancelář pana Gustava Gravese.
Zaslechla i hučení přicházející z místnosti. Zvolna odsunula dveře a vplížila se dovnitř. Muž, který ležel v houpacím křesle, měl na obličeji jeden z kubánských induktorů snů. Musel to být Graves!
Jinx vytáhla browning z pouzdra na boku a namířila na mužovu hruď. Vypálila tři rychlé rány. Kulky se ale s tupým lupnutím zabořily do stěny z neprůstřelného skla. Ta popraskala.
Ksakru! Jak jsem jen mohla tu stenu přehlédnout! Dříve než stačila udělat další krok, Čao strhl z tváře induktor a na odpudivém obličeji vyloudil ještě odpudivější úsměv. V modrém světle vynikala jeho ještěří očka víc než jindy. Ohromená Jinx o krok ustoupila. Právě v tu chvíli byla zasažena výbojem o síle tisíc voltů. Graves vystoupil z úkrytu. Popadl vetřelkyni svou podivnou rukavicí. Jinx se v křečích zhroutila na podlahu. Už se nehýbala.

Rozbřesk ještě nenastal.
Bond se tiše oblékl do černé kombinézy a pres ni navlékl vycházkový oblek. Došel k posteli, kde spokojeně spala Miranda. Nadzvedl polštář, aby si mohl vzít svou zbraň, ale Mirandina dlaň byla rychlejší. Nechtěla mu walthera dát.
,Jamesi?“ zašeptala. „Buď opatrný.“
Bond převzal pistoli. „Běž do svého pokoje. Zamkni se. Přijdu si pro tebe.“
Naposledy se nad ní naklonil a políbil ji na čelo. Poté místnost opustil.
Chodba byla prázdná a tichá. Rychle přešel do haly. U recepce stála stráž, další pak u hlavních dveří. Bond hledal východisko. Z podlahy chodby se začaly olamovat kusy ledu. 007 se sklonil a ze země sebral kousek ledu o velikosti golfového míčku. Rozkročil se a hodil jím přes halu. Zasáhl chodbu vedoucí k hlavnímu tunelu. Oba strážní vyskočili. Jeden z nich kývl na recepčního a pak vyběhl, aby zkontroloval, co se stalo.
James mezitím vklouzl do haly. Rychle se přesouval podél zdi, aby ho recepční neviděl. Proběhl předními dveřmi.
Nádherné jitro dokresloval mrazivý dech ledovce. První paprsky slunce vytvářely nad zamrzlým jezerem zlatavou záři. Vítr odvál všechen sníh. Bond ale neměl na čarokrásnou krajinu a lelkování nad opojnou atmosférou čas. Došel na parkoviště. Dlouho hleděl směrem k bezpečnostnímu plotu kolem velkého dómu.
U otvoru, který včera prorazil, stála hlídka. James vytáhl z kapsy dálkové ovládání a stiskl několik knoflíků. Po chvilce již vnímal mírné hučení motoru vozu. Mačkal další tlačítka. Aston Martin se během okamžiku rozložil z jednotlivých prvků opět do neviditelného spektra. Vůz tiše přejížděl po ledě dírou v plotě, aniž by ho někdo viděl. Bond otvíral kufr vozu. Právě v té chvíli ho vyrušilo zvláštní mihotavé modré světlo, které vycházelo z vnitřku dómu, z míst, kde se nacházel skleník.

Jinx otevřela oči, ale viděla všechno rozmazaně. Postava nad ní připomínala zjevení z nejhorších nočních můr. Bílá tvář, modré hadí oči. Okamžitě ho poznala. Byl to hledaný terorista Čao.
Pokusila se vymanit, ale byla velmi pevně přivázaná k lavičce. Všude kolem ní tu stály jakési robotické přístroje s laserovými výbojkami. Nacházela se v nejmodernější dílně brusiče diamantů. Čao zmáčkl knoflík na kontrolním panelu. Přístroje se rozblikaly.
„Proč jsi mne chtěla zabít?“ zeptal se.
Na ruce měl podivnou kovovou rukavici – byl to onen předmět, který ležel uvnitř kufru v průběhu Gravesovy prezentace. Právě tato věc vydávala zvláštní hučení.
„Protože jsem chtěla vykonat dobrodiní pro celé lidstvo,“ odvětila tiše.
V Čaových očích se zažehly blesky. Naklonil se dopředu a jen zlehka se jí rukavicí dotkl. Prudce sebou trhla. Elektrický výboj pronikající tělem působil úděsnou bolest. Znovu omdlela, ale tentokrát jen na okamžik. Vědomí se pomalu vracelo.
Jinx si ztěžka odkašlala. „Skvělé zařízení na značkování dobytka. Vskutku obrovský přínos pro celé lidstvo.“
„Kdo tě poslal?“ vrčel Čao.
„Tvoje matka. Hrozně se v tobě zklamala.“
Znovu se jí dotkl rukavicí. Její tělo se napjalo. Vzápětí vyjekla bolestí.
„Něco ti teď prozradím! Ten důl neexistuje, zato lasery jsou skutečné!“
„Proč je tedy nepoužijeme?“ ozvalo se za ní. Jinx otočila hlavu. Kil stál jen kousek od stolu. I jeho zornice připomínaly spíše zrůdu z nějakých mýtů než normálně uvažujícího člověka.
„Vyzkoušíme to až za chvilku,“ poznamenal Čao s vědomím své převahy. Pak se znovu sklonil nad krásnou dívkou a dotkl se jí smrtící rukavicí.
Tentokrát už Jinx dlouze zaječela.

Bond se krčil za vanquishem, aby ho v šedém úsvitu nebylo vidět. Namířil nové náramkové hodinky na ledový krunýř a začal do něj vestavěným laserem vyřezávat velkou díru. Šlo to docela rychle. Vypálil škvíru, vytvořil odpovídající průlez. Pak se zhluboka nadechl. Ponořil se po krk do ledové vody a přes hlavu si přetáhl ochrannou kuklu. Zmizel pod ledem.
Plaval ráznými tempy v předpokládaném směru. Nacházel se v chladném modrém světě, který se naprosto lišil od všech vodních hlubin, které kdy poznal. Přímo nad ním se rozevíral stejně bizarní svět – podloží ledového paláce. Zvláštní bylo, že odsud zespodu si mohl udělat docela jasnou představu o působivém modrotiskovém půdorysu nádherné stavby pana Gravese.
Plně se soustředil na své srdce. Tuto techniku ovládání těla se naučil už dávno v minulosti. Byla to jediná cesta, jak přežít zničující chlad. Plaval dál a dál. Kdesi před ním se objevil světelný zdroj.
Když začal ztrácet dech, vynořil se v jezírku uprostřed skleníku.

Jinx už nereagovala na žádnou bolest, její smysly otupěly. Čao ji zasáhl čtyřmi výboji, čtyřikrát se propadla do dočasného bezvědomí. Pak si zločinec uvědomil, že z ní stejně nic nedostane.
„Ta holka nepromluví!“ řekl zhnuseně a podal zbraň Kilovi. „Tak se postarej o to, aby to tak zůstalo už napořád!“
Kil natáčel jeden z laserů, které byly určeny k řezání diamantů, do správné pozice. „Mohu použít laser?“ zeptal se dychtivě.
Čao jen poznamenal: „Nenech tady ale nepořádek.“ Pak se otočil a odešel.
Kil hleděl na svoji oběť jako na umělecké dílo a pomocí dálkového ovládání pečlivě nastavoval hlaveň laseru. Z ramene světelného zdroje vystřelil červený paprsek a zařízl se do lavičky mezi dívčinýma nohama. Lavice se začala pomalu sunout ke zdroji světla. Kil se jen šklebil. Nakonec ale hrůzou omámené Jinx nasadil roubík.

Bond se prodíral listovím velkého skleníku. S waltherem v ruce. Strážný procházel jen kousek od něj. Bond se skryl za velký keř a čekal. Když byl vzduch čistý, obezřetně se přemístil blíž k vodopádu. Objevila se další postava. James se znovu skryl. Když příchozího poznal, nechtěl tomu věřit. Byl to Čao – s jakousi podivnou rukavicí, která patřila Gravesovi.
Neměl bych ho vyřídit už teď?
Měl ideální možnost. Stačil by jediný výstřel. Zvedl tedy zbraň, ale váhal až příliš dlouho. Čao zmizel v listoví.
007 pokračoval v cestě. Pak uviděl slaňovací drát zavěšený u stropu. Nedalo mu mnoho práce, aby si domyslel, komu patří. To už vstupoval do chodby za vodopádem. Pokračoval dál směrem k pootevřeným dveřím. Vzápětí přilákala jeho pozornost paže volně visící z lavice. Tiše přiskočil ke dveřím a nahlédl dovnitř.
Jinx ležela na lavici s roubíkem v ústech. Laserový paprsek klouzal jen kousek od jejích ladných lýtek. V místnosti nikdo jiný nebyl.
Bond vletěl dovnitř a popadl dálkové ovládání. Mezitím zasunul walthera za opasek. Očima přejížděl po tlačítkách a hledal to pravé. Jedno z nich stiskl. Lavice se začala odsunovat od smrtícího paprsku. Jezinka dočasně vyvázla z pekla.
James přiběhl k dívce a uvolnil jí jednu paži. Strhla si roubík. Stihla už jen varovně vykřiknout: „Jamesi!“
Příliš pozdě! Odkudsi se vyřítil Kil a vrhl se na Bonda zezadu. Srazil ho na zem. Walther i dálkové ovládání plachtily vzduchem. Když ovladač dopadl na podlahu, důsledkem sepnutí obvodů se zapojily i další tři lasery v místnosti. Světelné paprsky začaly náhodně protkávat celou místnost pavučinami smrti. Jinx se pokoušela uvolnit druhou paži, ale nepodařilo se jí přetrhnout pouta.
Bond se stačil odvalit dříve, než ho Kil kopl do žaludku. Obr ztratil rovnováhu a převážil se na jednu stranu. Málem se překotil do dráhy jednoho z paprsků. V poslední chvíli však rovnováhu zase nabral. Jamesovi ale ta chvilka stačila, aby vyskočil a zaujal obrannou pozici. Následoval solidní úder do Kilova obličeje. Obhroublého siláka to však nijak nevyvedlo z míry. Odrazil protiúderem další hák a odhodil Bonda rovnou na Jezinčinu lavici.
„Přestaň tady poskakovat a dělej něco!“ křičela na Jamese krásná čarodějnice.
Lavice se posunovala po kolejích přímo k dalšímu zdroji červeného řezajícího světla. Pokud by Bond nezareagoval dostatečně rychle, světelný paprsek by rozčísl Jinxinu lebku.
James prudce těkal očima, ale dálkové ovládání nikde neviděl. Navíc se musel bránit, protože Kil se k němu hnal jako rozzuřený býk. Hrubá útočníkova síla odhodila Bonda na ovládací panel. Kolem Jamesova těla se jiskřilo. 007 ani nezaznamenal narůstající bolest v rameni. Zvedl vysoko nohu a kopl Kila do hrudi tak, že padl dozadu přesně v okamžiku, kdy třetí laser náhle změnil směr žhnoucího paprsku. Červená linie smrti poskakovala sem a tam přímo mezi Kilem a Bondem. V podlaze se vykreslila doutnající a pak hořící přímka.
Bond hmátl po dálkovém ovládání. Nacházelo se asi půldruhého metru od jeho současné pozice, ale v dosahu ho měl i Kil, dívající se stejným směrem. Oba muži si uvědomovali, že budoucí vlastník ovladače vypne zdroje laseru a zaútočí na toho druhého s plnou silou.
Bond se vymrštil k dálkovému ovladači jen o setinu vteřiny dříve, než se k němu dovalil Kil. 007 okamžitě zmáčkl knoflík na zařízení a vypnul kmitající laser.
„Ten ne!!“ zakřičela Jinx, již daleko víc zajímal druhý laser, jehož červená nit krájela lavici jen pár centimetrů od její tváře.
Kil popadl Bonda za krk a silně ho stiskl. James se pokoušel jednou rukou svalovce shodit. Tou druhou ještě pořád zoufale svíral dálkový ovladač. Přece jen dokázal zmáčknout jakýsi knoflík. Paprsek zhasl v těsném sousedství Jinxiny tváře. Robotická paže se ale nezastavila.
Kil prudkým trhnutím a následným úderem odhodil Bonda zády na dveře. Ty se s bouchnutím zavřely. Jinx si dobře uvědomovala, že se James dostal do bezvýchodné situace. Pokoušela se zkroutit tak, aby dosáhla na nůž skrytý pod jejími zády. Podařilo se jí sevřít rukojeť. Pečlivě odhadovala vzdálenost. Pak nožem mrštila rovnou po Kilovi.
Čepel se zabořila do jeho levice. Tvář zkřivená bolestí se pootočila. Kil se jen ušklíbl, nůž vytáhl a zvedl paži, aby tomu otravnému agentovi s licencí zabíjet zasadil poslední ránu. Bond zoufale mačkal knoflíky dálkového ovladače. Tentokrát našel ten správný.
Laserový paprsek se zlehka dotkl Kilovy lebky. Zabijákovy oči se rozšířily a z úst se mu vydral tichý sten. Z jeho hlavy se kouřilo. Pak paprsek pronikl dovnitř a Kil se s masivním žuchnutím zřítil na podlahu. Bond zmáčkl tlačítko a laser vypnul.
„Tys ho zabil!“ řekla nevěřícně Jinx.
„Občas je dobré horké hlavy nechladit,“ vtipkoval Bond. Věnoval jí veselý úsměv a zvažoval Jezinčinu situaci.
„Hra, dívka, co nesnáší chomout na krku…“ Nijak se nesnažil ji rozvázat.
„Zbav mě té ohavnosti!“
Bond si ji ale vychutnával:. „Ze CIA?“
„NSA. Národní bezpečnostní agentura. Jsme na stejné straně.“ Jinx se pokoušela vysmeknout z pout.
„Což ale neznamená, že se honíme za stejným cílem.“
„Ale ano,“ odsekla. „Chceme mír a klid na celém světě. Bezvýhradnou lásku. A také společného přítele, co má na tváři poněkud předražený make-up.“
„Čao!“ Bond se vzpamatoval a začal ji rozvazovat.
„Dostala bych ho už v tom kubánském Salonu krásy. Díky tobě mi ale utekl,“ zuřila. Pak seskočila z lavice a mnula si zápěstí. „A teď je zase tady. Má s sebou tu podivnou psychedelickou masku. Musel ji ukrást na té klinice.“
Bond jen vrtěl hlavou. „Nikam nic netahal. Takovou dálku?! Jedna maska byla celou dobu tady. Patří totiž jeho korejskému… šéfovi.“
Došli ke dveřím, ale zjistili, že jsou zaklapnuté. Bond studoval biometrický skener snímající otisky dlaně vedle dveří.
„Myslím, že náš přítel Kil nám podá pomocnou ruku.“ Došel k nehybnému tělu, chytil ho za paži a táhl žok po podlaze. Ten chlap snad vážil tunu. Bond se ho pokoušel zvednout, zatímco Jinx se opírala nohou o hruď mrtvoly. Byla příliš těžká.
„Uděláme to jinak,“ navrhla Jinx. Podívali se po sobě. Bond jí četl myšlenky. Vrátil se kousek zpátky a pak namířil rameno laseru přesně na Kilovo zápěstí.
„Škoda že už to má za sebou,“ poznamenala.
James zmáčkl knoflík. Laser se zapojil.
Za okamžik už dveře zely dokořán. Bond s Jinx vyklouzli z místnosti. Nakukovali do skleníku.
„Pobřeží je čisté.“
Rychle přeběhli ke dveřím k hlavnímu tunelu. Bond znovu přitiskl upálenou Kilovu dlaň na bezpečnostní čtečku. Dveře se opět otevřely. Pak odhodil krvavý pahýl do listů.
„Musím se sem vrátit,“ sykla Jinx.
„Nejdříve dojdi pro Mirandu,“ rozhodl Bond. „Patří k MI6. Musíš ji varovat, aby odtud zmizela.“
Dívka prošla dveřmi a ohlédla se. Bond ale zůstal stát. „A ty jdeš kam?“
„Dokončit práci.“ Zavřel za ní dveře.
XV.
Znovu na holičkách
Jinx prošla halou, která byla plná lidí chystajících se k odjezdu. Zamířila rovnou do Mirandina pokoje. Našla ho velmi snadno. Zaklepala. Nikdo však nepřišel otevřít.
„Slečno Frostová?“ zavolala tiše.
Vzala za kliku. Dveře se překvapivě otevřely. Opatrně vešla dovnitř a znovu volala Mirandu. Pak vstoupila do ložnice, ale našla jen prázdnou a ustlanou postel.
Kde jen může být?
Najednou zaslechla v obývacím pokoji nějaký lomoz. Okamžitě přiskočila ke dveřím a přitiskla se v obranné pozici ke zdi. Po chvilce do obýváku opatrně nakoukla.
Nikdo tam nebyl. Naprosto ohromená zamířila ke dveřím ven z apartmá. Byly však zamčené.

Gustav Graves vešel do své skleněné kanceláře a rozsvítil. James Bond seděl za stolem. V ruce držel walthera a mířil přímo na něj.
„To jste žil jen proto, abyste jednoho dne zemřel, pane plukovníku?“ prohodil Bond.
Graves zůstal navzdory mířící pistoli ledově klidný. „Konečně vám to došlo. Už jsem si myslel, že se nikdy nedovtípíte.“
Bond mu naznačoval, aby ustoupil ode dveří. Graves nijak neprotestoval.
„Bolelo to?“ zeptal se James. „Myslím ta genová terapie?“
„Ani si to neumíte představit,“ odvětil Graves ponořený do vzpomínek.
„To rád slyším.“
„Dostalo se mi ale pozoruhodné kompenzace. Motal jste se tu všude kolem jako nic nechápající hlupák. Nechal jsem vás žít a den po dni jsem se víc a víc bavil vaší nevědomostí. Přitom správné řešení leželo přímo před vašima očima. Užil jsem si spoustu legrace.“
„Jenže ta legrace vás teď zavedla až na konec slepé uličky.“ Bond vstal.
„Známe se jen krátkou dobu, a přesto jste ve mně zanechal nesmazatelný dojem,“ pokračoval Graves s podivnou pokorou. Pistoli vůbec nebral na vědomí. „Když jsem se díky vašemu přičinění musel rozhodnout, zvolil jsem si model toho odporného individua – Gustava Gravese. To abyste měl odpovídajícího protivníka, 007. A ještě něco, pane Bonde. Gustav je arogantní chvástal a ješita… to ano…, jenže ty vaše vtipné bonmoty, to je také poněkud nepatřičný a neúčinný sebeobranný systém.“
„Já svůj sebeobranný systém držím v ruce,“ poznamenal James a zamával waltherem.
Do místnosti vstoupila Miranda a bez jediného slova vytáhla P99. Namířila na svého současného zaměstnavatele.
Gustav se upřímně rozesmál. „Slečna Frostová také není tím, kým se zdá.“
„Zdání obvykle klame,“ připustil Bond.
„Mimochodem, jestlipak už víte, kdo vás v Severní Koreji zradil?“ zeptal se plukovník.
„Je jen otázkou času, kdy to zjistím.“
„Copak vás nikdy nenapadlo kouknout se do vlastních řad?“
Bond zúžil oči a podíval se na Mirandu. Hlaveň Mirandina walthera změnila směr a teď mířila rovnou na něj.
„Měl jste ji celou tu dobu na očích,“ dodal Graves vyrovnaně.
Bond, který stále mířil na Gravese, zmáčkl spoušť, avšak ozvalo se jen prázdné lupnutí úderníku.
„Ještě že si tu pistoli bereš i do postele,“ poznamenala Miranda.
James se na svou včerejší milenku znovu podíval. „Však jsem ti říkal proč. Předcházím pracovním úrazům,“ řekl jízlivě.
Přede dveřmi už čekal Čao se skupinkou dalších ozbrojenců. Vřítili se do místnosti a Bonda připravili o jeho zbraň.
Graves se opravdově bavil. „Mám talent na využívání lidských slabostí, pane Bonde. Mirandinou slabostí je její síla a naprosto nezřízený a nepotlačitelný pud stále vítězit. Byla mou spojkou už v době olympiády v Sydney. Zařídit smrtelné předávkování jedné sportovkyně mi nedělalo žádný problém. Miranda je mou pravou rukou. Využívá všech svých předností v můj prospěch – mozku, talentu a dokonce i… milování.“
„Což je ta nejzákeřnější zbraň ze všech,“ prohodil Bond k Mirandě.
„Všechny věci na stůl!“ Mrazivý dech slečny Frostové už zase nabral na síle. Bond si uvědomoval, že nemá na výběr. Sundal si náramkové hodinky a podal jí je.
„Stejně přijdou další,“ pokrčil Bond rameny.
„Ach, vy myslíte tu vaši americkou Jezinku?“ Graves zvesela mávl rukou a podíval se na Mirandu. Blonďatá slečna jen krátce přikývla.
„Chudák holka. Představte si to, pane Bonde, že v mém apartmá najednou začalo tát!“ dodala se značnou dávkou jízlivosti.
„Stane se obětí hrozné tragédie. Ledový palác je totiž dost nebezpečné stavení.“ Graves si tu chvíli notně vychutnával.
Bond měl najednou pocit, že mu na bedrech leží zodpovědnost za celý svět. Měl jedinou možnost. Podíval se na Čaa a začal si ho dobírat.
„Víte, že jsem tu vaši jiskřivou osobnost už docela postrádal?“
„Moc vtipné,“ ušklíbl se Čao. „Ale rád se o ni s vámi znovu podělím.“ Došel k Bondovi a zasadil mu prudkou ránu do žaludku. Jamesovi se zatočila hlava a sklouzl na kolena. Čao ho znovu udeřil. Bond se tentokrát svezl na skleněnou podlahu. Teď se díval na všechny možné keře a květiny dole ve skleníku.
„Vyřídit,“ vybídl Graves Mirandu.
Bond si pokradmu stáhl z prstu prsten pana Q. Miranda k němu přiskočila a zvedla zbraň. Mířila mu na spánek.
„Jamesi, minulá noc se mi opravdu líbila.“ Její slova zněla jako rozsudek. „Jenže havrany k snídani budu volat já, ne ty.“
Bond aktivoval prsten a přitiskl ho k podlaze. Sklo se rozvibrovalo, jako by tu najednou vypuklo opravdové zemětřesení. Muži v místnosti se pokoušeli zachytit něčeho pevného, ale Miranda zcela ztratila rovnováhu. Podlaha se začala tříštit. Bond s Mirandou se propadli o jedno patro níže do tropických křovisek.
Slečna Frostová – navzdory šoku z pádu – ihned pochopila, že musí rychle reagovat. Její walther teď ležel půl metru od ní. Zvedla ho a rozhlížela se, kam zmizel Bond. Najednou měla pocit, že ho zahlédla kdesi v křoví. Zamířila a vypálila.
Graves s Čaem a jeho muži už mezitím vběhli na galerii nad skleníkem.
„Musíte ho dostat!“ řval Graves. „Ale pokuste se to vyřídit v poklidu! Hosté odjíždějí!“
Muži si našroubovali na své zbraně tlumiče. Sbíhali ze schodů přímo do tropické džungle uprostřed ledu. Miranda se s radostí přidala ke skupině honců. Bond pelášil nedaleko od nich.
Běží špatným směrem, ušklíbla se. Dostanou ho během několika minut.
Strážní začali utahovat smyčku. Čao je neustále nabádal, aby se pohybovali rychleji. Kruh se uzavíral, Miranda se spokojeně usmívala. James Bond spadl do pasti. Ze středu skleníku nebylo úniku. Leč nastalo velké překvapení. Agent 007 vyletěl nahoru nad listy palem. Visel na slaňovacím drátu, který tam zanechala Jinx. Padesát metrů nad nimi. Čao i jeho ozbrojená kohorta zůstali stát s otevřenými ústy. Netrvalo však dlouho a už pálili ze svých zbraní. Tiché krupobití ale nemohlo 007 zabránit, aby se dírou prořízlou v osmiúhelníkovitém plášti dómu neprotáhl ven na čerstvý vzduch. Pronásledovatelé sledovali jeho rozmazanou siluetu přes průhledné stěny. Palba neustávala.
Kulky pršely kolem Bonda, ale ten ničeho nedbal a dál slaňoval po vnější stěně dómu. Odrazil se a seskočil. Dopadl na led nezraněn. Odpojil se od drátu a okamžitě se hnal k davu hostů vycházejících z paláce.
Z parkoviště už odjížděla spousta hostů. Aston martin stál na svém místě – nic mu nechybělo. Spíš přebývalo. Dva pořízkové u bočních dveří.
James si byl jist, že je s klidem vyřídí. Už se na to chystal, ale vtom se ven z brány paláce vyhrnula skupina strážných. Mířila k parkovišti.
Přes parkoviště cesta k záchraně nevedla, nezbylo nic jiného než se pustit na ledovcové golfové hřiště. Parkovaly tam sněžné skútry Ski Doo.
Kulky bubnovaly do sněhu přímo před ním. Strážní si ho všimli a odhadli i jeho úmysly. Pokoušeli se mu odříznout cestu.
Bond se prudce obrátil a hnal se opačným směrem, stále doprovázen krupobitím kulek. Přímo před ním se zjevil Gravesův sněžný tryskáč. Byl to stroj hodný Bondovy záchrany.
Když James naskakoval do kokpitu, kulky se tiše zarývaly do ledu jen pár kroků od něj. Chvíli si prohlížel palubní desku a pak, doufaje ve svou šťastnou hvězdu, stiskl nějaký knoflík.
Trysky se probudily k životu a vozidlo se vyřítilo vpřed na ledovou dráhu.
Graves sledující Bondův úprk z paláce se obrátil k vedle stojícímu Čaovi. „Uštvat zvěř a pak ji skolit je tím pravým potěšením. Přiveď sem generály.“ Vlad, který stál za Gravesem, vytáhl stopky a spustil je.
Prototyp vyletěl na zamrzlé jezero a povážlivě se kymácel. Bond chvíli zápasil s řízením, ale brzy měl už vůz pod kontrolou. Postupně zvyšoval rychlost až někam ke 350 kilometrům v hodině. V zadním zrcátku nemohl přehlédnout dva sněžné skútry jdoucí po něm. Pohybovaly se značně rychle, ale James si byl jist, že jim Gravesův rychlík snadno ujede. Problémem ovšem bylo, že ti gangsteři na skútrech stříleli z automatických zbraní ostošest.
Vlad vše pozoroval dalekohledem z galerie skleníku, zatímco Graves vítal tři Asiaty, kteří se zúčastnili včerejší ukázky.
„Generále Hane, generále Li a generále Dongu,“ řekl obřadně, „slíbil jsem vám ještě jednu na ukázku!“
Muž jménem Li se ale nijak spokojeně netvářil. „Tady generál Han vám důvěřuje. Já jsem však doposud neviděl nic, co by mne přesvědčilo, že jste opravdu tím, za koho se vydáváte. Pořád mi totiž připadáte… jako… churavý člověk.“
Graves zbledl jako stěna a přestal se ovládat. „Já jsem vám vytvořil vaši novou fasádu,“ řval korejsky. „A vy o mně teď pochybujete?! Jak se jen opovažujete?!“
Generálové byli zaskočeni tak nečekaně prudkým výbuchem hněvu. Graves došel ke kufru a vyndal rukavici. Natáhl si ji, pak nastavil hledí. Vzápětí zapnul velkou obrazovku za sebou.
„Pánové,“ ušklíbl se. „Tady je váš důkaz.“
Obrazovka se rozsvítila. Po chvíli už sledovali satelitní záběr ledovce Vatna. Graves manipuloval s ovládáním. Objektiv kamery zabíral stále větší detaily… další stupeň zvětšení… a pak už na monitoru svítila bílá planina a na ní se rychle pohybující malá černá tečka. Muži si ihned uvědomili, že sledují Gravesův prototyp pomocí satelitu Icarus. Graves tiskl knoflíky na rukavici, a rozvíral zrcadlovou plochu družice a nastavoval úhel odrazu přímo na jezero.
Bond v kokpitu tryskáče se začal potit. Prudce se oteplovalo a všude stoupal světelný jas. Oslňoval ho. Teď už skoro nic neviděl. Najednou se přímo před ním zvedl sloupec vzduchu a začal se spirálovitě valit směrem k němu. Připomínal malé tornádo. Gravesův protopyp se poprvé vážně zakymácel.
Graves a jeho kohorta sledovali veškeré dění na obrazovce. Gustav si dál pohrával s knoflíky a své vozidlo měl stále pod kontrolou.
„Západní špion se pokouší uniknout… nemůže se ale nikde skrýt. Icarus sleduje jeho termální stopu,“ vysvětloval jim princip nové zbraně.
Na obrazovce se rozzářil kruh pronikavého světla zrovna v místě, kterým Bond právě projížděl. Vzduch kolem vozidla se začal prudce vlnit, sníh začal tát a vypařovat se. James uprostřed tohoto prapodivného surealistického díla ztrácel orientaci.
007 jen mhouřil oči před oslňujícím světlem. Na povrchu letícího prototypu se začaly zvedat puchýře odlupujícího se laku.
Pak změnil směr jízdy. Pokoušel se uniknout žhnoucím paprskům, ale ty se ho neustále držely. Zatínal zuby, připraven zvýšit rychlost. Jenže ze smrtícího kruhu světla nebylo úniku. James zuřivě pátral očima po okolí. Možné východisko spatřil vlevo od sebe. Rychle se rozhodl a obrátil nos vozidla k okraji ledovce. Věděl, že je to šílenství – měl před sebou strmý dvousetmetrový sráz do jezera pokrytého ostrými ledovými výčnělky.
Graves sledoval tečku na obrazovce. Usmíval se, neboť věděl, o co se ten jeho nezdolný oponent pokouší. Je to prostě pravý anglický džentlmen, který raději slavně zemře, než aby se nechal usmažit na ledové pánvičce, a ještě k tomu rukou nepřítele.
Vlad vypnul stopky. „Má lepší čas než vy.“
Graves jen výsměšně zavrčel. „Nahoru to jde rychle, dolů ještě rychleji.“
Bond se stále pokoušel udržet vozidlo v klidu. Okraj ledovce se nezadržitelně blížil. Načasování musí být absolutně přesné…
James vystřelil kotvu ve chvíli, kdy se tryskáč přenesl přes okraj srázu. Kotva klouzala a skřípala na tvrdém ledovci a snažila se o něco zachytit. Začalo se odvíjet kotevní lano. Zatímco stroj dál padal do hlubin, Bond vypnul motor a vzepřel se v kokpitu. Jedinou spásou mu mohlo být prudké škubnutí.
Kotva se konečně zachytila o skalisko na hraně propasti. Lano sebou prudce trhlo. Bond vrazil do palubní desky.
Náhle ho obklopila temnota. Prožíval prapodivný pocit zlověstného ticha všude kolem. Vzápětí ale rozpoznával hučení větru a skřípění ledového vozidla točícího se na kotevním laně. Bylo mu jasné, že na několik vteřin omdlel.
Teď se díval dolů pod sebe. Dvě stě metrů propasti. Ledové výčnělky připomínaly zuby žraloka čekajícího na kořist. Podíval se nahoru. Od okraje srázu byl vzdálen tak pět metrů.
Opatrně se vytáhl z kokpitu a přitiskl se k trupu prototypu. Pomalu, centimetr po centimetru, se plazil podél stroje, až se dostal ke kotevnímu lanu. Několikrát se zhluboka nadechl. Následovala mentální příprava. Plně se koncentroval na své srdce. Musel zůstat pohotový, ale naprosto chladnokrevný. Chytil se lana a začal po něm šplhat na okraj ledového útesu.
Graves, stále u obrazovky, sledoval vývoj celé situace. Kruh jasného světla se přesunul na samotný okraj ledovce. Dobře rozpoznával stopy skluznic na ledu i zářící tepelné značky žhavých raketových motorů, teď skrytých za masou ledu. Graves se jen usmíval. Jeho prst klouzal po trackballu. Na kraji útesu se najednou objevila červená linie.
„Trocha geometrie. Nakreslíme přímku,“ řekl plukovník.
Bond zaregistroval stoupající světelný žár všude v okolí, i jeho posun nad hranu útesu. Pak uslyšel i zlověstné praskání přímo nad sebou. Ledová bariéra útesu se rozpadala! Instinktivně sklouzl po laně dolů zpět na zavěšený prototyp. Ostré prasknutí, které připomínalo výstřel z děla, předcházelo otvírající se trhlině na vrcholku ledovce. Dolů se snášelo krupobití ledových sutin.
James vytrhl pojistku na ovládání brzdného padáku. Byla za sedadlem. Další lupnutí! Rozpadající se kusy ledu a sněhu teď fungovaly coby letecké bomby. Bond byl jejich přesně zaměřeným cílem.
Ke srázu se valila celá vrstva uvolněného ledovce. Přesunula se přes okraj propasti. Malérem bylo, že Bond s ukradeným prototypem plukovníka Moona-Gravese byli k této ledové mase ukotveni.
XVI.
Oheň a led
Na hladinu se zřítil obrovský kus ledu. Mohutný gejzír vody, ve kterém zmizel prototyp i s Jamesem Bondem, se zvedl do velké výšky.
Graves se nedokázal očima odlepit od obrazovky. Byl to pro něj úchvatný zážitek. Vznikl nový okraj ledovce.
Hluboká propast teď připomínala bělostnou nicotu smrtícího ledového chaosu. V podobném prostředí nemohl nikdo přežít.
Plukovník se otočil ke svým generálům, vypnul rukavici a sňal hledí.
„Vědci se nemýlí, když varují před globálním oteplováním,“ poznamenal.
Generál Li se hluboce uklonil. „Pane plukovníku, přijměte moji omluvu,“ řekl korejsky.

Poslední kus ledu zmizel ve vlnách, které se odrážely od stěn ledovce. Nad zpěněnými vlnami se kolébaly zbytky brzdného padáku Gravesova prototypu, jichž se držela malá postavička.
Bond propojil kokpitový poklop s padákem a teď se zuby nehty tiskl k surfovému prknu. Právě na něm překonával ledové vodní víry. Udržet se na vratkém plavidle vyžadovalo dovednost a plnou koncentraci. Kdyby ho spláchla vlna či sfoukl vítr, skončil by v ledovém zapomnění.
Po obou stranách prkna se vzdouvaly dvě velké kry. James byl zkušený jachtař. Teď se mu to hodilo. Chvilku surfoval, pak zase plachtil na vířící hladině. Nebýt tolik v sázce, plavba by se nesmazatelně zapsala do jeho paměti a James by o ní i po několika letech nadšeně vyprávěl jako o tom nejlepším zážitku ze vzrušující dovolené.
Před Bondovým plavidlem vyrostla stěna, kterou za žádných okolností nemohl překonat. Přímo nad ním se tyčil ostrý ledový útes. Velká vlna jej hnala rovnou na něj. Konec plavby se nezadržitelně přiblížil.
James se v záchvatu holého zoufalství chytil lan padáku a přitáhl je k sobě. Kluzák poněkud nedokonalých vlastností se vznesl z hladiny, nechávaje pod sebou zuřící vodní živel. 007 skopl poklop dolů a ještě pevněji sevřel šňůry. Padák ho vynesl nad útes, a když přistál na širokém ledovcovém poli, vlna se rozrazila o ledovec.
007 se pustil padáku a odvalil se stranou. Několik minut ležel na zádech a jen oddechoval. Nechtělo se mu uvěřit, že přežil. Srdce mu bušilo jako o závod a lapal po dechu. Každý nádech mrazivého vzduchu ale působil úpornou bolest v plicích. Čas se nekonečně vlekl. Nakonec se Bond odhodlal.
Vrávoravě vstal a pokoušel se vymotat z padákoviny. Pak upřeně hleděl na ledovec za jezerem. Krvácel z rány na tváři. Nic důležitého. V hlavě mu vyzváněly zvony.
Byl naživu.

Mirandu doprovodil k jejímu pokoji Čao s hordou pistolníků. Když na něj kývla, Čao otevřel dveře.
Obývák zel prázdnotou. Všude klid. Miranda pokynula, aby Čao vešel jako první. Ostražitým pohledem proslídil všechny kouty. Sotva udělal první krok, Jinx seskočila ze stropu a kopla ho do zátylku. Dopadla na zem jako kočka a okamžitě zaujala bojovou pozici. Ocitla se tváří v tvář Mirandě i jejím nohsledům. Zbývalo jediné – pokorně se vzdát. Proti přesile neměla žádnou šanci. Čao se už navíc vzpamatoval a těžce vstával z podlahy.
„Máte ladné pohyby,“ řekla Miranda. „Bond ostatně taky. Včera v noci byl velmi příjemně… energický.“
„S vámi? Osobně?“ ušklíbla se Jinx. „Tak to musel být opravdu v hodně zoufalém stavu.“
Miranda jen mírně škubla koutky úst. „Pan Bond se už nevrátí. Zahynul, když bral nohy na ramena. Nechtěl si totiž na ledu spálit kůži.“
Čao sebral Jinx browning a pak zaujal místo po Mirandině boku. Společně vyšli na chodbu. Jinx zůstala stát uprostřed pokoje. Čao zmáčkl knoflík na stěně za dveřmi.
Mirandu zrovna napadla další uštěpačná poznámka: „Máte skvělou švadlenu. Doufám, že se vám ty šatičky nesrazí, až se namočí.“
Dveře se neprodyšně uzavřely.
Čao s Mirandou vyšli z paláce. Graves s Vladem čekali na parkovišti. Tři korejští generálové už seděli v roveru s nahozeným motorem. Miranda s Vladem k nim přisedli. Vůz se vydal na cestu.
„Postarej se o úklid. Až se příště sejdeme, budeme už vítězi. Ať se tví lidé drží co nejdál od paláce,“ řekl Graves korejsky.
„Pevně doufám, že naše odloučení nebude tak dlouhé jako posledně, pane,“ uklonil se Čao obřadně. Oba muži se objali. Graves naskočil do druhého vozu.

Bond se stále plahočil po sněhu, zabalený v padákovině, aby se přece jen trochu ochránil před pronikavým chladem. Už zase prožíval své martyrium. Za jakýkoli dopravní prostředek by teď dal i kupu diamantů. Zvažoval, co všechno by mohl udělat třeba s pouzdrem od cella, které mu kdysi tak dobře posloužilo. Cítil pichlavou bolest ve svalech a připadal si dehydrovaný.
Přesto se ale vlekl dál a dál. Měl před sebou jediný cíl. Musí dostat plukovníka Moona, či toho, kdo si říká Gustav Graves. Když se mu to nepodaří, bude se proklínat do konce života.
Kdesi v dálce hučel motor. Bond se vyškrábal na ledový výběžek a spatřil sněžný skútr. Jel směrem k němu.
Přitáhl si padák blíž k tělu. Najednou dostal nápad. Rychle slezl dolů a nachystal past…
O chvilku později se sněžný skútr vynořil za ostrohem. Ze sněhu vyskočil napjatý padák. Překážka zasáhla jezdce do tváře a srazila ho na led. 007 přiskočil zpoza ledové hory, vletěl na sedačku a s plynem naplno se hnal k paláci.
Hlasité hučení v oblacích mu však připomnělo, že tu číhá i další nebezpečí. Nad obzorem se objevil obrovský Antonov An-124 Condor. Vojenské transportní letadlo klesalo na přistání. Bond zaťal zuby a znovu přidal plyn. Rychleji už jet nešlo.
V blízkosti paláce se James držel za ledovými skalisky. Hlídky ho nesměly zahlédnout.
Seskočil ze skútru a z úkrytu pozoroval ledové království. Hosté už odjeli. Zůstali tu jen Gravesovi lidé, ale i ti se chystali k odjezdu. Na parkovišti zůstaly jen poslední dva vozy patřící hostům – Jinxin thunderbird a jeho vanquish. U obou vozidel však bděla noční ozbrojená hlídka.
Bond vytáhl dálkové ovládání, zmáčkl několik knoflíků a čekal…
Z pneumatik vozu Aston Martin vyjely ostré hroty a přes kola se spustily ochranné zástěrky. Vanquish se zavlnil a pak se rozplynul jako duch. Zmizel po anglicku. Motor tiše zazpíval. Neviditelný vanquish se tiše odpoutal od strážného.
Muž se otočil a zůstal jen zírat. Kde je to auto? Aston Martin zmizel. Podle stop ve sněhu se dalo vyčíst, že odjel opravdu jen před pár vteřinami. Zmatený muž nedokázal pochopit, co se děje. Běžel podél kolejí. I ty najednou skončily. Muž kroutil hlavou a drbal si bradu.
Kde je sakra to zpropadené auto?
Přímo před jeho očima se najednou otevřelo okno a ven se vymrštila Bondova paže. Chytila strážného za límec a prudce si ho přitáhla k neviditelnému vozu. Ozvalo se tupé žuchnutí. Muž se v bezvědomí sesunul k zemi. Okénko tiše vyjelo nahoru a Bond zase zmizel.
Čao obcházel stráže a kontroloval přípravy na demolici paláce. Vydával rozkazy a sledoval své muže. Když došel za roh, spatřil muže ležícího ve sněhu. Zvedl vysílačku a něco do ní zamumlal. Během pár minut se v jeho okolí shromáždilo několik ozbrojenců na sněžných skútrech. Čekali na rozkazy. Gravesův nohsled pročesával očima okolí a hledal narušitele. Najednou uviděl něco, nad čím zůstal stát s otevřenou pusou a spadlou čelistí.
Jeden z přijíždějících skútrů se prudce zakymácel. Jeho obrysy se rozmazaly. Čao měl najednou dojem, že se na svého vojáka dívá přes rozostřené čočky dalekohledu. Skútr vrazil s hlasitým bouchnutím do prázdna a řidič byl vymrštěn vysoko do vzduchu. Dopadl přímo ke Škarohlídovým nohám.
Čao pochopil. S vytřeštěným pohledem se rozeběhl k zaparkovanému jaguáru XKR. Bondovy oči zatím studovaly palubní desku jeho vozu, která spíš připomínala pilotní konzoli. S běžným automobilem měla pramálo společného. James zapnul termální snímací systém a čidlo zaměřil na ledový palác. Pokud je Jinx ještě stále uvnitř, měla by se objevit co nevidět na obrazovce. Čidlo však nic nenašlo. Palác byl prázdný. Museli ji vzít s sebou!
Počkat! Tamhle!
Malá oranžová kapka se pohybovala v hloubi paláce – v místě, kde byla apartmá Gravesových celebrit.
Jasné, to musí být ona, moje překrásná Jezinka!
Bond zapnul komunikační systém a přeladil na frekvenci pro Londýn. Netrpělivě čekal na odpověď, nechtěl ztrácet drahocenné minuty.
No tak! Bond neustále hučel do přístroje.
Nakonec se ozvala Moneypenny. „Jamesi, kde jsi?“ Její hlas zněl z velké dálky a ještě navíc filtrované.
„Bruslím na tenkém ledě. Potřebuji mluvit s M. Jeden agent tu má malér.“
„Slečna Frostová?“
„Ne, někdo jiný. I když slečna Frostová je také pěkný průšvih.“

Antonov přistál na ledovém poli jen několik kilometrů od paláce. Graves se svou suitou čekali v range roverech. Po přistání ruského cvalíka se otevřela zadní rampa. Pasažéři se chystali k nástupu.
Graves otevřel kufr a vytáhl rukavici i hledí.
„Ta Američanka si zaslouží pořádnou koupel,“ sykla Miranda a ušklíbla se. Pak následovala generály do letounu. Vlad zůstal po boku svého šéfa, aby mu pomohl.
V rukavici začalo hučet a pískat. Graves nastavoval Icara na přesnou pozici. Na satelitu se znovu rozložila zrcadlová plocha, která tentokrát odrazí sluneční paprsky rovnou do středu ledového paláce.
Když satelit zaujal určenou pozici, Moon vypnul rukavici, sundal ji a vrátil do kufru.
„Vlade, nastupujeme,“ řekl s úsměvem. „Poletím já.“

Čao vletěl na sedadlo řidiče XKR a nastartoval.
No dobrá, ten britský špion má trochu vylepšený aston martin! Uvidíme, co se stane, až dostane chuť měřit se s Moonovým jaguárem…

XKR byl opravdu automobil k pohledání. Pod kapotou měl 370 koní přeplňovaného motoru AJ-V8, který se motoru aston martinu plně vyrovnal. I Jaguar akceleroval na sto kilometrů za pouhých pět vteřin. Nárazové zóny vpředu i vzadu byly vyztužené a speciální absorpční nárazníky tlumily větší nárazy, kterým se nikdo, kdo honí nepřátelské špiony, nemůže vyhnout. Podobné nepříjemné nehody se takovým vozům a jejich šoférům stávají dost často. Čao si byl jist, že Moonova investice do útočných i obranných prostředků dostatečně vyváží přednosti vozidla sestrojeného v dílnách pana Q
Čao zapnul termální systém zobrazování a aston martin se zhmotnil ve své tepelné kráse. Pak přepnul vypínač. Z jaguáru vystartovaly rakety.
Bond zpozoroval blikající výstražná světla na varovném panelu. Svítilo tam ZAMĚŘEN! Bleskově zařadil zpátečku a přidal plyn. Raketa minula aston martin vanquish o pověstný vlásek a explodovala při nárazu o kru jen pár metrů za místem, kde Bond před chvilkou stál. Mohutná tlaková vlna sice automobilem otřásla, ale silné pancéřování řidiče s licencí 007 bezpečně ochránilo.
Je na čase zachránit Jezinku!
Aston se hnal k paláci a nechával za sebou rozmazané stopy pneumatik. Odlétávající sníh lemoval úprk vozu. Čao se nehodlal tak snadno vzdát. Z boku jaguáru vyjely kulomety a zahájily palbu. Kulky dopadaly na pixelový plášť vozu jako roj včel.
Bond stiskl knoflík a ze zadního kufru vyjel pancéřový plát. Čaovy kulky se od něj odrážely s ohlušujícím rachotem. Pak přepnul další spínač a vypálil z kulometů v zadních náraznících. Jeho střelám se však nevedlo o moc lépe, neboť i Korejcovo vozidlo mělo kobaltový štít.
Oba vozy se hnaly vpřed, měnily rychlost i pozice. Čao dál pálil na mizející vanish a dál z něj systematicky svlékal jeho neviditelný plášť. Bond nakonec celý systém odpojil. Měl dost práce s tím, aby se dokázal jaguáru vůbec zbavit.
Prioritou číslo jedna bylo dostat se do paláce včas. Korejský lump mu v tom ale bránil soustavnou palbou a občasným manévrem před předním sklem teď už viditelného díla pana Q. Kdykoli se Bond dostal na přímou trasu k paláci, jaguár ho zablokoval a znovu vytlačil do ledových polí. V jedné chvíli to vypadalo, že aston martin narazí přímo do ledovce. Neobvyklé situace však vyžadují netradiční řešení, a tak se Bond pro jedno takové rozhodl. Vypálil torpédo a vyhloubil v ledovci tunel. Proletěl kopcem ledu a na druhé straně vyjel ven. Čao byl v okamžiku vypálení torpéda téměř za ním. Jaguar se sice ocitl uprostřed ledových sutin, dokázal se jim však umně vyhnout a proletět tunelem. Už zase zkracoval vzdálenost k Bondovi.
Čao navíc ještě zdaleka nevyčerpal všechny své možnosti. Na řadu přišla termálně naváděná střela. Varovný systém ve voze 007 ji zaznamenal v posledním okamžiku a Bond se jí prudkým úhybem dokázal vyhnout. Raketa vybuchla ve sněžném náspu. Tlaková vlna ale byla tak silná, že převrátila aston martin s třeskem na střechu. Automobil klouzal po ledu. James visel v pásech hlavou dolů – zcela bezmocný cokoli udělat. Když se vanish zastavil, Čao odpálil druhou střelu na teď už zcela neškodný a nechráněný objekt, který připomínal želvu ležící vzhůru nohama.
Znovu se rozblikal varovný panel. Bond začal hlasitě nadávat. Udělal první věc, která ho napadla – zmáčkl klávesu spolujezdcova sedadlového ejektoru. Během setiny vteřiny odletěla střecha a sedadlo vyklouzlo na led, což odrazilo auto vpřed právě v okamžiku, kdy kolem prosvištěla raketa. Vanquish se po nárazu převrátil zpět na všechna čtyři kola.

Bond byl zpátky ve hře, i když mu chybělo spolujezdcovo sedadlo. Sešlápl plyn k podlaze, prudce strhl volant a vletěl přímo do jaguáru. Čaův vůz byl odmrštěn do velké závěje. Korejec byl v pasti.
James nabil torpédomet, chytil joystick a přiložil palec na spoušť. Pak ale koutkem oka spatřil obrázek hrůzy.
Paprsky satelitu Ikarus zalévaly ledový palác. Jeho stěny se měnily v rozbředlou břečku, hrany stavby začínaly praskat. Jednotlivé praskliny už byly jasně viditelné. Prachový sníh vířil oblohou a vypařoval se ve žhnoucím vzduchu. Vichřice kolem stavby připomínala malé tornádo.
Bond zcela zapomněl na Čaa. Otočil vůz a plnou rychlostí se hnal za pohádkovou jezinkou. Byla uvězněná v ledovém paláci, který tál ve žhnoucím dechu druhého slunce.
XVII.
Urousané pocity
Jinx vyzkoušela snad všechny možné způsoby, jak uniknout ze svého vězení. Okna v ledu byla pevně utěsněna a dovnitř pronikalo jen velmi mdlé venkovní světlo. Dveře tvořil pořádný kus ledu. Palicí by ledová vrata sice určitě vyvrátila, jenže krásky takové nástroje většinou v kabelce nenosí. Kdyby jí alespoň ponechali zbraň, mohla se pokusit prostřílet díry. Stejně by jí to ale nejspíš moc nepomohlo.
Co to vlastně o Bondovi říkali? Že je mrtev? Jinx tomu nevěřila. Zkrátka to nehodlala brát na vědomí. Jenže oni si byli tak jistí.
Jinx si o Jamesi Bondovi prostudovala téměř vše. Tedy – až po jejich kubánské eskapádě. Pochopila Bondovo chování i to, jak je nebezpečný. Byl to skvělý spojenec, i když měl zrovna za sebou nejhorší dny svého života.
A ta… Frostovic holka? Vypadala docela důvěryhodně. Pokud je Bond na onom světě, o to silnější jsou důvody dostat se z ledové kobky a dokončit operaci za každou cenu.
Zvenčí k ní dolehla tlumená ozvěna výbuchu. Rozběhla se k oknu. Po obloze se šinul tmavý oblak kouře. Gravesův jaguár se hnal po ledě, jako by někoho honil. Odhlédla od okna a znovu se pokoušela najít i tu sebemenší možnost, jak se dostat z mrazivé pasti.
Ventilační tepelná mřížka se nacházela pod postelí, ale šachta byla tak úzká, že by se do ní v žádném případě nenasoukala. Odtáhla postel od stěny, kroužila kolem stolu a zkoumala každý detail koupelny. Nikde žádný otvor, žádný vhodný průlez.
Co budu dělat?
Venku se rozlévalo jasné světlo. Jinx se vrátila k oknu a podívala se ven. Bolely ji oči a byla oslněna nesnesitelným jasem. Polila ji hrůza, protože dobře věděla, co je zdrojem toho světla.
Znovu se odtáhla od okna. Zůstala stát uprostřed pokoje, zoufalá a vědoma si toho, že jí nikdo nepomůže. Když už poněkolikáté prohlížela místnost, na čelo jí spadla první kapka. Strop začal tát. Už se rozvibrovala i podlaha. Něco muselo narazit do základů budovy. V místech, kde se podlaha stýkala se stěnami, se zvedala voda. Buď ledový palác postihlo zemětřesení, nebo se ta krásná stavba začínala potápět.
Hlasité praskání doprovázelo ruptury po celé struktuře stavby. Jinx pochopila, že jí nezbývá nic jiného než čekat na smrt. Se zoufalstvím v očích se posadila na zem a hleděla do mokvajícího a teď už šedobílého pokoje. Stékající voda nabývala na síle. Bylo to jasné – palác se utopí ve vlastním ledu. Jamesi, pokud žiješ… tak koukej hodné rychle přijít!
Poté se ponořila do úpěnlivé modlitby.

James Bond hnal vůz rovnou k bráně. Ta se však přímo před ním sesula a uzavřela přístup do vnitřku paláce. Neměl už žádnou naději. Navíc si Čao nedal pokoj a vytrvale pokračoval v pronásledování. Bond objížděl palác směrem k hlavnímu tunelu. I ten se ale zhroutil. Cesta dovnitř – a tedy ani ven – neexistovala.
Bond znovu zatočil a řítil se k parkovišti. Zmrzlá hladina jezera se chvěla a vlnila. Hrozivý hukot, syčení a svištění větru doprovázely propad paláce do sebe sama.
To už se na vanish hnala další Čaova raketa. Vybuchla za zádí vozu, ale silná tlaková vlna odhodila aston martin do vzduchu. Auto dopadlo před dva skútry a jeden při obrátce zasáhlo. Druhý byl odmrštěn rovnou do urousaného paláce.
James nechtěl věřit svým očím. Při vší té ledové smůle měl vlastně neskutečné štěstí. Skútr proletěl ledovou stěnou a prorazil otvor, kterým se dalo projet. Zařadil tedy rychlost a vjel do paláce. Zručně se vyhýbal všude stojícím a padajícím kusům ledu. Čao také využil nadějné příležitosti a s jedním ze ski doo v závěsu si jel pro 007 dovnitř ledového dómu.
Když Bond vjel do baru, vůz se prudce otočil, přičemž přerazil jeden z balkónových sloupů. Řidič ski doo seskočil. Přiložil k rameni granátomet a čekal, až se vanish znovu objeví v ledové jeskyni. V okamžiku, kdy mu prst sjel po spoušti, Bond přídí přerazil další sloup. Velká část balkonu se zhroutila. Střelec uskočil před padajícím ledem stranou, ale tak nešťastně, že ho pancéřovaná příď vozu Aston Martin Vanquish zlikvidovala jediným smrtícím nárazem.
007 vyjel z baru a hnal se vzhůru po schodech. Kolem něj zurčely kaskády vodopádů. Všude se klátily ledovcové sochy a nosníky. Ani hroty v pneumatikách nedokázaly zabránit podkluzování kol po vazkém ledu. Celý prostor se v prapodivném úhlu povážlivě naklonil. Bond znovu túroval motor. Vanquish jakoby zázrakem zabral a vyletěl po schodech až nahoru. Jaguar ho vzápětí následoval.
Dva vozy se hnaly lomenou chodbou. Na první křižovatce James smykem vybral zatáčku a zmizel za rohem. Získal tak několik drahocenných vteřin, aby si mohl ověřit Jinxinu polohu. Zastavil auto na balkoně a zapojil termální čidlo. Kdesi vpravo, o patro níž, sonda zaznamenala stopu živého člověka. Bond už si byl jist. Ta chodba vedla zcela určitě k Mirandinu pokoji. Jezinka musí být taml
Vtom se ale na obrazovce probudil další živoucí bod. Jaguar klouzal někde vlevo. Bond chtěl pokračovat v jízdě, když přímo před kapotu začaly dopadat velké kusy ledu. Nemohl vpřed, ale ani vzad, neboť všude kolem se tyčily ledové stěny. Podíval se na šklebícího se Čaa, který nastavoval nebezpečně vyhlížející hroty trčící z nárazníku jeho vylepšeného vozu. Plechová šelma nabírala rychlost a hnala se vpřed s jasným cílem – shodit vanish z balkonu.
Bond zmáčkl knoflík dalšího ochranného systému. Hroty v pneumatikách se dvakrát prodloužily. Pak přidal otáčky a zařadil zpátečku. Hroty se zarývaly do ledové stěny, vůz začal šplhat kolmo nahoru. Jaguar vletěl do prázdného prostoru. Čao nestačil zabrzdit. Proletěl přes kraj balkonu, dopadl na bar a pak do vody pod ním. Pomalu se propadal do modré hlubiny, obklopen polámanými stoly, potrhanými závěsy a židlemi. Čao se vyprostil z pásu a vrhl se ven z kabiny.
James sjel mezitím dolů po schodech. Zastavil a… čekal.
Čao se objevil na hladině. Bond se zamyšleně podíval na velký ledový lustr, který se chvěl vysoko nad jezírkem. Z přihrádky na palubní desce vzal náhradní pistoli a nabil ji. Pečlivě zamířil, pak vystřelil. Jen jednou. Zasáhl závěs lustru. Gigantický stalaktit se řítil k zemi jako ledové žihadlo, které se zabodlo do Čaovy hlavy. Voda v jezírku pomalu zčervenala.
Otvorem, jímž se James dostal do paláce, se hnal dovnitř proud vody, která potápěla palác stále hlouběji. Bond se řítil na plný plyn chodbou k pokojům Gravesových celebrit. Nakonec ji uviděl. Jinx se vznášela na hladině čehosi, co vypadalo jako akvárium. Místnost už byla naplněná skoro po strop a kolem Jinx plavaly různé ryby.
James se rozjel proti ledové stěně a prorazil ji. Voda se vyvalila ven, Jinx mu sklouzla na kapotu. Bond sepnul malý spínač na prstenu a aktivoval zvukový aktivátor. Přední sklo se vysypalo. 007 vtáhl dívku do vozu. Sklouzla dovnitř bez jediného pohybu, zcela bez života. Je mrtvá?
Všude kolem se řítily a rozpadaly ledové sloupy, osud paláce byl zpečetěn.
Ještě není konec!
Bond zamáčkl plyn do podlahy a vanish se rozjel proti zdi. Proletěl zbytky nejvyššího patra, které už bylo prakticky celé pod vodou, a pak vletěl do řídkého vzduchu a prudce dopadl na led. Točil se dokola. Nakonec se zastavil. Palác se už ponořil pod hladinu ztemnělého jezera.
James zamířil k horkému pramenu, zastavil a vyhrnul se z auta s dívkou přes rameno. Položil ji na zem a pečlivě zabalil do koupacího pláště, který strhl ze stěny nejbližší kabinky. Střídavě jí dával masáž hrudníku i polibky života. Nadzvedl jí víčko. Zorničky nijak nereagovaly. Ani sebemenší známky života. Ne!
Proč jsem jen nedokázal Mirandu lépe odhadnout? Jsem za Jinx zodpovědný! Zabiljsem ji?
James musel jednat velmi rychle. Podchlazení přináší smrt. Mnul jí paže, nohy, chodidla, balil ji do kožešiny…
„No tak!“ křičel na ni. „Led tě udržel při životě. Musel tě udržet při životě!“
Znovu jí zmáčkl hrudník.
„No tak!“
Pátral po jejím dechu a znovu jí masíroval hruď a dýchal jí z úst do úst. Mlátil Jinx do prsou, rty na rtech. Stisk – vdech – stisk – vdech. Když jí snad posté vdechl vzduch do plic, došlo mu, že je všechno marné. Jezinku už z ledové márnice nikdo nedostane.
Bond se od dívky odtáhl a tupě hleděl na bezvládné tělo. Zemřela. Všechno jeho úsilí vyšlo nazmar.
Jeho sebelítost přerušilo krátké zakašlání. Dívčino tělo sebou trhlo, z jejích pootevřených rtů začala vytékat voda. Znovu se rozkašlala a chrlila vodu z plic. Bond si Jinx přitáhl k sobě a zlehka ji hladil po celém těle. Přejížděl rukama po jejích končetinách, snažil se obnovit krevní oběh. Třásly se mu ruce. Jinx se nadechla a znovu se rozkašlala. Nakonec otevřela oči a rozhlédla se kolem sebe. Byla naprosto dezorientovaná. Bond na ni jen napjatě hleděl. Pak si všimla Jamesových zděšených očí.
„Jsi v pořádku?“ zeptala se.
Na Jamese padla taková úleva, že se rozchechtal. Jeho nefalšovanou radost však doprovázel sílící rachot leteckých motorů. K nebi stoupal antonov. Bond zvedl hlavu a zahlédl transportního obra, unášejícího zlosyny pryč z jeho dosahu.
XVIII.
Nový Moon
Gustav Graves osaměl ve vyhrazené části kabiny letounu Antonov. Čekal jej přelet přes půl světa do Severní Koreje. On sám působil velmi vyčerpaně. Mohla ho teď zachránit jedině seance s induktorem snů. Vždy mu přinášela obrovskou dávku energie. Gustav si byl dobře vědom, že nespavost je nejen nepříjemná, ale také nebezpečná pro jeho duševní zdraví. Zmítal se na pokraji šílenství.
Díkybohu, že měl příležitost používat svůj „stroj na sny“. Už mnohokrát mu zachránil život. Udržoval ho soustředěného a plně oddaného věci. Stačila hodinka denně s maskou na obličeji. Posiloval tak důvěru v sebe sama a zcela zapomínal na to, že postupně ztrácí i poslední zbytky lidskosti.
Graves vydal instrukce, aby ho nikdo nevyrušoval. Pohodlně se usadil v křesle, spustil sedadlo a přitáhl si zakřivenou obrazovku na obličej. Přístroj se okamžitě rozezněl a na jeho povrchu začala probleskovat mnohobarevná světla. Graves se postupně dostával do stavu REM, aniž by normálně usnul.
Prožíval velmi živý sen, jako vždycky. Pohyboval se na mnoha místech a potkával desítky lidí. Před jeho očima se zjevila otcova tvář. Graves si ale odmítal připustit, že on sám nese vinu za smutný osud Severní Koreje. Generálovu tvář náhle vystřídal obličej Jamese Bonda – toho nejhoršího nepřítele, který zcela zničil jeho organizaci i plány do budoucna. Bond byl sice mrtev, ale přesto musel Graves vynaložit velké úsilí, aby se mohl soustředil na své další sny.

Jeho mysl se vydala na cestu do podvědomí. Induktor snů uvolňoval touhy spočívající na samém dně jeho duše. Vybavovaly se mu události minulého roku, ale i dne, kdy odvrhl svůj život plukovníka Moon Tankuna a stal se někým jiným…

Plukovník Moon přežil pád do severokorejského vodopádu. Dokázal na sebe během pádu navléct jednu ze záchranných vest, které se nacházely v mateřském vznášedle. Přes hlavu si ještě před dopadem navlékl neprůstřelnou vestu. Velké vozidlo sice padalo jen pár vteřin, ale Moonovi ta doba připadala jako věčnost. Několik vteřin po dopadu na hladinu plukovník nic neviděl a neslyšel, ale vesta pohltila sílu dopadu. Za normálních okolností by takový pád nikdy nepřežil.
Po neurčité době, kdy měl pocit, že jeho život končí, si začal znovu uvědomovat, kde se nachází. Voda sice byla studená, ale rozhodně ne tak, aby to nešlo zvládnout. Kolem něj vládla temnota, naštěstí se dokázal rychle zorientovat. Nacházel se pod trupem vznášedla, stále klesajícího vlastní vahou ke dnu. Byl uvězněn pod ním. Uvědomil si, že zachránit ho může jen velmi rychlá akce, jinak mu bude k ničemu i záchranná vesta. Dříve než se rozhodl, ležel už na zádech v bahnitém dně, uvězněn mnoha desítkami tun kovu a gumy. Jen díky tvaru vozidla nebyl rozdrcen. Jeho tělo bylo zaživa pohřbeno mezi dnem jezera a palubou vznášedla. Ležel vlastně pod víkem.
Nijak nezpanikařil. Vždyť měl kolem sebe víc než skvělý arzenál. Většina zbraní a vojenské výstroje byla pevně upevněna k palubě vznášedla. Vše měl na dosah. Nejvíce ale ocenil štěstěnu, která odhodila protitankový raketomet téměř přesně k jeho nohám. Měl jej v dosahu paží.
Sebral raketomet, pootočil se a zamířil na palubu stroje. Dával si dobrý pozor, aby nezasáhl žádnou jinou střelu či výbušninu. Přesně proražená díra v palubě vznášedla mu otevře cestu k záchraně.
Zmáčkl spoušť. Zpětný ráz – dokonce i pod hladinou jezera – způsobil otřesy dna a zvedl silné vrstvy bahna a písku. Notnou chvilku se ani nemohl vizuálně přesvědčit, zda vůbec dosáhl svého.
V plicích ho pálilo, ale mohl se pohybovat. Poslepu se plazil pískem a bahnem jako krab k místu, kde předpokládal, že vězí otvor. Rukama pátral po bocích, až nalezl rozježené ústí díry, jímž se provlékl.
Byl volný.
Moon vyplaval na povrch a zhluboka se nadechoval. Ležel na hladině a proudem vody dopadající z vodopádu se nechal odnést daleko od zrádného útesu. Díval se nahoru k chrámu, kde zůstal ten britský špion. Bylo to příliš daleko. Potěšilo ho jen vědomí, že Bond je nejspíš skálopevně přesvědčen o tom, že se plukovníka jednou provždy zbavil.
Vzhledem k okolnostem byl takový vývoj událostí vlastně tím nejlepším, co si korejský velitel mohl přát.

Plukovník Moon věděl, kde se ukryje. Jeho skrýše na území Severní Koreje neznali ani jeho nejbližší poradci. Čao se tak stal jediným pobočníkem, který měl tu čest dozvědět se o osudu svého velitele. Sešli se na tajné schůzce nedaleko Pchjongjangu. Společně zosnovali nové plány a začali je naplňovat v době, kdy Bond trčel v severokorejském vězení – byl to čas, kdy se také plně osvědčila spolupráce se slečnou Mirandou Frostovou.
Induktor snů vrátil Gravese zpět do minulosti. Začal si znovu přehrávat běh událostí.
Moon se s Mirandou poprvé setkal v šermířském klubu na Harvardu. Nalezli v sobě zalíbení, vzájemně se podporovali a scházeli se i po promoci. Moon byl mladý, energický a krásný Asiat s velkou mocí. Navíc oplýval bohatstvím. Miranda Frostová k němu cítila značný obdiv, i když v jejím vztahu nikdy nebylo nic sexuálního. Ani ona ho nepřitahovala jako žena, ale jako zástupkyně celého ženského plemene Západu. Moona koneckonců sex nijak zvlášť nezajímal. Samozřejmě že s ženami spal, ale zapudil v sobě vášeň a chtíč. Chtěl se prostě soustředit na – podle něj – mnohem důležitější a užitečnější věci. Byl přesvědčen o tom, že je předurčen vládnout Severní Koreji a pak porazit Jihokorejce i s jejich západními přisluhovači. Chtěl prostě svět srazit na kolena.
Miranda Frostová mu byla v něčem podobná. Věřila jen sama sobě a podle toho také jednala. Tato vysoce inteligentní dívka se sportovní postavou a přirozenou krásou se o chlapy nikdy příliš nezajímala. Na celý svět kolem hleděla jako na prostředí plné protivníků, které je nutno pokořit.
Miranda mnohokrát Moonovi vyprávěla o svém dětství. Byla jedináček. Matka jí zemřela velmi záhy a otec Mirandě předurčil roli milující dcery a matky zároveň. Musela se starat o celý dům.
„Když mi bylo čtrnáct, vlastně jsem svého tátu zabila,“ přiznala v jedné slabé chvilce. „Tedy nezabila, ale určitě jsem jeho smrti napomohla.“
„Jak to?“ nechtěl uvěřit.
„Táta byl alergický na včelí jed. Pořád mi připomínal, že jako kluk málem umřel, když ho píchla vosa. Žili jsme v zemědělském kraji, v hrabství Kent. Chodívala jsem s ním na dlouhé procházky. Jednoho dne jsem našla nedaleko našeho domu úl. Šla jsem domů, vzala sklenici, do víčka jsem sekáčkem na led nadělala dírky a vrátila se k úlu. Nikdy jsem se včel nebála. Žihadlo jsem už dostala, a nic se mi nestalo. Já tu alergii na včelí toxin nemám.“
„Co jsi udělala?“
„Chytla jsem ty včely do sklenice a vrátila se domů. Když se táta večer vrátil z práce, šla jsem k autu, vysypala včely dovnitř a zavřela dveře.“
Moon si vybavil podivný úsměv, který tenkrát Mirandě přeběhl po tváři.
„Když měl jet ráno do práce, včely už byly vyhladovělé a zuřivé. Nastoupil do vozu, nastartoval a vyjel na hlavní silnici. Včely ho napadly. Havaroval a vletěl do náklaďáku. Nehodu přežil, ale žihadlo v jeho hrdle vyvolalo silnou alergickou reakci. Udusil se. Zemřel dřív, než přijela záchranka.“
Moon obdivoval Mirandinu chladnokrevnost a krutost. Stali se z nich spojenci proti celému světu.
Několik let po skončení studia na Harvardu se plukovník Moon a Miranda znovu setkali, tentokrát na olympiádě v Sydney. Miranda byla členkou britského šermířského týmu s nadějí na jednu z medailí. Ruská sportovkyně byla papírově lepší, ale Miranda byla odhodlána zvítězit za každou cenu. Moon se jel na olympiádu podívat jen jako pozorovatel, protože KLDR se soutěží neúčastnila. Obdivoval Mirandiny schopnosti, a když se s ní znovu sešel, rozhodl se, že se pokusí udělat něco, aby zvítězila. Nadešel čas pro zapojení slečny Frostové do plánů na ovládnutí světa.
Nebylo to nijak složité. Plukovník Moon a slečna Miranda Frostová uzavřeli ústní pakt o vzájemné spolupráci. Moon miloval moc a vládu, Miranda zase pocit vítězství a pokoření druhého. „Zaručím ti zlatou,“ řekl Moon rovnou.
„Vážně? Jak?“ zeptala se. Okolnosti ji nijak netrápily.
„To je moje věc.“
„Co za to musím udělat? Vyspat se s tebou?“
„Ne, nic tak odpuzujícího,“ řekl. Zlehka ji pohladil po zlaté hřívě. „Mou odměnou bude tvoje naprostá loajalita.“
„Tu už ale máš.“
„I když jsem voják a radikální komunista?“
„Je to zvláštní, ale tvé politické názory mne spíš přitahují,“ přitakala.
Plukovník Moon dal otrávit ruskou šermířku v předvečer velkého finále. Ve vlastním zápase ruská sportovkyně sice zvítězila, ale asi hodinu po duelu zkolabovala a v nemocnici zemřela. Pitva prokázala předávkování steroidy. Sportovkyně zemřela na infarkt. Mirandu dodatečně vyhlásili olympijskou vítězkou – dostala tolik vytouženou zlatou medaili.
Frostová se pak vrátila do Anglie a Moon zpátky do Severní Koreje. Udržovali spolu kontakt. On jí platil za sběr informací. Ona přijala práci ve zpravodajské službě jen proto, že její mentor a jediný přítel, kterému důvěřovala, ji o to požádal.

Gravesův sen života se posunul v čase – do okamžiku, kdy se rozhodl změnit svou tvář a identitu. Spojil se s Mirandou, aby zařídila vše potřebné. Mimochodem, byla to právě ona, kdo zajistil odpovídající kontakty pro obchod s krvavými africkými diamanty. Právě ona také vyzvonila, že obchodníkem s diamanty je James Bond osobně.
„Už jsi slyšel o Salonu krásy?“ zeptala se ho Miranda jednoho dne.
„Ne. Co to je?“
„Kosmetická klinika na Kubě, kam se vydávají všichni, kdo chtějí změnit svůj život.“
„Jak to víš?“
„Pracuji přece v MI6.“
Miranda mu sdělila vše, co už věděli o doktoru Alvarezovi a jeho omlazovací kúře. Neopomněla se zmínit ani o nákladech, které jsou se změnou identity spojeny. Pro Moona nepředstavovaly žádný problém.
MI6 se dost dlouhou dobu domnívala, že všechny podobné zprávy jsou jen neověřenou fámou. Miranda si ale vše ověřila. Výměna DNA byla bezpochyby velmi nebezpečnou a nepříliš prověřenou terapií, ale ukázalo se, že funguje víc než dobře. Po několikerém prověření faktů se plukovník Moon rozhodl celou tu rizikovou proceduru podstoupit.
Moon odjel z Koreje inkognito. O jeho přesunu nikdo nevěděl. Vše uhradil ze svých nevyčerpatelných diamantových zdrojů. Nejprve zamířil do Afriky, pak na její jih a teprve potom na Kubu. Pobyl na klinice skoro měsíc.
Zrod Gustava Gravese doprovázela strašlivá bolest při jednotlivých fázích výměny DNA. Salon krásy však splnil svůj účel.
Na řadě byl další obtížný úkol – stvořit fyzické bytí a papírovou minulost. Graves se vrátil zpátky do Afriky a přes své kontakty se ponořil do studia geologie a hornictví. Pomocí úplatků na mnoha místech se mu podařilo získat dokumenty dosvědčující, že je sirotek z Argentiny. Nechal o sobě dokonce rozšířit, že se hornictví naučil i díky tomu, že jako dítě musel načerno v diamantových dolech pracovat. Graves byl natolik zkušený, že ve svém životopise ponechal hodně bílých stránek. Byl tak pro veřejnost mnohem zajímavější.
Graves si pak také zajistil služby jednoho známého z Afriky. Islanďan Jan Ericsson si získal odstrašující pověst alkoholika a otrapy, ale i zkušeného hledače diamantů, který se zaprodával různým bojujícím frakcím při ilegální těžbě. S výslužkou se vrátil na Island, kde si otevřel malý důl v oblasti ledovce Vatna. Po určité době veřejně oznámil, že objevil naleziště vysoce kvalitních diamantů. Ve skutečnosti šlo o krycí manévr, jak legalizovat africké kameny. Důl byl pochopitelně prázdný, ale o to lepší to byl nápad, jak skrýt opravdový původ diamantů. Plukovník Moon financoval své operace ve své vlasti africkými nerosty propašovanými přes Island. Graves s Ericssonem udělali dobrý obchod. Gustav dokázal svým chováním vzbudit Janův opravdový zájem. Stali se z nich přátelé. On sám považoval Ericssona za neuvěřitelného hlupáka, který si šlape po štěstí. V jejich komplotu spatřoval první krok k nesmírnému bohatství a ovládnutí světa. Ericsson si nic takového ani neuměl představit.
Jednoho večera, kdy byl Jan opět v silném alkoholovém opojení a Graves ho přesvědčoval o jejich budoucím obchodě, k němu stěží artikulující Ericsson prohodil: „Můj příteli, jsem hrozně rád, že jste tu. Už mi toho moc nezbývá. Doktoři mi totiž řekli, že jsem na tom dost bledě. Nemám žádnou rodinu. Jen vás, svého nejlepšího přítele.“
Graves naléval opilci jednu sklenku za druhou. „Jane, mám k vám stejný vztah. Jste pro mne jako otec.“
Ericsson se rozplakal. „Napíšu závěť. Až se odeberu tam nahoru, všechno tady připadne vám.“
Pak připravil dokumenty. Oba dva je podepsali a padli si do náručí. Po několika minutách už starý muž hlasitě chrápal.
Graves obešel stůl, ze zásuvky vytáhl .357 magnum, zamířil a zcela chladnokrevně nebožákovi prostřelil hlavu. Bez jakéhokoli zaváhání a naprosto nemilosrdně dal téže noci zavraždit tri Ericssonovy společníky.
K ránu pak pohřbili čtyři mrtvá těla hluboko na dně diamantového dolu.
Graves vystoupil na veřejnosti. Oznámil svůj objev nedozírné hodnoty v prapodivném diamantovém dolu Vatna a předložil dokumenty dosvědčující, že mu tento pozemek podle práva skutečně náleží.
Z pana Gravese se tak stal legální obchodník s diamanty. Mohl je volně nabízet i prodávat ve světových centrech jako jsou Antverpy, Tel Aviv či New York. Jeho ledová kamufláž mu umožnila, aby z krvavých kamenů, které získával za směšnou cenu, vytvářel drahé a luxusní drahokamy přinášející obrovské jmění. Jeho mediální aktivity z něj velmi záhy udělaly nejvýznamnějšího obchodníka s diamanty na světě.

Graves sňal induktor z tváře a narovnal se, stále však zůstával v zajetí svého snu. Díval se z okna na oblohu posetou mraky a před očima se mu odvíjel jeho zbytek.
Stálo ho to jen pár měsíců úsilí. Vybudoval novou říši, stvořil korporaci a stal se součástí titulních stránek snad všech světových novin. Obklopil se lidmi, kteří k němu byli za všech okolností loajální. Vlad, původem z Ruska, vystudoval aeronautiku a konstruoval satelity. Kil pocházel z Islandu a s velkou oblibou vynucoval splnění Gravesových příkazů. Miranda Frostová se přidala do jeho týmu, vemluvila se do přízně M a nechala se sama na Gravese nasadit.
Jediným nepovedeným krokem bylo zadržení pobočníka Čaa v Číně. Byl pro Gravese nepostradatelný. Miranda se tedy měla pokusit dostat ho ven, i za cenu výměny za Jamese Bonda. Obalamutila celé MI6 i americké agentury. Z Bonda se stal agent na odpis.
Plán vyšel na jedničku a realizoval se ve velmi krátkém čase. Pouhý týden před Bondovou výměnou se také podařilo vypustit Icara a usadit ho na oběžné dráze. Gustav Graves se těšil podpoře médií, Islandu i Velké Británie, a užíval si radostí za volantem svého závodního vozu, který si dal postavit. Nehnul se bez něj ani na krok. Život na hraně ho stále přitahoval.
Moon dokázal nemožné. Proměnil se v naprosto odlišného člověka, v záhadnou osobnost hrající si s celým světem. Přímo před očima svých protivníků si v klidu vyvíjel zbraň hromadného ničení. Celý svět mu bude jednoho dne ležet u nohou.
Podobný průnik přímo do srdce nepřítele se v lidské historii až doposud nikomu nepodařil. Legenda o trojském koni byla ve srovnání s jeho plány babskou povídačkou.
XIX.
Korea volá
Uběhl celý týden, než se Bond mohl vrátit na jihokorejskou stranu demilitarizované zóny. Po důkladném výslechu na MI6 i před agenty NSA se Jamesovi s Jinx podařilo nadřízené přesvědčit o tom, že Gustav Graves je biologicky „přestrojený“ plukovník Moon, právě se chystající na operaci celosvětového významu. Dopodrobna se také diskutovalo o technických detailech Moonova satelitu. Zvažovaly se možnosti, jak Icara zničit.
Severní Korea začala podél 38. rovnoběžky mobilizovat značné vojenské síly. Jihokorejci pochopitelně posílili obranu. M s Robinsonem znovu odletěli do krizové oblasti, aby vyhodnotili situaci. Na analýze se podíleli i američtí poradci přidělení jihokorejským silám.
Jinx přiletěla do Soulu z Los Angeles. S Bondem se sešli na americké vojenské základně, kde už Bond jednou byl. Zotavoval se tam po svém strastiplném pobytu v severokorejském vězení. Nijak se mu to nezamlouvalo, protože se mu pochopitelně vracely vzpomínky na nepěkný kus života, ale dělal, co mohl, aby je potlačil.
Po událostech na Islandu se Bond zúčastnil celé řady konzultací s britskými, americkými i jihokorejskými veliteli při hledání vhodné obranné strategie proti Gravesovi. Chodil také pravidelně do tělocvičny i na střelnici, aby rozhýbal své stále rozlámané a bolavé svaly a procvičil si střelecké schopnosti.
Jezinka už zase vypadala jako z obrázku. Stačil týden dovolené a její krása, navzdory vojenským maskáčům, se nedala přehlédnout. Bond na ní mohl oči nechat.
„Ahoj krasavče,“ houkla na něj a dlouze ho políbila. „Hrozně jsi mi chyběl.“
„Nápodobně,“ odvětil. „Teď už ale dost, čekají na nás.“ Hodil svůj bágl do džípu, pak společně nastoupili. Řidič nechtěl věřit svému štěstí, když se Jinx posadila vedle něj.
„Jak jsi dokázal přemluvit ty vaše?“ zeptala se.
„… aby pochopili, že Icarus je opravdovou hrozbou?“
„Jo.“
„M bere celou věc velmi vážně. S armádou si ale tak jistý nejsem.“
„Můj šéf Falco odmítl podepsat mé hlášení. Nejspíš čeká, až mu to někdo ukáže doopravdy,“ ušklíbla se Jinx.
„Doufejme, že se toho nedočká.“
Džíp mířil rovnou k velitelskému stanovišti jižně od demilitarizované zóny. Míjeli dvě hlídkové věže, stanoviště protiletecké obrany, džípy i desítky vojáků. Řidič zajel do velkého hangáru přecpaného helikoptérami a další mobilní vojenskou technikou. Všude tu vládla horečná aktivita. Speciální jednotky se připravovaly na velkou akci.
Zaparkovali v krytém prostoru. Zazněly rozkazy a přímo před nimi se otevřela rampa klesající do velitelského bunkru. U vchodu už čekal Charles Robinson.
„Jamesi,“ zvolal, „Jinx!“
„Pane Robinsone, nechce se nám zahálet, pojďme hned k věci,“ pobídl ho 007.
Když kráčeli chodbou, Robinson si vzal slovo. „V severní části demilitarizované zóny se mobilizovala další divize. Osmdesát tisíc mužů, a to jsme se ještě stále nedopočítali konce.“
„Další milion mají v rezervě,“ poznamenala Jinx.
„Moonův otec by takový obrat nepřipustil,“ vrtěl hlavou James.
„Generál Moon byl zatčen,“ řekl vážně Robinson. Bond se zarazil. „Včera večer došlo k vojenskému převratu. K moci se dostali komunističtí jestřábi. Dali ho pod zámek.“
Na Bondově tváři naskočily vrásky. Dál už šel beze slov.
Vešli do hučícího operačního centra. Jihokorejci společně s Američany vyhodnocovali satelitní snímky a situaci na velké osvětlené mapě 38. rovnoběžky. Dvouhvězdičkoví generálové americké armády měli hlavní slovo a něco vysvětlovali svým dvěma korejským kolegům. V pozadí postával šéf NSA Falco a o něčem živě diskutoval s M.
Bondova nadřízená se sice snažila mluvit velmi tiše, ale její hlas se přesto rozléhal celou místností. „Nemůžete popřít, že jste mne úmyslně oklamal tím, že jste Bonda obvinil. Kdybyste nám řekl o své agentce na kubánské klinice…“
„… byla by už dávno mrtvá,“ zaútočil Falco. „Ten váš krtek by se o to postaral.“
„Ten krtek by se u nás nezavrtal, kdybyste nám laskavě sdělili, že slečna Frostová šermovala s Moonem už na Harvardu.“
M se otočila. Spatřila Bonda s Jinx. Další věta byla určena nejen Falkovi, ale i oběma příchozím. „V tomto podnikání musíte vždycky vědět, komu důvěřujete,“ řekla M rozhodným hlasem. Falco, který se všiml, že se M dívá jinam, se také otočil. „Ach, pane Bonde,“ řekl s předstíranou zdvořilostí, „přišel jste v pravou chvíli. Za chvilku bude ohňostroj.“ Jinx jen pokrčila rameny a mrkla na Jamese. „Všichni máme nějakého šéfa. Tenhle je můj.“
Bond si nesmlouvavým pohledem změřil Falkovu tvář. Tak tento chlap donutil M, aby ho dala pod zámek, a označil ho jako likvidátora Salonu krásy?
Falco se přestal zdvořile usmívat, protože pochopil, že tím Bonda neoklame.
„Nevěřte všemu, co vám o mně vykládala,“ řekl Falco nervózně. „Zas tak špatný nejsem.“
Bond měl chuť mu jednu vrazit, ale ovládl se. „Pojďme radši něco dělat.“
Falco přikývl a odkašlal si. „Nacházíme se ve druhém pohotovostním stupni, ale generál Chandler – stojí tamhle – si z té jejich hrozby nic nedělá. Myslí si, že jde jen o další manévry, aby se přesvědčili, jestli na ně znovu zamrkáme. Pokud se Severokorejci pustí na jih, bude to pro naše přátele velká příležitost. Přejít největší minové pole na světě nebude rozhodně žádná procházka růžovou zahradou.“
„To sice ne,“ připustil Bond, „ale bude jim stačit, když se dostanou někam na jeho hranice. Icarus jim otevře cestu.“
„Ach jo, to vaše obrovské vesmírné zrcadlo!“ odsekl Falco. „O ten satelit se postaráme. ASAT bude odpálena za hodinu.“ Mrkl na Jinx. „I když je mi líto plýtvat tak skvělými raketami.“
Jezinka mírně vzplála. „Icarus není totéž jako naše utajované a bezcenné hračky. Icarus skutečně funguje!
„Vaši zprávu jsem četl,“ odsekl Falco podruhé.
„Já ale viděla, co ten satelit dokáže,“ nedala se. Bond tento rozhovor zcela ignoroval a hleděl na jednotlivé monitory.
„Jednou věcí si musíme být úplně jistí,“ poznamenal po chvíli. „Kde je Graves?“
M ukázala na obrazovku se satelitním snímkem letecké základny. James už rozpoznával nezaměnitelné tvary letounu Antonov.
„Přímo ve středu severokorejské základny,“ prohlásila M.
„Tam za ním nemůžeme,“ dodal Falco.
„Vy ne,“ namítl Bond. „Ale já ano.“ 007 se otočil na M a podíval se jí zpříma do očí. To, co se mezi nimi doposud přihodilo, bylo jen předehrou. Nejdříve o něm pochybovala, pak ho využila a nakonec pochopila, že se nezlomil. Má ke mně znovu důvěru.
Falco prolomil zlověstné mlčení.
„Jsme tu jen proto, abychom byli připraveni, pokud dojde k eskalaci. Nejsme si tím ale jisti. Žádné vměšování do vnitřních záležitostí Severní Koreje! Dostal jsem od pana prezidenta jednoznačné rozkazy.“
„A ty vás někdy od něčeho odradily?“ zamumlala Jinx.
M dál nespouštěla oči z Bonda. „Pane Falco, jednejte podle svého, já tam ale 007 posílám.“
Falco překvapeně zamrkal. „To si vážně myslíte, že všechno nechám v rukou vás Britů?“ Podíval se na Jinx. „Jdete tam s ním!“ Jeho slova ale splynula s agentčiným „Já tam jdu s ním!“ Falco se ovládl a nijak nezareagoval na její troufalost. Jen krátce přikývl.
Na palubě armádního vrtulníku Chinook, letícího nad demilitarizovanou zónou, se kromě specializovaného nákladu nacházeli také Bond s Jinx. Měli na sobě maskáče a byli vyzbrojeni pistolemi, bojovými noži a granáty. James si vzal s sebou i špičkovou sniperskou pušku L42A1. Oba agenti právě kontrolovali koordináty a hlásili svou polohu přes vysílačku do operačního střediska. Byli na místě. Přešli do zadní části helikoptéry, kde na ně čekal drahocenný náklad.
Chinook spustil rampu a dva tryskové kluzáky Switchblade vyklouzly ven z vrtulníku. Bond a Jinx je řídili jako nízké motocykly. Štíhlé černé kluzáky klesly o několik metrů pod břicho helikoptéry. Pak se sepnuly obvody uvádějící do chodu tryskové motory. Kluzáky byly vrženy vpřed.
Letěly velmi tiše a nízko nad terénem. Plášť kluzáků Switchblade je vyroben z materiálů stealth, takže nepřítel nemá prakticky žádnou šanci zachytit je na radaru. Protože ještě nenastal soumrak, daleko pravděpodobnější bylo, že je zahlédnou běžné hlídky.
Přímo pod nimi se nacházela surrealistická krajina válkou zničené země, kterou si James dobře pamatoval ze svého někdejšího výletu na vznášedlech. Vybombardovaný kraj s tankovými pastmi a vraky vozidel připomínal zbytky jakési starodávné civilizace, která se stala obětí vlastního šílenství a touhy po sebezničení. Tam dole skončily sny i tužby nespočetných mužů i žen. Zbyla jen krajina smutku, zmaru a duchů.
Nad hustě zalesněnou oblastí zapadalo slunce. Oba agenti odhodili kluzáky a na padácích se snesli dolů. Jinxin padák se zachytil o větve stromů. Byla vymrštěna zpět do výšky. Větve se ale zlomily a dívka tvrdě dopadla na zem.
„Jsem v pořádku,“ sykla dřív, než se James stihl zeptat. Sundali padáky, smotali je a ukryli v křoví. Mlčky se vydali přes les ke svému cíli.

Robinson v operačním centru právě přijímal hlášení pilota vrtulníku Chinook. „Jsou v severokorejském vzdušném prostoru.“
Falco si povšiml, že se mu při zapisování této zprávy třesou ruce. „Klídek,“ poznamenal šéf NSA. „Když ani naše radary nedokážou switchblady zachytit, jak by to k čertu dokázaly ty severokorejské?“
Robinson přikývl a plně se soustředil na rádiovou komunikaci.
Falco se otočil k velké obrazovce. Ukazovala pozici rakety ASAT, blížící se k satelitu Icarus. Pak se podíval na M, která stála za ním s rukama zkříženýma na prsou.
„Předpokládám, že nejste pověrčivá,“ usmíval se Falco. „Za chvilku budou z toho zrcadla jen střepy.“
M zcela ignorovala Falkovu poznámku. Byla nervózní, nevydržela na jednom místě a chodila po operačním centru sem a tam. Poslala přece Bonda na velmi problematickou misi, na jednu z nejnebezpečnějších. Rozhodně si nepřála, aby zase skončil ve vojenském vězení, nebo aby se stalo ještě něco mnohem horšího.
Jenže… na druhou stranu bylo jisté, že James Bond, agent 007 s povolením zabíjet, si je všech rizik více než dobře vědom…

Gustav Graves se společně s generály Hanem, Li a Dongem skláněl nad plány válečných operací. Nacházeli se v severokorejském vojenském bunkru, který silně kontrastoval s velitelským stanovištěm jejich amerických protivníků. Nebyla tu skoro žádná technika, žádné moderní sofistikované vybavení. Zastánci tvrdé linie uzavřeli silné spojenectví. Plukovník Moon si uvědomoval, že vůle po vítězství je mnohem silnější než drahá hejblátka, která navíc málokdy fungují zcela bezchybně.
Vlad v severokorejské uniformě došel ke svému šéfovi. „Pokoušejí se sestřelit Icara,“ varoval.
Moon alias Graves se však dál tvářil neoblomně. „Přepnout na automatiku,“ přikázal.
Icarus vysoko na oběžné dráze zachytil signál střely ASAT. Bleskově přestavil zrcadlovou plochu a namířil ji na hrozbu stoupající z atmosféry. Celý manévr trval pouhých dvanáct vteřin. Sluneční paprsky, neviditelné ve vesmíru prostým okem, dopadly na zrcadlo a odrazily se od něj k blížící se raketě. ASAT se v intenzivním žáru začala klepat a její plášť se vzápětí začal tavit. Vibrace se zvyšovaly. Střela se nakonec rozpadla v ohlušující explozi. Icarus opět zaujal svou původní pozici. Útok ze Země mu nijak neuškodil.
Vlad sledoval záblesk na kontrolním panelu v kufříku. „Hrozba eliminována,“ sdělil s notnou hrdostí v hlase.
Graves jen zlehka přikývl, ale generálové byli naprosto ohromeni.

Také v operačním centru jižně od 38. rovnoběžky svítily obrazovky. Generál Chandler i Falco s úžasem sledovali let už opět osamoceného satelitu Icarus.
„Proč taky nemáme něco takového?“ zeptal se Falco zahořkle.
Generál zvedl telefon a začal vydávat rozkazy. „Vyhlašuji mobilizaci všech jihokorejských jednotek!“
Jen pár metrů od něj se M podívala na Robinsona. „Máme od Bonda nějaké zprávy?“ zeptala se.
Robinson zavrtěl hlavou a kousal se do rtů.

Bond s Jinx pronikli za ochranný plot severokorejské letecké základny. Pohybovali se nocí jako neviditelné stíny. Dorozumívali se pomocí miniaturních sluchátek s mikrofonem. Antonov stál na asfaltu asi 100 metrů od nich. Měl spuštěnou rampu. Kolem letounu se shromáždila početná skupina. Čety dokončovaly nakládání. Důstojníci dohlíželi na jednotlivé kroky.
„Co teď?“ zašeptala Jinx do mikrofonu. „Je tam spousta mužů.“
„Vidíš ten stín u hangáru?“ Bond ukazoval na dlouhý stín, který ve světle reflektorů vrhala hlídková věž. Mezi jeho okrajem a letadlem se nacházel volný, světlem zalitý prostor asi deseti metrů, které museli překonat. „Pokud se to podaří, stín bude dostatečným krytím. Musíme se k letounu dostat nepozorováni. Je tam tma.“
„Odhalí nás během pěti vteřin.“
„Musíme chytit příležitost za pačesy. Jdeme.“
Běželi podél plotu a pak se přesunuli k hangáru. Drželi se stranou a čekali, až jednotky naloží další náklad. „Teď!“
Bond s Jinx vletěli na jasně osvětlenou plochu. Pod předním kolem se ocitli za tři vteřiny. Zůstali ve skrytu, dokud nebylo jasné, že je zatím nikdo nezahlédl. Načasování přesunu bylo naprosto dokonalé.
Z hangáru se vzápětí vyřítilo ferrari v doprovodu tří džípů. Konvoj se hnal k letounu Antonov. Bond přiložil L42A1 k rameni a zamířil. Měl ideální příležitost zlikvidovat primární cíl.
„Bude to čistý zásah?“ zeptala se tiše Jinx. Nebyl. Džípy blokovaly střelcův výhled na sportovní vůz navzdory tomu, že Bond zahlédl Gravesovu tvář za volantem ferrari vjíždějícího na rampu, která se s ním začala zvedat.
„Ksakru,“ zabručel James. „Uvidí nás.“ Přehodil si pušku přes rameno a přesunul se k zadnímu podvozku. „Pojď.“ Chytil se nosníku podvozku – na poslední chvíli.
Letoun začal rolovat. 007 natáhl ruku a vybídl Jinx, aby naskočila s ním.
„Ty ses asi zbláznil,“ vykřikla.
„Už jsem to kdysi dělal. Je to hračka.“
007 vytáhl Jinx na výztuž kola právě v okamžiku, kdy letadlo začalo na ranveji nabírat rychlost. Přitiskli se k sobě i k nosníku. Vítr se do nich opíral a každou vteřinou hrozilo, že je smete. Antonov se zdvihl ze země a začal stoupat k noční obloze, ale dva černí pasažéři se drželi podvozku i v oné chvíli, kdy posádka začala podvozek zatahovat.
Jinx vlezla za Bondem přes poklop do ztemnělého prostoru. Vedle ruského vrtulníku Mi34 Hermit stály i ferrari a lamborghini. James se přesvědčil, že v nákladovém prostoru nejsou stráže, a pak po žebříku vylezli do kabinové části letadla. Chodbou se pohybovali velmi tiše. Když zahnuli za roh, strnuli. Někdo přicházel. Jinx vtáhla 007 do dveří právě ve chvíli, kdy z ohybu vyšla v doprovodu několika strážných Frostová. Jinx za ní vykukovala zpoza dveří. Blondýnka vešla do kabiny na konci chodby.
Gustav Graves v kokpitu antonova vydával poslední instrukce. Poté sestoupil do speciálně vybaveného velitelského centra. Nacházelo se v nose letounu a jeho hlavní dominantu tvořilo velké vypouklé kónické okno. Strop vzadu přecházel v rozlehlou poloprůhlednou skleněnou obrazovku, na které se zobrazovalo území Korejského poloostrova a Japonska.
Podél stěny byly rozmístěny konzole s různými monitory a přístroji a rukavice ovládající Icara ležela na podstavci ve středu místnosti. Vlad, jehož pozorovali tři generálové, stál vedle ní a dokončoval nastavení satelitu. „Skvělý odlet, pokud to tak mohu říct,“ uklonil se Vlad před Gravesem.
„Přestaň podlézat. Na Kilovo místo se stejně nikdy nedostaneš.“
Na Vladově tváři se objevil uražený výraz. Graves mu nevěnoval absolutně žádnou pozornost. Sklonil se nad obrazovkou a začal ji studovat.
Bond s Jinx zatím pokračovali v průzkumu a nakonec našli to, co hledali – luxusní kabinu. Chodbou se už zase blížily kroky, a tak oběma vetřelcům nezbylo než se znovu skrýt v příšeří. Voják došel ke dveřím a odemkl je.
„Generále Moone, pojďte se mnou,“ řekl strážný korejsky.
Starý voják měl černé kruhy pod očima a působil unaveně, ale jinak se zdálo, že je v pořádku.
„Vyřiďte generálu Hanovi, že jsem s vámi odmítl jít. Jeho převrat zkrachuje.“
Bond zezadu tiše přiskočil ke strážnému, udeřil ho a pak jej strčil do kabiny. Zavřel za ním dveře. Generál Moon zíral na Jamese Bonda jako na zjevení.
007 se rozhlédl po kabině. „Trochu lepší kobka než ta, ve které jste drželi mě.“
„Jak jste se sem dostal?“ vydechl generál. Bond jeho otázku ignoroval. „Generál Han je jen loutka. Za drátky tahá váš syn.“
Generál Moon zmateně zamrkal. „Můj syn je mrtev. Díky vašemu přičinění.“
Bond sebral vojákovi, který byl stále v bezvědomí, zbraň a tělo odtáhl za stůl.
„Ne, není. Přežil. Změnil si identitu – a dokonce i tvář. Přesto ale žije.“
„Vy jste se zbláznil!“
„Uvidíme, kdo se pomátl víc.“
„Celou tu dobu za něj truchlím. Můj syn by nepřipustil, abych takto trpěl.“
„Jemu ale záleží na něčem docela jiném, pane generále. Čtyři divize čekají na hranicích na jeho rozkazy.“
Moonovy oči se zúžily. „Ty jednotky jsou ke mně stále loajální. Okamžitě to ukončím.“
Bond zvažoval situaci. Pak podal generálovi vojákovu zbraň.
„Radši si ji vezměte.“
Oba muži si teď hleděli z očí do očí. Moon, který připustil, aby Bonda mučili a klamali, a postavil ho před popravčí četu… a britský špión, který mu přesto důvěřuje…
Generál přijal zbraň, stále ještě s překvapeným výrazem. Nakonec vyšel na chodbu, Bond za ním.
XX.
Nespoutaný Ikarus
Generál cestou do kokpitu prošel tělocvičnou v trupu letounu, kterou si tam nechal vybudovat Graves. Zdobily ji starobylé meče, korejské koberce a látky, ale samozřejmě nechybělo ani moderní vybavení – váhy, nautilus, kordy a boxovací pytel. Busta plukovníka Moona trůnila na podstavci stejně jako v jeho tělocvičně na severokorejské základně. Generál se zde na okamžik zastavil. Před očima se mu zjevil obraz jeho syna, jak si ho pamatoval.
Pak šel dál, a když došel k prvnímu strážnému, nařídil mu, aby ho odvedl do velitelského centra.
Když starý muž vešel dovnitř, všichni k němu vzhlédli. Zírali na něj a čekali na události, které musely přijít. Gustav Graves se zvedl od obrazovky a podíval se na svého otce. Bylo zřejmé, že jen těžko zvládá své emoce.
„Generále, omlouvám se, že jsme se k tobě tak nepěkně chovali,“ řekl korejsky.
Moon si prohlížel bizarní postavu – bělocha v severokorejské uniformě. Nemohl tomu uvěřit. Pak se otočil ke strážnému a vydal překvapivý rozkaz: „Zatkněte toho muže!“
Voják se ale ani nepohnul.
„Chápu, že asi nedokážeš pochopit vývoj situace,“ pokračoval Graves. „Ty ale ani… nepoznáváš můj hlas?“
„Já vás neznám,“ odvětil generál Moon anglicky. „Nikdy jsi mi pořádně nerozuměl. Aspoň mi to usnadnilo život v exilu, kde jsem se skrýval uvnitř nepřátelského světa – vlastně jsem se nepřítelem stal. Celou tu dobu jsem si připomínal, co jsi mne učil. Ve válce je vítěznou strategií pouze ta…“
„… kterou zvolila vítězná strana,“ doplnil poučku generál. Teď už si byl jist, že hovoří se svým vlastním synem. Přeměna v bílého muže se ale Moonovi staršímu pranic nelíbila.
„Jak vidíš, otče, ještě jsem nezapomněl na Umění války.“ Graves došel ke kovové rukavici. „A tato zbraň mi vítězství zaručí!“
Graves si nasadil rukavici a hledí. Generál nechtěl uvěřit, že ta stvůra je opravdu jeho prvorozený syn.
Bond a Jinx se tiše přikradli k vojákovi hlídajícímu nad schodištěm velitelského centra. Agentka vytáhla z pochvy připnuté ke stehnu bojový nůž Sykes-Fairbairn a vrazila ho do mužových zad. Bond ho zachytil, dřív než se zřítil ze schodů.
„Jdu se podívat na pilota,“ zašeptala Jinx.
„Já nevěděl, že umíš létat,“ špitl James.
„Ale že jsem samé překvapení, to už víš.“ Jinx na něj vesele zamrkala.
Pak zmizela a 007 zaujal pozici tak, aby dobře viděl na obrazovku a zároveň slyšel vše, co si povídají tam dole ve spikleneckém centru.
Graves zmáčkl knoflík na rukavici. „Otče, sleduj vzestup svého syna.“
Icarus zareagoval naprosto přesně. Pohyboval se rychlostí velmi blízkou rychlosti zemské rotace. Satelit znovu přestavěl koordináty a namířil své odrazové zrcadlo dolů na asijský kontinent.
V demilitarizované zóně se objevil široký pás žhnoucího jasu rozpouštějící temnotu nad apokalyptickou zemí nikoho a nahrazující ji paprsky nového slunce. Po několika minutách začal vzduch vířit a ze země se zvedl hustý oblak prachu. Teplota ještě stoupla a pak smršť jménem Icarus udeřila naplno. Miny začaly vybuchovat. Sloupce vlnícího se ohně se zvedaly k nebesům a navzájem se proplétaly. Sutiny létající vzduchem vzplály jako pochodně. Ničící živel nabíral na síle a vtahoval do pekelné výhně všechny trhaviny, které tu člověk kdy zanechal.
Pás žhnoucího jasu procházel demilitarizovanou zónou a ohnivá smršť za sebou zanechávala spálenou zemi.
Graves pozorně studoval náhrdelník ohnivých explozí tam dole. „Icarus vyčistí minové pole před našimi jednotkami. Pokud se nám Američané postaví do cesty, Icarus je upeče na škvarek. A pak? Japonsko se bude smažit jako brouk. Čína není daleko. Celý Západ se bude třást. Právě nastává rozbřesk nové supervelmoci.“ Tři generálové jen mlčky přihlíželi. Generál Moon pocítil opravdovou hrůzu.

Na jižní straně 38. rovnoběžky tomu nebylo jinak. M i Falco sledovali na monitorech operačního centra zánik minového pole. Objektivy satelitních kamer jim předkládaly na jednotlivých obrazovkách pohybující se sžíravý plamen a zmar. Apokalypsa se sunula přímo na ně.
„Bože můj!“ vyhrkla M.
„Ti dva to nejspíš nezvládli,“ dodal Falco. „Zase jedna zbytečná sebevražedná mise.“
Generál Chandler, o nic méně zaskočený než ostatní, se zděšeně podíval po Falkovi. Šéf NSA jen krátce a smutně přikývl. Chandler zvedl sluchátko. „Spojte mne s panem prezidentem!“
Falco si podíval na M a ironicky pronesl: „Třetí světová válka… made in Korea.“
Dlaně paní M zvlhly potem. Chytila se pevně opěradla židle. „Bond ještě neřekl své poslední slovo.“
Běžely minuty plné napětí a nikdo nepromluvil, dokud generál Chandler nepronesl do telefonu. „Ano, pane.“
Generál se podíval na Falka a pak na M. „Máme rozkaz zaujmout předsunuté pozice.“
Falco si vzal slovo a oznámil všem v místnosti: „Na vše, co překročí 38. rovnoběžku, zaútočíme vším, co máme k dispozici.“
„Což nebude stačit,“ poznamenala M.

Jinx se přesunula do uličky za kokpitem. Přes pootevřené dveře nahlížela k pilotovi a druhému pilotovi. Zvažovala své možnosti. Užuž se chystala k rozhodné akci, ale druhý pilot vstal a zamířil směrem k ní. Skryla se proto v temném, nepříliš velkém výklenku a s rukama a chodidly přitisknutými k protější stěně čekala. Muž prošel uličkou a zmizel na schodišti. Nevšiml si jí. Tiše se spustila dolů. Měla před sebou rozhodující úkol.
Bond se mezitím rozhodl, že Gravese zlikviduje hned při první příležitosti. Vytáhl walthera a namířil na muže před skleněnou obrazovkou. Chystal se stisknout spoušť. V tom okamžiku se generál Moon postavil před svého syna a zakryl střelci dráhu. „Přestaň s tím,“ naléhal generál korejsky. „Tvé kroky povedou k úplnému zničení našeho národa.“
„Vždycky jsi byl slaboch,“ odvětil Graves anglicky. Jako syn, jehož není jeho otec hoden, nemohl mluvit stejným jazykem. „Nedokážeš správně ocenit velikost mých skutků, protože sám jsi nikdy ničeho velkého nedosáhl!“
„Američané tu odpálí nukleární hlavice.“
„Icarus je smete z oblohy. Náš meč je zároveň ochranným štítem.“
Generál vytáhl pistoli, kterou mu dal Bond, a namířil ji přímo na Gravesovu hlavu.
Gustav si otce pobaveně prohlížel. „Ty bys zabil vlastního syna?“
„Můj syn, jehož jsem miloval, už dávno zemřel.“
Dříve než mohl generál vystřelit, Graves udeřil svého otce do zápěstí a vyrazil mu zbraň z ruky.
Bondovi se otevřel volný prostor. Lehce ustoupil, aby měl lepší střelecký úhel, a zamířil – to už se ale na něj zezadu vrhl přicházející druhý pilot. Dole pod nimi zápasili o zbraň otec se synem. Ostatní jen mlčky přihlíželi překvapujícímu vývoji situace. Vtom třeskl výstřel a kulka zasáhla generála do břicha. Starý muž se svezl na zem.
Graves se podíval na padlého generála bez jakýchkoli emocí. „Jaký otec, takový syn,“ poznamenal. Sklonil se k ležícímu tělu a z jeho ramen strhl epolety. Tři generálové nechtěli věřit svým očím, když si je připnul na svou uniformu.
V tom okamžiku se roztříštila skleněná stěna přímo nad nimi a dolů se zřítil Bond svírající druhého pilota. Po tvrdém dopadu odletěla stranou pistole, o kterou bojovali, a samovolně vystřelila. Tříštivé sklo v kónickém okně se vysypalo. Kdosi vykřikl. V kabině okamžitě poklesl tlak a řev unikajícího vzduchu přehlušil všechno ostatní. Muži uvnitř se zoufale pokoušeli zachytit něčeho pevného. Pokles tlaku vysával neupevněné předměty, které létaly jako šrapnely všude kolem. Vlad, který se neměl čeho chytit, odletěl k oknu a obrovská síla ho vytáhla ven. Přitom vypadaly další kusy skla a otvor se zvětšil.
Bond se chytil přístrojového panelu, zatímco Graves se přitiskl k podstavci s rukavicí ovládající Icara. Bezvládné tělo generála Moona zmizelo ve volném prostoru jako hadrová panenka. Postupně, jeden po druhém, ho následovali i tři korejští generálové.
Letoun sebou trhl a přešel do střemhlavého pádu.

Pilot v kokpitu přepadl vpřed a čelem se udeřil o přístrojovou desku. Jinx se ocitla nejprve na zemi a pak na dveřích kokpitu, kterých se držela jako klíště už v okamžiku, kdy letoun začal padat. Zoufale se snažila překonat gravitační sílu působící na její tělo, pustila se dveří a po zemi se doplazila do kokpitu. Tělo bezvládného pilota odsunula ze sedadla i od řízení. Vklouzla na jeho místo, zapnula si pásy a nasadila sluchátka.
„Jamesi, vítej na palubě Jinx Airways,“ oznámila do interkomu.
Poté se pustila do zápasu s nepoddajnou řídicí pákou, cloumala s ní a pokoušela se letadlo vyrovnat. Čtyřicet vteřin trvalo, než antonov konečně zareagoval a zvedl nos. Letová výška v té chvíli nepřesahovala víc než patnáct set metrů.

V jihokorejském velitelském bunkru všichni vnímali vibrace způsobené tlakovými vlnami po výbuších. Slyšeli jednotlivé exploze i svist ohnivé smrště. Robinson zkontroloval monitor a pak se podíval na M.
„Už jen tisíc yardů. Blíží se to hrozně rychle,“ řekl.
XXI.
Vstříc ohnivé smršti
Když letoun vyrovnal let, Bond s Gravesem se znovu postavili proti sobě. Proraženým sklem pronikal dovnitř vítr, ale tlak již neklesal. Protivníci si měřili jeden druhého. Oba očekávali, že ten druhý udělá první tah.
„Zdá se, že vaši přítelíčkové to sbalili bez padáků,“ poznamenal Bond a ukázal na zející otvor.
Gravese ale z míry nevyvedl. Něco zavrčel a stiskl knoflík na rukavici, která se za prapodivného hučení začala nabíjet. Bond okamžitě pochopil, co se děje. Raději se stáhl. Graves se na něj vrhl a částečně ho zasáhl silným výbojem. James sykl bolestí, ale přesto se mu podařilo odskočit a odvalit se stranou, aby nedostal plný zásah. Graves však po něm šel dál a paži s nasazenou rukavicí držel stále před sebou. Sklonil se nad Jamesem a znovu do něj vyslal výboj, který projel Bondovou páteří.
Graves přidržel rukavici u Bondova paralyzovaného těla a vyslal do něj další dávku elektronů. Bondova noha, čistě reflexivně, se vymrštila a zasáhla útočníka do slabin. Ten s výkřikem odletěl stranou. Následující drahocenné vteřiny umožnily 007, aby se vydrápal na nohy. Přiskočil ke Gravesovi a tvrdě ho udeřil do tváře…

Jinx si v kokpitu připadala dost osaměle. O tom, co se děje dole v kabině, nic nevěděla.
Dokázal James přežít pokles tlaku? Jsou všichni mrtví?
V letounu vládlo podivné ticho, což ji znervózňovalo. Z navigačních přístrojů nešlo nic vyčíst, většina z nich dávno nefungovala. Nová pilotka neměla ani nejmenší tušení, kam vlastně letí. Bylo ale jasné, že antonov krouží kdesi nad demilitarizovanou zónou.
Noc najednou pohasla a rázem se proměnila ve slunečný den. V několika vteřinách vyšlo nové slunce. Jinx si ho užila už minule, a tak hned pochopila, jaký bude další osud letounu. Antonov mířil přímo ke kuželu Icarových paprsků. Ohnivá smršť, která vířila nad demilitarizovanou zónou, otvírala smrtící náruč svému strůjci. Letěli vstříc konci.
„K sakru!“ vyhrkla.
Znovu se vrhla na řídicí páku. Cloumala s ní sem a tam, ale letoun nijak nereagoval. Jinx se sklonila nad přístroje, aby z nich alespoň něco vyčetla. Právě tento moment jí zachránil život. Na jedné z obrazovek totiž spatřila odraz ženské tváře. Miranda třímala v ruce meč, rozhodnuta vlezlé Jezince rozpoltit hlavu. Jinx prudce hodila hlavou do strany.
Čepel sklouzla jen kousek od jejího nosu a odťala mikrofon z její hlavové soupravy. Meč – čínský kchen z osmnáctého století – se zasekl do pilotova sedadla. Jinx díky své kočičí mrštnosti a hbitosti si dokázala bleskově rozepnout sponu bezpečnostního pásu a „vyšplhat“ se nahoru po přístrojovém panelu. Při tomto únikovém manévru, který připomínal zpětný flip, ještě stačila vytrhnout bojový nůž Sykes-Fairbairn z pochvy na stehně.
Z Mirandiných očí šlehaly blesky. Vytrhla kchen ze sedadla a ťala znovu, ale Jinx odrazila útok rukojetí nože. Miranda vzápětí zaútočila z boku. Jinx se odrazila od stěny kokpitu a odmrštila se na druhou stranu. Obě ženy si najednou hleděly do očí, každá se svou zbraní v ruce.
Jinx si uvědomovala, že Miranda rozhodně není v šermu žádnou amatérkou. Zacházela s mečem s grácií, výbušností i sebedůvěrou. Jinx sice šermovat moc neuměla, ale byla skvělá v boji s nožem – tak dobrá, že rozdíl v délce čepele nepovažovala za podstatnou nevýhodu.
„No tak, holka, pojď si pro mě,“ vybídla Mirandu. „Tedy… jestli na to máš.“

Dole ve velitelském centru byla situace podobná. Bond se ocitl ve zřejmé nevýhodě. Gravesova rukavice byla smrtonosnou zbraní, vysílající elektrický výboj i na několik metrů. Bond musel rychle najít nějaký předmět, za který by se mohl skrýt. Trosky ve zničeném centru mu jeho roli nijak neusnadňovaly. Dvakrát klopýtl o kusy rozbitého nábytku.
Graves s nataženou paží, na níž zářila rukavice, se přibližoval. James se přitiskl k panelu a odrazil se od něj těsně předtím, než přístroje explodovaly. Tlaková vlna ho však srazila na zem.
Graves se nad bezmocně ležícím britským agentem rozkročil. Byl rozhodnut zasadit mu poslední ránu.
Náhle však celou kabinu zaplnil kužel jasného světla a oba muže oslnil. Podívali se směrem k oknu. Icarus! Letoun co nevidět vletí do spalujících karových paprsků! Bond si zastínil oči.
Antonov se povážlivě rozkýval. Pak narazil do jakési stěny – či spíše hradby žhnoucího jasu. Najednou vše zbělelo. Koncentrované světlo zahalilo vše kolem.
Graves ztratil kontrolu nad situací. Na nové nastavení rukavice už neměl čas. Letoun se začal ve stoupajícím žáru škvařit a silně se otřásal. Graves byl odmrštěn na podstavec s vlastní bronzovou bustou.

Příď letounu dostala přímý zásah. Okno kokpitu se vyboulilo a vzápětí prasklo. Tlaková vlna odhodila obě ženy ke dveřím. Skoulely se dolů po schodech, až do tělocvičny. Kokpit zachvátily plameny a všude se tavily střepiny skla.

Jinx byla otřesená, i když její dopad ztlumila žíněnka. Bez ohledu na tuto okolnost však prožívala pocit pacientky po návštěvě u šíleného lékaře, vyznávajícího akupunkturu. Ztěžka se zvedala z podlahy. Její tělo poseté drobnými rankami a škrábanci od střepin skla o sobě dávalo vědět. Miranda na tom nebyla o moc lépe. I ona se pokoušela zotavit z tvrdého pádu.
Stály znovu proti sobě, opět se zbraněmi v rukou. Nadešlo druhé kolo jejich duelu.
Stěny tělocvičny začínaly hořet, vál tu žhavý vítr a vše se topilo ve zničujícím jasu. Jinx vytrhla nůž z druhé pochvy. Teď měla v každé ruce jeden. Miranda zaječela a přešla do útoku. Jinx jí dokázala čelit, Miranda ale nepolevovala. Její tlak narůstal. Postupně zatlačila Jinx až k hořící stěně. Maskáče vzplály. Dívka se v posledním okamžiku vyhnula smrtícímu úderu meče a zároveň ze sebe strhla hořící výstroj. Odhodila ji na zem. Teď už se bránila jen v armádním tričku. Kočičí úskoky a různé finty zatím plnily svůj účel. Jinx zůstávala nezraněná…

Velitelské centrum a pozorovatelna zároveň se začalo rozpadat. Nýty vyskakovaly ze stěn, panely se odlupovaly a odkrývaly výztuže rámu trupu, všude burácel vítr, ale Bond s Gravesem pokračovali dál ve svém neúprosném boji. 007 udeřil Gravese do žaludku. Dříve než ho stačil podruhé zasáhnout do hlavy, Graves vystřelil výboj do Bondovy nohy. Muži se od sebe oddělili a lapali po dechu.
Jas i turbulence jakoby zázrakem ustaly. Antonov proletěl Ikarovým kuželem. Právě tento okamžik jim umožnil, aby popadli dech a uvědomili si, v jaké situaci se nacházejí. Mnohačetnými otvory v trupu letounu pronikal dovnitř vzduch z okolí. Hučel a pískal v otevřených prostorách. Záď letounu se zmítala v plamenech. Bylo jen otázkou pár minut, kdy se letoun zřítí.
Graves kroužil kolem Bonda jako pravý šermíř. Ten se zase držel mimo dosah jeho volty nabité paže.
„Mé světlo má nevyčerpatelné zdroje energie,“ prohodil Graves ke svému soupeři, zatímco se přesouval ke dveřím skladovacího prostoru. Volnou rukou je otevřel. Uvnitř viselo několik padáků.
Graves si jeden navlékl přes rameno a zbytek nechal napospas vířícímu větru. Postupně opustily trup letounu otvorem v jeho boku. Zmizely v hlubině rychlostí kolem pěti set kilometrů za hodinu.
„Zato ty vaše zdroje už vyhasly,“ dokončil přednášku Graves.

Jinx s Mirandou neměly vůbec čas si povšimnout, v jak zoufalém stavu letoun je. Z antonova se stal ocelový kostlivec. Letadlo se teď zmítalo mezi kuželem icarova jasného žáru a ohnivou smrští nad demilitarizovanou zónou. Panely už opadávaly i ze stropu tělocvičny, ale obě bojovnice si toho nevšímaly. Dál se snažily zasadit té druhé sečnou či bodnou, rozhodně však smrtící ránu.
Jinx uskočila za boxovací pytel. Meč dopadl přímo nad něj. Miranda přesekla závěsné lanko a rozmáchla se ke smrtícímu úderu. Sekla po protivnici, ta ale mrštně uhnula. Čepel meče sklouzla po bronzové Moonově bustě a vzápětí praskla. Miranda zkoprněla překvapením.
Jezinka využila příležitosti a mrštila po ní jedním z nožů. Miranda zareagovala včas a zbytkem obřadního meče letící nůž srazila. To už ale vzduchem svištěl Jezinčin druhý nůž. Miranda tentokrát stačila zachytit jeho čepel jen nastavenou paží. Jen pár milimetrů od svého hrudníku.
Překvapeně se na Jinx podívala a dokonce se usmála. Netušila však, co bude následovat. Špičkový karatistický kop, který přišel vzápětí, zarazil nůž do její srdeční krajiny.
Miranda zasténala a sesula se na podlahu. Zoufale se snažila udržet při vědomí, ale to z ní rychle unikalo. Vyčerpaná Jinx jen stěží popadala dech, přesto ale zůstala ve střehu, dokud se její protivnice nepřestala hýbat. Pak zatěkala očima po roztavené tělocvičně.
Ohnivá smršť už vysílala své první jazyky dovnitř letounu.

Graves si připnul padák a přesunul se k jednomu z otvorů v trupu.
„Takže teď už vám dám konečně sbohem,“ rozloučil se s 007. „Tentokrát jste na řadě vy, abyste odešel na onen svět. Život je plný podobných okamžiků, Jamesi.“
Bond se znovu na Gravese vrhl. Zásah proudem ho ale odmrštil zpět. Gustav se jen škodolibě smál, dokud si nevšiml, že Bondovi se při posledním skoku podařilo zachytit pojistné lanko jeho padáku.
Gravesovi se málem zastavilo srdce. Padák se najednou rozbalil.
Otevřený vrchlík se stal snadnou kořistí větru, který burácel v přídi letounu. Hedvábí neslo Gravese po schodišti rovnou do tělocvičny. Vrchlík narazil do otvoru ve střeše. Graves se pokoušel zachytit hrany odkrytého panelu. Křečovitě se chytil volného plechového plátu. Ten už ale visel jen na jediném šroubu.
Bond pomalu kráčel po schodech nahoru. Stoupl si přímo pod zmítajícího se Gravese a díval se mu zpříma do očí. „Říkal jste něco o nějakém umírání?“ zeptal se.
Graves se podíval ven. Přímo před ním čekala ohnivá smršť. Pak se znovu zadíval směrem k Bondovi. Korejský plukovník seznal svůj osud. Další den, ve kterém ještě neumře, už nebude…
007 se natáhl nahoru a pomalu uvolnil poslední šroub.
Plášť letounu se dál odlupoval. Graves se držel plechu a společně se svlékající se slupkou se sunul podél trupu letadla. Hedvábí zachvácené plameny rychle shořelo. Gustav Graves alias plukovník Moon se propadl do ohnivého pekla.
Po chvilce se roztavila i kovová rukavice. Nové slunce jménem Icarus vyhaslo.
XXII.
Další den života
M s Falkem pozorovali z bunkru ohnivou smršť, která plápolala jen pár stovek metrů od nich. Záchranné a hasičské čety již byly připraveny čelit nespoutanému peklu a totálnímu zničení. Robinson zařídil okamžitou evakuaci M i Falka, ale oba dva ji odmítli. Už zvedal telefon, že zavolá premiérovi, aby jim dal rozkaz k okamžitému opuštění objektu. Náhle se ale vše změnilo.
Řev hořící půdy opadl stejně rychle, jako se zvedl. Rotující horké větry a plameny se postupně utišovaly. Zanechávaly za sebou brázdu spálené země. Pás zasažený slunečním požárem pomalu dohoříval. Venku zavládlo podivné ticho.
Falco si zhluboka vydechl, M si dokonce dovolila slabý úsměv. Dobře si uvědomovala, kdo stojí za příznivým vývojem celé situace.

Zatímco sloupec rotujícího ohně při zemi uhasl, ve výšce 1500 metrů zuřil dál. Ocelový kostlivec antonov se stále držel ve vzduchu, i když víc než polovina plátů se z pláště už dávno odloupala a vnitřek letounu zcela zničily plameny.
Pak, k velkému překvapení živých na palubě, obří letadlo vylétlo z pekelného mraku.
Bond s Jinx se potkali v tělocvičny. Padli si do náručí. „Kokpit se proměnil v prach a popel,“ sdělila mu Jinx.
„Padáky taky.“
Oba agenti se k sobě křečovitě tiskli. Vítr s nimi uvnitř děravého trupu pohazoval ze strany na stranu. Letoun praskal a syčel. Z horní části odlétávaly další a další pláty.
„Už to vypadá, že dolů půjdeme spolu,“ poznamenala Jinx.
Bond však myslel na něco jiného. „Na něco takového je času dost. Musíme uvolnit helikoptéru, dřív než spadne s námi,“ řekl naléhavě.
Jezinčiny oči se rozšířily. Pochopila, co má 007 na mysli.
Rozběhli se do nákladového prostoru, ale plameny blokovaly vstup. Oheň už zachvátil i zadní dveře z tělocvičny. James těkal očima po předmětech v místnosti a nakonec strhl ceremoniální koberec. Hodil jej na schodiště a trochu plameny utlumil.
„Jdi!“ křikl na svou společníci. Najednou ale ztuhl. Sledovaly ho ještě jedny krásné oči. Uprostřed zkrvavené tváře.
„Jamesi,“ sípala Miranda. „Vezmi mě s sebou.“ Dívala se na něj pohledem, kterým by určitě okouzlila i dveřníka v bráně pekelné.
Bond jen zavrtěl hlavou. „Svůj život sis vybrala sama.“
Miranda rozhodně neočekávala žádné milosrdenství. Byl to jen její poslední chladnokrevný pokus zdržet Jamese natolik, aby už bylo pozdě pro všechny. Oheň se už prokousával kobercem hozeným přes schodiště. „Nechceš vědět, proč jsem to všechno udělala?“ Bond zvažoval možné odpovědi, pak si ale uvědomil, že zvědavost je výsadou mládí. A mladý už přestal být dávno.
„Ne,“ odvětil tiše.
Pak zmizel v nákladovém prostoru. Plameny vzápětí pohltily celý koberec.
Miranda se zkroutila do klubíčka a čekala na nevyhnutelné…

Jinx mezitím v nákladovém prostoru zmáčkla knoflík a otevřela rampu na zádi letounu. Velká plošina skřípala jako raněné zvíře, ale mechanismus fungoval dobře. Proud vzduchu a kouř, který sem pronikal velkým otvorem, štípaly v očích a v krku. Za letadlem se táhly dlouhé ohnivé jazyky.
„Jamesi?“ křikla Jinx.
„Už běžím,“ zahulákal zpátky. K helikoptéře už moc nechybělo.
„Koukám, že tu máme dopravní zácpu,“ poznamenala vyčerpaná Jinx při pohledu na dva sporťáky stojící mezi vrtulníkem a rampou.
„Nastup si!“ vybídl ji jednoduše. Otevřela dveře vrtulníku Hermit. V tu chvíli se ale odtrhly i pláty nad nákladovým prostorem a vnitřkem zadul silný vítr.
Jinx vklouzla do helikoptéry. Bond musel udělat ještě jednu věc – dostat se k ovládacímu panelu nákladového prostoru. Zápasil s vichrem a natahoval se ke knoflíku, až se mu to nakonec přece jen povedlo. Vrzání řetězu doprovázelo pohyb nákladu směrem ke spuštěné rampě. Vykládání za letu začalo.
Oba vozy i vrtulník se posouvaly k rampě. Bond se hnal za vrtulníkem, ale ten se pohyboval mnohem rychleji, než James očekával. Váha sportovních vozů působila jako závaží. Ferrari sjelo z rampy a padalo dolů k zemi. Lamborghini potkal stejný osud jen o pár vteřin později. Bond doběhl k sovětskému vrtulníku a snažil se dostat dovnitř k řízení. Vítr burácel a dál mu bránil v pohybu. Když se James chytil spodní hrany otevřených dveří, vrtulník vypadl z rampy ven.
Vzápětí se antonov začal rozpadat na kousky. Trup se loupal jako banán, zatímco motory padaly k zemi jako zářící pochodně, jejichž plameny dosahovaly až k padající helikoptéře. Peklo otevřelo své ohnivé kotle hned pod ní. Hořící trosky letounu dopadaly na vybuchlá minová pole.
Bond se konečně vsoukal k řízení hermitu. Pokoušel se nahodit rotory. Helikoptéra se ale dál nezadržitelně řítila dolů a v gravitačním závodě už předstihla oba sportovní vozy, neboť byla mnohem těžší.
„Říkala jsem ti, že přináším jen smůlu,“ zabručela Jinx.
„Já tě měl asi taky varovat,“ houkl na ni James od ovládání vrtulníku. „Mé vztahy taky nikdy nevydrží.“
Země se k nim přibližovala velmi rychle a vítr burácel v rotorech. V nákladovém prostoru vrtulníku se nacházel velký kovový kontejner, uložený v zajišťovací síti. Teď se jeho víko utrhlo a ven se začaly sypat blyštící se diamanty.
Jinx se ohlédla. „Umřeme aspoň hodně bohatí,“ zajíkla se.
Bond dál přepínal spínače… Hermit zabručel… a rotory se začaly otáčet. Bylo to však jen tlakem větru. Postupně se ale rychlost pádu snižovala. Rotory se točily rychleji a rychleji, ale země se stále blížila víc než nepřiměřeně rychle.
„No tak…“ pobízel Bond vrtulník. Jinx sevřela Jamesovu paži. Mělo to být něco jako poslední sbohem.
Jen pár desítek metrů nad zemí motory sovětského vrtulníku Hermit naskočily. Točivá síla rotorů byla dostatečně velká, takže vrtulník stihl vybrat pád i těsně nad zemí. Bylo to jen o pár metrů. Ferrari i lamborghini dopadly hůř, zaryly se do země jen kousek od nich a připomínaly dva bizarní náhrobní kameny.
Bond a Jinx na sebe hleděli a nemohli uvěřit, že měli takové štěstí.
„Říkala jsi něco o tom, že dolů půjdeme spolu?“ Teď už si s ovládáním jen hrál. Vrtulník zvolna křižoval nízko nad úrovní terénu.

I v operačním centru zavládla uvolněná atmosféra. M však nepřehlédla mrzutý výraz Falkovy tváře.
„Co se děje?“ zeptala se.
„Zaslechl jsem, že ten váš člověk jen málokdy vrací vládní majetek,“ odsekl Falco.
„To máte takový strach o ty dva kluzáky Switchblade?“
„Ani ne. Spíš o svou agentku.“
M na šéfa NSA dvakrát potměšile mrkla a pak se obrátila k Robinsonovi.
„Dostaňte Bonda do Londýna co nejrychleji.“
„Ano, madam,“ odvětil Robinson s chápavým úsměvem.

Slečna Moneypenny seděla u stolu na ředitelství MI6. Už zase dělala přesčasy. Napsat hlášení o korejské operaci trvalo mnohem déle, než čekala. Nechtělo se jí zase zůstávat v práci do půlnoci. Zrovna když se chystala zmáčknout klávesu PRINT, do kanceláře vešel Bond.Vypadal zase ve formě, uhlazený a v plné kondici.
„Jamesi…“ vyhrkla s úsměvem.
„Moneypenny…“ odvětil 007 zamilovaně.
Vstala, vše smetla ze stolu a přitáhla si ho za kravatu k sobě. Bond zareagoval po svém. Potlačovaná vášeň mnoha let se rozplynula v bouřlivém objetí. Polibky nabíraly na síle… až je najednou záblesk světla donutil přestat…
Q_vyšel ze své dílny. Něco hledal. Našel ale osamocenou Moneypenny ve VSK – virtuální simulační komoře. Q se díval okénkem na dívku třesoucí se rozkoší. Měla zavřené oči a našpulené rty.
„Moneypenny?“ křikl vynálezce do mikrofonu.
Bondova dávná obdivovatelka vyjekla. Přistihli ji v nedbalkách. Rychle strhla virtuální brýle z očí.
„Jen jsem to chtěla vyzkoušet,“ vymlouvala se popadajíc dech.
Q se ale vznášel na vlnách vlastní pýchy. Virtuální simulační komora, málo platné, byla skvělý vynález. „Dost náročné, že?“ zeptal se a myslel na virtuální překážkovou dráhu. VSK byla určena převážně pro výcvik agentů.
„Velmi náročné.“
„Kolikrát jste to zvládla?“
„Bohužel jen jednou.“

Vlny kolébající se v uklidňujícím rytmu jen zlehka omývaly pobřeží. Kdesi v dálce trylkovali ptáci a nadcházející soumrak vykouzlil na obloze oranžové a rudé stíny. Nádherná podvečerní scenerie byla dokonalým rozuzlením ohnivého dramatu minulých čtyřiadvaceti hodin.
Příliš radosti z této krásy však nebylo Jamesovi ani Jinx souzeno.
Na pláž severozápadně od Incheonu se dostali těsně před západem slunce. Přistáli s hermitem. Stroj okamžitě opustili a sklouzli do vyhřátého písku pláže. Z náručí smrti zpět do života – takové okamžiky si musí našinec opravdově užít. Byli si vědomi jedinečnosti této chvilky a jejich polibky nabíraly na síle i vášni. Jako by už nikdy neměl přijít zítřek.
Jinx ukázala na osamocenou bambusovou chatrč. Bond jen mlčky přikývl.
O hodinu později už leželi na slaměné posteli uvnitř chatrče, obloženi diamanty z nyní prázdného kontejneru.
„Jamesi? Nemůžeme to nějakou chvilku nechat tak, jak to teď je?“ zeptala se s jiskřičkami v očích.
„Víš velmi dobře, že když to udělám, překročím zákon!“ Vytáhl velký diamant z jejího pupíku a odhodil ho na hromádku ostatních.
„Sny nic nestojí,“ namítla. „Neměli bychom je teď odvézt zpátky?“
„Ne, myslím, že svět se bez nás na několik dní klidně obejde.“
„Jamesi!!!“ zašeptala procítěně, vědoma si nadcházejících radostí.
Znovu se vášnivě políbili.

Nakladatelství BB art e-mail: bbart@bbart.c www.bbart.cz

1 Rapid Eye Movement
– -–--–--–--–--–

– -–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–

– -–--–--–--–--–

– -–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–