Originál titlc THE LEAST LIKELY BRIDE by Jane Feather
Copyright © 2000 by Jane Feather
Published by arrangement with Bantam Books,
an imprint of The Bantam Dell Publishing Group
a division of Random House, Inc.
AH rights reserved
Translation Copyright © 2002, by Jarmila Majerová Cover art © 2002, by Róbert Schwandner
Vydalo vydavateľstvo WIST, spol. s r. o., Martin, ako 29. zväzok edície CAMEA

Tlač alfaPRÍNT, Thurzova 16, Martin
ISBN 80-8049-330-8

Prológ k trilógii „Nevesty“

Londýn. 11. máj 1641

Phoebe si pretrela oči a druhou rukou hľadala vreckovku. Nenašla ju, ale neprekvapilo ju to. Počas svojho života už stratila veľa vreckoviek. Potiahla nosom, prekĺzla okolo vavrínového živého plota a vytratila sa z dohľadu baviacich a smejúcich sa svadobčanov. 
Veselie podgurážených hostí sa miešalo so zlostnými výkrikmi rozvášneného davu, ktoré doliehali z druhého brehu rieky Temže.
Obzrela sa ponad plece na pôvabné drevené sídlo, ktoré bolo jej domovom. Stálo na nízkom pahorku na južnom brehu Temže a poskytovalo výhľad na Londýn a jeho okolie. V oknách sa odrážalo popoludňajšie slnko. Začula tklivé zvuky harfy, ktoré chvíľami zanikali vo virvare spoločnosti oslavujúcej sobáš jej sestry Diany.
Nikto ju nehľadal. Diana ju po tej blamáži vykázala zo svadobnej siene. Phoebe sa pri spomienke na svoju nešikovnosť iba znechutene zatvárila. Vôbec nechápala, prečo sa Jej telo podchvíľou vymyká spod kontroly a robí si, čo sa mu zachce, zanechávajúc po sebe spúšť.
Tu bola v bezpečí. Pridala do kroku a zamierila ku starému prístrešku pre člny - do svojho tajného úkrytu. Už keď sa sem s rodičmi presťahovah, bol v úbohom stave. Chátral v spleti rákosia na brehu Temže, s ovisnutou strechou a prehnitými doskami v stenách od vlhkého vzduchu a s povylamovanými od vetra.
No bolo to jediné miesto, kde si mohla lízať rany. Nevedela, či niekto z domu o tej starej chajde vie, ale keď sa k nej priblížila, zbadala, že dvere, ktoré vždy starostlivo zatvárala, sú pootvorené.
V prvom okamihu sa jej zmocnil hnev. Kto sa opovážil prekročiť prah jej svätyne? Vzápätí ju však pochytil strach. Po svete sa motalo veľa beštií v ľudskej koži a ktokoľvek z nich mohol vniknúť do tejto očividne nepoužívanej šopy. Zaváhala a napäto hľadela do tmavej štrbiny medzi dverami a zárubiíou, aby z bezpečnej vzdialenosti preskúmala zaprášené vnútro.
Opäť ju premohol hnev. Tento prístrešok patrí len jej! Ak v ňom niekoho nájde, vyženie ho svinským krokom.
Otočila sa k rákosiu, aby si našla nejakú zbraň, trebárs kus naplaveného dreva. Napokon objavila dosku, z ktorej trčali pokrivené a hrdzavé klince. To bude dobrá zbraň.
Takto vyzbrojená sa vrátila ku dverám. Srdce jej divoko búchalo, no na tvári sa jej od napätia nepohol ani sval. Kopla do dverí, ktoré sa so, škripotom otvorili. Prenikol cez ne pás svetla a ožiaril oplesnené kúty.
„Kto si?" spýtala sa votrelca, ktorý na ňu vyľakane vypleštil žmurkajúce oči. Postava sedela na vratkej stoličke s tromi nohami pri otvore, ktorý bol kedysi oknom, a cez ktorý dopadalo matné svetlo na otvorenú knihu, ktorú samozvanec čítal.
Phoebe vošla dnu a odhodila dosku na zem. „Ach, to si ty!" vydýchla s úľavou. „Poznám ťa. Si dcéra lorda Granvilla. Čo tu robíš? Prečo nie si na svadbe? Myslela som si, že budeš mojej sestre niesť vlečku."
Tmavovlasé dievča opatrne zavrelo knihu a prst nechalo za-strčený na strane, ktorú práve čítalo. „Volám sa Olivia," predstavilo sa po chvíli. „A vô-vô-bec sa mi tam n-nechce byť. Otec mi povedal, že tam ne-nemusím b-byť, ak n-nechcem." Po tom dlhom namáhavom preslove, ktorý ju očividne stál veľkú námahu, si zhlboka vydýchla.
Phoebe si zvedavo prezerala svoju novú príbuznú. Bola od nej mladšia, hoci sa zdala rovnako vysoká. A bola tiež štíhla ani prútik. Smutne si povzdychla nad vlastnou gulatosťou. „Toto je moja skrýša," povedala už bez hnevu a sadla si na kladu na zemi. Z vrecka vytiahla skrkvaný balíček. „Nečudujem sa ti, že nechceš byť na svadbe. Ja som mala byť poruke svojej sestre, ale vyliala som jej voňavku a potom som postúpala po volánoch na jej svadobných šatách." Otvorila balíček, vybrala z neho perník a ponúkla aj Oliviu, no tá len odmietavo pokrútila hlavou.
„Diana ma poslala do horúcich pekiel. Vraj sa jej nemám viac ukazovať na oči," referovala ďalej Phoebe. „Nemusí sa báť. Už ma nikdy neuvidí, zvlášť, keď odíde s tvojím otcom do Yorkshiru, stovky míľ odtiaľto. Ak mám povedať pravdu, vôbec mi za ňou nebude smutno." Z jej pohľadu sršal vzdor, ktorý postupne prerástol v hnev metajúci blesky.
„A-ani ja ju ne-nemám rada," zdôverila sa Olivia.
„Nechcela by som ju za macochu... Je príšerná! Ach, prepáč, hovorím hrozné veci," kajala sa Phoebe vzápätí. „Ale ja vždy hovorím, čo si myslím."
„Aj tak je to p-pravda," súhlasila Olivia. Znovu otvorila knihu a začala čítať.
Phoebe sa zamračila. Jej nová príbuzná sa jej nezdala príliš zhovorčivá. „To sa stále zajakávaš?"
Olivia sa zapýrila až po korienky vlasov. „N-neviem si s tým rady."
„Nič si z toho nerob, mne to vôbec neprekáža," ubezpečila ju Phoebe chlácholivo. „Len som sa pýtala." Keď sa nedočkala odpovede, pustila sa do ďalšieho chutného perníka a nedbalo prešla prstami po mastnej škvrne, ktorá sa rozpíjala na jej ružových hodvábnych šatách.
Šaty jej ušili špeciálne na sestrinu svadbu. Mali ladiť s Dianinou tmavoružovou róbou vyšívanou perlami slonovinovej farby. No zámer, aby Phoebe bola sestre poruke, stroskotal na jej nešikovnosti, čo Diana ohodnotila svojím zvyčajným výsmešným spôsobom.
Náhle sa zdvihol vietor a s buchotom zavrel dvere na šope. Dievčatá sa ocitli v pološere.
„Aj Pánboh mi dáva za pravdu, že toto je tá najhroznejšia svadba, akú som kedy videla!" ozval sa odo dverí rázny dievčenský hlas. Zadýchané hrdzavé dievča si sklamane prešlo rukou po čele a zotrelo z neho kvapôčky potu. Jasnými zelenými očami si premeralo obidve dievčatá. „Nevedela som, že ešte niekto iný vie o tejto skrýši. Včera som sa sem ukryla pred tými dotieravcami a zaspala som tu. A dnes som sa znovu prišla ukryť, ale vidím, že ste ma predbehli."
„Toto je môj úkryt!" vyhlásila Phoebe. „A ty si kto?"
Dievča rozhodne nevyzeralo ako svadobný hosť. Jeho strapatých vlasov sa hrebeň nedotkol najmenej mesiac a tvár vyzerala špinavá, hoci pod mnohými pehami bolo len ťažké povedať, či je to špina alebo len pigmentové škvrny. Malo na sebe nevýrazné šaty z obyčajného, hrubého plátna a volány na rukávoch i sukni pokrčené.
„Som pozvaná na svadbu..." odvetilo hrdzavé dievča a sadlo si na prevrátený trup starého člna. „Teda spolu s otcom," dodalo nečakane spôsobne. „Lebo kam ide Jack, tam idem aj ja."
„Už viem," povedala Olivia a zdvihla zrak od knihy po prvý raz od okamihu, čo dievča vtrhlo do šopy. „Tý si dcéra ne-nevlastného b-brata m-môjho otca."
„Volám sa Portia Worthová," upresnila posledná z trojice, „a som nemanželské dieťa Jacka Wortha, nevlastného brata lorda Granvilla. Ty si určite Olivia. Jack mi o tebe rozprával. A ty si nevestina sestra Phoebe. Je tak?"
Phoebe sa opäť posadila. „Zdá sa, že vieš všetko."
Portia mykla plecom. „Nie, všetko nie, ale mám oči a uši otvorené. Skúste čo i len jedno zavrieť a okamžite sa vás zmocnia diabli."
„Akí diabli?"
„Muži predsa!" vyhlásila pohŕdavo Portia. „Však si nemyslíte, že by o mňa mohli mať záujem?" Zachichotala sa. „Som chudá ako trlica, ale im je to jedno. Žena sa pred nimi musí mať neustále na pozore."
„Muži sa mi hnusia!" vyhlásila Olivia s odporom v hlase, ani raz sa nezajakajúc.
„Aj mne," pritakala Portia. „Ale ty si ešte primladá na to, aby si na také niečo myslela," pokračovala Portia tak povýšenecky, ako to len bolo možné v jej štrnástich rokoch. „Koľko máš rokov?" 
„Jedenásť."
„Raz zmeníš názor," vyhlásila Portia skúsené.
„To teda nie! J-Ja sa n-nikdy nevydám." Z Oliviných hnedých očí spod výrazného čierneho obočia sršalo odhodlanie.
„Ani ja sa nikdy nevydám," pridala sa Phoebe. „Keď náš otec zohnal takú skvelú partiu pre Dianu, mňa azda nechá na pokoji."
„Prečo sa nechcete vydať?" spýtala sa Portia s náznakom prekvapenia v hlase. „Je to predsa údel všetkých žien. A s vaším spoločenským postavením to nebude žiadny problém."
Phoebe rozhodne pokrútila hlavou. „Aj tak by ma nikto nechcel. Som nešika. Stále do niečoho vrážam a hovorím to, čo si myslím. Diana s otcom tvrdia, že som celej rodine len na obtiaž. Nič nie je dobré, čo urobím. Rozhodla som sa, že namiesto výdaja budem písať verše."
„Určite sa nájde niekto, kto sa bude chcieť s tebou oženiť," namietla Portia. „Si pekná a vyzeráš veľmi žensky. To mňa nebude nikto chcieť. Len sa pozri." Vstala a predviedla sa v celej svojej kráse. „Som rovná ako lata a okrem toho som nemanželské decko. Nemám peniaze ani majetok. Som beznádejný prípad." Znovu si sadla a veselo sa usmiala, akoby ju čakala tá najkrajšia budúcnosť.
Phoebe sa zamyslela. „Chápem ťa," vzdychla po chvíli. „Asi si len ťažko nájdeš manžela."
„Najradšej by som bola rytierom. Škoda, že som sa nenarodila ako chlapec. Som si istá, že to tak aj malo byť, ale niečo sa pokašlalo."
„Ja budem u-čenec," ozvala sa Olivia. „Keď budem staršia, p-poprosím otca, aby som m-mohla mať d-domáceho učiteľa. Chcem ísť do Oxfordu a študovať na univerzite."
„Ženy neštudujú na univerzite," podotkla Phoebe.
„Ale ja budem!" nedala sa Olivia a tvrdohlavo trvala na svojom.
„Panebože! Rytier, básnik a učenec! Sme to my ale podarený trojlístok! Jedna väčšia stratená existencia než druhá!" Portiin zvonivý smiech naplnil tmavú chajdu.
Vzápätí sa rozosmiala aj Phoebe a zaplavil ju príjemný pocit šťastia a voľnosti, ktorý doteraz nepoznala. Chcelo sa jej spievať a tancovať. Dokonca aj Olivia sa usmiala a vzdor z jej očí sa vytratil.
„Musíme si sľúbiť, že sa navzájom podržíme, keď niektorá z nás upadne do pokušenia žiť ako ostatné ženy," vyhlásila Portia, vyskočiac na rovné nohy. „Olivia, máš pri sebe nožničky?"
Olivia rozviazala ozdobné šnúrky na vrecúšku za pásom. Vytiahla z neho malé nožničky a podala ich Portii, ktorá si opatrne odstrihla tri červené pramienky z neposlušnej hrivy lemujúcej jej pehavú tvár.
„Ukáž, Phoebe, odstrihnem z tvojich plavých vlasov tiež tri kučery a potom aj z tvojich čiernych, Olivia." Slová premenila na činy a každej odstrihla tri pramienky vlasov. „Pozerajte."
Obidve dievčatá zvedavo hľadeli, ako Portia svojimi dlhými, tenkými prstami so špinavými nechtami šikovne splieta trikrát po tri rôznofarebné pramienky. „Každá bude mať jednu trojicu. Môj bude ten s najdlhším červeným prameňom, Phoebe patrí s plavým a Olivii s čiernym," povedala a podala každej z nich jej vrkôčik. „Vždy, keď zabudnete na svoje predsavzatie, pozrite sa na tieto vlasy... Ach, a ešte našu dohodu musíme spečatiť krvou!" Jej zelené oči prežiarené nadšením sa zúžili ako oči mačky.
Otočila zápästie a zľahka si doň zarezala nožnicami. Potom si z rany vytlačila kvapku krvi. „Teraz ty, Phoebe." Podala jej nožničky.
Phoebe pokrútila hlavou. „Nemôžem. Urob to ty." Pevne zavrela oči a natiahla k nej ruku. Portia jej urobila malú ranku a potom sa obrátila k Olivii, ktorá k nej tiež natiahla ruku.
„Tak. A teraz pritlačíme zápästia k sebe a premiešame si krv. Naveky si budeme pomáhať v dobrom aj v zlom."
Olivii bolo jasné, že je to len hra, no keď sa dotýkala zápästí obidvoch dievčat, zmocnilo sa jej zvláštne chvenie. To puto jej zrazu pripadalo oveľa závažnejšie než len obyčajná detská hra. No vždy bola vecná a nemala zmysel pre romantiku, a tak rázne zahnala tento chvíľkový pocit.
„Ak sa hociktorá z nás dostane do maléru, ostatné dve jej pomôžu," vyhlásila Phoebe horlivo.
„Je to naivne romantické," podotkla Olivia s pohŕdaním v hlase, ktoré vytrysklo z jej múdrej mysle.
„Čo je zlé na romantike?" ohradila sa Portia a mykla plecom.
Phoebe sa na ňu vďačne usmiala.
„Učenci nemajú zmysel pre romantiku," odvetila Olivia. S odporom sa zamračila, až sa jej čierne obočie takmer dotýkalo hlboko posadených tmavých očí. Potom vzdychla. „Asi b-by som sa mala v-vrátiť k ho-hosťom." Vložila svoj prameň spletených trojfarebných vlasov do vrecúška na páse a zamyslene, akoby si dodávala odvahy, sa dotkla zápästia a zotrela z neho krv. Nato vykročila ku dverám. Keď ich otvorila, do ticha chajdy zaznel triumfálny rev nesúci sa Londýnom. Striasla sa pri jeho surovom a divokom zvuku. „Č-čo to k-kričia?"
„ Už je sťatý, už je sťatý," odvetila Portia. „Práve popravili grófa zo Staffordu."
„Ale prečo?" spýtala sa Phoebe.
„Panebože! Ako to, že nič nevieš?" Portia sa úprimne začudovala nad toľkou neznalosťou. „Stafford bol kráľov najbližší poradca a keď sa Parlament postavil proti kráľovi, grófa obvinili z vlastizrady. Práve ho popravili."
Olivia pocítila nevoľnosť pri tom krvižíznivom reve davu, ktorý s ováciami oslavoval násilnú smrť kráľovho poskoka.
„Jack tvrdí, že čoskoro vypukne občianska vojna," pokračovala Portia, citujúc svojho otca. „Zvyčajne má v takýchto veciach pravdu... aj keď sem-tam sa mýli," dodala s úškľabkom.
„N-nesmie byť vojna!" vykríkla Olivia zhrozene.
„Uvidíme." Portia mykla plecom.
„Kiež by vypukla v tomto okamihu, aby som sa nemusela vrátiť na svadobnú hostinu," nadhodila Phoebe otrávene. „Ideš s nami, Portia?"
Portia pokrútila hlavou a potom ňou prudko pokynula smerom ku dverám. „Len choďte. Pre mňa tam aj tak niet miesta."
Phoebe zaváhala, potom však nasledovala Oliviu. V pevne zovretej dlani zvierala trojfarebný prameň vlasov.
Portia osamela v šere a jedinú spoločnosť jej robili plesnivé steny a husté pavučiny. Zohla sa a vzala vrecko s perníkmi, ktoré Phoebe, rozrušená novým priatelstvom, zabudla v šope. S pôžitkom zahryzla do lahodného perníka a vychutnávala ho na jazyku tak dlho, ako to len bolo možné.
Vonku sa zatiaľ predlžovali tiene a v pohasínajúcom slnku utíchali aj hlasy nadšených povstalcov i veselých svadobčanov.

Prológ

Ostrov Wight jún 1648

 Bolo krátko po zotmení. Prudký lejak neúnavne bičoval pobrežné útesy a v prúdoch stekal do speneného mora. Okolo mysu Svätej Kataríny sa zdvíhali obrovské vlny, búšili do ŕozoklaných skál a s ohromným rachotom sa trleštili, vystrekujúc do výšky gejzíry morskej vody, a vzápätí mizli v tme.
Na oblohe nesvietil mesiac, ba ani jediná hviezdička. Ostrov len kedy-tedy osvetlil blesk, ktorý v mori vyzeral ako obrovská odfukujúca veľryba. Kvílivý nárek vetra prehlušovalo len prenikavé zvonenie bóje. Vystríhalo lode, plaviace sa do Anglicka z juhu, pred pobrežnými skaliskami. Bolo varovaním a zároveň uvítaním - oznamovalo, že ak sa vyhnú zradným skalám a útesom, čoskoro sa dostanú do bezpečia.
Neveľký čln odvážne bojoval s rozbúrenými vinárni. Prudko stúpal a klesal na ich hrebeňoch a muži pri veslách sa ho s odhodlaným výrazom na tvárach snažili udržať vo vytýčenom smere. Rozbúrené more sa s ním pohrávalo ako s bezmocnou trieskou.
Keď sa malé plavidlo konečne ocitlo na dosah zvoniacej bóje, jeden z mužov sediaci v zadnej častí člna šikovne hodil lano okolo nej a s vypätím všetkých síl rúčkovaním k nej čln pritiahol. Varovné zvonenie bóje sa ešte stále miešalo s burácaním vetra, šľahaním dažďa a šplechotom morskej vody.
Nik z mužov neprehovoril. Koniec koncov, slová by aj tak v tom vyčíňaní živlov nebolo počuť. Nikto ani necítil potrebu hovoriť, každý z nich vedel, čo presne má robiť. Veslári sa venovali veslám, zatiaľ čo muž s lanom v ruke držal čln zachytený o bóju. Vzápätí k nemu priskočil jeho spoločník a zručným pohybom omotal hrubou látkou srdce zvona, čím umlčal jeho varovné zvonenie.
Potom sa čln odpútal od bóje a zamieril späť na breh, neúnavne bojujúc s vetrom a vzdúvajúcimi sa morskými vlnami. Jeden z mužov vystretou rukou ukázal na vrchol útesu. V tej chvíli sa na ňom rozžiarilo prenikavé svetlo a v kvílení vetra sa rozoznel zvučný tón falošného majáka. Ako bludička lákal lode, pokladajúce ho za signál bezpečia, do záhuby.
Pri brehu všetci muži vyskákali z člna a vytiahli ho na malú piesčitú pláž. Triasli sa v premočených šatách a snažili sa zahriať dúškami pálenky. Na brehu ich už čakali ďalší - spolu ich bolo dvadsať. Ich tmavo odeté postavy splývajúce s mokrými útesmi sa ako tiene zakrádali popri skalách. Oči upierali na rozbúrené more a vyčkávali na svoju obeť.
Zrazu sa z tmy vynorila plachetnica. Biele plachty mala potrhané a ich zdrapy trepotali vo víchre, sťažne i celá konštrukcia plavidla zúfalo vŕzgali ako staré kosti. Zúfalo stonajúc, z posledných síl mierila k svetelnému bodu, ktorý bol prísľubom spásy.
V nasledujúcom okamihu s ohlušujúcim treskotom narazila na skaly pri myse Svätej Kataríny.
Zavíjanie vetra sa teraz miešalo so zdesenými výkrikmi posádky i cestujúcich. Ľudské telá lietali v povetrí spolu s ostatnými vecami, ktoré boli na palube. Koráb sa na skale roztrieštil, akoby nebol z dreva, ale z vaječnej škrupiny, a živly sa s jeho troskami pohrávali v spenenom víre ako v obrovskom morskom kotle.
Tmavé tiene pozorujúce toto hrôzostrašné divadlo sa rozbehli k vode, oči sa im od vzrušenia leskli a v hlasoch im zaznieval triumf víťazstva. Topiaci sa muži, ženy i deti, ktorých nezadržateľný vír vťahoval do hlbín, naťahovali ruky s volaním o pomoc. Oni však vôkol seba sekali dlhými mačetami, oháňali sa kusmi dolámaných sťažňov a vlastnými rukami dokončovali dielo skazy, ktoré nestihlo vykonať rozbúrené more. Na breh vyťahovali debny s nákladom i mŕtve telá. 
Obete okradli o prstene, náramky či hodinky, strhli z nich drahé oblečenie. Ich pohyby pripomínali bizarný tanec, šialený, vražedný, neľútostný tanec smrti.
Nad nimi, na vrchole útesu, vedľa zradného majáka stál muž v čiernom nepremokavom plášti. Hľadel dolu na stroskotanú plachetnicu a na perách mu pohrával diabolský úsmev. Vo svetle bleskov s úľubou pozoroval aké orgie zloby sa dejú tam dolu.
Neďaleko od mysu Svätej Kataríny vzdorovala búrke ďalšia plachetnica. Kapitán dal včas stiahnuť plachty, stál pri kormidle a snažil sa plavidlo udržať v smere vetra. 
Jeho oblečenie dokonale maskovalo vypracované svalstvo vysokej postavy i silu rúk bojujúcich s búrkou, ktorá sa snažila zmocniť jeho lode. Natŕčal uši, či nezačuje zvonenie bóje neďaleko mysu Svätej Kataríny, varujúce pred pobrežnými skalami.
„Tamto svieti maják, pane," zakričal mu kormidelník rovno do ucha, aby prehlušil besnenie búrky.
Kapitán pozrel na útes, kde blikalo zradné svetlo, ale vzápätí jeho uši zachytili zdesené výkriky stroskotancov. Keď sa znovu zablyslo, na zlomok sekundy obaja uvideli siluetu trosiek korábu na pobrežných skalách.
Stále nepočuli varovné zvonenie bóje, ktoré je pre plavbu okolo tejto časti ostrova Wight také príznačné.
Zoči-voči smrti zavládlo na lodi na chvíľu ťaživé ticho. Posádka však nemohla prestať bojovať s rozbúreným živlom. Ostrieľaní morskí vlci už prebrázdili svetové moria a oceány krížom-krážom, a tak dobre poznali jeho zradné miesta. A taktiež vedeli, že ďalšie nebezpečenstvo číha na brehu.
„Bože, spas ich duše," zamumlal si popod nos kormidelník a rýchlo sa prežehnal.
„Zdá sa, že to bola obchodná loď," poznamenal kapitán chladným hlasom. „Podaril sa im parádny úlovok. Vybrali si veľmi vhodný čas."
„Hej," prisvedčil kormidelník a znovu otočil hlavu za výkrikmi umierajúcich nešťastníkov, ktoré zanikali v burácaní vĺn. Tie premieňali nádherný koráb na hromadu väčších i menších trosiek roztrúsených po pobreží a plávajúcich na vlnách.

Prvá kapitola

Nad pokojnou hladinou prielivu medzi Anglickom a ostrovom Wight žiarilo jasné hrejivé slnko. Olivia Granvillová kráčala po úzkom chodníčku na útes, ktorý sa vypínal nad mysom Svätej Kataríny. Nevšímala si okolie, tú sviežu nádheru dažďom umytého rána po nočnej búrke. S chuťou hrýzla jablko a lámala si hlavu nad zložitou pasážou po grécky písanej knihy, ktorú držala v ruke.
Tráva pod jej letnými sandálkami bola ešte mokrá a miestami taká vysoká, že ju šteklila na lýtkach a máčala jej dlhé mušelínové šaty. Ponad stránky knihy ako vlniaca sa červenohnedá stužka preletel motýľ a z voňavých hlávok klinčekov sa ozýval včelí bzukot.
Olivia zdvihla zrak a na chvíľu odvrátila pozornosť od náročného textu. More bolo blankytne modré, pokojná hladina sa trblietala ako zrkadlo. Tiahlo sa až po výbežok Dorsetu, nejasne sa črtajúci v diaľke na horizonte. V tejto chvíli plnej pohody si bolo ťažké predstaviť, že tu v noci zúrila búrka, ktorá sa stala osudnou pre loď, ktorá stroskotala na útese pod jej nohami. Dolu na pobreží sa ako mravce hemžili ľudia a zachraňovali, čo sa ešte dalo. 
V parlamentnej snemovni sa opäť čoskoro rozvíri debata o weckeroch - pobrežných pirátoch - ktorí mali na svedomí stroskotanie ďalšej lode. Každý na ostrove Wight totiž vedel, že nešťastná plachetnica bola zámerne vlákaná do pasce - počas poslednej zimy poslali weckeri ku dnu už nejedno plavidlo.
Olivia sa zhlboka nadýchla vzduchu presýteného morskými chaluhami a začala spomínať.
Šiesta zima občianskej vojny bola nekonečne dlhá. Pred viac než rokom sa už zdalo, že koniec vojny je na dohľad. Kráľ Karol kapituloval pred Parlamentom. Internovali ho v Hampton Court a začalo sa zdĺhavé vyjednávanie o ukončení vojny a mierovom usporiadaní vzťahov - o prerozdelení moci medzi kráľom a Parlamentom. Kráľ nechutne lavíroval, najprv prijal podmienky, aby vzápätí všetky dohody porušil. Napokon ušiel z Hampton Court na ostrov Wight, kde sa utiekal pod ochranu guvernéra ostrova plukovníka Hammonda. Plukovník však sklamal jeho nádeje tým, že prejavil lojalitu Parlamentu a teraz ho držal v zajatí na hrade Carisbrooke. Vďaka tomu sa nekonečné vyjednávanie o mieri presunulo na ostrov.
Oliviin otec, rnarkíz Granville, bol vplyvným predstaviteľom Parlamentu a jedným z najvýznamnejších vyjednávačov, takže koncom roku 1647 vzal svoju najstaršiu dcéru Oliviu, vytúženého deväťmesačného synčeka Nicholasa a svoju už znovu tehotnú manželku Phoebe, v poradí štvrtú, sem na ostrov. Svoje dve mladšie dcéry nechal na ich vlastnú žiadosť v oxfordshirskom kaštieli, v ktorom žili posledné tri roky.
Na ostrove ubytovali lorda Granvilla vo veľkom, rozľahlom dome v pobrežnej osade zvanej Chale, pár míľ od hrubých múrov hradnej pevnosti, kde bol kráľ uväznený. Dom bol chladný, hlavne v zime, ale aspoň boh mimo pevnosti a dvora. 
Pre Oliviu a Phoebe, ktorá bola nielen mladučkou manželkou jej otca, ale aj jej najdrahšou priateľkou, bolo takéto bývanie oveľa prijateľnejšie než v pevnosti.
Kráľ aj naďalej viedol blahobytný život v hradných komnatách a predstieral, že sa nič nestalo, hoci väzniteľom už pomaly, ale isto dochádzala trpezlivosť.
Olivia prežila prvých šestnásť rokov svojho života na hrade svojho otca na hranici Yorkshiru so Škótskom. Počas prvých rokov občianskej vojny dokonca zažila jeho úmorné obliehanie a privykla si na život v neustálom napätí. Keď sa však štáb Parlamentu presunul na juh do blízkosti Oxfordu, lord Granville sa spolu s rodinou presťahoval tam.
Akosi som schúlostivela, pomyslela si Olivia a na perách jej pohrával úsmev. S pôžitkom sa vyhrievala v lúčoch letného slnka. Jej severskú otužilosť otupilo teplé južné podnebie. Bola navyknutá na záľahy snehu a mrazivé ovzdušie, a tak neustále mrholenie počas zimy na juhu prebúdzalo v jej duši melanchóliu. Prinášalo vtieravú vlhkosť, prenikajúcu až do špiku kostí. Ešte protivnejší však bol neustály severovýchodný vietor, ktorý bol skôr nepríjemný ako studený.
Teraz už bolo, našťastie, leto a sychravé počasie sa tak skoro nevráti. Olivia sa zahľadela do diaľky. Blankytne modré nebo a nekonečné more... Než sem prišli, nikdy predtým more nevidela. V jej rodnom Yorkshire boli len močaristé trasoviská a vysoké hory s kľukatými riekami a v údolí Temže, ktoré posledné tri roky nazývala svojím domovom, zasa zelené lúky a lesy. Nič z toho sa ale nevyrovnalo dych vyrážajúcemu pohľadu na horizont, kde sa hladina mora dotýkala oblohy.
Olivia zahodila ohryzok z útesu ďaleko do mora. Duša jej pookriala a začala sa nabíjať novou energiou. V diaľke zazrela biele plachty, nádherne biele plachty na utešenej trojsťažňovej plachetnici. Pod ňou škriekali čajky a vznášali sa v teplých vzdušných prúdoch. Závidela im voľnosť, ich schopnosť plachtiť vo vzduchu len tak, z púhej radosti zo života, bez nutnosti zháňať si potravu.
Nahlas sa rozosmiala a pristúpila ešte bližšie k okraju útesu obrastenému mokrou trávou. Urobila ďalší krok a zvetraná skala sa pod jej nohou odlomila.
Bolesť.
Vnímala ukrutnú bolesť, ktorá otupovala všetky jej zmysly. Počula samé neznáme hlasy. Jeden z nich, tichý a hlboký, určite patril tým rukám, ktoré sa dotýkali jej tela, dvíhali ho a čímsi chladivým natierali. Do jej vedomia, kde vládol chaos a strach, prenikol aj pohľad sivých očí. Odporne horký nápoj - z paliny? - ktorý ju nútili tie ruky piť, vyvolával v jej mysli klbko hrôzostrašných vízií zo sveta nočných mor. Videla výjavy, ktoré nedokázala pomenovať, krútili sa okolo nej ani útočiace hady na hlave medúzy.
Nechcela už piť ten žlčou páchnuci nápoj, odtískala ruky, ktoré jej držali pohár pri ústach.
Tichý hlas však naliehal: „Ešte... ešte posledný dúšok, Olivia." Jej brániace sa ruky ktosi pevne uchopil a hlava sa ocitla v zovretí niečieho ramena.
Rezignovane zastenala. Vzdala sa presile a vôli, ktorá bola silnejšia než jej vlastná. Tekutina s odpornou chuťou jej znovu vnikla do hrdla cez pootvorené pery. Zalapala po dychu a musela ju nedobrovoľne prehltnúť.
Tentoraz sa však ponorila do bezodnej tmy. Bolesť poľavila a nočné mátohy zmizli spolu s ňou. Konečne upadla do hlbokého pokojného spánku.
Keď opäť otvorila oči, nič okolo seba nepoznávala. Radšej ich rýchlo zatvorila, dúfajúc, že je to len ďalšia snová vízia. Po minúte sa donútila svoj pokus zopakovať. Nič sa nezmenilo.
Ležala nehybne a počúvala vlastný dych. Okrem neho nepočula vôbec nič. Bojovala s príjemnou únavou a vôbec netúžila čo i len pohnúť prstom. Pri podrobnej inventúre svojho tela si uvedomila tupú bolesť v zátylku, zadnej časti stehna a stuhnuté svalstvo. Pomaly blúdila prstami po tele. Zdalo sa, že všetko je tak, ako má byť.
Až na jednu maličkosť... že bola úplne nahá.
Spomenula si, že stála na kraji útesu, odhodila do mora ohryzok z jablka a potom...
A potom ju začali prenasledovať tie nočné mory, počula cudzie hlasy, cítila dotyky cudzích rúk... Boli súčasťou sna, alebo skutočné?
Viečka jej oťaželi a vody prítomnosti sa nad ňou znova zavreli.
Opäť sa prebrala na hluk okolo seba. Akýsi muži sa rozprávali nástojčivým šepotom, občas vrzla stolička, dvere sa otvárali a zasa zatvárali. Dych sa jej zrýchľoval zároveň s vnímaním napätej atmosféry okolo nej. Oči mala zavreté. 
Podvedome sa zdráhala upriamiť na seba pozornosť, až kým nenadobudne pocit sebaistoty, nech už sa ocitla kdekoľvek.
Keď okolo nej opäť zavládlo ticho, odvážila sa otvoriť oči. Ležala na chrbte v posteli. Pokúsila sa pohnúť nohou a nahmatala na okraji lôžka drevenú bočnicu. Nebola síce vysoká, ale pripadala si, že leží v debni, a nie v posteli. Pozrela nad seba na povalu z dubových dosák. Na reťazi na nej visela olejová lampa. Nesvietila. A ani nebolo treba, veď do miestnosti vnikali ostré slnečné lúče cez okrúhle okná, ktoré boli len pár stôp od konca postele.
Steny miestnosti neboli rovné. Boli zo svetlého dreva a zaoblené. Cez pootvorené okná dnu vnikal jemný, morskou soľou presýtený vánok.
Otočila hlavu na vankúši. A hoci ten pohyb urobila veľmi opatrne, spôsobil jej bolesť. Vankúš pod lícom bol mäkký a voňal čistotou a čerstvým ranným vzduchom.
Pomaly zdvihla hlavu a znovu si začala obzerať miestnosť. Na podlahe, na svetlej dubovej dlážke, boli prestreté koberce zdobené orientálnymi vzormi. Bol tu veľký stôl, aj oválny menší stolík a niekoľko ozdobne vyrezávaných stoličiek. Miestnosť nemala klasické pravouhlé kúty. A zdalo sa, že sa kolíše. Veľmi jemne, ale neprestajne. Hojdá sa ako kolíska.
Oči sa jej znova samovoľne privreli.
Keď sa opäť prebudila, slnko ešte svietilo a miestnosť sa stále kolísala. Znova sa obzerala vôkol seba. Teraz už nebola sama.	
Pri veľkom stole stál muž. Skláňal sa nad nejakými papiermi a v ruke sa s čímsi pohrával. Vyzeral ako odliaty zo zlata. Až neskôr jej došlo, že stojí v žiari slnečných lúčov, ktoré dnu vnikali cez okná a odrážali sa mu od vlasov. Jeho vlasy však mali skutočne farbu zlatých guineí.
Držanie tela mal akési strnulé, hýbal len rukami. Bol celkom pohrúžený do svojich myšlienok. Veľmi dobre poznala ten stav duše, pretože sama bývala často taká zaujatá tým, čo robila. Vedela, aké je to stratiť sa v labyrinte vlastných myšlienok.
Uvažovala, či ho má osloviť, ale zdalo sa jej nezdvorilé prerušiť jeho sústredenosť. A tak len mlčky ležala a pozorovala ho cez privreté viečka v malátnom teple tej čudnej postele. 
Telo ju stále pobolievalo a cítila, že na zátylku má poriadnu hrču. A hoci sa ohlasovali aj ďalšie nepríjemné bolesti, bola spokojná, že ju už nedesia nočné mory, ktoré ju tak dlho prenasledovali. Uvedomila si, že k mužovi stojacom pri stole ju čosi priťahuje. Akoby ich spájalo akési zvláštne puto. Bol to záhadný pocit a nevedno prečo ju napĺňal šťastím.
Zrazu prehovoril. Nezodvihol hlavu, ani neodtrhol zrak od svojej práce, ale oslovil ju príjemným hlasom, ktorý si pamätala zo svojich snov: „No tak, spiaca krásavica, vráťte sa konečne do sveta živých."
„Kto ste?" spýtala sa ticho, akoby nechcela narušiť to príjemné ticho navôkol. Zo všetkých otázok, ktoré jej chodili po rozume, sa jej táto zdala najlogickejšia.
Konečne k nej otočil tvár. Ruka mu klesla na papiere rozložené na stole. Zahľadel sa na ňu a na pol úst sa usmial. „Očakával som, že si pretriete oči a spýtate: Kde to som? Alebo niečo podobné."
Keďže na jeho slová nezareagovala, obišiel stôl, oprel sa oň a zahľadel sa na ňu. Teraz ho slnko osvetľovalo od chrbta. Zlaté vlasy mu priam horeli. Miestnosť zaplavil jeho príjemný chlapčenský smiech. Biele zuby kontrastovali s bronzom pokožky, v kútikoch sivých očí sa zjavili vejáriky sympatických vrások. „Nechcete vedieť, kde to ste, slečna Olivia?"
Dumala, či si z nej robí posmech. Opatrne sa posadila a prikrývku si vytiahla až k brade. Priveľmi nástojčivo si uvedomovala, že je úplne nahá. Tenká prikrývka bolo to jediné, čo chránilo jej telo pred pohľadom muža, ktorý stál kúsok od nej a usmieval sa na ňu.
„Odkiaľ viete, ako sa volám?"
Pokýval hlavou. „Bohužiaľ, nie som jasnovidec. Meno Olivia bolo vyšité na každom kúsku vašej spodnej bielizne. Veľmi praktické. Najmä vo veľkých domácnostiach. Viete, musel som vás vyzliecť, aby som vás mohol ošetriť."
V očiach mu zazrela iskierky pobavenia. Zamrazilo ju. Pootočil sa a vzal do ruky knihu. Bola to tá, ktorú čítala vo chvíli, keď stúpila do prázdna.
Roztvoril ju na prednej strane. Olivia Granvillová. Chvíľu ju podržal otvorenú pred ňou, aby sa sama presvedčila, kde si vlastnoručne napísala svoje meno. „Aischylos... nepovedal by som, že je to ľahké čítanie pre mladé dievča." Spýtavo nadvihol obočie. Na perách mu stále pohrával úsmev. „Takže dcéra lorda Granvilla ovláda gréčtinu?"
„Vy poznáte môjho otca?" Olivia si oprela hlavu o pokrčené koleno. Mala pocit, že tento rozhovor je veľmi dôležitý, ale nedokázala dešifrovať prečo. Stále sa cítila malátna a vysilená.
„Kto na ostrove by nepoznal markíza? Je predsa žalárnikom Jeho Veličenstva..."
V jeho hlase zaznela irónia a úsmev už tiež nebol taký príjemný. Olivia sa vydesila. Zdá sa, že sa ocitla v spoločnosti rojalistov, prívržencov kráľa Karola. „Môj otec v zastúpení Parlamentu vyjednáva s kráľom o mierových podmienkach," ohradila sa prudko. „Nie je žiadny žalárnik."
„Naozaj?" Obe obočia mu vyleteli nahor, potom sa opäť rozosmial. „Ale, Olivia, nebudeme sa predsa hádať o politike... Mimochodom, toto ste mali vo vrecku šiat. Vložil som to pre každý prípad do knihy." Naklonil sa bližšie k nej a podával jej malý vrkôčik spletený z troch rôznofarebných pramienkov vlasov. „Určite má pre vás zvláštnu hodnotu."
Olivia vzala do ruky vrkôčik. „Áno, má." Pevne ho zovrela vo svojej dlani. Už-už sa mu chcela zveriť so spomienkou na deň, ktorý tak veľmi ovplyvnil jej život, lenže vrkôčik patril do iného sveta. Bol spätý s ľuďmi, ktorí sú teraz určite veľmi ďaleko. Vyčkávala, či nebude od nej žiadať vysvetlenie, ale nedočkala sa. Mlčky sedel na kraji stola a zľahka klopkal prstami po vyleštenom dreve.
„Nepovedali ste mi, kto ste," znovu sa vrátila k pôvodnej otázke. Ešte stále bola dotknutá tónom, akým hovoril o jej otcovi, ale napriek tomu ju, nevedno prečo, nevýslovné priťahoval.
„Som kapitánom Veternice. Ak chcete, môžete ma volať Anthony."
Vyznelo to, akoby si to meno práve vymyslel. „Akej Veternice?" Pozrela naňho, požadujúc vysvetlenie.
„Tak sa volá moja fregata. Ste na jej palube a ja sa obávam, že ešte zopár dní na nej budete musieť zostať." Vzal do ruky papier a brko, ktoré ležalo vedľa kalamára. „Museli sme napnúť plachty, takže sa nemôžete vrátiť domov skôr, než nám to bude vyhovovať."	
Keď odchádzal od stola, Olivia si všimla jeho výšku. Hlava sa mu takmer dotýkala stropu kajuty. Naberané rukávy bielej košele, ktoré mal vyhrnuté po lakte, odhaľovali silné, opálené predlaktia. Jeho správanie bolo veľmi uvoľnené, ale zreteľne cítila, aká nezlomná sila sa skrýva v tej štíhlej postave. Mala pocit, že nič nerobí len tak, bezdôvodne, aj keď predstieral bezstarostnosť.
To jeho ruky sa dotýkali jej tela. Boli to jeho zručné prsty, ktoré ju dvíhali, natierali jej boľavé miesta, držali jej hlavu a nútili ju piť ten odporný odvar. Po chrbte jej znova prebehli zimomriavky a zaplavila ju horúčosť pri predstave, ktorú by slušné dievča nemalo mať.
Kapitán pokračoval v monológu kdesi spoza jej hlavy a bola rada, že sa nemusí naňho pozerať.
„Útesy na tejto strane ostrova Wight sú veľmi nebezpečné. Sú na nich hlboké zvetrané trhliny a úžľabiny, ktoré človek nepostrehne, lebo sú zarastené trávou. Jeden chybný krok a ocitne sa v úžľabine, alebo pod útesom. Viem si predstaviť, aká ste museli byť zahĺbená do tej vašej knihy, že ste si nevšimli, kam stúpate. Ale mali ste z pekla šťastie. Dopadli ste rovno k nohám jedného z mojich ľudí."
Olivia si odhrnula vlasy z tváre. „Kedy sa to stalo?"
„Pred tromi dňami." Začal si tíško pohvizdovať akúsi melódiu pomedzi zuby.
Tri dni! To tu leží už tri dni?! „Ale... ale Phoebe...
vlastne všetci... budú vy-vydesení!" zhrozila sa. „Poslali ste im nejaký odkaz?"
„Nie. Vyskytli sa isté problémy, takže sme museli vyplávať na more," odvetil, ale v jeho hlase nebolo badať, že by ho tie problémy veľmi znepokojovali. „Nájdem však spôsob, ako vás čo najskôr dopraviť domov."
Jej otec doma nebol. Vypuknutie druhej občianskej vojny bolo na spadnutie. Hrozilo, že škótske vojsko prekročí hranice, aby pomohlo kráľovi Karolovi opäť prevziať moc. Po celej krajine sa objavovali vzbury porazených rojalistov. Hoci boli sporadické a nekoordinované, pre konečné víťazstvo Parlamentu predstavovali vážnu hrozbu. A hoci jej otec nebol na ostrove a nevedel o zmiznutí svojej najstaršej dcéry, Phoebe je určite od strachu celá bez seba.
„Musím sa vrátiť domov," vyhŕkla naliehavo. Privádzalo ju do zúfalstva, že jej spoločník neprejavil pochopenie pre jej situáciu. „O-okamžite ma vysaďte na breh!"
„Verte mi, keby som mohol, hneď tak urobím," povedal kapitán Veternice a za jej chrbtom si naďalej tichučko pohvizdoval.
„A kde sú mo-moje šaty?" vyjachtala hlasom plným hnevu. „Chcem späť svoje ša-šaty!" rozčúlene k nemu otočila hlavu. Bola príliš nahnevaná, aby si dávala pozor na zajakávame, ktoré ju trápilo už od detstva a ktoré sa jej darilo v ostatnom roku veľmi dobre ovládnuť.
Zamračene sa zahľadel na papier, ktorý držal v ruke, akoby ju vôbec nepočul. „Adam robí, čo môže," poznamenal s úškrnom. „Po páde boli také roztrhané, že sa na oblečenie nedali použiť. Ale Adam dokáže s ihlou hotové divy."
Zdvihol zrak, ale medzi jeho svetlým obočím postrehla chmáry. Po chvíli kývol hlavou a usmial sa. Odložil papier a brko na stolík vedľa jej postele.
Olivia pozrela na papier. „Toto je môj chrbát?!" vykríkla. Bola to atramentová skica jej chrbta. Bol zohnutý a jej hlava spočívala na kolenách. Áno, bezpochyby to bol jej zátylok, tmavé vlasy skĺznuté na pleciach, ostré lopatky, línia chrbtice, útly pás a oblé boky, náznak priehlbinky na konci chrbtovej kosti.
To všetko tam zachytil pred chvíľkou niekoľkými zručnými ťahmi brka.
Pohoršene naňho pozrela, neschopná jediného slova.
„Áno," odpovedal pokojne. „Myslím, že línie vášho chrbta sú úžasné."
„Čo to ste si to do-dovolili?! Vy predsa ne-nemôžete kresliť ženin chrbát... jej nahý chrbát... bez to-toho, aby ste ju po-požiadali o do-dovolenie!" Až neskoro si uvedomila, ako veľmi jachce a ako jej v zlosti hlas kaskádovite poskakuje. Zúfalo si zaborila hlavu do vankúšov.
„Nedokázal som odolať," prehovoril. „Máte taký nádherný chrbát..." Usmial sa na ňu s lenivou vľúdnosťou kocúra zakrádajúceho sa k miske smotany.
Olivia naňho vydesene hľadela. Ležiac na chrbte, pritískala si prikrývku až k brade. „Choďte preč!" Zamávala rukami ako vydesené dieťa brániace sa dobiedzavému gunárovi.
On si ju však nevšímal. Znovu sa usadil na konci stola, dlhé nohy vystrel pred seba a ruky si vopchal do hlbokých vreciek nohavíc. Husté zlatisté vlasy prichytené čiernou zamatovou stuhou mal zviazané na zátylku a z rozopnutého goliera košele mu trčal silný opálený krk. V sivých očiach sa mu pobavene zablyslo a pootvorené ústa odhalili rad nie príliš rovných, zato ako sneh bielych zubov.
„Nemyslím si, že vám táto panenská netýkavosť pristane," zahundral. „Je to len váš chrbát a akiste ste pozabudli na maličkosť, že už tri dni vás ošetrujem."
Olivia cítila, ako jej stúpa do tváre krv. „Nie je to od vás gentlemanské, pripomínať mi to."
Zaklonil hlavu a nahlas sa rozosmial. „Vo svojom živote ma už volali kadejako, ale ani môj najvernejší priatelia ma nikdy nenazvali gentlemanom."
Olivia sa ešte hlbšie zavŕtala pod prikrývku. „Tak teda čím ste?"
„Celkom šikovný doktor, inak človek, ktorý žije na mori a ktorého živí more," odpovedal filištínsky. Založil si ruky na hrudi a zahľadel sa na ňu s pobaveným výrazom na tvári. Teraz sa v jeho očiach mihlo čosi vypočítavé.
„Ste rybár?" Už vo chvíli, keď to vyslovovala, vedela, že to je absurdné. Niečo také prízemné ako chytanie rýb predsa nemôže zaujímať muža jeho formátu.
„Ja sa zaoberám lovením čohosi oveľa zaujímavejšieho, ako sú ryby," odvetil tajomne. Zamyslene si priložil konce prstov k ústam. „A verím," pokračoval po chvíli, „že taký život by sa určite páčil aj vám, Olivia. Nechcete si to ako dcéra lorda Granvilla na pár dní vyskúšať?"
Olivia vytušila v jeho melodickom hlase výzvu. Vycítila, že sa nepýta len tak zo slušnosti. „Netuším, čo tým myslíte," zašomrala.
„Veru áno, pochopili ste presne, milá Olivia." Prenikavo na ňu pozrel. „Sľubujem vám, že ak poviete áno, otvoria sa vám oči a zažijete také veci, aké by markízova dcéra za normálnych okolností nikdy nezažila. Veci, ktoré vám odhalia to, čo o sebe ani vy netušíte."
Prešiel k posteli a nahol sa nad ňu. Bruškami prstov jej zľahka prešiel po líci. V očiach sa mu zablyslo. „Som o tom presvedčený, pretože poznám sám seba," dodal. „A vy ste rovnaká."
Olivia mu pohľad odvážne opätovala. Znovu ju ovládol zvláštny pocit vzájomnej spriaznenosti. Nič o tomto mužovi nevedela, napriek tomu cítila, že po celý život čakala, že sa stretnú... akoby táto chvíľa v slnkom zaliatej kajute musela osudovo prísť. Od prekvapenia nadvihla obočie. Dlane sa jej potili, rozum navrával, aby bola v strehu, a akokoľvek to bolo ťažké, napokon zvíťazila opatrnosť.
„Možno máte pravdu," pripustila. „Možno cítite -"
Zrazu ktosi rázne zaklopal na dvere.
„Vstúpte," povedal rozhodným tónom.
Do kajuty vošiel nízky, zavalitý, prešedivený muž s mocnými, svalnatými ramenami. Letmo pozrel na
Oliviu a ledabolo jej hlavou kývol na pozdrav. „Pane, na obzore je Doňa Elena. Vietor je priaznivý, otočil sa na juhozápad."
„Hneď som na palube. Adam, náš hosť potrebuje šaty," dodal kapitán Veternice a postavil sa pritom do svetla slnečných lúčov.
„Čoskoro budem hotový," odpovedal starší muž., „Teraz ma zamestnávajú iné veci."  
„Máš pravdu," pripustil kapitán. Muž, ktorého kapitán oslovoval Adam, odišiel a aj on sa pomaly pobral ku dverám. „Mám povinnosti, Olivia," rozlúčil sa veselým hlasom. „Buďte pokojná, niet sa čoho obávať." S týmito slovami vyšiel z kajuty a zavrel za sebou dvere.
Olivia sa opäť posadila. Pozornejším okom sa obzerala vôkol seba. Všimla si zariadenie. V tom veľkom priestore nebolo nič okázalé, všetko tu malo svoje miesto. Slnečné lúče ešte zvýrazňovali lesk vosku na nábytku, dlážke a ozdobnom zábradlí, ktoré lemovalo police s knihami, aby nevypadli pri kolísaní lode. Pod nimi žiarili strieborné úchytky na skriniach.
Kapitán jej povedal svoje krstné meno, ale jej sa zdalo, že si ho narýchlo vycucal z prsta. Zrejme len kvôli tomu, aby ho mohla nejako oslovovať. Nie je vraj gentleman, aspoň to o sebe tvrdil, ale všetko svedčilo o jeho prirodzenej autorite. Koniec koncov, bol kapitán tejto lode. Hovoril kultivovane, nepočula žiadne hrubé výrazy, a jeho dlhé, jemné ruky boli rukami tvrdo pracujúceho námorníka.
Ale kto to vlastne je? Bolo to nad jej možnosti chápania - to jediné v tej chvíli vedela s určitosťou.
Odhrnula prikrývku a omotala sa tenkou plachtou. Postavila sa a vzápätí takmer spadla, keď sa jej dlážka pod nohami nečakane zakolísala. Kolená mala slabé a hlava sa jej pri prvých nesmelých krokoch točila. Tri dni na lôžku skombinované s pitím toho odporného odvaru urobili svoje.
Kľakla si na čalúnené sedadlo pod oknom a pozrela von. Slnkom sa ligotajúca hladina mora sa tiahla do nekonečna. V diaľke na horizonte zbadala ďalšiu loď, krikľavo sfarbenú do purpurová s veľkými bielymi plachtami napnutými vo vetre. Na palube nad sebou počula dupot nôh, vzrušené hlasy a rázne povely.
Otočila sa späť k posteli. Plachta bola veľmi nepohodlné oblečenie. Bez zlého úmyslu otvorila jednu zo skríň. Boli v nej taniere, poháre a príbory. V ďalšej objavila naskladané kôpky vyžehlenej bielizne. Začala sa v nich prehrabávať. Košele, nočné košele, šatky. Čo by jej tak padlo?
Napokon vytiahla nočnú košeľu. Kapitán lode bol vysoký muž, takže tento kus nočného odevu jej určite bude siahať niže kolien. Pretiahla si ju cez hlavu a zatiahla hodvábne stužky na čipkovanom golieri. Rukávy jej boli pridlhé a široké, a tak si ich vyhrnula. Lem nočnej košele jej siahal po kolená a vlnil sa okolo nich. Napriek tomu sa v tom odeve cítila menej zraniteľná. Otočila sa späť ku hromade bielizne v skrini a vybrala tmavočervenú šatku. Bola z nej celkom dobrá šerpa, ktorá skrotila odstávajúcu naškrobenú látku.
Nad mramorovým umývadlom bolo malé zrkadlo. Nesmelo doň pozrela. Bola bledá a pod čiernymi, výnimočne veľkými očami mala tmavé kruhy. A jej nos, aristokratický granvillovský nos, jej dnes pripadal akýsi zvláštny.
Vzala z umývadla železný hrebeň a zaborila ho do vlasov. Čierne kučery mala beznádejne zauzlené a odolávali všetkým pokusom nejako ich upraviť. Potrebovala by si ich umyť. Vyzerali bez lesku a bez života. Pripomínali nepekné mastné motúzy.
Bola bledá a zanedbaná, akoby vyliezla zo záhrobia. Pokožku mala kde-tu sfarbenú sinkami a keď si prešla rukou po boľavom stehne, našla na ňom obväz.
Jemne sa ho dotkla prstami. Oblial ju pot. To kapitán jej ošetroval rany. To kapitán ju vyzliekol, umyl, videl aj najintímnejšie časti jej tela. Cítila dotyky jeho rúk tak živo, akoby boli skutočné. Povedal, že je doktor, ale Olivia nikdy predtým nestretla podobného doktora.
A čo jej to povedal predtým, ako odišiel? Čosi také, že jej rozumie, že vie, po čom túži. Hovoril v hádankách, ale jeho slová udreli na citlivú strunu v jej srdci, hoci nevedela svoje pocity pomenovať.
Musí tú hádanku vylúštiť. Rýchlym pohybom odložila hrebeň, zovrela rukami husté, neposlušné vlasy a zakrútila ich vzadu do uzla. Okolo hlavy si okrútila modrú šatku ako čelenku a pod ňu si zastrčila kučery z tváre. Opäť sa pozrela do zrkadla. Bledú tvár jej lemovala šatka. Zubami si hrýzla do pier, aby ich sfarbila do červená a s rovnakým úmyslom si chvíľku štipkala líca. Ale nepomáhalo to.
Odvrátila sa od zrkadla. Začala si nervózne obhrýzať necht na palci. Čo jej to povedal? Že jej môže ukázať veci, ktoré by ako markízova dcéra za normálnych okolností nikdy nezažila. Ďalšia hádanka, ktorá ju lákala.
Zohrievaná teplými slnečnými lúčmi, ktoré hladili jej ubolené telo, rozmýšľala nad svojou situáciou.
Pred očami sa jej vynorila Phoebe. Určite sa o ňu strachuje a okrúhle modré oči má plné obáv a vlasy sa jej, ako vždy, uvoľnili zo sponiek. Možno si myslí, že je mŕtva.
Otvorila dlaň, v ktorej zvierala vrkôčik vlasov. Keby ho tak mohla poslať Phoebe... pre ňu by to bol dôkaz, že je v poriadku. Znovu pozrela von oknom na priezračnú vodu. Potrebovala by poštového holuba, aby mohla poslať odkaz, ale také vtáky na lodi iste nechovali.
Zahĺbená do úvah o priateľke, pripadala si osamelá ako prst. Bohviekam sa táto loď plaví. Nemohla urobiť nič, aby zmiernila Phoebine obavy.
Zrazu z nej nepokoj skĺzol ako voda z nepremokavého kabáta. Ako tak stála v žiari slnka a vdychovala slanú vôňu mora, nečakane ju ovládol ohromujúci pocit. Ten pocit ju napĺňal vzrušujúcim prísľubom, radostným očakávaním, že sa stane niečo, čo raz a navždy zmení jej život.

Druhá kapitola

„Malý Charles stále fňuká, madam," pošepla pestúnka nesmelo odo dvier. Po salóne sa nervózne prechádzala markíza Granvillová. Pristavovala sa pri každom okne a vyzerala do slnkom zaliatej záhrady.
Phoebe si priložila ruku na prsník. Len čo jej druhý synček zaplakal, pocítila, že jej tečie mlieko. „Daj mi ho." Vzala synčeka do náručia a jemne ho pohladila po okrúhlom líčku. „Neprerezávajú sa mu zúbky? Má také rozpálené líčka..."
„Áno, myslím, že máte pravdu. Masírovala som mu olejčekom ďasienka, aby sa mu trochu uľavilo."   
Phoebe prikývla. Usadila sa na širokú čalúnenú lavicu pod oknom a uvoľnila si šnurovačku, pretože chlápätko sa už domáhalo svojho.
„Nicholas ešte spinká?"
„Áno, pani. Ešte sa nezobudil z popoludňajšieho spánku."	
„Dnes ráno sa tak podarene hral," spomenula si Phoebe s láskavým materinským úsmevom.
„Je ako malé čertíča... taký uzlíček energie," pritakala pestúnka. Uklonila sa a otočila sa na odchod.
„Neprišiel žiadny odkaz od lorda Granvilla?" spýtala sa Phoebe, hoci veľmi dobre vedela, že by ju o takom niečom okamžite informovali.
„Nie, madam. Seržant Crampton povedal, že náš  pán je vo Westminsterskom paláci, ale zároveň vyslal posla aj do Maidstonu, pre prípad, že sa tam radí s lordom Fairfaxom."
Phoebe si smutne povzdychla. Dieťaťu vykĺzla bradavka a nespokojne sa rozplakalo.
„Pokúste sa na to nemyslieť, milady. Nie je to dobré pre mlieko," robila si starosti pestúnka. „Mohlo by zhorknúť, alebo sa, nedajbože, úplne stratiť."
Phoebe sa snažila upokojiť a opäť si priložila malého Charlesa k prsníku. „A Giles nedostal žiadne správy od svojich ľudí, ktorí hľadajú Oliviu?" 
Znova sa spýtala na niečo, na čo vopred vedela odpoveď. Seržant Giles Crampton - pobočník jej manžela - by ju o akejkoľvek novinke okamžite informoval.
„Ešte nie, madam." Pestúnka sa opäť uklonila a odišla.
Niekto predsa musel Oliviu vidieť. Phoebe hladila chlápätko po hlávke a pokúšala sa aj napriek svojmu strachu upokojiť. Nemohla jednoducho zmiznúť z povrchu zemského. Nevzala si ani koňa, takže nemohla ísť ďaleko. Veď ostrov nie je až taký veľký...
A čo ak ju niekto uniesol?
Toho sa obávala najviac. Pred pár rokmi, na začiatku tejto nekonečnej vojny, došlo k pokusu Oliviu uniesť. Lenže únoscovia si ju vtedy pomýlili s Portiou. Uniesli nesprávne dievča... vlastne veľmi správne dievča, pretože Portia - neter lorda Granvilla - sa napokon stala únoscovou šťastnou manželkou.
Keď jej manžel Cato odišiel, Phoebe niesla na svojich pleciach celú ťarchu zodpovedností za domácnosť. A Olivia je nielen dcérou jej muža, ale zároveň jej najdrahšou priateľkou. 
Cato nikdy nebránil Olivii túlať sa po ostrove. Ostrov nebol nebezpečný. Všade navôkol boli parlamentné jednotky a aj obyvatelia boli mierumilovní, hoci väčšina sympatizovala s kráľom. A hoci kráľa väznili na hrade Carisbrooke, jej muž aj ostatní sa k nemu správali so všetkou úctou.
Kde len môže byť? Keby bola zranená, určite by ju niekto našiel. A iste by našla spôsob, ako dať o sebe vedieť.
Phoebe si preložila dieťa k druhému prsníku a tvár otočila k oknu. Z kvetinového záhonu, ktorý bol priamo pod oknom, sa šírila sladkastá vôňa sirôtok. Uprostred trávnika melodicky šušťala malá fontánka. Vládla tu pokojná, duši lahodiaca atmosféra, ktorá vyvracala pochmúrne úvahy o únose či iných nebezpečenstvách.
Všetky svoje myšlienky sústredila na Oliviu, s ktorou si boli blízke už šesť rokov. Poznala ju takmer tak dobre ako seba. Boli zviazané putom, ktoré presahovalo rámec obyčajného priatelstva. Privrela oči a predstavila si Oliviu s jej velkými tmavými očami, s výrazným čiernym obočím a plnými perami.
Po chvíli Olivina tvár úplne ovládla jej mysel, až ju takmer cítila vedľa seba.
Charles zaspal, pričom mu konček bradavky vykĺzol z ústočiek, drobných a červených ako malina. Phoebe mu podložila dlaň pod hlavičku a voľnou rukou siahla do vrecka šiat. Prstami nahmatala malý vrkôčik zo spletených vlasov, ktorý nosila vždy pri sebe. Portia pred šiestimi rokmi odstrihla každej z nich pramienok vlasov a urobila z nich tri spletence.
Bol to začiatok ich priateľstva, keď si slávnostne prisahali, že nikdy nepodľahnú vidine manželstva a že sa z nich nestanú obyčajné žienky domáce. Ona a Portia sľub nedodržali, ale vôbec sa z nich nestali domáce puťky. Jedine Olivia prísahu plnila. A nakoľko ju poznala, zrejme ju aj dodrží.
Portia splietla ich vlasy do vrkôčika z momentálneho impulzu. Chcela tak spojiť ich telá a spečatiť verné priateľstvo. Phoebe vedela, že Olivia, rovnako ako ona, má vrkôčik vždy so sebou. Portia ho však určite nenosila. Pre odvážnu dobrodružku to bolo príliš sentimentálne a detinské. Phoebe zvierala svoj talizman a zrazu si uvedomila, že keby Olivii hrozilo nejaké nebezpečenstvo, cítila by to v kostiach. Lenže v tejto chvíli nič podobné nepociťovala.
Čo sa len tej Olivii mohlo prihodiť?

Olivia vyšla z kajuty vo vypožičanom odeve len tak naboso. Raz či dvakrát sa musela zachytiť o stenu úzkej chodbičky, keď sa loď zakolísala v útočiacich vlnách. Jej zoslabnuté nohy ju ešte stále neposlúchali.
Strmé schody boli až na konci chodby. Keď zastala pod nimi, pocítila, že slnko zohrialo dlážku pod jej  nohami.  Pozrela hore.  Malým otvorom dovnútra vnikali teplé slnečné lúče, nad ktorým žiarila blankytná obloha a kus bielej plachty.
Pomaly vystúpila na palubu a žmúrila oči proti ostrému slnku. Vetrom a dažďom vyblednutá paluba pod jej bosými nohami príjemne hriala a neposedný vánok sa pohrával s jej odevom. Raz ho mala prilepený na tele, vzápätí jej ho odspodu podfúkol a vyzerala, akoby mala spodničku.
Poobzerala sa vôkol seba. Videla niekoľko námorníkov v plnom pracovnom nasadení - podávali jeden druhému neznáme predmety, leštili zbrane, či splietali povrazy, vtipkujúc a pospevujúc si popri tom. Nikto si ju nevšímal. Nevedela, kam sa pohnúť.
Zrazu začula známy hlas, ktorý vydal rozkaz. Obzrela sa a uvidela blonďavého kapitána lode na zadnej vyvýšenej palube pri kormidle.
Zlatistá hriva mu klesla dozadu, keď zdvihol hlavu a pozoroval plachty, nohy v čižmách rozkročené, aby udržal rovnováhu na kolísajúcej sa palube, ruky založené vbok. Tón jeho hlasu bol pokojný a rozvážny, ale postoj napätý a plný očakávania.
Chvíľu váhala, ale potom sa pobrala ku schodom, ktoré viedli na zadnú palubu. Šla pomaly, pri každom kroku sa musela nadýchnuť, ale aj napriek roztraseným kolenám sa cítila slobodná a ľahká ako čajky krúžiace v povetrí.
„Ó, aká pozoruhodná krásavica sa z vás stala," poznamenal ironicky Anthony, keď vstúpila na oslnivo bielu palubu. Oči sa mu rozžiarili a kútikmi úst mu pošklbávalo, keď ju uvidel v tom smiešnom rúchu.
„Máte výhrady, že som použila vašu košeľu?" spýtala sa a rýchlo sa zdrapila zábradlia, lebo vietor sa oprel do hlavnej plachty a loď sa nebezpečne naklonila nabok. 
„Ani najmenej. Mám ich toľko, že ich všetky ani nenosím," odvetil a zľahčujúco mávol rukou.
Olivii náhle napadlo, kde asi spával, keď tri dni ležala v jeho posteli. Nepatrne sa začervenala, odvrátila sa a zahľadela sa na pobrežie v diaľke.
„Nevadí vám, že som vyšla na palubu?" Zatienila si oči a zahľadela sa na hladinu mora. Blahorečila sviežemu vánku, že jej chladí líca.
Pokrútil hlavou. „Ak sa cítite dosť silná... Ale nezabúdajte, že ste tri dni strávili v mrákotách."
„Cítim sa dostatočne silná," vyhlásila Olivia presvedčivo, hoci vedela, že to nie je pravda.
Anthony jej, samozrejme, neveril. Mala príliš ďaleko k zdravím prekypujúcemu človeku. A on jediný vedel najlepšie, koľko odvaru proti horúčke, koľko paliny a makového výluhu prešlo jej hrdlom za posledné tri dni, kým sa prebrala k životu.
„Som bledá, pretože som vstala z postele," dodala, aby zahnala jeho pochybnosti. „Potrebujem sa okúpať a umyť si vlasy. Nie som zvyknutá chodiť neupravená."
Kývnutím hlavy chápavo prikývol. „Neskôr to zariadim. Dostanete sladkú vodu."
„A bude aj teplá?"
„To už bude tvrdší oriešok. Ale ak pekne poprosíte Adama, mohol by vám ju ohriať."
„Galeóna na ľavoboku!" zaznel hlas sponad Oliviinej hlavy.
Pozrela nad seba a vysoko na treťom sťažni zbadala medzi lanami útlu postavu plavčíka.
„Výborne," s uspokojením povedal kapitán Veternice. „Pustíme sa do toho, Jethro."
„Áno, pane." Kormidelník začal točiť kormidlom.
Anthony očami sledoval hlavnú plachtu, tíško si pritom popiskujúc. „Olivia, podržte chvíľku toto lano," pokúšal sa ju zamestnať.
„Čo sa deje?" Do čoho sa to chcú pustiť?
Zasmial sa. „Len držte poriadne to lano, pretože teraz sa vietor oprie do plachiet."
Olivia urobila, čo od nej žiadal. Pevne pridržiavala lano, zatiaľ čo on vydával pre ňu nepochopiteľné rozkazy, po ktorých sa na palube začali rojiť muži ako včelí v úli. Niektorí šplhali na sťažne, iní uvoľňovali laná a loď sa povážlivo knísala.
Náhle korábom zalomcoval nápor vetra, hlavná plachta, doteraz ovisnutá, sa napla a začala sa vzdúvať. Kormidelník s prehľadom manévroval kormidlom, pokým sa všetky plachty nenaplnili vzduchom a fregata nevyrazila novým smerom.
Olivia si všimla, že loď, ktorú videla z kajuty, je bližšie a zdalo sa, že plávajú rovno k nej.
Vyčkala, kým na palube nastal zdanlivý pokoj a kapitán lode sa opäť spokojne zahľadel na napnuté plachty s rukami za chrbtom.
„Čo je to za loď?" ukázala rukou na koráb s pestrofarebnými plachtami.
„To je Doňa Elena." Pozrel na ňu z výšky a v očiach sa mu zablyslo, akoby mal -niečo za lubom. „Už niekoľko dní čakáme, kedy sa odváži vyplávať z prístavu."
„A p-prečo na ňu čakáte?"
„Pretože o ňu máme záujem." Z vrecka nohavíc vytiahol dlhý vysúvací ďalekohľad, vysunul ho a pozorne skúmal prichádzajúcu loď. „Už ste niekedy videli španielsku galeónu?"
Olivia pokrútila hlavou.
„Tak sa na ňu pozrite." Podal jej ďalekohľad.
Olivia si ho priložila k oku a nápadne sfarbený koráb mala zrazu na dosah ruky. „A čo s ňou ch-chcete?" Zapýrila sa za svoje jachtanie. Úporné sa snažila rozprávať správne, ale keď bola rozrušená, vôbec jej to nešlo. „S-stáva sa mi to, keď som veľmi rozčúlená, alebo ne-nešťastná," dodala zahanbene.
„Ale mne sa to celkom páči," namietol Anthony veselo.
Olivia ostala ohromene stáť. „Naozaj?"
Zasmial sa a pozrel jej priamo do očí. „Naozaj." Vzápätí zvrtol reč: „Čo myslíte, prečo mám o tú galeónu záujem? Pamätáte sa, keď som vám povedal, že ma živí more?"
Olivii pomaly klesala ruka s ďalekohľadom. Pozrela naňho a v hlave jej začalo svitať. Takže naozaj nie je gentleman. „Vy ste pirát?!" zvolala zhrozene.
„Presne tak. Nepáči sa vám to?" Anthony sa už neusmieval. Na svoju otázku čakal úprimnú odpoveď. Odpovie mu to, čo chcel počuť? Počas tých troch dní, čo sa o ňu staral, zistil, že má silnú vôľu a charakter, ktoré boli základným kameňom aj jeho osobnosti. Bude mať v sebe dostatok odvahy na to, aby rozdúchala plamienok, ktorý postrehol v jej očiach? 
Dokáže zahodiť za chrbát svoj pôvod a výchovu a vydá sa s ním na dobrodružnú cestu životom?
Pripadalo mu nanajvýš dôležité, aby to zistil. Trpezlivo čakal a skúmavo si prezeral jej tvár.
Olivia sa zamračila. V očiach sa jej zračila nedôvera.. „Ale... ale to je veľmi nebezpečné."
„Práve preto ma to tak láka."
„Neverím," hlesla Olivia pochybovačným tónom. Šum mora prehlušil vírenie dotieravých pochybností v jej mysli. Je nebezpečenstvo výzvou? Vánok jej osviežil šiju. Rýchlo zdvihla oči k blonďavému pirátovi. Usmial sa na ňu a ona sa pristihla, že mu ten sprisahanecký úsmev nevedomky opätuje.
Znovu si priložila ďalekohľad k oku. Galeóna vyzerala oveľa mohutnejšie než Veternica. Mala štyri naširoko sa vzdúvajúce plachty. Pozdĺž celého boku videla množstvo vesiel, pravidelne čeriacich hladinu mora. „Pláva veľmi rýchlo," poznamenala a potom dodala: „Myslím, že je rýchlejšia než vaša loď. Dokážete odhadnúť jej rý-rýchlosť?"
Vzrušenie, ktoré prezrádzalo pošmykovanie jej jazyka, dalo Anthonymu presne tú odpoveď, akú očakával. Snažil sa zakryť spokojný úsmev. „Je nemotornejšia než Veternica. Nevie zareagovať na zmenu smeru dostatočne rýchlo. Samozrejme, že pod napnutými plachtami a s otrokmi v plnom zápale nás dokáže predbehnúť, ale -"
„Otrokmi?" prerušila ho.
„Áno. Vidíte tie vesla?"
Olivia prikývla, s ďalekohľadom pri oku.
„Čoskoro ich aj pocítite." Ústa sa mu skrivili odporom a pobavenie mu vyprchalo z očí. „Sú prikovaný k veslám. Oplachujú ich len vodou z hadice."
„Aké barbarské!" zvolala rozhorčeným hlasom. „Uvidíte ich, keď sa zmocníte lode?"
Antony sa potichu zasmial. „Zdá sa, že nemáte vôbec pochybnosti o našom úspechu."
Olivia naňho pozrela. Oči jej blčali vzrušením. „Nie, nemám. Vidím, že máte všetko premyslené. Vzali ste do úvahy silu a smer vetra, príliv a odliv... všetky prírodné zákonitosti."
„Samozrejme," pritakal. „S takým niečím musím počítať."
„Chcela by som vedieť, ako sa robia také výpočty," povedala zamyslene. „V matematike som celkom dobrá."
„Lepšia ako v gréckej filozofii?"
„Niekedy uprednostňujem jedno, inokedy druhé. Záleží to od toho, o čo sa práve zaujímam."
„Uvidíme." Pozrel ponad laná a v očiach sa mu zablyslo pobavenie.
„A aký ná-náklad vezie tá galeóna?" spýtala sa Olivia. „Je to niečo cenné?"
„Je to veľmi cenné," prikývol. „Vyberám si svoje obete veľmi starostlivo. Vezie nakradnuté poklady z Nového sveta. S istotou viem, že ich dokážem využiť lepšie ako španielski grandi."
„A oslobodíte otrokov?" naliehala.
„Ak si to želáte..."
„Áno, želám," dôrazne prikývla Olivia. „To si prajem zo všetkého najviac."
„Takže ovenčíme náš pirátsky útok dobrým skutkom," vyhlásil slávnostne Anthony. Otočil sa ku kormidelníkovi, ktorý stál na svojom mieste - pri kormidle. „Jethro, je čas."
Muž si naslinil prst a vystrčil ho proti vetru. „Áno, pane. Musíme sa dostať na jej pravý bok, súhlasíte?"
„Presne na to som myslel." Anthony prevzal kormidlo.
„Čo sa chystáte urobiť?" pristúpila k nemu so záujmom Olivia.
„Všimli ste si smer vetra? Fúka od jej pravého boku. Keď sa dostaneme na jej úroveň, vezmeme jej vietor a jej plachty spľasnú. Bude odkázaná len na rýchlosť vesiel. A kým sa spamätá, prepadneme ju."
„To znie nádejne," uznala Olivia. „Máte dosť zbraní?"
„Delá po oboch stranách. Ale zaútočíme, až keď sa k nim priblížime celkom blízko. Čím budú prekvapenejší z nášho úskoku, tým lepšie." Zdvihol zrak k slnku a so záhadným úsmevom dodal: „Perfektne načasované, to sa musí uznať." Chvíľu mlčky manévroval s kormidlom.
„Prečo myslíte, že je to dobre načasované?"
„Španieli sú veľkí gurmáni a vedia si vychutnať obed," vysvetľoval a jeho úsmev sa stával čoraz cynickejší. „Stoly sa im určite prehýbajú jedlom, ktoré treba zapiť dobrým vínom a ukončiť siestou. Prekvapíme ich práve vo chvíli, keď budú mať bruchá plné a hlavy omámené alkoholom."
Olivia si zrazu spomenula na svoj lačný žalúdok. „A vy neobedujete?" vyhŕkla mimovoľne.
„Pane na nebi, vy ste určite hladná! Zabudol som, že za posledné tri dni ste nemali nič poriadne v ústach. Keď bude po všetkom, naobedujeme sa ako páni."
Práve sa dostali na pravobok galeóny. Olivia si všimla zmenu nálady na palube Veternice. Muži si už nepospevovali a nevtipkovali medzi sebou. Stáli na palube, plece pri pleci. Až teraz si všimla delá vysunuté z otvorov v bokoch lode.
Keď sa priblížili ešte viac, plachty galeóny začali ovísať. „Výborne," potešila sa, „vzali ste jej vietor z plachiet! Presne ako ste počítali."
Na zadnú palubu galeóny vybehol z podpalubia urastený muž v krátkych nazberaných nohaviciach a v kabátci lemovanom zlatou stuhou a striebornými gombíkmi. Olivia nerozumela, čo kričal, ale jeho tón nebol vôbec priateľský. Bol to kapitán španielskej lode, ktorý očividne zúril, keď zistil, čo sa deje. Mával zašpineným obrúskom, akoby tým chcel zdvihnúť vietor. Potom uchopil megafón a zlostne doň čosi zareval.
A vtedy to Olivia zacítila. Hnusný žumpový smrad, ktorý pripomínal skazené mäso a stoku plnú splaškov. Zakryla si ústa, natiahlo ju a okamžite stratila chuť do jedla.
Anthony vytiahol vreckovku. „Zakryte si ústa aj nos," poradil jej s úškrnom.
Pirátska fregata bola len pár stôp od galeóny, keď
Anthony zakričal: „Pripravte siete... nestrácajte drahocenný čas! Musíme ich prekvapiť, páni!"
Všetko sa udialo veľmi rýchlo. Nastal obrovský rachot, delá sa vysunuli z lodných otvorov ešte viac, obrovské siete zasvišťali vzduchom a zachytávali sa o železné kovanie na boku galeóny.
Španiel vrieskal a vzrušene pobehoval po palube svojej lode. Olivia jasne počula vŕzganie vesiel pod náporom rúk otrokov, nepríjemné plieskanie biča, bolestné výkriky. Posádka galeóny sa pokúšala odhodiť pirátske siete, ale než sa jej to podarilo, piráti už preliezli po sieťach a poskákali na palubu galeóny.
„Nabiť delá... Pááľ!!!"
Paluba pod Oliviinymi nohami sa zatriasla od kanonády. Určite by stratila pôdu pod nohami, keby Anthony v poslednej chvíli nevystrčí k nej ruku a nezachytil ju. Ešte predtým však stihol urobiť prudký manéver s kormidlom a priblížiť Veternicu takmer na dotyk ku španielskemu korábu. Zdalo sa, že lode do seba už-už narazia. Delové gule sa neľútostne zavŕtali do boku galeóny a letným povetrím sa šíril nepríjemný zvuk lámajúceho sa dreva.
Olivia zdvihla oči k Anthonymu. Zasmial sa. Cítila sa po jeho boku v absolútnom bezpečí.
Potom prevzal kormidlo Jethro a Anthony vytasil meč. V zlomku sekundy sa k nej naklonil, rukou si pridržal jej bradu a pobozkal ju na pery. „Vidím, že pirátske remeslo sa dcére lorda Granvilla zapáčilo."
A skôr než stihla zareagovať, bol preč. Prehupol sa ponad zábradlie, prebehol po natiahnutej sieti ako po lávke a skočil medzi Španielov na palubu galeóny.
Olivia si omámené siahla na ústa, na miesto, kde stále cítila jeho bozk. Nikdy predtým ju žiaden muž nepobozkal na pery. Objala si telo rukami a zachvela sa. Bolo to od vzrušenia, nie od strachu. Pozrela na Jethra. Z jeho tváre vyžaroval pokoj a sebaovládanie. Prova mierila vďaka jeho manévru v smere vetra, takže aj plachty fregaty spľasli a loď sa pohupovala po boku španielskeho plavidla.
Olivia sledovala boj na palube galeóny, neustále vyhľadávajúc Anthonyho svetlú hlavu. Zdalo sa, že je všade a jeho zbraň žiarila ako meč archanjela Gabriela pri bráne do rajskej záhrady.
„Nič sa im nestane?"
„Nemusíte sa obávať, slečna. Náš kapitán ešte nikdy žiadnu bitku neprehral," ubezpečil ju Jethro s flegmatickým pokojom.
A skutočne sa zdalo, že sa boj končí. Výstrely a výkriky utíchli a opäť bolo počuť škriekanie čajok. Anthony sa prebojoval k španielskemu kapitánovi a trom šľachticom v rovnako elegantných kabátcoch a vysokých, vtáčími perami ozdobených klobúkoch.
Olivia pozorovala, ako sa pirát svojim obetiam uklonil a čepeľ jeho meča sa blysla v povetrí. Pristihla sa, že hodnotí náročnosť presunu po sieti, ktorá premosťovala obe lode. Nebolo by to zložité, hoci more pod nimi vyzeralo bezodné.
Kristepane, nad čím to rozmýšľa?! Bola tou myšlienkou ako posadnutá, akokoľvek šialená jej pripadala. A hoci je dcéra lorda Granvilla, nenechá si ujsť ani minútku tohto dobrodružstva. V duchu sa zasmiala, mimovoľne si na znak súhlasu prikývla, nadvihla si rúcho, aby sa jej nemotalo medzi nohami, a prekročila zábradlie.
„Stačia vám na to tri dlhé kroky. Ale rátajte s tým, že sa vám sieť bude pod nohami hýbať."
Olivia zodvihla hlavu, aby zistila, kto to na ňu z druhej paluby volá. V Anthonyho pohľade sa zračila výzva i pobádanie. Prikývla, sústredene si zahryzla do pery, pustila sa lana a vykročila. Most zo sietí jej balansoval pod nohami. Poľakane vykríkla. Napoly od strachu, napoly od radosti. 	Vietor jej pod čelenkou strapatil vlasy. Napokon sa jej bez úhony podarilo prejsť na druhú stranu. Naklonila sa ponad zábradlie a švihom nôh sa ocitla na palube. Potom prešla na vyvýšenú palubu na zadnej časti galeóny.
„Páni, dovoľte, aby som vám predstavil lady Oliviu," povedal Anthony a opäť sa galantne uklonil. „Odoberie vám meče, ak budete takí dobrí, a sami si odopnete opasky." Úctivo sa usmial. „Malé bezpečnostné opatrenie... určite chápete."
„To je prepadnutie!" vychrlil zo seba kapitán za-chrípnutým hlasom. „Vy ste pirát."
„Máte úplnú pravdu," prikývol zdvorilo Anthony. „Vaše meče, páni, ak dovolíte."
„Ani náhodou sa neponížim pred obyčajným pirátom!" vyhlásil spupne španielsky kapitán. „Radšej umriem, akoby som mal odovzdať svoj meč nejakému zloduchovi."
„Ako chcete, pane. Máte na výber z troch možností..." Na perách mu preblesol úsmev. „Po prvé, môžete dobrovoľne odovzdať svoj meč lady Olivii, po druhé, môžete sa ním odpraviť na druhý svet, alebo vám zbraň odoberiem osobne... aj s vašimi ctenými nohavicami." Jeho meč sa mihol v povetrí a zostal stáť necelú stopu od kapitánovho rozkysnutého brušiska.
Muž s hundraním urobil krok dozadu. Meč ho nasledoval. Tri rýchle pohyby Anthonyho zbrane stačili na to, aby kapitánov opasok aj s mečom dopadli s rachotom na palubu.
„Ospravedlňujem sa, lady Olivia," uklonil sa Anthony a vzápätí jeho meč šikovnými ťahmi odsekol gombíky na kapitánových nohaviciach. Lietali na všetky svetové strany a cupotali ako krupobitie. Nohavice mu začali kĺzať dolu. Chytro si ich zachytil, neustále pritom klial a gánil na svojho ponížitela.
Ostatní traja Španieli len užasnuto a so strachom v očiach hľadeli na usmievajúceho sa opovážlivca.
Olivia zodvihla kapitánov meč a položila ho do bezpečnej vzdialenosti od jeho majiteľa.
Anthony nadvihol obočie a prísne pozrel na zvyšné tri obete. Jeho meč sa v mihu presunul k ďalšiemu opasku. Vzápätí aj druhý meč dopadol na zem a nešťastník ostal bezradne stáť s nohavicami spadnutými až ku kolenám.
Olivia opäť zodvihla meč zo zeme a položila ho k tomu predchádzajúcemu. Smiech ju šteklil v hrdle, ale nechcela rušiť Anthonyho obrad. Stál meravo, podopierajúc sa o svoj meč. Vyzývavo pozoroval zvyšných dvoch Španielov.
Jeden z nich hrubo zaklial a sám si začal odopínať opasok. Jeho druh ho neochotne nasledoval,
Anthony sa k nim nahol a vzal im zbrane z rúk. „Srdečná vďaka, páni. A teraz, keby ste boli takí láskaví, zaveďte môjho pobočníka do svojich kajút, aby sme mohli dokončiť naše dielo. Čoskoro vás v mieri opustíme." Rukou pokynul ku schodom vedúcim ku kajutám. Olivia si až teraz všimla vyškierajúceho sa piráta s mečom v ruke a s nožom v zuboch, ako tam na nich čaká.
Anthonyho pobočník sa pred Španielmi nonšalantne uklonil. „S potešením vás budem nasledovať, páni."
Olivia s úsmevom na perách pozorovala, ako sa tackajú preč. Keď bolo po zábave, opäť si pripomenula neznesiteľný smrad, ktorý vychádzal z útrob lode.
„Sú to ale hlupáci!" vyhlásila. „Vyparádení, s napchatými brušiskami, nechajú tých úbohých hladných otrokov drieť ani muly."
Anthony vsunul svoj meč do pošvy a pristúpil k nej. Na líci mal krvavý škrabanec. Vzal si svoju vreckovku, ktorú ešte stále držala v ruke, a priložil si ju na ranu.
„Loď som sa rozhodol zveriť otrokom. Ale neviem, čo s posádkou. Čo by ste radili mám ich nechať napospas otrokom, alebo ich naložiť do záchranného člna a umožniť im, aby sa o seba postarali sami? Ich osud je vo vašich rukách."
Olivia uvažovala nahlas: „Otroci by ich určite zlynčovali na smrť, nemyslíte?"
„To je viac než pravdepodobné."
„Bola by to spravodlivá odplata," dodala nahnevane.
„A nemyslíte si, že je pre nich dostatočný trest, keď už prišli o náklad, o otrokov, aj o loď'?" poznamenal. „Oslobodení otroci dostanú galeónu a necháme im aj nejaké peniaze, aby mohli odísť z lode, ak budú chcieť." Spýtavo zdvihol jedno obočie.
„Na piráta ste málo krvilačný," neodpustila si poznámku Olivia. „Ale máte pravdu, mali by sme ich nechať nažive."
„Nech sa tak stane." Otočil sa a nahol sa ponad zábradlie. Zakričal dolu akýsi rozkaz a o malú chvíľu bolo počuť cvengot ocele v pravidelných intervaloch. Anthonyho muži sa pustili do rozbíjania okov otrokov.
Olivia sa tiež nahla ponad zábradlie a pozorovala celé to dianie. Anthonyho chlapi vynášali z útrob lode debny, veľké prepravné skrine i batohy. Prenášali ich na Veternicu tak rýchlo, akoby to robili už veľakrát. Posádka galeóny bola uväznená v strednej časti lode. Piráti ich všetkých odzbrojili a teraz sa medzi nimi bezstarostne pohybovali, rozprávali a popiskovali si, akoby boli na čajovom večierku.
„A čo tie diery na bokoch lode? Nemôže sa potopiť?"
„Nie, ak noví majitelia lode vedia niečo o oprave lodí," odvetil Anthony. „Sú asi na deň plavby od Brestu."
„Od Brestu?" Olivia sa pokúšala predstaviť si, kde na francúzskom pobreží sa nachádza toto mesto. Ako ďaleko môže byť asi ostrov Wight od Brestu? Ako dlho by trvala plavba loďou domov?
Domov... Bol zrazu taký vzdialený a taký nereálny, akoby sa ocitla v inom svete. Začala ju premáhať únava. So záchvevom obáv pozrela na labilný sieťový most. Pripadalo jej veľmi riskantné vstúpiť na vratkú sieť vysoko nad spenenou modrozelenou hladinou.
„Ste príliš unavená na to, aby ste zvládli spiatočnú cestu," ozval sa Anthony spoza jej chrbta.
Rýchlo sa otočila a zbadala v jeho očiach záblesk výsmechu. „Ako ste na to prišli?"
„Je mojou povinnosťou vedieť, čo trápi členov mojej posádky," povedal. „Predovšetkým toho najnovšieho a najneskúsenejšieho."
„Pri odzbrojovaní tých darebákov som si počínala celkom dobre," zaprotestovala Olivia a na chvíľku zabudla na únavu.
„To je pravda," pritakal. „Ste rodený pirát. Iba piráti hovoria o svojich obetiach ako o darebákoch."
„Zdá sa, že som začala už aj uvažovať ako pirát," skonštatovala s úžasom. „Nie je to čudné?"
„To pre mňa nie je žiadna novinka," uškrnul sa spokojne. „Poďte, vezmem vás späť. Vidím, že sa už neviete dočkať postele."
Bola to pravda. Nechápala, ako je možné, že dokáže čítať jej myšlienky. Vzal ju za lakeť a viedol ju k zábradliu, kde bola natiahnutá sieť.
Olivia pochybovačné pozrela na provizórne premostenie. Srdce jej zúfalo bilo na poplach. Vzdialenosť sa jej pred očami zväčšovala, vzápätí zas zmenšovala. Prekvapovalo ju, že pred necelou hodinou prebehla po nej vrtko ani opica.
Váhala. Opovrhovala sama sebou pre svoje obavy. Vtom k nej pristúpil Anthony, vzal ju do náručia a pevne zovrel. „Bude to trvať len chvíľu, uvidíte," povedal a veselo si popiskujúc, prebehol späť, pričom sa len raz alebo dvakrát dotkol labilného mosta. „Tak, a teraz hajde do postele. Keď sa vyspíte, budeme už na ceste späť a na večeru si dáme, čo nám Adam pripraví." Chvíľu ju ešte držal v pevnom zovretí, až cítila tlkot jeho srdca na svojej hrudi.
Potom ju opatrne postavil na nohy a šikovne jej stiahol modrú šatku, ktorá sa jej uvoľnila a zdalo sa, že vietor jej ju čochvíľa odveje preč. Zaviazal jej ju okolo krku. „Nerád by som o ňu prišiel. Je to moja najobľúbenejšia." Chytil ju rukami za pás a urobil krok dozadu. Pozorne si prezeral jej tmavočervenú šerpu. „A na túto som si tiež zvykol." Po týchto slovách sa otočil a odišiel. Olivia vedela, že sa zasa usmieva popod fúz.
Predstava postele ju neodolateľne lákala. Únava potlačila i pocit hladu, dokonca už nedokázala posúdiť reálnosť či nereálnosť toho, čo práve prežívala. Pobrala sa ku schodom do podpalubia. Nohy mala ťažké, sotva ich dokázala dvíhať.
Kajuta bola zaliata slnkom a bolo v nej ticho. Bez najmenšieho zaváhania vhupla oblečená do Anthonyho postele a až po bradu sa prikryla.

*     *    *

„Ste blázon. Obyčajný šialenec." Adam zazeral na svojho kapitána. Slúžil tomuto mužovi od čias, keď bol ešte bábätkom a veľmi dobre vedel, kedy má kapitán Veternice niečo za lubom. Dokázal spoľahlivo čítať jeho myšlienky podľa výrazu očí.
Adam vedel dobre, z čoho tie hriešne myšlienky pochádzajú, a nevoňala mu predstava, že budú mať na palube ženu. Ženy na lodi prinášajú iba nešťastie.,
„Čo ťa trápi, Adam?" Anthony neodtrhol pohľad od horizontu. Hlas mu však znel veselo, ako vždy, keď ho verný priateľ a zároveň služobník karhal. „Ona nás nezradí," dodal.
„Ako to môžete vedieť?" hundral Adam. „Veď viete, kto je jej otcom."
„Markíz Granville, zástupca Parlamentu," mykol plecom Anthony. „Nesmieme dovoliť, aby hriechy otca padali na hlavu jeho potomka, Adam. Aspoň nie bezdôvodne."
„S vami nie je žiadna reč." Adam stále pohoršene krútil hlavou. „Dokonca ste jej dovolili prizerať sa, ako prepadáme španielsku galeónu -"
„Sama sa o to pričinila, ak si dobre pamätáš," prerušil ho Anthony, skôr než ho Adam stihol zasypať ďalšími argumentmi.
„Veď to!" pokračoval nahnevane Adam. „Čo je to za ženu, takto sa správať?"
„Nie je to obyčajná žena," súhlasil Anthony. Pozrel na Adama a jeho sivé oči boli tentoraz vážne. „Ver mi, Adam. Olivia Granvillová je naozaj výnimočná žena."
„Dúfam, že je vaša intuícia správna," zahundral Adam.
„A vari som sa niekedy mýlil?" nadvihol Anthony pobavene obočie.
„To nie, ale počítajte s tým, že nie vždy vám to musí vyjsť," vŕtal naďalej Adam. Anthonyho matka mala tiež ten istý záhadný šiesty zmysel, vďaka ktorému dokázala odhadnúť ľudí, hoci ich vôbec nepoznala.
Anthony pokrútil hlavou. „Ani teraz sa nemýlim, uvidíš."
„Ak sa s ňou hodláte len vyspať, mali by ste vedieť, že to nie je ľahká žena, ale vysokopostavená šľachtičná. Bolo by dobre, keby ste na to nezabúdali."
„Nezabúdam, Adam," zasmial sa Anthony. „Neboj sa, žiaden nazlostený otec nebude búchať na naše dvere." Pozrel do priateľovej zvráskavenej tváre a uškrnul sa. „A doposiaľ ani nikdy nebúchal, nie je tak?"
„Hej, ale len pánbožko vie prečo. Ste obyčajný nemravník," dodal bez okolkov Adam.
„Nezmysel," vybuchol do smiechu Anthony. „Jednoducho sa len nebránim žiadnej rozkoši, keď sa mi sama ponúkne, presne tak ako iný normálny muž."
Adam naňho zagánil a Anthony sa radšej stiahol. Nebol ďaleko od pravdy. To, že ponúkol Olivii Granvillovej svoju posteľ, keď spadla z útesu, bolo normálne ľudské gesto. A vedel, že ona to tak berie.
Čo však nevedel, bola budúcnosť. Bohatstvo, ktoré ukradli španielskej galeóne, čoskoro speňaží a zaplní ním pokladnice kráľových prívržencov a ich škótskych spojencov. Vedome tým prispeje k ďalšiemu porušeniu labilného prímeria panujúceho od čias uväznenia kráľa. Pokusy vyslobodiť kráľa a obnoviť jeho moc rozpútajú v Anglicku ďalšie krviprelievanie.
Z tohto hľadiska bol Cato Granville jeho nepriateľom. V tejto chvíli nebol síce na hrade Carisbrooke, ale čoskoro sa určite vráti. Ak opäť dôjde k vzbure rojalistov a prezradia sa kráľove tajné rokovania so Škótmi, Jeho Veličenstvu sprísnia väzenie. Čo najskôr je potrebné dostať kráľa z ostrova do bezpečia. Anthony sa rozhodol odviezť ho do Francúzska na svojej Veternici.
To, či prítomnosť Olivie Granvillovej neovplyvní jeho ďalšie plány, ešte v tejto chvíli netušil.
„Máte nejaké správy o tom, čo bolo na lodi, ktorú potopili weckeri?" spýtal sa Adam. „Určite sa poriadne nabalili. No tak... Čo mlčíte? Hovoríte so mnou, či nie?!"
Z Anthonyho tváre sa vytratil úsmev. „Ale áno, Adam. Bola to obchodná loď. Akokoľvek bohatá je korisť, tovar pre nich nemá žiadnu cenu, kým ho nepredajú. Dúfam, že uveria, že im nič nehrozí a na obchod pristúpia. Neviem, koľko zarobíme, ale intuícia mi našepkáva, že to bude slušná kôpka."
Prenikavo sa zasmial a Olivia by ho v tejto chvíli určite nespoznala. Oči mal chladné, ústa skrivené. Ani náznak nežnosti či pobavenia, aké uňho videla. „Prečo by sme pre zmenu nenechali urobiť z času na čas špinavú prácu niekomu inému?" zaškľabil sa.
Západ slnka rozžiaril oblohu pestrou paletou farieb. Hladina pod Veternicou nádherne žiarila do ružová až zlatistá. Z lodnej kuchyne sa tiahla dráždivá vôňa pripravovaného jedla. Ponurý výraz sa z Anthonyho tvári vytratil tak rýchlo, ako sa tam zjavil. Spomenul si na sľub, ktorý dal novému členovi svojej posádky.
„Čo bude na večeru, Adam?"
„Baranie stehno na ražni," odvrkol neveľmi úctivo. „A to, čo ste Španielom zhabali rovno zo stola - haldy zákuskov a lahodný syr."
„Večerať budeme o hodinu. Dovtedy sa naša spiaca krásavica určite zobudí." Kývol Adamovi na pozdrav a odišiel zo zadnej paluby.
Adam znechutene pokrútil hlavou. Jeho pán mal veľa tvárí. Vždy ho udivovalo, že ich dokáže ukazovať svetu podľa okolností. Vedel, že to má na svedomí jeho výchova, a vždy ho zamrazilo, pretože cítil hlbokú lásku a oddanosť k mladíkovi, ktorému slúžil od chvíle, kedy uzrel svetlo sveta v tú hrôzostrašnú noc pred dvadsiatimi ôsmimi rokmi.

Tretia kapitola

Olivia sa po hlbokom popoludňajšom spánku zobudila oddýchnutá. Chvíľu nevedela, kde je. No len čo začula škrekot čajky a vdýchla slaný morský vzduch, hneď si spomenula. 
Úsmev jej rozjasnil tvár, ale vzápätí jej po chrbte prebehli zimomriavky. Tento čudný nový svet bol plný prekvapení. Dcéra lorda Granvilla bola pomocníkom a zároveň poradcom piráta! Niekto by mohol namietať, že ju ten pirát uniesol a teraz väzní na svojej lodi. A bola by to pravda. Až na to, že ona netúži byť v tejto chvíli nikde inde a priam prahne po nových dobrodružstvách. A po prepade španielskej galeóny táto túžba paradoxne ešte vzrástla.
Zdá sa, že s Portiou toho má viac spoločné, ako si doteraz pripúšťala. Nevlastná neter jeho otca mala bojovnú náturu a okúsila život vojaka na vlastnej koži. Dokonca sa aj vydala na bojovom poli v nohaviciach a s mečom pripásaným k boku. Olivii sa jej správame zdalo nenormálne. Doteraz si myslela, že Portia je dobrodružka, že je sama sebe zákonom. 
To, ako sa správala, nemalo nič spoločné s tým, čo robia iné ženy. Ale možno to tak nebolo. Možno svojou výnimočnosťou a túžbou po dobrodružstve nakazila aj svoje priateľky.
Olivia sa v duchu zasmiala. Odhodila prikrývku, posadila sa a zhlboka vdýchla nosom. Bola to najúžasnejšia vôňa pečeného mäsa, akú kedy cítila, až sa jej v ústach začali zbiehať sliny. Zvedavo sa poobzerala po kajute a hľadala, čo by sa mohla z jej zariadenia dozvedieť o kapitánovi lode.
Ani jej len nenapadlo, že svojím snorením ruší jeho súkromie. Na stole boli námorné mapy, sextany a kompasy. Nazrela do výpočtov, napísaných tou istou rukou, ktorá pár ťahmi načrtla línie jej chrbta. Jej matematickú myseľ výpočty vždy fascinovali, hoci porozumieť im by vyžadovalo istý čas.
Prezrela si aj knihy na policiach. Pozoruhodný výber. Poézia, filozofia, viaceré z jej obľúbených diel. Kapitán tejto lode je, zdá sa, rozhľadený muž. Pozrela na šachovnicu rozloženú na malom stolíku pod oknom. Mal na nej rozobratú partiu so súperom, alebo len uvažoval nad nejakým šachovým problémom?
Olivia sa nahla nad šachové figúrky a zamračila sa. Posunula bieleho strelca o štyri políčka ku kráľovi a zamyslene hľadela na šachovnicu. Potom s uspokojením prikývla. Dobrý ťah. Biely dá v druhom ťahu mat.
Len tak pre seba si tíško pohmkávala. Otočila sa späť ku stolu s mapami a skôr z nudy ako zo zlého úmyslu otvorila zásuvku. Boli v nej papiere, celá hŕba papierov. Vybrala ich a rozložila po stole. Boli to kresby atramentom a náčrty uhľom. Pán tejto lode bol aj umelcom, ktorý nachádzal modely pre uplatnenie svojho talentu, kdekoľvek sa pozrel. Pred očami mala takmer celú posádku lode.
S úžasom pozerala na sériu skíc. Niektoré tváre z paluby už videla na vlastné oči. Kormidelník Jethro tu bol dokonca viac razy. Na niektorých náčrtoch chlapi opravovali plachty, spletali laná, škriabali sa na sťažne. Na iných zas tancovali, smiali sa, počúvali, ako jeden z nich brnká na lutne, chrbtom sa opierajúc o sťažeň. A potom tam boli štyri náčrty, na ktorých nahí chlapi stáli pod pumpou, voda im tiekla na chrbát a zvýrazňovala ich svaly.
Olivia strávila príliš veľa času nad textami a ilustráciami z antického Grécka, aby bola zaskočená mužskou nahotou. A Anthony mal veľký talent na zachytenie anatómie nahého mužského tela. Podľa množstva náčrtov detailov ruky, nohy, kolena, kriviek stehna tým bol priam fascinovaný. Ale aj tváre boli plné života, zachytené len niekoľkými výstižnými ťahmi. Duševný stav jednotlivých mužov vystihol naklonením hlavy či uhlom pohľadu.
„To, že svoje práce nemám vystavené, znamená, že sú určené len pre moje oči."
Olivia bola taká zaujatá kresbami, že vôbec nepočula, kedy sa otvorili dvere. S úľakom sa obzrela.
Papiere sa jej vyšmykli z ruky na stôl a niektoré skĺzli na dlážku.
Vo dverách kajuty stál kapitán Veternice a z výrazu jeho tváre sa vytratila dobrá nálada. Čelo mal zamračené a z očí mu sršal hnev.
„Prepáčte, ale nemala som v úmysle snoriť vo vašich veciach," ospravedlňovala sa Olivia, červená od zahanbenia. „Zásuvka na stole nebola zamknutá."
„Nebola, pretože posádka mojej lode je na rozdiel, od vás diskrétna a nemá vo zvyku hrabať sa v mojich osobných veciach," zavrčal. V rukách niesol drevené putne, z ktorých vychádzala para.
Vošiel dnu, nohou zatvoril za sebou dvere a putne postavil na zem. „Chceli ste si umyť vlasy, tak som vám priniesol horúcu vodu."
„Ďakujem." Olivia si zaborila ruky do vlasov. Strašne sa hanbila, že ju prichytil, ako sa kutre v jeho veciach, a najradšej by sa prepadla pod zem. „Ja... ja sa veľmi ospravedlňujem, že som otvorila zásuvku vášho stola. Ja... bola som len zvedavá. Chcela som sa o vás niečo dozvedieť. Nenapadlo mi, že to môže vyzerať ako indiskrétnosť."
„Mohli ste sa ma spýtať, alebo to nemáte vo zvyku?"
„Neboli ste tu." Ospravedlňujúco sa usmiala. „Keď som sa vás spýtala, kto ste, o-odpovedali ste vyhýbavo."
„Takže ste jednoducho podľahli svojmu nutkaniu."
Olivia prikývla a zachmúrene takmer spojila výrazné čierne obočie. „Málokedy konám impulzívne. To, že som prešla na galeónu, ma veľmi prekvapilo. Nikdy by som to o sebe nepovedala, nevedela som, že som taká. Z nás troch je impulzívna skôr Phoebe."
„Z vás troch?" spýtavo nadvihol obočie.
„Phoebe, Portia a ja sme tri veľké priateľky, hoci každá sme z iného cesta. Priatelíme sa už celé roky," dodala, a vzápätí si uvedomila, že Anthonyho nemôže zaujímať priateľstvo nejakých žien.
Nemýlila sa, pretože nechcel od nej viac podrobností. Otočil sa ku skrini s bielizňou a otvoril ju. „Ako sa vám páčia moje náčrty?"
„Podľa mňa sú dokonalé," odvetila nadšene, ešte stále sa trochu červenajúc.
„A čo námet?" vyzvedal a otočil sa s náručou plnou uterákov. „Čo si myslíte o predlohách mojich kresieb?" Očividne ju chcel priviesť do rozpakov. Ústa sa mu sarkasticky skrivili a v očiach sa šibalsky zablyslo.
„Akty sú častým a obľúbeným námetom mnohých umelcov," namietla Olivia a pozrela mu priamo do očí. Nechcela sa dať zahnať do kúta. „Veľmi sa zaujímam o renesančné umenie a vôbec neočakávam na nahom tele figové listy, ak ste toto mali na mysli."
Zasmial sa a zahnal z tváre všetky chmáry. „Máte pravdu, vzdelaní a svetaznalí ľudia nie sú takí chúlostiví na nahú pravdu ako tí, čo sedia doma za pecou."
„Ale ja za pe-pecou nesedím," namietla.
„A viete, čo je zvláštne? Že som to ani nepredpokladal." Položil uteráky na stôl, siahol pod posteľ a vytiahol odtiaľ veľkú drevenú kaďu. „Na poriadny kúpeľ nie je vody dosť, ale ak si kľaknete, umyjem vám vlasy. Potom vám previažem ranu na stehne."
Olivia zmeravela. „Prečo ste mi ju vlastne obviazali?"
„Mali ste tam tržnú ranu." kľakol si ku kadi a prstom jej pokynul, aby urobila to isté. „Máte na nej dosť hlbokú ranu, do ktorej sa počas pádu dostal piesok a kamienky. Musel som ju zašiť a preto máte pocit, že vás to tam sťahuje."
Olivia sa dotkla obväzu cez záhyby Anthonyho nočnej košele. Bol umiestnený dosť vysoko. „Ošetrím sa sama," zašomrala. „A vlasy si tiež do-doká-žem umyť sama."
„Bude jednoduchšie, ak vám pomôžem, pretože ja viem, kde ste poranená," prehováral ju pokojne. „A navyše, Adam o chvíľu prinesie večeru. Už som hladný ako vlk. Takže dajme sa rýchlo do práce."
Na uteráku bolo položené mydlo. Odhalil ho. „Bylinkové, prosím," upozornil ju. „Stavím sa, že si myslíte, že mydlo, ktoré používajú piráti, je vyrobené z bravčovej masti a z dreveného popola."
Olivia sa nezdržala smiechu. „Ako viete, čo si myslím? Vy nie ste pirát, ako sa patrí. Na to nie ste dosť krvilačný a pričasto sa smejete. Piráti sú zarastení a v zuboch majú nože... A pijú rum," dodala.
„Ja zasa dávam prednosť lahodnému červenému vínu alebo francúzskemu koňaku," uškrnul sa Anthony a vystieral pritom uterák. „A k tomu som slušný kaderník, keď treba aj dámsky. No tak, dáme sa do toho, Olivia?"
Nedalo sa odmietnuť. Olivia si kľakla vedľa kade, širokú nočnú košeľu si rozložila okolo seba. Anthony jej zakryl uterákom plecia. Keď sklonila hlavu, zhrnul jej ich do kade.
Voda bola úžasná. Ešte úžasnejšie boli jeho prsty jemne masírujúce jej hlavu, šikovne sa vyhýbajúc modrinám, ktoré cítila pri každom pohybe na vankúši. Voda stekala po hrubom závoji jej vlasov a zapĺňala kajutu vôňou bylinkového mydla. Viečka jej oťaželi a nechala sa unášať mámivým voňavým oparom.
„Tak, a je to!"
Ticho náhle preťal Anthonyho hlas. Olivia omámené zodvihla hlavu. Voda jej začala stekať dolu zátylkom a vpíjať sa do goliera košele.
„To nebolo veľmi múdre," napomenul ju Anthony a snažil sa z jej vlasov vyžmýkať vodu do kade. Potom jej uterák omotal okolo hlavy ako turban. „Mali by ste si prezliecť, čo to vlastne máte na sebe?"
„Predsa vašu nočnú košeľu," odpovedala a pomaly sa postavila. „Možno už Adam opravil moje šaty."
„Teraz má plné ruky práce s varením. Nebojte sa, ja mám najmenej tucet nočných košieľ. Ušila ich moja teta. Príkladne sa o mňa stará." Otvoril bielizník.
„Vy máte tetu?" spýtala sa prekvapene Olivia. „Piráti predsa nemávajú tety."
„Nuž, naozaj nie som pirát, ako sa patrí, takže mám jednu tetu... Aha, táto vám určite pristane. Má ozdobnú čipku aj na rukávoch," povedal a rozprestrel ďalšiu zo širočizných košieľ. „K tomu smaragdovú šerpu a večerná róba je hotová." Vytiahol modrozelenú šatku. „Do vlasov nebudete potrebovať nič, však?"
„Nie," odpovedala Olivia, ale v duchu si predstavovala vyšívajúcu tetušku sediacu po boku kapitána Veternice. „A tá teta, kde býva?"
„Neďaleko," vyhol sa odpovedi a prehodil jej novú garderóbu na posteľ. Otvoril ďalšiu skriňu a vybral z nej drevenú kazetu. Otočil sa späť a pozrel na ňu spýtavým pohľadom. „Chcete si ľahnúť na posteľ, kým  vám previažem nohu? Alebo budete radšej stáť? Dokážem to urobiť aj tak."
Olivia si opäť spomenula na obviazané stehno. „Som si istá, že to zvládnem aj sama."
„Nie," pokrútil hlavou. „Už som vám povedal, Olivia, že som šikovný doktor. Nemusíte sa ma hanbiť."
„Ako to môžete tak po-povedať? Keď som nebola pri zmysloch, nepoviem, a-ale teraz..."
„Nevidím v tom rozdiel. Predstavte si, že mám na sebe doktorský klobúk. Prisahám, že mi nerobí problém krotiť, ako by som sa vyjadril, čisto mužské reakcie na vaše telo a vidieť v ňom len medicínsky objekt."
„Takže vy ste mali aj... mužské reakcie?" vyhŕkla impulzívne a vzápätí sa zahanbila.
Anthony sa pousmial. „Ó, áno," priznal sa ticho. „Určite. Ale ako som už povedal, viem ich krotiť."
Položil truhlicu na stôl a otvoril veko. Potom si nohou prisunul k sebe stoličku a sadol si. Chytil Oliviu za ruku a pritiahol si ju k sebe. Prsty jej položil na pás a otočil ju chrbtom k sebe.
„Čo keby ste si nadvihli róbu? Musím vám sňať obväz."
„Ale ten je až celkom hore," zaprotestovala Olivia vydesene. Prstami však naberala širokú nočnú košeľu a pomaly ju dvíhala nahor. Na nohách cítila chladný závan od okna. 
„Stačí?"
„Ešte trochu vyššie."
„Ale... ale to uvidíte môj zadok!"
„A poviem vám, je to ten najkrajší zadok, aký som kedy videl," zvolal so smiechom. „Nie... nie, len neutekajte. Prepáčte, ale nič iné som na to nemohol povedať. Sľubujem, že sa nebudem dívať na to, čo nemám, ale naozaj sa musím dostať k miestu, kde je obväz prichytený."
„Kristepane!" vzdychla Olivia so zmiešanými pocitmi odporu a rezignácie. Nadvihla si košeľu až do takej výšky, že jej od večerného vzduchu prúdiaceho do kajuty naskočila husia koža. Možno bol na vine chladný vzduch, možno nie.
Anthony odopol spinku, ktorá držala obväz, a odmotal ho. Prstami sa jemne dotýkal jej pokožky. Vyvolávalo to v nej zvláštne chvenie. Pripadala si uväznená vo svojich pocitoch, cítila jemné, nekontrolovateľné záchvevy. Dotkol sa vnútornej strany jej stehna a ona poskočila, akoby ju pichol ihlou.
„Stojte pokojne," napomenul ju ticho a ruky jej na znak upokojenia položil na boky. „Nemôžem vás ošetriť bez toho, aby som sa vás nedotýkal. Vyčistím vám ranu, dám vám na ňu hojivú masť a znovu ju zaviažem. Hojí sa celkom pekne, takže zajtra vám už môžem vytiahnuť stehy."
Olivia zaťala zuby a pokúšala sa predstaviť si, že je niekde inde a že tu nestojí polonahá s vykasanou košeľou a neobzerá si ju cudzí muž.
Konečne bolo po všetkom. Ešte posledný raz jej omotal stehno obväzom a pripevnil spinkou. „Tak, a je to. Už si môžete košeľu spustiť."
Olivia si uvoľnila ruky a látka jej skĺzla ku kolenám. Odviazala si z hlavy uterák a vlhké kučery jej spadli na premočený, ku krku prilepený golier. Striaslo ju od zimy.
„Čo keby ste sa teraz umyli a prezliekli?" navrhol Anthony. „V druhej putni zostalo ešte dosť teplej vody, ale budem rád, ak trochu necháte aj pre mňa." Prešiel ku stolu s mapami a veselo dodal: „Pirátske remeslo je sakramentsky špinavá robota."
Olivia pozrela na pariacu sa putňu. Rukou si prešla popod golier nočnej košele. Pozrela na čistú garderóbu prehodenú cez posteľ. „Budem hotová o pätnásť minút."
„Len si poslúžte." Nahol sa ponad stôl a vzal do ruky sextant.
„Zavolám vás, keď budem hotová."
„Zostanem tu," povedal rozhodne.
Olivia sťažka preglgla. „Vy chcete zostať dnu?"
„Samozrejme. Ale dávam vám čestné slovo, že budem k vám otočený chrbtom. " V jeho hlase bolo počuť smiech.
To už Olivia nevydržala a vykríkla: „Vy mi dávate čestné slovo?! Vy? Vy predsa nemáte česť! Ste pirát a zlodej a kreslíte nahé telá bez toho, aby o tom ľudia vedeli. Som si istá, že svoje obete vraždíte. Vy nie ste gentleman. Ako sa môžete odvolávať na svoju česť?"
„Vari ste ešte nikdy nepočuli o pirátskej cti, Olivia?" spýtal sa, ani sa k nej neotočiac. Z jeho hlasu ešte stále zaznieval smiech. „Sľubujem vám, že budem otočený chrbtom. Ale, prosím vás, pohnite už kostrou, inak voda vychladne, kým sa dostanem na rad. A ja úž veľmi potrebujem mydlo a čistý odev."
Olivia zaváhala. S pocitom odovzdanosti pristúpila ku kadi. Keby ju aj pozoroval, čo na tom? Aj tak ju už videl nahú. Veď má predsa na hlave, obrazne povedané, doktorský klobúk.
Dočerta, čo si to tu nahovára?! Nie je to predsa žiadny doktor!
Naliala si teplú vodu do drevenej nádoby a nočnú košeľu si pretiahla cez hlavu. Rýchlo sa obzrela ponad plece, ale Anthony čosi študoval v mapách, ticho si pohmkávajúc.
V rýchlosti si namočila roh uteráka do vody, niekoľkokrát ho pošúchala mydlom a začala si utierať telo. Ovládol ju taký pocit sviežosti, až takmer zabudla, že nie je sama. Zrazu začula za sebou pohyb, schmatla uterák, rýchlo sa ním prikryla a nazlostené našpúlila pery. Obzrela sa a zistila, že Anthony prešiel od stola ku šachovnici pod oknom, našťastie, stále otočený chrbtom k nej.
„Vidím, že ste vyriešili môj problém," uznanlivo poznamenal. „Aj keď nebol príliš veľký."
„Tak prečo ste ho nevyriešili sám?" rozhorčene zvolala a zároveň sa rýchlo utierala.
„Chcel som, ale musel som náhle odísť," odpovedal s mávnutím ruky. Vybral z drevenej kazety vyhodené figúrky a rozložil ich po šachovnici. „Ako si poradíte s touto situáciou?"
Olivia si natiahla čistú nočnú košeľu. Uľahčené si vydýchla. Anthony to začul, zodvihol hlavu a pozrel na ňu. Očami sa tajomne usmieval. Pristúpil k nej a do dlaní vzal jej drobnú tváričku. Prstami prešiel po tmavých kučerách, ktoré ju lemovali. Odhrnul jej ich dozadu a napravil kadere. „Veď som vám vravel, že som aj dámsky kaderník." Zasmial sa a jemne jej prešiel palcom po perách. „Máte nádhernú farbu pleti. Takú smotanovobielu. Aj vaše oči sú fascinujúce. Tmavé a jemné ako zamat."
Olivia sa nezmohla na slovo. Ešte nikdy nepočula podobné komplimenty. „To je vyznanie lásky?"
„Lásky? Nie." Znovu sa zasmial a brnkol jej po nose. „Nikdy nevyznávam lásku, keď som hladný."
Olivia od neho odstúpila, pridŕžajúc sa zásady: Na šelmy sa pozeraj vždy z diaľky. „Ste lichotník," vyhlásila. „A ja vám nedovolím mútiť mi hlavu komplimentmi."
„Škoda." Nadvihol obočie. Odvrátil sa, od nej a stiahol si cez hlavu košeľu. Mal do zlatistá opálený chrbát, široké plecia a úzky pás.
Olivia pocítila zvláštne zachvenie v lone. Horko-ťažko od neho odtrhla oči. Vzala do rúk smaragdovú šatku a omotala si ju okolo drieku. Začula cinknutie a nechtiac sa obzrela za zvukom.
Anthony spustil opasok na dlážku a jediným pohybom si striasol nohavice z bokov. Keď boli na zemi, vystúpil z nich.
Olivia nevychádzala z úžasu.
„Povedali ste predsa, že ste zvyknutá na mužské akty," uškrnul sa, otočiac k nej tvár. „Bez figových listov.“
„To hej!“ Na papieri alebo vytesané z bronzu, chcela povedať, ale hrdlo mala zovreté. Nahol sa nad putňu a opláchol si tvár. Zadok - hladký a pevný -mal opálený ako chrbát, a pri každom pohybe sa mu vlnili stehná, pokryté jemnými chĺpkami. Medzi nimi zazrela tmavý tieň jeho prirodzenia.
„Ľudské telo je najväčší div sveta," vyhlásil Anthony tónom, akým učiteľ učí žiakov. „Vo všetkých svojich formách. Tučné, tenké, zhrbené, vystreté... všetky tvary sú pozoruhodné." Pomaly sa otočil. Umýval si telo tým istým namydleným uterákom, ktorý predtým použila ona.
Akokoľvek sa snažila, nedokázala odtrhnúť zrak od tohto dokonalého exemplára mužskej nahoty.
Každý kúsoček jeho tela bol poznačený dotykmi slnečných lúčov. Bradavky mal obkolesené bledými kučierkami a také isté mal v lone. Stál pred ňou úplne nahý. Pri pohľade na nahého muža napodiv nereagovala vyplašené, ako by sa dalo čakať u panny. Naopak, bola sklamaná vôbec na ňom nebolo badať vzrušenie. Vari sa mu nepáči? Vôbec sa nesprával, akoby mal o ňu záujem, ale možno je len neskúsená na to, aby to chápala. Cítila, že sa červená, ale nevedela sa ho očami nabažiť.
„Chceli by ste večerať na palube?" spýtal sa len tak mimochodom, akoby pre neho ukazovať žene svoje nahé telo nebolo nič mimoriadne. „Je nádherný večer a vlasy vám vo vánku uschnú rýchlejšie."
Znovu sa jej otočil chrbtom, na čo si uľahčené vydýchla. Jeho chrbát nepokladala za taký provokatívny. „Mohli by ste mi vybrať zo skrine čistú košeľu?"
Stále nemohla nájsť reč. Ale ponuku hľadať košeľu privítala. Keď sa k nemu otočila s čistou košeľou v ruke, mal už omotaný uterák okolo pása.
„Srdečná vďaka." Vzal si ju a prešiel ku skrini, odkiaľ si vytiahol čisté nohavice.
„Takže na palube, alebo v kajute?"
Odviazal si uterák a natiahol si nohavice. Muži zvyčajne nosia pod nohavicami spodky, to vedela, neraz videla otcovu bielizeň v práčovni. On si však spodky neobliekol.
Zapol si košeľu, ale pri krku si ju nechal volnú a zakasal si ju do nohavíc. Zohol sa, aby si zodvihol remeň a znova si ho pripevnil na pás, za ktorý si zastrčil dýku v pošve.
„Na palube," odvetila, keď sa konečne svet vrátil do normálnych koľají.
„Dobre teda." Podišiel ku dverám a zavolal na Adama, ktorý sa zjavil takmer vzápätí, akoby bol čakal za dverami.
„Večera už dostane nohy," počuli ho frflať. „Čo tam tak dlho stvárate?"
„Večerať budeme na zadnej palube," oznámil Anthony, ignorujúc štipľavú otázku. „Prikáž Nedovi, aby upratal kajutu, kým budeme jesť... a ešte niečo, Adam dáme si klaret z tridsiateho ôsmeho."
„No jasné!" zamumlal pohoršene Adam a vstúpil do kajuty. „A čo oslavujete?"
„Máme dôvod na oslavu," odpovedal Anthony.
„Naozaj?" čudoval sa Adam so zamračeným čelom. Prísnym pohľadom si premeral Oliviu. „Vidím, že vám vaše šaty vôbec nechýbajú."
„Bola som nútená požičať si kapitánovu košeľu," vyhlásila Olivia s nádychom odmeranosti. „Ale keď budem opúšťať loď, budem potrebovať vlastné ša-šaty."
„A kedy to bude? To by ma zaujímalo," hundral si Adam popod nos. Zo sekretára vybral klaret a dva poháre. „Vezmite si to hore." Vtisol fľašu a čaše Anthonymu do rúk. Ten ich poslušne vzal.
„Poďme, Olivia."
„Aj mňa zaujíma, kedy to bude?" spýtala sa, keď prechádzala na chodbu a pridržiavajúc si nariasenú košeľu, prekračovala vysoký prah.
„Čo kedy bude?" nechápal Anthony. Dvere nechal otvorené, pretože v kajute zostal Adam, ktorý s rámusom vyťahoval z kredenca taniere a príbory.
„Kedy odídem z Veternice?' vysvetlila netrpezlivo. „Kedy skončí môj únos?"
„Únos vravíte?" uškrnul sa, keď vychádzali schodmi na palubu. „Zrútite sa z útesu, v bezvedomí padnete k nohám môjho muža, zachránime vám život, ošetríme vám rany, a vy to nazývate únosom?"
„Vedeli ste, kto som. Stačilo poslať odkaz a niekto by sa bol o mňa postaral." Reálny svet sa hlásil o slovo a vytláčal magický svet zázrakov.
„Žiaľ, piráti zvyčajne nenavštevujú šľachtu," vysvetľoval Anthony ironicky. Sivé oči sa mu zase smiali a vzdorovali jej nepriateľskému pohľadu.
„Ste nemožný!" vyhlásila Olivia, stúpajúc na vyvýšenú zadnú palubu. „Odviezli ste ma na šíre more a moji blízki sa určite boja, že som mŕtva. Keď sa aj vrátim, budem mať poškvrnenú povesť. Nie že by mi na tom nejako zvlášť záležalo," dodala, „pretože sa nemienim vydať."
Počúvajúc jej ponosy, otváral fľašu a nalieval husté rubínovočervené víno do čiaš s dlhými stopkami, ktoré držal medzi prstami druhej ruky. Vdýchol vôňu vína a chvíľu sa mračil. Potom spokojne prikývol a podal pohár Olivii.
„Pevne verím, že celibát a cudnosť nie je to isté." Pozoroval ju ponad vrchný okraj čaše.
Olivia si odpila, viac než mala pôvodne v úmysle, a rozkašľala sa. Anthony ju pobúchal po chrbte.
„Len pokojne. Je to príliš fajnové víno na to, aby ste ho liali do hrdla ako pivo."
„O to nejde!" zaprotestovala Olivia „To víno mi išlo do krivej dierky."
„Aha." Prikývol. Oprel sa chrbtom o zábradlie a pozoroval hviezdnatú oblohu.
„Aká nádherná noc," vzdychla.
Našťastie sa vzdal témy o jej cudnosti. Obloha bola temná, s kosákovitým mesiacom visiacim nízko nad horizontom, a priamo nad nimi sa tiahol široko rozptýlený pás Mliečnej cesty. Kormidelník stál pri kormidle a plachetnica, akoby chcela potvrdiť oprávnenosť svojho mena, sa elegantne hojdala vo vetre na vlnách. „Ako sa orientujete podľa hviezd?"
„Nemáte menej náročnú otázku?"
„Využívate predsa hviezdy pri orientácii."
„Po večeri vám to ukážem," pritiahol ju k sebe ku zábradliu, aby nestála v ceste Adamovi a ďalším dvom námorníkom, ktorí vynášali na palubu stôl a stoličky, podnos s taniermi a príbormi.
Adam rozprestrel na stôl snehobiely obrus, zapálil olejovú lampu a prestrel pre dvoch. „Nech sa vám páči. Hneď prinesiem mäso."
„Lady Olivia..." Anthony jej odtiahol stoličku s vycibreným úklonom hodným rytiera.
Olivia sa neubránila zdvorilému pukerlíku. V duchu sa musela smiať pri pomyslení na svoje bosé nohy a mužský odev. Zdá sa, že kapitán Veternice vie, ako jej zlepšiť náladu. Jediným slovkom, gestom, či úsmevom vymámil od nej presne takú reakciu, akú si želal. Hoci manipuláciu neznášala, musela pripustiť, že sa jej to páči.
Adam položil na stôl misu s nakrájanou pečenou baraninou, posypanou plátkami cesnaku a vetvičkami rozmarínu, misu v pahrebe pečených zemiakov a zeleninový šalát s hubami.
„Och," zvolala prekvapená Olivia, „nikdy v živote som nebola taká hladná ako teraz."
„Jedzte pomaly," nabádal ju k opatrnosti Anthony. „Tri dni ste nemali nič v žalúdku. Nechcete predsa, aby vám prišlo zle."
„Mne a zle?" zapochybovala Olivia a nožom si napichla poriadny kus baraniny. „Vonia to úžasne. Adam, vy ste hotový čarodejník."
Po prvý raz tvár staršieho muža zjemnela a kútiky úst sa len-len že neusmiali. „Kapitán má pravdu," zašomral. „Žalúdok máte scvrknutý, jedzte pomaly."
Olivia pokrútila hlavou a s chuťou si odhryzla poriadny kus chrumkavého mäsa. Chutilo presne tak úžasne, ako voňalo. Zjedla aj zemiak omastený maslom a opakom ruky si utrela masť, ktorá jej stekala po brade. Bola príliš hladná na to, aby si všímala drobné prehrešky voči pravidlám stolovania.
Anthony znovu naplnil poháre a pobavene ju pozoroval. Na pôžitku, s akým jedla, bolo niečo neodolateľné. Zrazu si spomenul na ten radostný, nadšenie prezrádzajúci výraz tváre, s ktorým sa šplhala z Veternice na Donu Elenu a pridala sa k jeho mužstvu. Pripadalo mu to, akoby Olivia Granvillová, od detstva ochraňovaná pred životnými nástrahami, zrazu objavila samu seba. Ktovie, či by také isté nadšenie neprejavovala aj v posteli, uvažoval.
Musel sa pousmiať, keď si spomenul na jej slová, že sa nikdy nevydá. Bol to nezmysel už preto, že išlo o lady s takým venom. Ale keď sa lepšie prizrel jej črtám tváre a pozoroval krivky jej úst i odhodlané línie brady, zdalo sa mu, že je to schopná aj presadiť. Bol si istý, že Olivia Granvillová rozhoduje o sebe sama.
„Čo sa na mňa tak pozeráte?" spýtala sa, keď postrehla jeho skúmavý pohľad.
„Len som sa tešil z vášho apetítu," priznal sa úprimne, oprel sa o stoličku a zodvihol pohár k perám. „Je zriedkavé vidieť vychovanú slečnu súkať do seba večeru s takou pahltnosťou."
Olivia sa začervenala. „Naozaj vám pripadám pa-hltná?"
„Nie," pokrútil hlavou a naklonil sa, aby jej naložil na tanier zemiaky. „Chcel by som však vedieť, čo všetko hlcete s takou vervou ako to mäso."
Olivia položila na zemiak plátok masla a pozorovala ho, ako sa roztápa. „Knihy," priznala sa, „hlcem knihy."
„To už viem. Vďaka tomu ste sa ocitli na mojej lodi."
„Vo vašej kajute máte pozoruhodnú knižnicu. Kde ste chodili do školy?" Olivia bola hrdá, akú rafinovanú otázku vymyslela. Konečne sa niečo dozvie o jeho minulosti.
Anthony sa však len usmial. „Som samouk."
Olivia naňho pochybovačné pozrela. „Neverím."
Mykol plecom „To je vaša vec." Nahol sa, že opäť naplní poháre. „Chcete, aby som vám ukázal, ako sa orientujeme podľa hviezd?" vrátil sa k téme, o ktorej sa bavili pred večerou.
To bolo príliš zaujímavé, a tak pátranie po jeho minulosti nechala na neskoršie.
„Tak poďte za mnou," vyzval ju. Postavil sa s pohárom v ruke a prešiel za kormidelníka. Jednou rukou ju objal okolo drieku a pritisol ju chrbtom k sebe. „Vidíte Severku?"
Olivia sa pokúšala sústrediť, ale nemohla si pomôcť, vnímala len telo za svojím chrbtom, teplo jeho ruky na svojom páse, dych voňajúci vínom.
Keď jej v tesnej blízkosti ukazoval konšteláciu svietiacich bodiek, hviezdy jej tancovali pred očami a pripadala si hlúpo, že nechápe to, čo by za normálnych okolností bolo hračkou.
Ruka na jej páse sa pohla smerom nahor. Zhlboka sa nadýchla. Nič nepovedala, len sa úpenlivo sústreďovala na výklad. Ruku pritlačil práve na mieste, kde sa jej zdvíhali prsia.
„Dáte si koláč?" ozval sa zrazu Adam.
„Mňam!" nadchla sa a takmer odskočila z jeho náruče a rozbehla sa ku stolu. „A aký?"
„Rebarborový." Adam rozložil po stole dezertné tanieriky a misku vrchovato naplnenú smotanou. „Vy ale máte apetít!" zahundral a pustil sa do odpratávania použitého riadu zo stola.
„Váš výklad sa mi páčil." Olivia sa usadila a načiahla sa za nožom. Srdce jej bilo ako šialené. „Dáte si aj vy koláč, Anthony?" Hoci sa snažila hovoriť čo najprirodzenejšie, mala dojem, že jej hlas znie piskľavo.
Po chvíli sa aj on vrátil ku stolu. „Zvláštne, ale myslel som si, že astronómia vás zaujíma väčšmi... aj keď nič na svete sa nevyrovná Adamovmu rebarborovému koláču."
Olivia si položila na tanier veľkú porciu koláča a na jeho podpichovanie nereagovala. Ovládol ju pocit, že všetko, čo doposiaľ bolo pre ňu zmyslom života, náhle zmizlo a vôbec jej to neprekážalo. Na počudovanie si uvedomila, že je plná chuti do života viac než kedykoľvek predtým.

Štvrtá kapitola

„Tak čo sa hovorilo v tom odkaze?" Muž, ktorý položil otázku, si priložil horiacu triesku k fajke a o chvíľu zaplnila krčmu príjemná vôňa silného tabaku.
„Že ak máme záujem predať korisť, príde do hostinca Kotva koncom tohto týždňa."
„A ako vie, že sme niečo ukoristili?"
Ten, čo sa pýtal, bol mladý, tmavovlasý a počerný v tvári. Oblečený mal drahý tyrkysový odev a vlasy fičúrsky upravené - umelo nakaderené kučery mu padali na plecia a leskli sa od pomády. Poťahoval si z fajky a chladnými zelenými očami pozoroval svojho spoločníka.
Muž mykol plecom. „Ani ja to nechápem, pane. Odkaz prišiel hneď nasledujúce ráno. Myslel som, že by vás to mohlo zaujímať."
„Samozrejme, že ma to zaujíma!" V mladíkovom hlase zaznela nevôľa. „Jasné, že potrebujeme korisť predať, ty truľo! Ale ako vieš, či to nie je pasca?"
Druhý muž len znovu pokrčil plecami a zapálil si fajku s oveľa podradnejším tabakom, než mal jeho kumpán. „Volám sa Duno, pane. My rabujeme, vy predávate."
Mladík chvíľu mlčal. Bola to pravda. „Nikto nesnoril okolo? Nezačuli ste žiadne podozrivé otázky?"
„Nie, pane. Noc bola veľmi tmavá a búrka veľmi silná. Plachetnica pokojne mohla stroskotať aj bez vašej pomoci. Ale každý na ostrove vie, že to bola naša práca," dodal. „Len to nikto nevie dokázať."
„A ktokoľvek tu niečo kupuje, vie, že to pochádza z krádeže," nahlas pokračoval mladík a spokojne sa usmieval popod fúz. „A vieš, s kým máme tú česť?"
„Nepredstavil sa, pane. Bol zahalený v plášti a do tváre mu tiež nebolo vidieť. Ale určite bol tunajší," dodal Duno. „Hovoril ako miestny človek."
„Hmm. Krčmár, ešte krčah portského," zavolal mladík smerom k výčapu.
„Hneď to bude, pane." Krčmár v hostinci Kotva, ktorý si popri svojej práci so záujmom vypočul celý dialóg, položil pred svojho zákazníka krčah vína. „Potrebujem ďalšie sudy, pane," začal úlisné. „Kedy ich konečne dostanem?"
„Dostaneš ich, keď ich budem mať," odvrkol mladík a nalial si z krčaha. Odpil si poriadny dúšok a zahľadel sa na začiernené trámy nad hlavou. Zamyslene pozoroval obláčiky dymu, ktoré vychádzali z jeho fajky. Očakával kontraband z Francúzska už viac než týždeň. Bolo ťažké pripustiť, že sa lodi niečo prihodilo, pretože jej kapitán bol skúsený morský vlk. Krčmári potrebovali pravidelné dodávky a vedeli potlačiť morálne zábrany. Profitovali z pašeráctva i weckerstva. Ani on, Godfrey, inak lord Channing, si nikdy nerobil ťažkú hlavu kvôli morálnym zábranám.
Pre svoj tovar mal stálych zákazníkov. Tak napríklad tento George - krčmár z Kotvy, ktorý mu zložil preddavok na meškajúcu zásielku. Ak nepríde, bude v poriadnej kaši. 
Krčmári neradi dlho čakajú. Pozrel na Georgea, ale nepotešilo ho, čo videl. Mal tvár bitkára so zlomeným nosom a krvou podliatymi očami. V rukách sa pohrával s pivovým súdkom, akoby to bola detská hračka. Dlane mal ako lopaty.
Godfrey zacítil slabý záchvev paniky. Keby sa všetci jeho neuspokojení a ukrivdení odberatelia na ostrove spojili, čakali by ho horúce chvíľky.
Mal však nádej, že čoskoro slušne zarobí a bude môcť poskytnuté zálohy eventuálne vrátiť. Ak záujem o korisť bol skutočný a nie pasca, mohol by sa z tejto šlamastiky dostať. Hoci si weckeri nechali svoj podiel, aj jeho čakal slušný zisk.
„Takže sa s ním stretnete, pane?" spýtal sa zrazu krčmár.
Godfreyovi sa neráčilo ani brvou pohnúť.
„Mám naňho kontakt, pane," pokračoval krčmár.
Godfrey sa nechytil lákavej ponuky. Odsunul prázdny krčah a pokojne bafkal fajku. Vstal a povýšenecky si krčmára premeral. „O svoje obchody sa starám zásadne sám," vyhlásil.
Krčmár ho schmatol za kučery a posmešne dodal: „Takže môžem už čoskoro očakávať, že dostanem ten zaplatený sud s koňakom, pane?"
„Choď do čerta s tou tvojou bezočivosťou. Dostaneš svoj koňak." Godfrey hodil na pult mincu. Otvoril dvere, ktoré hlasno zaprotestovali a vzápätí sa zavreli.
Muž, ktorý obďaleč sedel za pecou, sa postavil a pobral sa za ním. Kríval a celú svoju váhu prenášal na barlu. Aj napriek nemohúcnosti dostihol Godfreya ešte skôr, ako stihol vysadnúť na koňa.
„Na slovíčko, Channing," prihovoril sa mu familiárne.
Godfrey sa bleskurýchle otočil. „Ako to, že poznáte moje meno?"
Muž, ktorý ho oslovil, ho obdaril škodoradostným úsmevom, malé hnedé očká mu pritom zažiarili. Tvár mal zbrázdenú vráskami človeka, ktorého poznačil život. Vyzeral ako starec.
„Je to moja práca," odvetil muž a jeho hlas znel oveľa mladšie, než vyzerala jeho tvár. „Rabovanie a pašovanie nie je najčestnejší spôsob obživy, nemyslíte?"
Krucinál, vari ho len nejde zatknúť? Nemo hľadel na toho čudného človeka.
„Nebojte sa. Dokážem mlčať ako hrob," ubezpečil ho muž s nepríjemným úškrnom. „Som presvedčený, že by som vám mohol ponúknuť spoľahlivejší spôsob obživy."
„Nerozumiem."
„Prejdime sa trochu a všetko vám vysvetlím."
Godfrey spravil slučku na uzde a opäť priviazal koňa. Niečo ho na tom neznámom mrzákovi fascinovalo. Čosi v jeho očiach ho lákalo nasledovať ho. Nevyzeral ako muž zákona alebo človek, ktorý by mu išiel kázať o morálke.
„Prepáčte, že mám taký pomalý krok," ospravedlnil sa, opierajúc sa o barlu.
„Čo sa vám stalo?"
„Zranenie zo súboja," odvetil zastretým hlasom a s úškľabkom na perách Brian Morse. „Mám skvelý nápad, výhodný pre nás oboch. Len ma vypočujte."
V Kotve zostal už len posledný zákazník.
„Tá stroskotaná loď..." Vyzývavo pozrel do svojho prázdneho krígľa. „V tom nemal prsty náš priateľ, čo myslíš, George?" Rukou si rozkázal ďalší.
„Ak chceš pivo, najprv zaplať, Silas," vyhlásil otrávene krčmár.
S grimasou na tvári Silas načrel do vrecka a vytiahol štvrť penny. Položil mincu na pult s výrazom nešťastníka, ktorý sa lúči so svojím životom.
Krčmár peniaz zhrabol a zo súdka znovu naplnil krígeľ. Zároveň nalial aj pre seba. „Mňam," mľasol slastne, keď si rukou zotrel penu z úst po výdatnom dúšku. „Mne sa zdá, že to bol náš priateľ. Má viac rozumu než ten fičúr," pohŕdavo ukázal hlavou na dvere, ktorými odišiel Godfrey, „toho nie je ľahké prekabátiť."
„Vieš, čo si myslím..." začal zákazník a duchom neprítomné sa zahľadel na fľaše za pultom. „Chceš vedieť, čo si myslím?"
„No tak neokolkuj, a hovor konečne."
„Nuž ja si myslím, milý George, že by si mal presmerovať svoje objednávky na nášho priateľa a vykašľať sa na dodávky toho fičúra."
„Možno máš pravdu," prisvedčil krčmár. „Júj, povedz Silas, nie je lepšie jednať so ziskuchtivým hlupákom ako s takým prešibancom, ako je náš priateľ? Tým si lámem hlavu už niekoľko týždňov."
„Chápem, nerád by si sa dostal do krížka s naším priateľom," pripustil Silas a nepatrne pokyvkával hlavou. „Hlupáka môže človek prekabátiť kedykoľvek."
„Presne tak. A ľahko ho môžem na smrť vystrašiť. To by som si k nášmu priateľovi dovoliť nemohol."
„To veru nie," pokrútil Silas hlavou. „Ale ako to, že mu prekĺzla cez ruky tá loď z Francúzska, čo na ňu toľko čakáme?"
Krčmár sa zadíval do svojho krígľa a po chvíli prehovoril: „Keby niekto chcel súdok koňaku a valenciánsku čipku pre svoju ženu, náš priateľ by mu ich určite zohnal."
Zákazník zamyslene zdvihol podpité oči. „Myslíš, že náš priateľ má prsty aj v rabovaní? To je výnosnejší obchod než pirátstvo alebo pašeráctvo."
„Ten má fifíka," povedal George uznanlivo. Poťukal si po čele a zažmurkal. „O čo sa stavíš, že náš priateľ stojí v pozadí a ťahá za nitky, dirigujúc toho nakučeraveného fičúra? Je taký prefíkaný, že by nebolo divu, keby dovolil, aby niekto iný zaňho robil špinavú robotu."
„A vieš, že je to možné?" zamrmlal Silas.
Obaja muži si pripili, že dospeli k zhodnému názoru a upadli do meditatívneho ticha.

„Prečo už nejdete do kajuty? Ledva držíte oči otvorené." Anthony sa znova pohodlne oprel o stoličku s pohárom koňaku v ruke a s pobaveným úsmevom hľadel na Oliviu.
Olivia potláčala zívanie. Skutočne bola veľmi ospalá. Riady po večeri už boli odpratané a kým si Anthony pochutnával na koňaku, ju nôtenie vetra a príjemné hojdanie lode takmer uspal.
„Je nádherná noc," vzdychla a pozerala pritom na oblohu. „Zo zeme nevidno hviezdy tak ako z mora."
„To teda nie."
„Kedy sa vrátime na ostrov?"
„Pri dobrom vetre zajtra podvečer."
„Ak bude dobrý vietor?"
Pokrčil plecami a usmial sa. „Ťažko povedať. Vietor je vrtkavý vládca... Čo ty na to, Jethro?" oslovil kormidelníka. „Budeme mať zajtra dobrý vietor?"
„Na úsvite by sa mal zdvihnúť."
„Čo len poviem doma?" uvažovala nahlas Olivia, rukami si podopierajúc bradu. „Ako im vysvetlím, kde som bola?"
„Čo keby sme sa tým zaoberali, až keď to bude aktuálne?" Anthony k nej natiahol ruku a jemne ju končekmi prstov pohladil po líci. „Načo si kaziť toto skvostné leňošenie?"
Pokrútila hlavou. „Toto všetko mi pripadá len ako sen, z ktorého sa zajtra budem musieť prebudiť."
„Ale nie skôr ako zajtra podvečer... A teraz už choďte do postele."
Olivia neochotne odsunula stoličku a vstala. „Rada by som spala pod hviezdami."
„Bola by vám zima."
„Aj pod prikrývkou?"
„Aj pod prikrývkou."
Olivia ešte chvíľu váhala a pozorovala ho, ako krúži koňakom v pohári. Opätoval jej pohľad. V jeho očiach videla úprimnosť a ešte niečo, čo nedokázala pomenovať. Bola to túžba? Znovu pocítila v lone jemnú triašku. Zamierila ku schodíkom, ktoré viedli na palubu. „Dobrú noc."
Neodzdravil.
Kajuta bola čistá a uprataná, nad posteľou horela olejová lampa, ktorej zlatisté svetlo oblievalo vyleštené drevo a pestrofarebný orientálny koberec. Okná boli zavreté a cez ne boli prevesené damaškové záclonky.
Olivia ich odtiahla a otvorila okná dokorán. Bola príliš nádherná noc na to, aby boli zatvorené. Otočila sa a rozhliadla sa po miestnosti. Na posteli bol čistý vankúš a prikrývka odostlaná, akoby ju pozývali, aby si ľahla. Rozviazala si smaragdovú šatku, starostlivo ju poskladala a uložila do šatníka. Práve si rozväzovala stužky pri krku Anthonyho nočnej košele, keď jej zrak padol na šachovnicu.
Anthony naaranžoval ďalší šachový hlavolam, spomenula si. Podišla bližšie a zahľadela sa na rozostavané figúrky. Zamyslene si omotávajúc hodvábnu stužku okolo prsta, sústredene hľadela na šachovnicu. Táto situácia nebola tak ľahko riešiteľná ako predchádzajúca.
Prekvapilo ju náhle zívnutie a v tej chvíli stratila' záujem uvažovať nad šachovým problémom. Ráno, keď bude mať myseľ oddýchnutú, vyrieši ten hlavolam raz-dva.
Bol tu však aj ďalší problém, ktorý nevedela vyriešiť v čom bude spať? Svojmu novému rúchu nedokázala prisúdiť aj úlohu nočnej košele a navyše, bude ho potrebovať aj zajtra ráno.
Odkedy sa ocitla na Veternici, spávala nahá. Zrazu nevidela dôvod, prečo by to mala meniť. Pretiahla si košeľu cez hlavu, starostlivo ju poskladala a odložila do skrine. Potom preliezla ponad drevenú bočnicu a vhupla do postele. Posteľná bielizeň bola chladná a sviežo voňala, a tak sa s pôžitkom zakutrala pod prikrývku.
Obrátila sa na bok a zavrela oči. V podvedomí si len matne spomínala, že nechala svietiť lampu. Čo na tom? Bola príliš ustatá na to, aby jej vadilo slabé svetielko, a keď sa olej vypáli, lampa zhasne aj sama.
Keď sa prebudila, navôkol vládla úplná tma. Nebola v posteli sama. Hmatom zistila, že to je mužská ruka položená na jej páse. A pevná noha sa dotýkala jej nohy.
Šokovaná ležala bez pohnutia a počúvala dych svojho spolunocľažníka. Pokračovala v pátraní. Bol nahý ako ona.
„Zobudil som vás?" spýtal sa votrelec rozospato.
„Čo robíte v mojej posteli?!"
„Mýlite sa, to je predsa moja posteľ."
Aj rozospatá postrehla v jeho hlase smiech. „Ale teraz v nej spím ja," pokúšala sa namietať. Chvíľu uvažovala, či nemá argumentovať svojou dievčenskou cudnosťou. „Je to moja posteľ už tri noci... alebo štyri?"
„Toto bude štvrtá," upresnil a svojím dychom ju príjemne šteklil na šiji. Rukou ju pevnejšie zovrel okolo pása a pevne zakotvil prstami na jej bruchu.
Olivia inštinktívne napla brušné svaly. Pokúšala sa odstrčiť jeho ruku, ale jej námaha bola rovnako zbytočná, ako keby mravec chcel pohnúť horou. Napokon sa pristihla pri konštatovaní, že je to celkom príjemný pocit a ani ho nechce odtisnúť. „Ale vy ste v nej predtým nespali," zaprotestovala.
„Podľa názoru doktora ste boli príliš slabá na to, aby ste mohli mať spolunocľažníka," prihováral sa jej nežne. „Názor odborníka sa už, našťastie, zmenil."
Jeho ruka na jej bruchu bola pevná, nádherne hriala a pôsobila ochraňujúco. Zrazu pocítila, ako jej druhou rukou prechádza hore chrbtom, pomedzi lopatky, až zaboril prsty do jej vlasov. Toto gesto jej pripadalo dôverne známe, akoby sa jej už takto neraz dotýkal.
„Uvolnite sa," naliehal nežne. „Ležte a dajte voľnosť svojim pocitom."
Pritisol pery do žliabku na jej šiji. Ruka, ktorá predtým objímala jej pás, sa tiež posúvala nahor. Zastavila sa na prsníku. Bradavky jej stvrdli, akoby sa ponorila do studenej vody. Pripadala si, akoby znova vkĺzla do sveta snov. Myšlienky jej unášal dravý prúd, rozochvené telo plávalo v páperí.
Jeho prsty nežne hladili krivky jej bokov, krúživými pohybmi sa presúvali na stehná a pohrávali sa v jamkách pod jej kolenami. Vďaka kúpeľu pred večerou si dokázala živo predstaviť jeho nahé telo, akoby opäť stálo pred jej očami. 
Videla bradavky také odlišné od jej, že jej pripadali na jeho širokej hrudi ako gombičky, jamku pupka na pevnom bruchu, líniu chĺpkov, ktorá viedla k jeho prirodzeniu.
Ale čo bolo večer pokorné a bezbranné, teraz bolo plné života a sily. Zreteľne vnímala dĺžku jeho vztýčeného pohlavia, ktorým sa dobýjal do záhybov jej stehien. Celé jej telo jasalo, hriešne a nemravné, žiadostivo vibrovalo na tých najtajnejších miestach.
Zrazu zmeravela a pevne stisla stehná. „Ja sa nechcem vydávať," šepla. „Nikdy. Nikdy sa nevydám."
„Chvályhodné predsavzatie," zašepkal pirát do jej vlasov a zároveň rukou vkĺzol pomedzi jej stehná. „Aj ja som sa tak rozhodol." Hladil ju po vnútornej strane neobviazaného stehna, pokým sa opäť neuvoľnila.
„Nemôžeme to robiť, keď sa nechceme zosobášiť," protestovala neisto.
„Celibát a cudnosť nie je to isté," pripomenul jej Antony. 
Jazykom jej prešiel po uchu a jemne jej dráždil zubami ušný lalôčik. „To sme si už vysvetlili."
„Ale... ale mo-mohla by som otehotnieť," namietla a sama sebe sa čudovala, prečo jej myšlienky utekajú tak dopredu. „Potom by sme sa predsa museli vziať."
„Dám krk na to, že sa tak nestane," ubezpečil ju a ona opäť počula v jeho hlase smiech. „Aj napriek svojmu vzdelaniu ste stále nevinne naivná. Vedomosti sú často menej než skúsenosti, kvietok môj."
Olivia neodpovedala. Nezmohla sa na odpoveď.
Anthony ju otočil na chrbát. Vďaka slabému mesačnému svetlu, ktoré prichádzalo z otvoreného okna, mu videla do tváre. Nahol sa, aby ju pobozkal na ústa. Odovzdane mu vzdychla do pier.
Boli to úžasné pery, pevné, ale zároveň jemné. Jeho dobyvačný jazyk vyrazil do útoku a jej pery sa dobrovoľne podvolili. Chutil vínom, koňakom a soľou, ktorú mu dennodenne uštedrovali morské vlny, voňal vetrom, ktorý napínal plachty Veternice.
Vítala jeho jazyk s neopísateľnou žiadostivosťou. Držal jej pritom tvár vo svojich dlaniach a pokúšal sa dostať ním čo najhlbšie. Vborila prsty do jeho vlasov. Oslobodila ich od čiernej stuhy a kučery, zlaté ako guiney, mu padli na plecia. Opálenú tvár mal postriebrenú mesačným svitom. Odhrnula mu vlasy z čela.
„Ty sa mi snáď iba snívaš," šepla.
„To nie je sen." A koleno vsunul medzi jej stehná.
Olivia pocítila, že jej telo ústretovo reaguje na jeho vzrušenie a v slastnej predtuche jej vlhne lono. Ruky mu skĺzli pod jej zadok a nadvihli ho. Na chvíľu ju ovládla bolesť, ale potom ju nahradil len nádherný pocit, ako tesne ho jej telo oboplo. Prstami mu prechádzala po zlatistej hrive, zubami mu zovrela peru a nedočkavo nadvihla boky v ústrety jeho útokom.
„Si zázračná," šepol Anthony.
„Si môj sen," zopakovala Olivia. „Roky som o tebe snívala."
„Ja tiež." Vypol sa vysoko nad ňu.
„Myslíš, že sa mám cítiť práve takto?" Olivia mu prechádzala rukami po chrbte a svalnatých nohách. „Neskúsené panny sa musia pýtať na všetko."
„Asi áno." Pomalými pohybmi sa zas a znova do nej vnáral. Potom vsunul ruku medzi ich telá. Nahmatal zdurený uzlík, o ktorom netušila, že na jej tele existuje. Jemne jej ho masíroval. Stískal. Hladkal. A zároveň sa v nej neprestával pohybovať.
V tej chvíli prestala byť Oliviou Granvillovou. Rozpadla sa na tisíce kúskov. Plávala v Mliečnej dráhe. Zrazu vykríkla a silno sa pritisla k jeho telu, ktoré bolo v tej chvíli jediným spojením s realitou. A ono ju držalo. Pevne, bezpečne a v príjemnom teplúčku, až kým sa nespamätala.
Anthony ju pevne privinul k sebe. Vedel už od prvej chvíle, kedy ju uvidel, že ovládne jeho život nepochopiteľným, nadpozemským spôsobom.
Piata kapitola

Bežala. Prázdna chodba sa pred ňou otvárala a bola nekonečne dlhá. Vedela, že sa nedostane na jej koniec bez toho, aby ju nedobehol. Počula ho za sebou. Jeho kroky sa približovali. Jej utekajúce nohy nemali šancu uniknúť.
Posmešne na ňu volal: „Bež, zajačik, len bež, aj tak mi neujdeš."
Dych jej začal vynechávať, v hrudi ju pichalo, strach a zúfalstvo jej zvierali hrdlo. Už-už ju mal, ako toľkokrát predtým, keď míňala posledné okno pred masívnymi dverami, ktoré viedli do bezpečia jej komnaty.
A tam začula, ako kroky za ňou zrýchlili. Schmatol ju okolo pása a ocitla sa vo vzduchu. Kopala. On sa rehotal a držal ju ďaleko od seba, takže jej námaha bola zbytočná.
„Ešte si nezaželala svojmu staršiemu bračekovi dobré ráno, zajačik," prihováral sa jej posmešne. „Koľká nezdvorilosť. Človek by si pomyslel, že ma v toto nádherné ráno nerada vidíš."
Posadil ju na širokú parapetnú dosku, takže bola na jeho úrovni. Hľadela do jeho odpornej tváre a bezmocne sa mykala. Držal jej ruky za zápästia v pevnom zovretí za chrbtom. Vedela, že ak otvorí ústa a začne kričať, vopchá jej do úst vreckovku a bude sa dusiť.
„No len sa pozrime, čo to tu máme," spevavo si zamrmlal a vopchal druhú ruku pod jej nočnú košieľku...
Olivia s hrôzou precitla, aby zahnala tie čierne, nepríjemné spomienky nazad do podvedomia, a strmhlav sa vrhla do prebúdzajúceho sa dňa. Prudko otvorila oči a sťažka dýchala, akoby ešte stále utekala.
Posadila sa a pokrčila kolená. Triaslo ju, hoci na pokožke mala kropaje potu. Hoci bola v kajute sama, na vankúši vedľa nej bol ešte stále odtlačok Anthonyho hlavy. Slnko nakúkalo cez otvorené okná a panika pomaly ustupovala, srdce sa upokojovalo, dych sa stával hlbší. Nevedela sa však zbaviť hrôzy z niečoho, čo nebolo len nočnou mórou, ale pripomenutím dávno zabudnutej desivej reality.
Vo veľkej nádobe na mramorovej doske toaletného stolíka stál džbán s vodou. Odhodila prikrývku a zliezla z postele. Telo ju bolelo od hlavy po päty, akoby absolvovala zápasnícky súboj. Voda v džbáne bola teplá, vedľa bolo položené bylinkové mydlo a čistý uterák.
Naliala vodu do nádoby a umyla sa. Keď sa utierala medzi stehnami, zachvela sa, lebo zistila, čo bolo spúšťacím mechanizmom jej hrozných spomienok z detstva. Po noci s Anthonym cítila tú istú tupú bolesť, ktorú zažila vtedy, keď jej nevlastný brat odišiel, popiskujúc si, a ju nechal plakať na parapetnej doske.
Nestalo sa to raz. Trvalo to takmer celý rok, počas ktorého Brian žil na otcovom hrade. Kedykoľvek jej takto ublížil, vždy to končilo hrubými dotykmi jeho hnusných rúk. Šepkal jej pritom výhražným hlasom, že ak niekomu čo i len cekne, zabije ju. A potom odišiel, popiskujúc si, a ona zostala sedieť na okne ako odhodená handrová bábika.
Koľko mohla mať vtedy rokov? Osem, alebo deväť? Bola taká presvedčená o pravdivosti jeho hrozby, že si zakázala čo i len spomínať na to, čo sa stalo, nieto ešte o tom hovoriť.
Prišlo jej zle. Ponorila ruky do vody a vyčkávala, kým nevoľnosť prejde. Jej nahota jej vadila ako nikdy predtým. Otočila sa a rukou si masírovala hrdlo. Horúčkovité roztvorila skriňu a vytiahla z nej Anthonyho nočnú košeľu, ktorú tam večer odložila. Až keď sa obliekla, cítila sa konečne bezpečne. 
Podišla k oknu a zahľadela sa na more. Hladina už nebola taká pokojná a neďaleko bolo vidieť pevninu. Členité skaliská pobrežia ostrova Wight. Domov bol na dosah ruky. Anthony povedal, že ak bude priaznivý vietor, zakotvia okolo obeda.
Odvrátila sa od okna, rukami si objímajúc telo, akoby jej bola zima, hoci slnečné lúče zohrievali drevenú podlahu, na ktorej stála bosými nohami. Všetka radosť sa jej z duše kamsi vyparila. Cítila sa poškvrnená, zneuctená... bezcenná. Presne tak ako v období, z ktorého sa jej vynorili nepríjemné spomienky a teraz sa nechceli vrátiť späť do trinástej komnaty zabudnutia.
Oči jej zablúdili k šachovnici. V snahe striasť sa nepríjemných pocitov, sústredila sa na problém, ktorý predchádzajúci večer nedokázala vyriešiť. A znova, ako veľakrát predtým, jej duševná gymnastika pomohla - preniesla ju do iného sveta.
„Už si to vyriešila?"
Olivia sa prudko otočila, keď začula Anthonyho hlas. Srdce sa jej opäť roztrepotalo, tvár zbledla ako stena a tmavé oči vyzerali ako veľké čierne tône.
„Čo je to s tebou?" Podišiel k nej, ale úsmev mu pohasol na perách a hlas už neznel tak veselo ako predtým. „Stalo sa niečo?"
„Nie," pokrútila hlavou. Natiahla ruky pred seba, akoby ho chcela od seba odohnať, ale vzápätí jej bezvládne klesli k telu. „Lámem si hlavu..." vyjachtala napokon, „práve som uvažovala nad šachom." Otočila sa späť k šachovnici.
Postavil sa tesne za ňu. Nahol sa a pobozkal ju na šiju. Cítil, ako potláča v sebe strach. „Olivia, čo ti je?" Položil jej ruky na plecia. Zmeravela. Nepohnute hľadela na rozostavané figúrky.
Pomyslela si, že ak nebude reagovať, Anthony odíde.
Ten však nechápavo hľadel na jej sklonenú hlavu. Čo sa len mohlo stať? Keď sa prebudil, držal ju v náručí. Jej telo sa k nemu s dôverou túlilo. Bol presýtený povznášajúcim pocitom dokonalého uspokojenia a v mysli sa neustále vracal k zázračne prežitej noci. Pokojne spala, keď musel odísť... bolo to pred tromi hodinami...
Čo sa mohlo stať? Čo znamená ten náhly zvrat, ten odpor. Prečo ho od seba odháňa?
„Biela veža na miesto strelca v treťom rade. Čierny pešiak ohrozí kráľa," poznamenala bez jediného ťahu figúrkou.
„Výborne!" zvolal a ruky mu klesli k bokom.
Keď sa jej prestal dotýkať, vydýchla si od úľavy, ale oči od šachovnice neodtrhla.
„Kedy zakotvíme?"
„Až po zotmení," odpovedal. Znova ju chcel objať okolo pliec, ale v poslednej chvíli si to rozmyslel. „Nepovieš mi, čo sa ti stalo?"
„Nič," odvetila a rýchlo pohybovala šachovými figúrkami po šachovnici. Nedokázala sa mu pozrieť do očí. „Myslíš, že už mám opravené šaty?"
„Adam ich pred chvíľou dokončil. Raňajky si prespala, ale prišiel som ti povedať, že stôl je prestretý na zadnej palube."
Jeho prívetivý hlas jej zrazu pripomenul všetko, čo sa predchádzajúci deň udialo: prepad Done Eleny... aké to bolo vzrušujúce... aká bola hladná. Ale nedokázala sa donútiť k prívetivej odpovedi. „Vďaka."
Anthony chvíľu čakal a potom povedal: „Tak prídeš?"
„Áno... hneď."
Znovu zaváhal. Ticho sa naťahovalo ako struna. Napokon vyšiel z kajuty a so zachmúrenou tvárou sa pobral na palubu. Cítil, že sa nejako previnil. Ale čím? Tak dobre si rozumeli, telom i dušou, vzájomne sa dopĺňali. On to tak cítil a vedel, že ona vnímala rovnako. Vedel, že si budú rozumieť od prvej chvíle, keď ju priniesli na loď. Zdá sa, že duševné spojenie medzi nimi sa prerušilo.
Ľutuje vari, že sa s ním milovala? Ľutuje, že už nie je pannou? Bojí sa následkov toho, čo sa stalo a viní ho preto? Nebolo by to nič nezvyčajné, ale bol by prisahal, že Olivia by takto nikdy nereagovala.
Vyšiel na zadnú palubu a stal si za Jethra. Pozrel na plachty, potom na hornatý ostrov. Zeleň jeho vŕškov a krémová beloba útesov sa už dali rozoznať voľným okom. Zvolal akýsi povel a vzápätí sa dvaja muži okamžite vyšplhali po lanách a zrolovali hornú plachtu.
Olivia na palube všetko pozorovala. Pohybovali sa šikovne, každý úkon bol dokonale nacvičený. Pripadalo jej to ako majstrovská partia šachu, kde sa každá figúrka pohybovala podľa vopred stanoveného scenára.
Stôl na zadnej palube bol prestretý presne tak ako predchádzajúci večer. Keď vystupovala po strmých schodíkoch, Anthony jej vyšiel naproti. Tváril sa vážne, v očiach mu chýbali huncútske iskierky.
Olivia sa usadila za stôl. V miske boli varené vajíčka, pšeničný chlieb, hlinený hrnček s maslom, pohár s medom, ružovkastá šunka a džbán s pivom. Napriek nevoľnosti bola hladná.
Anthony si sadol oproti nej. Otočil tvár k slnku, privrel oči a nechal sa ovievať morským vánkom.
„Prečo stiahli plachtu?" Pokúšala sa hovoriť čo najprirodzenejšie, akoby sa medzi nimi nič nestalo.
„Horná plachta je prvou plachtou, ktorú vidno z pevniny," odpovedal neutrálnym tónom. „Nechcem vzbudiť pozornosť." Vzal do ruky krčah a naklonil sa, že jej naleje do pohára. Zdvihol oči a ich pohľady sa stretli.
Olivia čítala v jeho očiach naliehavú otázku. Uhla pohľadom. Vzala varené vajce a pobúchala ním o okraj stola. „Chceš pristáť tajne, pretože si pirát, alebo preto, že je vojna?" snažila sa spýtať podobným bezstarostným tónom.
Mykol plecom. „Z každého rožku trošku."
„Viem, že stojíš na strane kráľa. O mojom otcovi si sa vyjadril ako o kráľovom žalárnikovi."
Premeriaval si ju prižmúrenými očami. „Kašlem na vojnu. Krajina je sedem rokov presiaknutá krvou, brat stojí proti bratovi, otec proti synovi. A kvôli čomu? Kvôli mocenským ambíciám kráľa a Cromwella." Nasilu sa zasmial. „Som pirát, pašerák, žoldnier. Poskytujem svoje služby a schopnosti tomu, kto viac zaplatí."
Jeho cynizmus ju vyľakal. „Ako sa dostanem domov?" Prsty, ktorými lúpala vajíčko, sa jej tak roztriasli, že jej spadlo na stôl. Zahanbená ho opäť vzala do rúk.
„No tak... Olivia, čo sa deje?" spýtal sa ticho a jeho oči opäť zmäkli a trpkosť z tváre sa vytratila.
Olivia len pokrútila hlavou. Ako mu mohla povedať čosi, čo toľké roky tajila zamknuté hlboko vo svojom vnútri? Ako sa má zveriť mužovi, kvôli ktorému sa jej tie nešťastné spomienky vrátili? Boli také živé, akoby znovu prežívala ten hrozný rok svojho detstva.
„Keď nechceš na seba upútať pozornosť, ako sa potom dostanem domov?" pozmenila svoju otázku a konečne odlúpila poslednú škrupinu z vajca.
Anthony si odkrojil zo šunky. Bolesť v ňom sa miešala so zlosťou. Bol rád, že zlosť vyhrala, pretože doposiaľ sa mu nedostalo od žiadnej ženy potupy odmietnutia. Ak je odchod naozaj to jediné, po čom túži, tak jej nebude brániť. Má svoje povinnosti, na ktoré sa musí sústrediť. Olivia Granvillová jednoducho zavítala do jeho života a opäť odíde, sotva v ňom zanechajúc nejakú stopu. Jeho inštinkty ho zradili. Je to tak, ako povedal Adam: vždy sa musí niečo udiať po prvý raz. Dovolí tomu neviniatku vrátiť sa do svojej ulity, k životu vyvolených. Dnešná noc nebude mať žiadne neželané následky, o tom bol presvedčený.
„Môžem ti ponúknuť kúsok šunky?"
„Ďakujem."
Položil plátok na jej tanier a pokračoval tým istým tónom: „Jeden muž z posádky, ktorý má rodinu na ostrove, ťa odvezie na pobrežie člnom a potom ťa odvezú domov. Vymysli si nejakú historku, ktorá nebude príliš ďaleko od skutočnosti. Napríklad, že si sa po daždi pošmykla a spadla si z útesu. 	Rybár, Jake Barker, ťa našiel, vzal do svojej chalupy, kde sa o teba starali. Pani domu je skúsená liečiteľka. Má viac detí ako prstov na rukách." Usmial sa. Ihneď však zvážnel a pokračoval tým istým vecným lonom: „Povieš, že si o sebe niekoľko dní nevedela. Keď si sa spamätala, odviezli ťa domov. Si, samozrejme, veľmi vďačná Barkerovcom za ich starostlivosť a dúfaš, že ich tvoj tatko bohato odmení."
Pripadala si, akoby dostávala lekciu, ako sa má správať pri výsluchu, pretože sama nebola schopná niečo vymyslieť. Táto chladná atmosféra, ktorá medzi nimi zavládla, jej bola nepríjemná, ale nedokázala ju zmeniť. Dlho jej trvalo, kým zo seba vysúkala nejaké slovko.
„Otec nie je doma." Phoebe však určite poňho poslala, takže by už mohol byť doma. A akokoľvek ťažké bude postaviť sa mu zoči-voči a klamať mu, nič sa nemôže vyrovnať nepríjemnému pocitu, ktorý ju ovládol v Anthonyho prítomnosti.
Kapitán Veternice sa zmenil. Zrazu si ho nevedela predstaviť smiať sa, preukazovať jej láskavosť. Jeho tvár sa zmenila, koža na lícnych kostiach a na brade sa napla. A zlatisté vlasy, opäť pod čelenkou, mu už nepoletovali okolo tváre. V tejto tvári nebolo kúska nehy, žiadny humor.
„Verím, že ty alebo jeho manželka budete rovnako štedré." Anthony si priložil pohár s pivom k ústam.
Hovoril takým urážlivým tónom... Olivia mala sto chutí vyšplechnúť obsah svojho pohára do jeho posmešného ksichtu. Odtisla stoličku a postavila sa. „Ospravedlň ma." Zišla z hornej paluby s hlavou vysoko vztýčenou a lícami červenými od hnevu.
Anthony sa ponad zábradlie zahľadel na kontúry ostrova, ktoré pozvoľna nadobúdali ostrejšie tvary. Dokázal už rozlíšiť zradné útesy Needles na ich západnej strane. Práve sa blížili k vodám, ktoré obmývali zradný mys Svätej Kataríny. V slnečnom letnom dni im však nehrozilo žiadne nebezpečenstvo.
Olivia ho už nemá prečo zaujímať. Sklamala ho. Alebo on sklamal ju? Na tom nezáleží. Podobné intermezza, akokoľvek príjemné, nesmú ovplyvňovať jeho dôležité rozhodnutia.
V hostinci Kotva sa mal večer stretnúť so šéfom weckerov. Pomaly si odpil z pohára. Je naozaj taký šikovný, alebo má z pekla šťastie?
Na perách mu pohrával cynický úsmev. Ak je ten chlap chamtivý hlupák, potom ho ľahko prekabáti. Lenže ak má bystrú hlavu... to bude horšie.
„Dokončil som tie šaty." Prerušil Adam jeho rozjímanie a zdvihol do výšky Oliviine šaty. Znechutene na ne pozrel, pretože nebol spokojný so svojou prácou. „Nič viac sa s nimi už nedalo robiť."
„Som si istý, že lady Olivia ti bude veľmi vďačná."
„Lady Oliva? Čo tak zrazu?" Adam si premeral svojho pána skúmavým pohľadom. „Ešte pred chvíľou ste na ňu nedali dopustiť, a teraz lady Olivia..."
„Odnes jej tie šaty, nech sa prezlečie."
Adam v tom príkaze začul porazenecký tón. Nerád ho počul. Zaváhal, kým sa odhodlal spýtať: „Stalo sa niečo?"
„To by som aj ja rád vedel." Anthony stále hľadel na ostrov. Potom mykol plecom. „Čo na tom záleží? Zmýlil som sa." Krátko sa zasmial. „Vždy musí byť niečo po prvý raz, však, Adam?"
„Keď myslíte..."
„To si včera povedal ty," pripomenul mu Anthony nazlosteným hlasom, ale už ho nemal kto počúvať. Adam odišiel.
Olivia stála sklonená nad stolom. Snažila sa rozlúštiť znaky, ktoré Anthony urobil na mape. Hľadala v nich nejaké súvislosti. Vedela, že ostrov zakreslený na mape je ostrov Wight, no body vyznačené na ňom jej nič nehovorili. More bolo vyfarbené rôznymi odtieňmi modrej a boli tam akési čísla.
„Tu sú vaše šaty. Lepšie som si s nimi nedokázal poradiť."
Bola taká zahĺbená do štúdia mapy, že si ani nevšimla, keď sa otvorili dvere. Prudko sa otočila. „Som si istá, že ste ich opravili perfektne, Adam," odvetila takým prívetivým tónom, aký len dokázala zo seba vylúdiť.
„Pochybujem, že si to budete myslieť, keď sa na ne pozriete." Položil jej šaty aj so spodničkami na posteľ.
Olivia podišla bližšie. „Vyzerajú trochu krátke," poznamenala neisto.
„Po páde z nich veľa nezostalo."
Olivia počula v jeho hlase sklamanie. Zdvihla šaty, aby si ich obzrela. „Ale aj tak ste urobili malý zázrak, Adam. Aspoň sa budem môcť vrátiť domov slušne oblečená." Obdarila ho sileným úsmevom.
Adam prikývol. Nepáčil sa mu ten jej úsmev. Veľa nechýbalo a bola by sa rozplakala. Predtým taká nebola. Určite to vysvetľuje Anthonyho zlú náladu. Už dlho nevidel kapitána Veternice takého nesvojho.
„Oblečte sa, nech vidím, ako na vás vyzerajú," vyzval ju a otočil sa k jednému zo šatníkov.
„Ako dlho potrvá, kým pristaneme?"
„My predsa nepristaneme." Obrátil sa späť a v rukách držal sandálky, ktoré mala obuté pri páde. „Topánky sú v poriadku, ale pančuchy boli na franforce. Ale tie nepotrebujete."
„Na tom nezáleží," povedala Olivia nedočkavo a rýchlo si ich vzala. „A prečo nepristaneme?"
Adam si ju mlčky premeral. Nevedel, koľko jej toho Anthony prezradil o útočisku Veternice. On veru nemal v úmysle vyzradiť jej tajomstvo.
Ach áno, veď Anthony povedal, že ma na pevninu dopravia člnom, spomenula si Olivia. „Je tu nejaký záliv?" nepoľavovala vo výsluchu.
„To vám nemôžem povedať." Nepatrne sa uklonil a odišiel.
Keď osamela, kľakla si na lavičku pod oknom a pozorovala, ako sa ostrov približuje. Keď odíde z Veternice, nikdy viac už Anthonyho neuvidí. Musí to tak byť. Pretože to tak chce.
Vstala a pobrala sa k posteli, aby si vyskúšala opravené šaty. Určite jej budú dobré. Keď si vyzlečie pirátovu nočnú košeľu a oblečie sa do svojich šiat, bude opäť sama sebou. A to, čo sa odohralo medzi ňou a pirátom, prestane existovať.
Zachvela sa, akoby sa chcela niečoho nepríjemného striasť.
Rýchlo si zobliekla nočnú košeľu a natiahla si šaty. Siahali jej, rovnako ako spodnička, len do polovice lýtok. Adamova ihla bola skutočne zázračná. Diery boli zašité, takže ich takmer nebolo vidieť. Na bosé nohy si obula sandálky. Bol to zvláštny pocit - po takom dlhom čase, čo chodila bosá, si zrazu pripadala ako väzeň. V topánkach akoby stratila bezstarostnosť a prišla o tajomné čaro, ktoré ju doposiaľ obklopovalo.
Znova podišla k oknu, kľakla si a pozorovala, ako sa približujú k brehu. Po chvíli spoznala mys Svätej Kataríny. Často sa prechádzala pozdĺž pobrežia a jej prechádzky končili na tomto výbežku do mora. Pred pár dňami, než spadla, spravili si s Phoebe na vrchole útesu piknik. Bol to dosť strmý výstup, ale ich očiam sa naskytol krásny výhľad na more smerom k brehom Dorsetu.
Rozpovie Phoebe, čo zažila? Niekomu, kto je už roky jej najlepšou priateľkou, nedokáže klamať.
Dvere za jej chrbtom sa otvorili a dnu vstúpil Anthony. „Musím zatvoriť okná a zatiahnuť závesy." Jeho hlas bol chladný a neosobný. „A ty zostaneš tu. Miesto, kde kotvíme, je tajné. Nikto, kto nepatrí na túto loď, nesmie o ňom vedieť."
Akoby ju chcel obviniť zo zrady. Bolo oveľa jednoduchšie predstierať, že ňou lomcuje hnev, ako mu vysvetliť tú náhlu zmenu vo svojom správaní.
„Určite to nie je ďaleko od útesu, z ktorého som spadla," vyhlásila pohŕdavo. „Uráža ma, keď si myslíš, že by som ťa zradila."
Mykol plecom a nahol sa, že pozatvára okná.
Olivia skĺzla z lavičky pod oknom a prešmykla sa popod jeho rameno. Vyzeralo to, že nemôže zniesť jeho blízkosť. Svaly na tvári sa mu napli, očné viečka zachveli. Ale Olivia si nemohla nič všimnúť, lebo naňho nepozerala.
Zatiahol závesy a v miestnosti nastalo šero. „Zakotvíme až po zotmení."
Kresadlom zapálil olejovú lampu nad posteľou. „Musím ti ešte vytiahnuť stehy zo stehna. Nechal by som to na tvojho lekára, ale pani Barkerová, ktorá ťa údajne ošetrovala, by nebola schopná zašiť tú ranu. Sú chudobní, takže by nemali peniaze, aby zaplatili doktora. Ťažko by sa ti to vysvetľovalo."
„Je smiešne, že mi dôveruješ, že budem klamať o tom, čo sa mi prihodilo, ale zároveň predo mnou tajíš miesto, kde tvoja loď kotví."
Anthony vytiahol zo skrine lekárničku a ľahostajne odpovedal: „Verím tvojmu pudu sebazáchovy. Neviem si predstaviť, že by si riskovala škandál, ktorý by prepukol, keby si povedala pravdu, hoci tvrdíš, že kašleš na svoju povesť. Ak by si však napriek tomu riskovala a povedala pravdu, nebude to pre mňa znamenať žiadne nebezpečenstvo. Iné by to bolo, keby si prezradila, kde možno nájsť moju loď."
Olivia si uvedomila, že keby sa mu aj pokúsila vysvetliť svoje pocity, vôbec by ju nepochopil. Nemal v očiach ani štipku súcitu, žiadne porozumenie. Správala sa voči nemu odmerane, a to ho urazilo. Ako sa len mohla v ňom tak zmýliť? Zdalo sa, že to isté pociťuje aj on voči nej. Videl v nej ženu, ktorá v skutočnosti neexistovala. Ženu, ktorá sa mu bez zábran oddala a prejavila vášeň. Sklamala ho. Vedela to veľmi dobre.
„No tak poď sem." Otvoril lekárničku a vybral z nej nožnice. „Hneď to bude hotové."
Bez zbytočných protestov si vyhrnula sukňu
a spodničku. Urobila to bez obáv, že ju jej telo zradí a rozochveje sa vzrušením. Bol to obyčajný zákrok, ktorý nebude trvať dlho.
Zaklapol skrinku. „Adam tu bude s tebou... pre prípad, že by si neodolala a vyzerala von."
„Nepotrebujem žiadneho žalárnika," zaprotestovala Olivia. „Nebudem sa pozerať, ak si to neželáš."
Pri dverách zastal. „Ak mi nedokážeš prejaviť dôveru, ako môžeš chcieť odo mňa, aby som ti veril?"
Nepovedala ani slovo. Odvrátila sa a sklamane pokrútila hlavou.
Adam o chvíľu vošiel dnu s košíkom plným šatstva na plátanie. Flegmaticky sa usadil pod lampu a začal zašívať diery. Olivia sa vrátila k rozjímaniu nad mapou.
Veternica pomaly plávala popri pobreží. Na súmraku bezpečne oboplávala mys Svätej Kataríny. Keď slnko zapadlo za horizont, vkĺzla do zálivu s minimálne vztýčenými plachtami. A potom sa stratila medzi vysokými skaliskami morských útesov.
Olivia pocítila, keď zastali. Začula rachot reťazí, keď kotva klesala ku dnu. Počas hodín, ktoré strávila v kajute, Adam doplnil olej v lampe. Neponúkol jej žiadnu možnosť na rozhovor a jej sa nechcelo urobiť ústretový krok. Zahĺbila sa do máp, až kým im nezačala rozumieť ako skúsený lodivod.
„Čo keby sme sa išli pozrieť na palubu," prerušil Adam dlhotrvajúce ticho a odložil šitie nabok.
Olivia ho nasledovala na palubu. Bola už tma. Nad hlavou videla len kúsok tmavej oblohy a v diaľke žiarila jediná hviezda. Zdalo sa, že sú v nejakej jaskyni. Vzduch bol teplý a vôbec sa nehýbal. Bol celkom iný ako čerstvý vánok na otvorenom mori. Mal sladkastú vôňu, ako mávajú klinčeky, či mokrá tráva na útese - zmes zemolezu a ďateliny. Možno nepristali v prístave, ale pevnina určite nie je ďaleko.
„Si pripravená?" ozval sa kapitán Veternice spoza jej chrbta. Otočila k nemu hlavu a zahľadela sa do jeho hlbokých sivých očí.
Prepadla ju záplava smútku, výčitiek svedomia, túžby po niečom, čo čoskoro zmizne v nenávratne. „Odpusť mi," hlesla.
„Čo ti mám odpustiť?"
Bez slov pokrútila hlavou.
„Dokážeš zostúpiť sama do člna?"
„Áno."
„Je mi ľúto, ale budú ti musieť zaviazať oči, až kým nevystúpite na breh."
Olivia nereagovala. Čo už na tom záleží, čo s ňou urobia? Podišla k zábradliu a keď pozrela dolu, v tmavom šere zazrela čln, hojdajúci sa na hladine.
„Mám už ísť?"
„Áno."
Neponúkol jej pomoc. Sama prekročila zábradlie a po rebríku neisto schádzala do loďky. Pozrela z loďky naňho. V tej tme vyzerala jeho tvár biela, oči mu žiarili ako studený ľad. Z krku si sňal šatku, urobil na nej pevný uzol a hodil ju dolu. Jeden z námorníkov ju šikovne chytil.
Tým príjemne teplým kúskom látky jej vzápätí zaviazali oči. Vôňa jeho tela bola taká silná, až jej stiahlo žalúdok. Zhlboka ju vdýchla nosom. Strach, ktorý ju kváril posledné hodiny, bol zrazu preč. Znovu cítila jeho telo na svojom, jeho žiadostivú mužnosť vo svojej vlhkej ženskosti. Jeho pery na svojich ústach. Zakrútila sa jej hlava a chytila sa člna. Ešte šťastie, že sedela.
„Ste v poriadku, slečna?"
Starostlivý hlas ju opäť vtiahol do reality. „Áno, ďakujem. Kedy vystúpime?" „O chvíľu."
Olivia sa započúvala do tichého špľachotu vesiel, ktoré ju vzďaľovali od Veternice. Opäť zacítila čerstvý vietor. Zrejme vyplávali na otvorené more. Počula, že posádka naťahuje plachtu. Nemala potuchy o smere, ktorým sa uberali. Niekto si začal tíško pospevovať a ďalší sa k nemu postupne pridávali. Bola to smutná pieseň. Zrazu stíchli. Počula, že sa dno člna obtrelo o piesočnatý breh.
„Môžem si už rozviazať šatku?" Olivia si priložila ruky na Anthonyho šatku, ktorá jej znemožňovala výhľad.
„Áno, slečna."
Rozviazala si ju a chvíľu jej trvalo, kým si jej oči privykli na nočnú tmu. Nemala potuchy, kde sa nachádza. Videla len, že sú v akomsi zálive. More bolo čierne a z troch strán sa vypínali útesy. Znovu uvidela oblohu plnú hviezd. Po Veternici nebolo ani chýru, ani slichu, ale to ju neprekvapovalo. Veď plávali hodnú chvíľu.
Chlapi povyskakovali z člna a vytiahli ho na breh. Jeden z nich jej úslužne pomohol dostať sa na piesočnatú pláž. „Pôjdeme hore na útes, kým sa dostaneme na chodník do osady, slečna."
„Ja to zvládnem," vyhŕkla v rozpakoch a usmiala sa na muža, ktorý jej pomáhal.
„Chceš, aby sme tu na teba počkali, Mike?"
„Nie, vyspím sa doma." Muž zvaný Mike sa pobral krížom cez pláž smerom k úzkemu bielemu chodníku, kľukatiacemu sa po útese. „Tadiaľto, slečna. Voz čaká hore."
Olivia poslušne kráčala za ním. Vo vrecku šiat žmolila Anthonyho šatku.
Anthony si kriticky prezeral svoj odraz v zrkadle visiacom na stene kajuty. Upravil si fúzy, ktoré mu teraz zdobili vrchnú peru, a zamračene si maľoval uhlíkom obočie.
„Čo myslíš, vyzerám presvedčivo?" prehovoril akcentom obyvateľov ostrova Wight.
„Hej," odvrkol Adam mrzuto a podal mu námornícku čiapku. „Čo sa stalo s tým dievčaťom?"
Anthony neodpovedal. Mal plné ruky práce s ukrytím plavých vlasov pod čiapku. Vpredu si ju stiahol takmer na oči. 
„Dúfam, že vyzerám ako starý morský vlk." Neustále sa obzeral. „Tie začiernené zuby, to bol skvelý nápad, čo povieš?"
„Predsa ste hovorili, že je iná než ostatné," hundral ďalej Adam.
„Choď do čerta! Nechcem už o nej ani počuť!"
„Takže zaťala do živého." Adam nebol znepokojený hnevom svojho pána. Staral sa oňho, odkedy sa narodil. Vymieňal mu plienky a kŕmil ho mliekom z fľaše počas úteku z Čiech po bitke na Bielej hore. Ochránil ho a dopravil k rodine jeho otca do ich rodinného sídla v Londýne. Bol svedkom, ako to maličké chlapčiatko odmietli tí, ktorí mu boli najbližší a ktorí mali povinnosť postarať sa oň...
„Čo je to, dofrasa, s tebou?! Spíš, či čo? Pomôž mi s tou červeňou na líca. Potrebujem mať červenkastý nos ožrana a na ňom zopár modrých žiliek."
Adam vzal do rúk nádobu s červeňou, ktorú mu Anthony podstrčil pod nos. „Budete vyzerať ako šašo."
„Nie, iba ako morský vlk, ktorý si rád uhne. Tak pohni. Máš šikovnejšiu ruku ako ja."
Adam urobil, čo od neho Anthony chcel. Jeho ruka bola zručná ako ruka maliara. Keď skončil, tvár mu žiarila ako červené jabĺčko.
„Kto vám bude kryť chrbát?"
„Sam, ale neočakávam nijaké problémy. Ten chlap má korisť na predaj. Ja mám peniaze. Prečo by mal vzniknúť problém?"
„A čo ak je to pasca?"
„Mne po krku nejdú. Ten tovar som predsa neukradol ja."
„Len aby..." frflal Adam a zatvoril kazetu s líčidlami.
„Viem, čo robím."	
„Hej. Zahrávate sa s ohňom. A kvôli čomu?"
Anthony pokojne odpovedal: „Dal som Elien svoje slovo. Môj otec ju zradil. Ja to nikdy neurobím."
„A čo keď ťa chytia a odvisneš na nejakom strome?"
„Neodvisnem."
„Aj tvoj otec si to myslel," pripomenul mu Adam pochmúrne. „Sľuboval, že sa vráti k Elien a určite tomu veril... aspoň spočiatku. Bol plný ideálov a smelých plánov. Stáli sme spoločne na palube Isabelle a odhodlanie a pocit zodpovednosti z neho len tak sršali. Presne tak ako teraz z vás. A ako to skončilo..."
„Môj otec bojoval za protestantské ideály." Anthony sa trpko zasmial. „Bol križiak viery. A zradil ženu, ktorá ho ľúbila. Najprv kvôli ideálom a neskôr pre..." zmĺkol. Po chvíli však stroho pokračoval: „Ja nebojujem kvôli ideálom, Adam. Chcem žiť, to je oveľa jasnejší motív. Nenúti človeka k ťažkým morálnym rozhodnutiam. Starám sa o svoju kožu a som sám sebe pánom. Netancujem, ako mi iní pískajú." Zľahka sa dotkol Adamovho ramena a chystal sa odísť. „Zatiaľ mi to vychádza."
„Zatiaľ..." zašomral Adam až potom, ako sa dvere za Anthonym zavreli. Sťažka si sadol na lavičku pod okno. Závesy už boli znova odtiahnuté a okná otvorené. Ovzdušie bolo pokojné, presiaknuté nočnou vôňou skalných útesov, ktoré bezpečne ukrývali Veternicu pred zvedavými očami.
Začal spomínať.
Pred dvadsiatimi ôsmimi rokmi Anthonyho otec sir Edward Caxton vyplával z Doveru v spoločnosti skupiny horlivých, idealistický zmýšľajúcich mladíkov, ktorí sa dobrovoľne prihlásili do služieb protestantskej armády českého kráľa Fridricha V. Falckého, neskôr nazývaného Zimný kráľ, v boji proti katolíckemu cisárovi Ferdinandovi 11. Habsburskému. Sprevádzal vtedy síra Edwarda ako jeho komorník. Ich ideály zostali pochované v krvavej bitke na Bielej hore.
Anthonyho otcovi sa podarilo uniknúť z bojiska, ale neunikol cisárovej pomste. Ferdinandovi agenti ho vypátrali a zavraždili, keď bránil vchod do svojej spálne, kde sa jeho milenka trápila pri pôrode ich syna.
Vrahovia sa prizerali jej utrpeniu a potom podrezali hrdlo aj jej. Nechali napospas ju i zakrvavené dieťa medzi jej stehnami s pulzujúcou pupočnou šnúrou, ktorá ho naďalej spájala s chladnúcim matkiným telom. Nepredpokladali, že dieťa vyžije.
Taktiež netušili, že on je ukrytý za závesom. Bolo ich veľa, a tak nemohol pomôcť ani sirovi Edwardovi, ani Alžbete. Obriadil dieťa, odstrihol pupočnú šnúru, vyčistil mu ústočka i nosné dierky a vdýchol doň život. Odviezol ho späť do Londýna k jeho starým rodičom.
Lenže tí sa ho zriekli. Zdôvodnili to neposlušnosťou svojho syna, ktorý ich opustil v mene svojich náboženských ideálov a tým, že dieťa sa narodilo ako nemanželské. Vyhnali Adama i s dieťaťom preč od svojich dverí a ešte mu pohrozili, že naňho pustia psov. Odišiel k jedinému človeku, o ktorom vedel, že prichýli maličkého potomka Edwarda Caxtona k Elien Leylandovej.
Bola to dcéra sedliaka. Ľúbila Edwarda Caxtona a on ľúbil ju, ale po svojom - opustil ju, aby šiel za volaním svojho srdca a bojoval za náboženské ideály. V zápale bojov na ňu zabudol a namiesto toho, aby sa po boji vrátil, nezákonne si užíval v posteli českej šľachtičnej Alžbety.
Elien sa starala o dieťa svojho niekdajšieho milého ako o svoje vlastné. V neveľkej hampshirskej rybárskej dedinke Keyhaven učila Anthonyho písať, čítať, počítať, zoznamovala ho s antickými filozofmi. Dokonale ho pripravila na vlastnú cestu životom. Nemala výhrady, keď si našiel miesto medzi pašerákmi, rybármi a mužmi, ktorých živilo more.
Anthony vedel všetko o svojom pôvode. Vedel, že rodina jeho otca ho odmietla ako bastarda, vedel, že nemá zákonné miesto na tomto svete a ľudská krutosť a bezcitná zásadovosť ho zocelili v boji o prežitie. Našťastie vedel, čo je to byť milovaný. Adam a Elien, ktorú volal teta, mu nahradili rodičovskú lásku.
Dokázal, že je schopný prežiť, aj keď nerešpektoval zákon, uzavrel svoje úvahy Adam a postavil sa. Zarazil sa, keď mu zaprašťalo v kolenách. Veľa ľudí si Anthonyho Caxtona obľúbilo, ale ešte viac bolo takých, ktorí by ho radi videli visieť.

Šiesta kapitola

Voz so statným koňom už čakal na vrchole útesu. Opraty držal asi dvanásťročný chlapec. Keď videl vychádzať Oliviu a neskôr Mika, zoskočil z voza a bežal im naproti.
„Všetko v poriadku, Billy?" spýtal sa potichu Mike a prechádzal vlhkou mačinou k nemu.
„Hej. Otec povedal, aby si určite dnes večer prišiel domov." Chlapec si zvedavo obzeral Oliviu spod svojej strapatej štice. „Dostal si voľno od kapitána?"
„Jasné. Do rána ma nikto nebude potrebovať," prisvedčil s úsmevom Mike. Otočil sa k Olivii a podal jej ruku. „Dovoľte, aby som vám pomohol, slečna. Voz nie je príliš čistý," obdaril ju ospravedlňujúcim úsmevom. „Dnes ráno boli na trhu s kurencami."
„Vôbec mi nevadí tá trocha peria," ubezpečila ho Olivia, chytila sa ponúknutej ruky a vyštverala sa na kozlík voza. Mala šťastie, že nebola fajnovka, pretože podlaha bola plná peria a voz smrdel hnojom. „Smrdí to tu ako od prasiat," poznamenala.
„Máte pravdu," ozval sa chlapec. „Dnes ráno som z trhu doviezol malé svinky. Vyjednal som oveľa lepšiu cenu, než mama počítala."
Mike sa usadil vedľa Olivie. „Nie je to k vám ďaleko, slečna."
„Vy ma odveziete rovno domov?"
„Hej. Kapitán povedal, že vás máme odviesť až ku dverám a nikomu nemáme nič hovoriť, lebo hovoriť budete vy."
„Áno, je to tak," prisvedčila Olivia. „Viem, čo mám povedať."
„Tak je dobre. Viete, ja na rečičky moc nie som." Mikovi sa viditeľne uľavilo.
Billy mľaskol jazykom a kôň sa pomalým krokom vybral po úzkej ceste. Olivia nemala ani potuchy, na ktorom mieste ju vysadili na breh, ani akým smerom idú. Tá šatka na očiach ju úplne dezorientovala a po toľkých dňoch a nociach lahodného pohojdávania sa na mori sa jej hrkotajúci voz zdal veľmi nepohodlný. Cítila každú nerovnosť, na ktorú kolesá natrafili. Hľadala na oblohe Severku, ale mračná prichádzajúce od mora zatieňovali všetky hviezdy.
Netrvalo dlho a popri ceste sa začali objavovať prvé rybárske chalúpky. „Tamto je krčma, slečna." Mike ukázal pred seba na svetielko asi pol míle od nich.
„Myslíte tú krčmu v Chale, kde stávajú dostavníky?"
„Presne tú, slečna. A váš dom je naľavo od nej."
„Áno, na rázcestí odbočíme doľava," upresnila Olivia. K domu to už bolo celkom blízko. Rozochvela sa od vzrušenia. Je otec doma? Bolo by oveľa jednoduchšie, keby mala čas usporiadať si myšlienky, porozprávať sa s Phoebe, než pred neho predstúpi.
Phoebe bude musieť povedať pravdu. Toho si bola vedomá. Phoebe nedokáže klamať. Ale nemôže, nedokáže jej povedať aj to, aké spomienky z detstva sa jej vrátili.
Keď prechádzali okolo hostinca, z otvorených dvier sa ozývali salvy smiechu. Mike sa túžobne pozrel na veselú spoločnosť. Len čo krčmu minuli, voz sa opäť ponoril do tmy.
Na rázcestí zabočil Billy doľava. Živý plot bol príliš vysoký a cestička veľmi úzka, ale už o pár minút sa voz dostal na kamennú cestu vedúcu do ich panského domu. Brána bola na noc zamknutá. Mike zoskočil a potiahol za zvonec.
Na prahu strážneho domčeka pri bráne sa objavil sluha. V ruke držal lampáš. „Kto je to?"
„To som ja, Peter." Olivia sa nahla z voza, aby ju videl. „Otvor bránu."
„Prepánakráľa!" zvolal muž, keď začul známy hlas. Zodvihol lampáš do výšky, aby si na ňu posvietil. „Prepánakráľa," zopakoval, tentoraz hlasnejšie a okamžite sa náhlil otvoriť. Billy popohnal koňa a popri strážnikovi vošli do parku obkolesujúceho dom.
„Mám zastať pri predných dverách?"
„Samozrejme, ty truľo," povedal Mike a dal mu pohlavok. „Koho si myslíš, že vezieme?"
„Ty si truľo! Nikto mi nepovedal, koho vezieme," zagánil Billy. „Povedali iba slečnu a to bolo všetko."
„Nič viac ani nepotrebuješ vedieť," odvrkol Mike a nadobro tak ukončil ich spor.
„Áno, zastaň až predo dverami," potvrdila Olivia, hoci sa jej zdalo vhodnejšie vstúpiť v tých krátkych šatách a bez pančúch zadným kuchynským vchodom.
Billy zastavil priamo pred vchodovými dverami. V oknách sa svietilo, ale dom vyzeral dosť ponuro, akoby sa v ňom zastavil život.
Mike zoskočil a ponúkol Olivii pomoc.
Stúpila na štrk a chvíľu ostala váhavo stáť. Hrať rolu márnotratnej dcéry vracajúcej sa domov vôbec nebolo ľahké. Zhlboka sa nadýchla, hrdo vystrčila bradu a vykročila ku dverám. Zodvihla klopadlo a rázne ním udrela do dverí.
Začula blížiace sa kroky, o chvíľu zaškrípala závora a dvere sa otvorili. Stál v nich majordómus Bisset a matné svetlo lampáša zozadu osvetľovalo jeho siluetu. Hľadel na Oliviu ako na zjavenie.
„Áno, Bisset, som to ja." Olivia vkročila dnu. „Kde je lady Granvillová?"
Na to sa ani nemusela pýtať. Phoebe už bežala dolu schodmi a z diaľky volala: „Kto to prišiel? Kto je to, Bisset?"
„To som ja," ohlásila sa Olivia a rozbehla sa smerom ku schodom. Jediné, čo v tej chvíli potrebovala, bola náruč jej priateľky a teplo domova.
„Olivia! Kde si bola? Na smrť si nás vyľakala!" Phoebe ju schytila do náručia a dolu lícami jej stekali slzy úľavy. „Čo sa ti stalo?"
Olivia sa k nej pritúlila a šepla: „Je otec doma?"
„Nie, ešte neprišiel." Phoebe sa trochu odtiahla, aby mohla pozrieť do Oliviiných očí. „Kde si, pre milosť Božiu, bola?"
Olivia si zrazu spomenula na Mika a Billyho. Spomenula si na Anthonyho upozornenie, že ich má odmeniť, akoby sama nevedela, že sa sluší vyjadriť vďaku ľuďom, ktorí jej pomohli.
„Vysvetlím ti to neskôr, Phoebe. Najskôr sa musím odvďačiť svojim záchrancom. Boli ku mne veľmi milí." Rukou pokynula na Mika, ktorý nesmelo prestupoval z nohy na nohu v tieni predo dverami.
Phoebe okamžite pochopila, čo sa od nej žiada. Všimla si Oliviinu narastajúcu nervozitu, a tak podišla ku dverám. „Prosím, poďte na chvíľu ďalej."
Bisset zalapal po dychu. Ustúpil nabok a pokynul zdráhajúcemu sa Mikovi, aby vstúpil do vstupnej haly.
Mike sa uklonil. „Volám sa Mike Barker, madam."
Phoebe ho privítala priateľským úklonom hlavy a potom sa otočila späť k Olivii. Pobrala sa k manželovej pracovni a po ceste z vrecka vytiahla kľúč od pokladnice. Olivia jej kráčala v pätách.
„Koľko si zaslúžia?" spýtala sa potichu Phoebe, keď otvorila pokladnicu. „Nemám ani poňatia, čo sa stalo, tak nemôžem vedieť -"
„Päť guineí," prerušila ju Olivia. Počula, ako v priateľkinom hlase narastá napätie a vedela veľmi dobre, že každú chvíľu vybuchne.
Phoebe podala Olivii päť zlatých mincí. Tá ich bez slova vzala a vrátila sa do haly.
„Poďakujte vašim rodičom za všetko, čo pre mňa urobili. Keď sa môj otec vráti domov, tiež sa vám poďakuje. Tieto peniaze dajte vašej matke. Je to úhrada za lieky."
„Ďakujem," zamumlal Mike, vypliešťajúc oči na neuveriteľné bohatstvo, ktoré držal v dlani. Bola to veľkorysá odmena za krátku jazdu vozom. Hoci im kapitán zaplatil za každú službu, o ktorú ich požiadal, s týmto budú môcť kŕmiť všetky hladné krky v ich rodine aj niekoľko týždňov. Mike si vopchal mince do vrecka.
Billy neustále nakukoval do otvorených dvier. Veľkými očiskami hľadel na štvorcovú halu s drevenou dubovou podlahou, s policami plnými leštených mosadzných a cínových nádob. Na jednej stene sa vypínal masívny kozub, široké točité schodište s vyrezávaným dreveným zábradlím po oboch stranách zdobili mramorové sochy levov. Celý dom jeho rodičov by sa zmestil do tejto jedinej miestnosti. A nebolo ani známky po tom, že by táto svetlica slúžila nejakému účelu. 
Bolo to len miesto na ozdobu. Aká kynož, pomyslel si znechutene a zároveň závistlivo.
Pocítil na sebe orlí zrak tmavej postavy, ktorá im otvorila dvere. Azda si ten chlap len nemyslí, že tu chcú s bratom niečo ukradnúť? Billy si strčil palec do nosa a vystrúhal grimasu.
„To je náš Billy." Začul Mikov hlas. Nevidel síce, čo robí, ale veľmi dobre poznal svojho prešibaného malého brata. „Pôjdeme už, slečna." Uklonil sa Olivii, potom Phoebe a pobral sa k vozu, postrkujúc Billyho pred sebou.
Phoebe sa otočila k Olivii. Súcit na chvíľu zvíťazil nad naliehavou potrebou zistiť, čo sa stalo. „Vyzeráš hrozne," prihovorila sa jej.
„Niet divu." Olivia ju obdarila unaveným úsmevom.
Phoebe rezko prikázala majordómovi: „Bisset, požiadajte vašu manželku, aby uvarila mlieko s vínom a priniesla ho lady Olivii do spálne. A pošlite niekoho za seržantom Cramptonom s odkazom, že lady Olivia sa vrátila živá a zdravá."
Bisset sa rýchlo uklonil a náhlivým krokom sa pobral do kuchyne. Nevedel sa už dočkať, kedy sa podelí so svojou ženou o horúcu novinku. Lady Olivia vyzerala ako strašiak do maku, ale odhliadnuc od unavených očí, nebolo na nej vidno žiadne známky zranenia.
Len čo Bisset odišiel, Phoebe schmatla Oliviu za ruku a náhlivo ju ťahala za sebou hore schodmi. V Oliviinej spálni zavrela dvere, chrbtom sa o ne oprela a zvolala: „Tak, povieš mi už konečne, čo sa stalo?"
Olivia si sadla na posteľ a prekvapene hľadela na svoje holé nohy. Celkom pri tom náhlivom návrate zabudla, ako neupravené vyzerá. „Spadla som z útesu a pár dní som nevedela o sebe. Poranila som si hlavu." Dotkla sa zátylku, kde stále mala podliatiny. „Mikov otec ma našiel a vzal ma do svojho domu. Jeho žena sa o mňa niekoľko dní starala, kým som sa neprebrala."
„Prečo mám zrazu dojem, že nehovoríš pravdu?" vzdychla Phoebe.
„Pretože som ti nepovedala celú pravdu." Olivia previnilo pozrela na svoju priateľku a ospravedlňujúco sa usmiala. „Skúšala som to na teba," pokračovala. „Ale otcovi a Gilesovi musí stačiť táto verzia. Musíš mi pomôcť domyslieť detaily."
„Naozaj si bola zranená?"
„Áno. Je pravda, že som spadla z útesu, že som stratila vedomie, že som bola zranená a že som niekoľko dní nevedela, čo sa so mnou deje. Dávali mi nejaký nápoj... z neho som bola zmätená..."
„Nápoj? Ópium? Omámili ťa?" Prestrašená Phoebe si rukou zakryla ústa.
„Bol to liek," upresnila Olivia. „Po ňom som väčšinu času nevedela, či bdiem, alebo spím. Ale potom sa rozhodol, že už ho nepotrebujem, a tak mi to prestával dávať."
„On? Kto?" Phoebe rozčúlene rozhodila rukami. „Bola by si taká dobrá a začala pekne po poriadku?" Odstrčila sa odo dvier a pristúpila k posteli. Zvrchu pozerala na Oliviu a pocítila náhly nápor strachu. Nikdy predtým taký nepociťovala, ani vtedy, keď Olivia bez stopy zmizla. Vetrila nešťastie. Akoby sa z niekdajšej Olivie vrátilo len telo. Jej duša sa zmenila. „Čo sa stalo?" úzkostlivo zvolala.
Olivia k nej zodvihla oči. „Sama som si nie celkom istá. Mnohému nerozumiem, akoby som bola ešte stále malé dieťa."
„To aj si," potvrdila Phoebe. „A neodpovedáš na otázky."
„Veríš na čary, Phoebe?"
„Nie, verím schopnostiam liečiteľov a lekárov, verím v zázrak zrodenia, verím, že slnko bude ráno vychádzať a večer zapadať," odvetila Phoebe. „Ale v živote niet miesta pre čary alebo povery... nepamätáš sa, čo hovorievala Meg?"
Meg, liečitelku a zároveň ich priateľku z Oxfordu, obvinili z čarodejníctva po tom, ako zomrel chlapček, ktorého liečila. Spomienky na ten strašný deň, keď Meg podrobili skúške z bosoráctva, Oliviu, i Phoebe dodnes desili.
„Ja nehovorím o bosoráctve," ohradila sa Olivia. „Ale veríš... veríš v náhle vzplanutie.... veríš v čaro neodolateľnej príťažlivosti medzi mužom a ženou?"
Phoebe neodpovedala hneď. Sadla si na cédrovú peľasť postele. Ako by neverila v také niečo? Veď sama si pripadala ako posadnutá láskou... Napriek všetkým prekážkam a vekovému rozdielu sa v jedno zimné ráno bezhlavo zaľúbila do markíza Granvilla. A čoskoro sa ich životy spojili.
„Stretla si niekoho?" spýtala sa. Bola pripravená na to, že z Olivie bude musieť všetko ťahať ako z chlpatej deky. „Niekoho, kto ťa očaril, kto...? Olivia, čo mlčíš? Povedz konečne pravdu."
„Veď sa pokúšam," zamumlala Olivia. Z nejakého dôvodu sa jej však zdalo veľmi ťažké rozprávať o Anthonym. Mala pocit, že čokoľvek povie, vyznie nespravodlivo, že z neho urobí zločinca. Sama nechápala, prečo chce byť k nemu tak veľmi spravodlivá, ale... Ale jednoducho to tak bolo.
„Neviem jeho priezvisko. Nepovedal mi ho."
„Prečo?" spýtala sa Phoebe ostro.
„Pretože on... pretože nežije v súlade so zákonom," vyrazila zo seba a rýchlo pokrútila hlavou. „Ale o nič nejde, už ho aj tak nikdy neuvidím."
„Práveže ide, moja milá!" namietla rozčúlene Phoebe. „Hovor! Nepovedala si ešte nič, čo by dávalo zmysel."
Z dievčenského trojlístka - Phoebe, Portia a Olivia - práve Olivia bola najimúnnejšia voči zmyslovému pokušeniu. Kým oni s Portiou tomu pokušeniu podľahli, Olivia tvrdila, že všetko, po čom kedy túžila, našla v knihách. No konečne, pomyslela si spokojne Phoebe, aj Olivia chytila palicu za ten správny koniec.
Olivia striasla z nôh sandálky a vystrela pred seba bosé nohy. Nemôže sa hnevať na Phoebe, že je zvedavá a vypytuje sa. Veď ani ona to nechápala. Aj keď dôvod, prečo už Anthonyho nikdy neuvidí, nemá nič spoločné s jeho nelegálnou činnosťou. To by mala Phoebe vysvetliť.
„Rufus Decatur bol obávaný zbojník, keď ho Portia stretla," namietla Phoebe. „Ani Jednému z nich to nevadilo."
Bola to pravda. Rufus Decatur, gróf z Rothbury, nebol výkvetom anglickej šľachty, keď sa zoznámili.
„Lenže Portia nie je dcérou môjho otca," vzdychla Olivia. Portia a jej otec žili v biede na rozhraní zákona. Až po jeho smrti sa dostala pod ochranné krídla markíza Granvilla.
Phoebe už radšej nerozvíjala debatu týmto smerom, ale naliehavo zopakovala: „No tak mi už konečne všetko rozpovedz!"
Olivia jej teda všetko vyrozprávala, vynechala len spomienky na násilie, ktoré na nej páchal Brian vlastne, čo mu dovolila, aby robil. Pociťovala to ako strašné poníženie, ktoré nikdy nikomu neodhalí.
„A keď už bolo po pirátskom prepade, zakotvil v tajnom prístave a dal ma odviezť domov," dokončila svoje rozprávanie.
Phoebe zamračene počúvala, žasnúc nad priateľkinými zážitkami. Olivia bola vždy veľmi cudná, takže sa jej zdalo málo pravdepodobné, aby podľahla vášni bez akýchkoľvek protestov.
„Možno ti pomiatli hlavu tie opiáty," uvažovala nahlas Phoebe. „Tie môžu spôsobiť, že sa človek prestane ovládať. Vieš, čo ti dával piť?"
Olivia pokrútila hlavou. Vôbec ju nezaujímalo, že Phoebe hľadá pre jej pobláznenie nejaké ospravedlnenie. Hoci si vravela, že by mala na všetko zabudnúť, prichytila sa pri myšlienke, že si chce celé to dobrodružstvo uchovať v tajomnej zlatej schránke svojej pamäti, do ktorej nikto okrem nej nebude mať dovolené nazrieť.
Ktosi zaklopal na dvere. Vstúpila pani Bissetová s pariacim sa mliekom. Položila ho na stôl a ustarostené sa spýtala Phoebe: „Máme poslať po doktora, lady Granvillová? Lady Olivia nevyzerá najlepšie."
„Nie, má len modrinu na zátylku, ale o to sa dokážem postarať aj sama, ďakujem," odbila ju Phoebe.
Pani Bissetová zaváhala, ale nič nenamietala, pretože lady Granvillová sa naozaj od Meg naučila veľa o bylinkách. Jej pani možno nebola najzručnejšia v domácich prácach, ale nikto nepochyboval o jej liečiteľských kvalitách.
„To je všetko, môžete ísť, pani Bissetová." Phoebe ju posúrila, keď sa žena nemala k odchodu. Zvedavosť z nej priam sršala.
„Áno, madam." Pani Bissetová sa uklonila a odišla.
Olivia sa nezdržala a usmiala sa. „Ešte pred rokom by si sa pani Bissetovej tak ľahko nezbavila. Vôbec ťa nebrala vážne."
„Nie," prikývla spokojne Phoebe a na chvíľu odvrátila pozornosť od Ollviinho problému. „Teraz ma oslovuje lady Granvillová a nie iba lady Phoebe. Myslím, že som si u nej šplhla, odkedy som porodila dediča."
To už sa Olivia nezdržala smiechu. Na chvíľu zahnala melancholické myšlienky. Bola to naozaj len kratučká chvíľa, lebo vzápätí vážnym hlasom varovala Phoebe: „Môj otec sa nič z toho, čo som ti povedala, nesmie dozvedieť."
„Bože dobrý, to nie!" zhrozila sa Phoebe. „To neprichádza do úvahy!" Znepokojene pozrela na Oliviu. „Chceš sa s tým mužom ešte niekedy stretnúť?"
„Nie!" zavrtela Olivia rázne hlavou. „Bolo to... bola to len fantázia, sen. Je po všetkom, Phoebe, a už viac na to nechcem myslieť. Teraz je najdôležitejšie, aby sa nič nedozvedel otec."
Phoebe zaváhala. Stále nechápala, prečo ho vlastne Olivia odmietla. Ale priateľka bola vyčerpaná, tak na ňu nechcela naliehať. Podala jej horúci nápoj. „Poriadne sa vyspí, Olivia. Zajtra ráno sa o všetkom znovu porozprávame."
„Dobre." Olivia objala Phoebe. Kiežby všetko bolo ako predtým! V jej náručí si to aspoň na chvíľu dokázala predstaviť.
Phoebe vyšla z izby. Olivia sedela na posteli a po-chlipkávala horúci nápoj. Konečne doma! Položila prázdnu šálku na stôl a postavila sa, že sa vyzlečie. Niečo zacítila vo vrecku. Vytiahla z neho šatku a bez rozmýšľania ju vopchala pod vankúš. Ľahla si do postele a ponorila sa do ríše zabudnutia.

Godfrey - lord Channing - vstúpil do hostinca Kotva v malej dedinke Niton, neďaleko Puckasterovho zálivu. Cez sivé obláčiky tabakového dymu si obzeral zákazníkov. Videl len miestnych pijanov, ktorí mĺkvo bafkali fajky. Dedinčania boli málovravní a prehovorili len vtedy, keď cítili potrebu povedať niečo dôležité. Zdalo sa, že v tento piatkový večer sa nikto nepotrebuje s niečím zdôveriť.
Godfrey pristúpil k výčapnému pultu. Oprel sa oň zozadu lakťami a znovu sa rozhliadol po miestnosti. Je už v spoločnosti týchto smiešnych ľudkov muž, ktorý chce od neho kúpiť ulúpený tovar? Žiaden z nich na to nevyzeral. Žiaden z nich nemá určite toľko peňazí, aby od neho mohol vôbec niečo kúpiť.
„Čím môžem poslúžiť, pane?" začul za sebou hlas, až podskočil. Otočil hlavu k pultu.
George ho prepichoval posmešnými očkami. „Čo si dáte, pane?"
„Kde je ten chlapík, s ktorým sa tu mám stretnúť?"
„Neviem," odpovedal krčmár. „Čo vám môžem na-liať?"
„Portské." Nemal inú možnosť, len hrať divadlo, ktoré mu naordinoval neznámy muž.
Krčmár mu naplnil čašu vínom. „Tri libry."
„Odkedy?" rozhorčene vyskočil Godfrey. „Portské odjakživa stálo pár šupov."
„Ceny stúpajú, pane. A zásoby sa míňajú," vyhlásil krčmár veľavravne.
„Odo mňa si si portské neobjednal," zagánil Godfrey.
Krčmár ľahostajne mykol plecom. „Zásoby portského sa rýchlo míňajú. Čakám na koňak, ktorý ste mi sľúbili."
Godfrey len veľmi ťažko ovládol hnev. Krčmárova bezočivosť sa už nedala vydržať, ale nemal naporúdzi žiaden vhodný argument. „Povedal som ti, že loď príde každým dňom," zavrčal a napil sa.
„Už to trvá pridlho, nemyslíte?"
„No a čo?!" Hanky na čaši mu zbeleli. Krčmár si zrejme všimol, že zúri, a vyžíval sa v možnosti vŕtať do neho. Potreboval sa dostať z finančnej núdze. A potom... potom tomuto krčmáriskovi a jemu podobným ukáže, kto je tu pánom.
„Musím sa poobzerať po nejakom inom dodávateľovi," pokračoval neľútostne krčmár. „V tom prípade budem chcieť preddavok späť."
Godfrey si ho nevšímal. Opäť sa otočil a pokračoval v sledovaní zákazníkov. Radšej by si zahryzol do jazyka, akoby mal požiadať Georgea o pomoc.
„Ten, koho hľadáte, sedí v kúte za pecou," poznamenal ľahostajne George. „Už tu na vás čaká skoro hodinu."
Godfrey mykol plecom, predstierajúc, že ho to nezaujíma. Vedel, že aj za túto informáciu bude musieť zaplatiť. George mal na všetko sadzobník. Ale ak dnešný obchod vyjde, bude mať z čoho platiť. Zaostril zrak, aby lepšie videl na muža, o ktorom hovoril George. Bol sklamaný. Odporne vyzerajúci chlapík v neogabaných šatách, v akých chodia rybári, s riedkymi, zamastenými fúzmi a červenou prepitou tvárou.
„Myslíš tamtoho ožrana?" nedôverčivo sa spýtal. Ten chlap vyzeral, že nemá ani na pivo, nieto ešte na jeho tovar.
„Hej, ten."
„Ako sa volá? Zaplatím ti, ak mi povieš jeho meno."
„Nie je z tých, ktorí každému vytrúbia, ako sa volajú," odvrkol krčmár.
Godfrey sa odtisol od pultu, vzal do ruky čašu a pobral sa za nádejným zákazníkom. „Môžem vám objednať pohárik?" oslovil ho.
Muž zdvihol zrak. Mal krvou podliate oči a škeril sa pokazenými čiernymi zubami. „Pánbožko vám požehná, mladý pánko. Je to od vás veľkorysé. Dámsi kvapku. Len povedzte Georgeovi, aby nám nalial francúzsky koňak, a nie tie šťanky, ktoré ponúka tým, čo nemajú o dobrom pití ani šajnu. Vás a mňa, samozrejme, medzi nich nerátam." Uškrnul sa a sprisahanecky žmurkol.
Godfrey sa chvel od zlosti, ale držal jazyk za zubami. Mohol sa len domnievať, koľko bude George od neho pýtať za tú kvapku francúzskeho koňaku. Aby sa však ukázal v dobrom svetle, zavolal: „Dvakrát koňak, George. Ten najlepší."
„Prisadnite si, pane." Muž ukázal rukou na stolček. „Obchody sa nerobia postojačky."
Godfrey si nohou pritiahol stolček a sadol si. Piliny na dlážke pri jeho nohách boli zmáčané od piva a ešte čohosi, čo Godfrey nechcel radšej bližšie skúmať. Keď si chcel odtiahnuť stolček na čistejšie, menej páchnuce miesto, zavrčal naňho prašivý pes, ktorý sa strachoval o špikom kosť, ktorú pod stolom obhrýzal.
Krčmár uštedril psovi kopanec, keď priniesol k stolu dve cínové čaše s koňakom. Chlpáč s kosťou v zuboch odbehol do iného kúta.
„Šiling za každý, pane."
„To je zderstvo!" zasipel Godfrey, ktorý sa už nezdržal.
„Zásoby sa krátia," zaspieval krčmár obohratú pesničku.
„Tu máš, George." Godfreyov spoločník siahol do vrecka a položil na stôl dva strieborniaky. „To stačí ešte na jednu rundu."
Krčmár schmatol peniaze a od ucha k uchu sa úslužne usmial. Bol to taký podlízavý úsmev, aký Godfrey jakživ na jeho tvári nevidel.
„Samozrejme, že som rozumel, priateľko."
Nádejný zákazník si odpil z koňaku a uznanlivo pokyvkával hlavou. Krčmár sa vrátil k pultu.
„Tak, poďme k nášmu obchodu. Čo mi môžete ponúknuť?"
Aj Godfrey sa napil a dumal, čo ho na tomto nechutnom človeku tak zaskočilo. Vyžarovala z neho nepochopiteľná autorita a hoci tu sedel v roztrhanom a zašpinenom kabáte, pôsobil dojmom, že je pán.
„Hodvábne šaty, niektoré z nich sú ručne maľované," začal a prstom klepol po stole. „Zamat a koža z Holandska."
„Hodváb a slaná voda... to nejde veľmi k sebe. Ak tomu správne rozumiem, tovar pochádza z tej stroskotanej lode." V hlbokých sivých očiach mu zablyslo. Bolo v nich niečo tvrdé a nepríjemné.
„Všetko bolo v debniach," namietol Godfrey a hneval sa sám na seba, že tón jeho hlasu je úslužný, ale nemohol si pomôcť. „A tie látky uchránili."
Muž prikývol. „A vytiahli ste ich veľmi rýchlo, však?"
Znovu tie iskry v sivých očiach. Aj v hlase mu zaznel posmievačný tón. Godfrey potláčal v sebe zlosť. Bol bezmocný a musel mlčky počúvať urážky toho nechutného tvora. „Obchod je obchod," odvrkol.
Jeho spoločník neodpovedal. Znovu si odpil z koňaku a pozrel k výčapnému pultu. Mávol rukou na Georgea, ktorý prikývol a okamžite pribehol s fľašou, aby im znova naplnil poháre.
Keď odišiel, muž vyzvedal: „Čo máte ešte? Čaj? Striebro? Sklo? Porcelán? Bola to predsa obchodná loď, nie?"
„Bola." Godfrey sa konečne prebral z letargie. „A viezla bohatý náklad. Mali sme z pekla šťastie."
„To ste teda mali," zahundral si muž popod fúzy.
„Je škoda, že pre niekoho je z pekla šťastie to, čo je
pre druhých z pekla nešťastie."	
To už bolo na Godfreya priveľa. Po tejto štipľavej poznámke vyskočil na rovné nohy. Hneď si však sadol a pokrčil plecami. „Som ochotný podeliť sa so svojím šťastím, inak by ste tu nesedeli."
„Pravda pravdúca," súhlasil muž zmierlivejším tónom, ale Godfrey sa už cítil neisto, akoby stál na trasúcom piesku.
„Chcel by som sa na to pozrieť na vlastné oči," pokračoval muž. „Nikdy nekupujem mačku vo vreci."
„O čo konkrétne máte záujem?" Godfreyovi poskočilo srdce od radosti.
Muž pokrčil plecom. „Záleží na tom, čo uvidím. Kupujem len to, čo ulahodí môjmu oku. Ak máte tovar, ktorý sa mi zapáči, zoberiem veľa. Možno všetko. Ako som povedal, najprv musím tovar vidieť."
„O všetko..." Godfrey váhal, či to povedať, alebo nie, ale napokon rozhodným hlasom pokračoval: „za všetko chcem celú tisícku."
Muž na druhej strane stola nadvihol obočie. „Ak bude hodna tisícky, tak dám aj tisícku."
Godfrey sedel ako na ihlách. Ako môže mať taký trhan toľko peňazí? Po chrbte mu prebehli zimomriavky. Nie je to pasca?
„Žiadne strachy, mladý pánko, ja nie som provokatér."
Hlas mal príjemný, aj oči sa mu vyjasnili a na Godfreyovo počudovanie vyzerali veľmi mladistvo. Trochu mu odľahlo. „A kedy si chcete prezrieť tovar?" spýtal sa a veľmi dbal, aby hovoril pokojným tónom.
„Zajtra o polnoci. Stretneme sa v Puckasterovom zálive." Muž sa zodvihol a odtisol stolec. Chvíľu len tak stál s rukami vo vreckách zaplátaných nohavíc a zvrchu hľadel na svojho nádejného obchodného partnera. „Nebudem čakať viac než hodinu. A príďte sám. Aj ja budem sám."
„Ako vám môžem veriť?" spýtal sa Godfrey.
Muž mykol ľahostajne plecom. „Tak isto ako verím ja vám." Otočil sa a pobral sa z krčmy.
Godfrey ho vyprevádzal zlostným pohľadom. Zdalo sa mu, že muž je zhrbený, čo mu uberalo z výšky, ale na pružnosť jeho chôdze to vplyv nemalo. V štíhlej postave sa skrývala nečakaná sila. Kto len môže byť ten chlap? A čím sa zaoberá? 	Nie je tým, za koho sa vydáva, o tom bol presvedčený.
Zamračil sa. Nenávidel záhady a táto sa mu zdala nebezpečná. Keby podcenil riziko, nemuselo by sa mu to vyplatiť. Zodvihol zrak a zachytil na sebe krčmárov skúmavý pohľad, ktorým ho prebodával, akoby chcel čítať jeho myšlienky.
Godfrey si odpľul a vyšiel z hostinca. Kôň ho čakal priviazaný hneď vedľa dverí. Odviazal ho a odcválal na hrad Carisbrooke. V myšlienkach sa neustále zaoberal neznámym záujemcom o jeho tovar. To letmé zahliadnutie bystrej tváre človeka, ktorý sa ukrýval za odpudzujúci exteriér, ho presvedčilo, že kýmkoľvek ten bezočivý chlapík je, určite disponuje takou veľkou sumou. A o to mu šlo.
Keď ho stráž pri bráne skontrolovala, prešiel k oblúkovitému vchodu na nádvorie hradu. Prešiel aj cez ďalšiu bránu a pobral sa do severného krídla, kde mal pridelenú komnatu. Bola priamo pod stráženou rezidenciou, ktorú obýval väznený kráľ.
Kráľove tri pokusy o útek vyčerpali trpezlivosť jednak plukovníka Hammonda, jednak Parlamentu, Jeho Veličenstvo presťahovali z honosných priestorov do bezpečnejšie a ľahšie strážiteľnej časti hradu. Pokračoval však v usporadúvaní každodenných audiencií v priestrannej dvorane alebo salóne vedľa svojej spálne.
Channing bol veliteľ jazdeckej posádky. Tento post, hoci málo platený, mu poskytoval istú prestíž: mal samostatnú izbu a krmivo pre kone - čo by spôsobilo aj v peňaženke veľkého boháča poriadny prievan, keby mal všetko platiť sám. 
Pre potomka hrdého, ale nemajetného rodu to bolo čestné miesto. Ale pre osobné ambície mladého muža, akým bol Godfrey, bolo nedostačujúce. Neustále žil na dlh. Náročný životný štýl bol na jeho postavenie príliš drahým rozmarom. 
Šatstvo samotné nebolo až také drahé, a pašeráctvo a weckerstvo mu ponúkali náplasť na finančné boľačky, jeho rozhadzovačnosť ho však vydávala na milosť a nemilosť takým ľuďom, akým bol krčmár z Kotvy alebo zákazníci, ako napríklad ten, s ktorým sa stretol dnes večer.
Keď vstúpil do svojej komnaty, bol ešte plný trpkosti z urážok, ktoré nedokázal preglgnúť. „Vyzeráš, akoby ti uleteli včely," prihovoril sa mu Brian Morse, ktorý sedel pri stole vedľa kozuba. V rukách držal pergamen. Posunul sviečku tak, aby osvetľovala Godfreyovu tvár. „Nevyšiel ti obchod?"
Godfrey mykol plecom a naplnil cínovú čašu vínom z čutory potiahnutej kožou. S nevôľou zistil, že počas jeho neprítomnosti sa značne vyprázdnila. Brian Morse ho chce vycicať, či čo? „Ten chlap je podliak," zavrčal Godfrey napokon.
Brian sa ticho zachichotal. „A my nie sme, priateľko? My nie?" Odpil si z čase. „Práve som dopísal list pre tvojho nádejného svokra." Hodil pergamen na stôl. „Musíš použiť správne slová, aby si získal jeho priazeň. A keď sa zoznámiš s mojou nevlastnou sestričkou, budeš ju musieť nejako zaujať. Mohli by zabrať vedomosti o gréckych básnikoch... alebo umenie hrať šach... či pôžitok z úvah o použití Pytagorovej vety." Spýtavo zdvihol obočie.
Godfrey sedel na stolci blízko kozuba a nohy v čižmách mal vystreté k mriežke ohniska. „Som muž činu," vyhlásil so značnou dávkou pýchy. „Na také taľafatky, ako je vzdelanie nemám čas."
„Tak si ho budeš musieť nájsť," uzemnil ho Brian. „Pretože, a to ťa ubezpečujem, tá malá mrcha nespadne k nohám muža, ktorý si voľká vo svojej nevedomosti."
Godfrey sa zamračil. „Ak je niečo, čo neznášam, tak je to vzdelaná žena."
„Ale nezabúdaj, že táto je veľmi bohatá, a ako som už povedal, aj veľmi chutná." Brianove tenké pery sa rozškľabili do úsmevu pri vzrušujúcich spomienkach. „Nos má síce granvillovský a kokce, ale šikovný muž dokáže využiť aj ženine nedostatky vo svoj prospech."
Godfrey si ho sarkasticky premeral. „A keď sa s tou lady ožením, budem ťa musieť vytiahnuť do vysokej spoločnosti."
„Určite neočakávaš, že ti len tak, pre nič za nič, núkam svoju pomoc," vyčítavo mľaskol jazykom Brian. „Nechcem postavenie. Potrebujem slušný príjem a chcem sa konečne usadiť. A keď bude Catova dcéra vydatá za muža... za muža veľmi volných mravov, ako si ty, aj ja si prídem na svoje." 
Brian sa postavil a nahol sa ponad stôl, aby dočiahol na jeho druhý koniec. „Prečítaj si ten list, urob v ňom zmeny, ak chceš, ale podstatu zachovaj. Ver mi, poznám Granvilla veľmi dobre, na toto sa chytí. Prepíš list svojou rukou a odošli ho."
„Šľachtickým pôvodom sa vyrovnám Granvillovcom."
„To áno, o tom niet pochýb. Ale majetkom, priateľu, sa im rovnať nemôžeš." Brian sa zasmial a odkrivkal ku dverám. „Len seď. Sám sa vyprevadím. Už sa tu viac neobjavím. Nerád by som padol do rúk svojmu adoptívnemu otcovi. Myslí si, že som mŕtvy a že ma žerú červy v Rotterdame. Nájdeš ma vo Ventnore, v hostinci Čajka."
Godfrey zúril. Ani vo sne by mu nenapadlo ísť od-prevadiť svojho hosťa. Mal niekoľko dôvodov poslať Briana Morsa do čerta. Lenže ten sviniar mu ponúkol veľmi výhodnú spoluprácu a človek si nie vždy môže vyberať svojich partnerov.

Adam kútikom oka pozoroval Anthonyho tvár, keď stúpal po povrazovom rebríku z člna na palubu Veternice. Rozhodol sa držať radšej jazyk za zubami. Anthony mal zlý deň. Nebolo jeho zvykom, aby prenášal svoju mizernú náladu na posádku, ale všetci usúdili, že bude najmúdrejšie, keď sa svojmu kapitánovi budú pratať z cesty.
„Brandy, Adam," zavelil krátko, keď prechádzal popri ňom do podpalubia.
„Dáte si niečo pod zub?"
„Nie."
Adam mykol plecom a šiel hľadať nejakú fľašu.
Anthony vošiel do kajuty. Chvíľu stál nepohnute a kúpal sa v mesačnom svite, ktoré dnu vnikalo cez otvorené okno. Zhlboka sa nadýchol a zdalo sa mu, že zacítil vôňu Olivie.
Somarina! Totálna hlúposť! Stiahol si z hlavy čiapku a šmaril ju na sedačku pod oknom.
Podišiel k zrkadlu a s grimasou na tvári si odlepil fúzy. Bolesť mu vohnala slzy do očí, ale snažil sa odohnať sentimentálnu náladu. Namočil si šatku do vody, potom do soli, ktorú mu Adam pripravil na tanierik, a pustil sa do čistenie začiernených zubov. Mydlo s vodou zmyli z jeho tváre červenú farbu. Opäť sa začal podobať sám na seba.
Práve si vyzliekal tie hnusné šaty, keď vošiel Adam s fľašou brandy. „Sam hovorí, že ste si dohovorili na zajtra stretnutie, je tak?"
„Hej, vezmem so sebou Sama a ešte jedného, aby mi kryli chrbát, aj keď si nemyslím, že ten bastard na mňa niečo chystá. Príliš ma potrebuje. Je zúfalý ako vyhladovaný potkan, aj keď to tají, ako sa len dá." Nalial si brandy do pohára a hneď ho aj vyprázdnil. Potom si ho naplnil znovu.
„Máte hnusnú chuť v ústach?"
„Ako keby som sa napil zo žumpy. Potrebujem vedieť, kto je ten chlap."
„Stavím sa, že George z Kotvy to vie."
„Pochybujem. Ten chlap je zúfalý a je to poriadny darebák, ale hlúpy nie je." Anthony zmĺkol. Oči sa mu zúžili. „Nebezpečný áno, hlúpy nie," zamumlal si popod nos. „Taký nevytrúbi všetko o sebe. Dám krk na to, že má niečo spoločné s hradom. Bolo na ňom niečo... niečo vznešené. Možno je z hradu." Anthonymu zaiskrilo v očiach.
„Tak potom mu vletíte rovno do rúk," poznamenal Adam prorocky, zbierajúc páchnuce šatstvo, „keď sa tam ukážete v prezlečení za dvorana."
„A práve to ma láka. Zajtra sa ukážem v kráľovskej dvorane na jeho malom soaré," vyhlásil slávnostným hlasom Anthony. „Odíď, Adam. Nemám náladu na tvoje kuvikanie."
Adam na to nič nepovedal, ale okamžite sa vytratil.
Anthony si sadol pod okno a pozeral na odraz mesiaca na takmer čiernej morskej hladine. Prekliata ženská!

Siedma kapitola

„Je to skvelá prácička," pochvaľovala si Phoebe, netajac obdiv, keď zdvihla zrak od rany ošetrenej Anthonym. „Len tri stehy stačili, aby sa rana zatvorila. Zostala po nej len tenučká jazva. Tá ti síce zostane natrvalo, ale takmer ju ani nevidno. Rada by som vedela, aké vlákno použil. Nepovedal ti?" jej liečiteľská zvedavosť bola čoraz silnejšia.
„Nie a ani som sa nepýtala." Olivia sa prevalila na chrbát. Ležala a rukou si zakrývala oči. Snažila sa skrotiť nával pocitov, ktoré vyvolali spomienky na Anthonyho. Boli neodbytné, zmocnili sa každého póru jej tela.
Phoebe ju pozorovala s ustarostenou tvárou. „Povedala si, že ho už nechceš nikdy vidieť."
„Nechcem. Boli to očarujúce chvíle, Phoebe. Vedela som, že potrvajú len dovtedy, kým sa nevrátim domov. Tá chvíľa už nastala."
„Mne sa to akosi nezdá." Phoebe si ju podozrievavo premeriavala, z tmavých očí jej žiarilo niečo, čo Phoebe nevedela identifikovať.
„Som taká zmätená, Phoebe. Neviem, ako ani čo sa to sú mnou stalo, ale viem, že je koniec a nikdy to už nezažijem. Mohla by si prestať o tom hovoriť?"
Zrazu začuli buchnutie vchodových dverí, prudké a náhle. „To je určite otec," strhla sa Olivia.
„Áno." Phoebe už bola na polceste ku dverám spálne.
„Potrebujem č-čas, Phoebe," vyjachtala Olivia rozrušené. „Ne-nedovol mu, aby vyšiel hore. Po-povedz| mu... povedz mu, že sa obliekam a že hneď prídem."
„Najskôr ho zavediem do detskej izby, aby sa pozrel na chlapcov." Phoebe sa ponáhľala svojmu mužovi oproti. Rýchlo zbehla dolu schodmi a sukne si pritom držala hore, aby sa nepotkla. Catov energický hlas sa niesol celým domom.
„Cato... miláčik." Phoebe stúpila na posledný schod a vrhla sa do náručia svojho muža. Rozbehol sa jej v ústrety, akoby šípil, že sa už-už potkne.
„Olivia je doma, živá a zdravá," vykríkla, keď chytila dych.
„Viem, Giles mi povedal." Posunkom ruky ukázal na mohutnú postavu svojho pobočníka, ktorý stál za ním. „Idem za ňou. Je vo svojej izbe?"
„Netreba, príde dolu sama. Práve sa kúpe. Nemôžeš ísť za ňou," vykrúcala sa Phoebe. „Naozaj je v poriadku, Cato," dodala, keď na ňu nedôverčivo pozrel.
„Zdá sa, že musím počkať," vzdychol. Pri pohľade na svoju ženu sa chmáry z jeho tváre ako šibnutím čarovného prútika stratili. Oboma rukami jej stisol tvár a mľaskavo ju pobozkal na pery.
„A čo ty, moje strapaté kuriatko? Aj ty si v poriadku?" spýtal sa, keď sa od nej odtiahol, ale jej tvár stále držal vo svojich dlaniach.
„Je mi oveľa lepšie, keď vás vidím, pane," odpovedala spôsobne a potom s rozžiarenými očami dychtivo pokračovala: „Vieš, ako veľmi podrástol Charles, odkedy si odišiel? Vôbec ho nespoznáš."
„Veď som bol preč iba dva týždne," namietal Cato.
„Je dobrý papkáč!"
Catove myšlienky sa vrátili opäť k najstaršej dcére. „Cíti sa Olivia natoľko dobre, aby ma mohla sprevádzať k tým svojim záchrancom Barkerovcom? Giles už zistil, kde bývajú."
„Pokiaľ nepôjde na koni... Určite to zvládne," povedala Phoebe a mala pritom na mysli Oliviinu ranu na stehne.
Cato sa zamračil. „Je čudné, že si Olivia nedokázala spomenúť, kde sa nachádza."
„Nezabúdaj, že stratila vedomie, to mohlo spôsobiť dezorientáciu," vysvetľovala Phoebe. „Keď sa prebrala z bezvedomia, jediné, po čom túžila, bolo dostať sa domov."
Cato zvažoval jej slová. Všimol si, že Phoebe má ako obyčajne strapaté vlasy a cíp čipkovaného goliera na šatách zohnutý vo vnútri. Bez výčitiek jej ho napravil. „Bol sa už na ňu pozrieť doktor?"
Phoebe vyzývavo vystrčila bradu. „Mám všetky predpoklady, aby som posúdila jej zdravotný stav sama, pane. Alebo si to nemyslíte?"
„To by som si nedovolil," so smiechom rozhodil rukami.
„Poďme sa pozrieť na deti, kým sa Olivia oblečie. Je maličký hore?"
„Ak aj nie je, čoskoro bude. Možno bude lepšie, ak prídeme do vašej pracovne."
Cato s úsmevom pozeral, ako sa opäť ženie hore schodmi. Tie malé stvorenia boli pre neho stále záhadou. Otcovstvo začal prežívať, až keď mal Nicholas vyše roka, chodil sám a začal rozprávať. Ale jeho piate dieťa, ktoré sa narodilo krátko po tom, ako sem prišli, bolo pre neho ešte príliš maličké a krehučké. Matky jeho starších detí necítili nikdy potrebu informovať ho o pokrokoch svojich potomkov. Phoebe bola iná. Už od samého začiatku mu dala najavo, že sa musí zaujímať o svoje deti, či sa mu to páči alebo nie. A on postupne zistil, že sa mu to naozaj páči.
„Kedy pôjdeme k Barkerovcom, pane?"
„O chvíľu, Giles. Keď sa porozprávam s Oliviou. Dúfam, že sa nemusíme ponáhľať." Cato spýtavo nadvihol obočie,
„Nie... nemusíme." Gilesov hlas znel otrávene. Neznášal čakanie.
„Večerali ste, pane?" ozval sa Bisset, ktorý v listami čakal, až prehrmí vítanie.
„Nie, od včera od súmraku sme na cestách. Prines chlieb a syr do mojej pracovne... a ešte pivo, prosím."
Majordómus sa uklonil a Cato sa pobral do svojej svätyne. Kôpka dokumentov na stole tiež čakala na jeho návrat. Vzal ich do rúk a prebehol po nich očami. Väčšinu rozoznal už podľa rukopisu. List od Cromwella, ďalší od guvernéra Hammonda, tamten od kastelána zámku Yarmouth. 
Rukopis na poslednom nepoznal, hoci bol adresovaný do vlastných rúk. Pozrel na opačnú stranu. Vo voskovej pečati  bol vytlačený  erb,   ktorý  mu  tiež  nebol povedomý. Siahol po noži na dopisy, no v tej chvíli sa dvere do pracovne otvorili.
„Tu sme, pane." Vošla Phoebe. Jednou rukou držala v náručí bucľaté ružovučké dieťatko, ktoré si cmúľalo pastičku, a jej druhej ruky sa držalo batoľa v kratučkých šatočkách. 
Budúci markíz Granville okamžite spoznal svojho otca, pustil maminu ruku a s odhodlaním v očkách a úsmevom na tvári nesmelými krôčikmi vbehol do jeho roztvorenej náruče.
Cato ho zodvihol a rozkrútil sa s ním. Chlapča naradostene vykríklo a natrčilo líčko pre ockovu pusinku.
„Charles bol už hore a tak ako jeho braček, aj on má dobrú náladu." Phoebe pohladkala bábätko po hlávke. „Pozdrav svojho otecka, maličký."
Cato položil na zem staršieho syna a vytúženého dediča a vzal do náručia nemluvňa, tak ako mu to Phoebe dala najavo. Maličký sa mu mrvil v rukách a chvíľu trvalo, kým sa mu podarilo nájsť polohu k spokojnosti obidvoch.
Phoebe ich pozorne sledovala. Bola presvedčená, že Cato sa musí naučiť narábať so svojimi potomkami sám a vždy si radšej zahryzla do jazyka, keď cítila nutkanie poradiť mu.
„Olivia odkazuje, že čoskoro príde."
Cato prikývol. Charles schmatol ocka za prst a Cato bol až prekvapený, akú silu má jeho mladší syn. Nahmatal za chrbtom veľkú pečať a podal ju Nicholasovi. Chlápätko si sadlo s novou hračkou a začalo ju pozorne skúmať.
Phoebe sa usmiala a zvedavo pozrela na listy na stole. „Niečo dôležité?"
„Ešte som ich neotvoril. A o tomto vôbec neviem, od koho prišiel." Pokúšal sa vyslobodiť si prst zo silného zovretia, ale Charles ho chytil ešte pevnejšie.
„Aké bolo rokovanie?"
„Strašné... Zdá sa, že rojalisti sa tak ľahko nevzdajú. Bojím sa, že čoskoro bude nasledovať ďalší pokus vyslobodiť Jeho Veličenstvo."
Zahľadel sa ponad detskú hlavičku a nepatrne sa usmial. „To znamená, že budem musieť byť neustále v kontakte s plukovníkom Hammondom. Takže budeme chodiť na dvor. Plukovník a jeho pani nás srdečne pozývajú už dnes večer. Neuškodí vám trocha zábavy."
Phoebe pokrčila nosom. Nemala ani čas, ani náladu na spoločenský život, o kráľovskom dvore ani nehovoriac, a vedela, že aj Olivia opovrhuje takýmito zábavami.
„Moce sa tam aj jeden poet, volá sa tuším Johnson," dodal rýchlo Cato, keď videl jej nešťastný výraz. Veľmi dobre vedel, že nenávidí pokrytectvo dvora. „Možno ťa jeho básne zaujmú, hoci osobne si myslím, že nie je bohvieako talentovaný. Ale môžeš sa s ním porozprávať o rýmoch a tak..." Lišiacky sa na ňu usmial.
Malé rozptýlenie by mohlo poslúžiť Olivii, aby sa dostala z melancholických spomienok, pomyslela si Phoebe. „Dobre teda. Jeden večer nás predsa nezabije."
Cato sa zasmial. „Si veľkorysá, manželka moja." Opatrne jej podal Charlesa. „Len čo príde Olivia, navštívime Barkerovcov, prejavím im vhodným spôsobom svoju vďačnosť, aby sme mohli na tú nešťastnú záležitosť zabudnúť."
Keby to bolo také jednoduché... Oliviu čaká ešte dlhá cesta, než dokáže zabudnúť na svojho piráta, bez ohľadu na to, čo tvrdí. Phoebe vystrela ruku a pomohla Nicholasovi na nohy. Nedobrovoľne sa lúčil s pečaťou, keď mu ju otec vyťahoval z rúčky. Namiesto nej podal chlápätku staré husacie brko, ktoré sa mu okamžite zapáčilo.
„Porozprávam sa s Oliviou o tom večierku u kráľa. Azda ju to poteší."
Keď sa dvere za jeho ženou a synmi zatvorili, Cato znovu sklonil hlavu k listom. Rozlomil neznámu pečať a rozvinul pergamen.
Godfrey, lord Channing, veliteľ jazdeckého oddielu plukovníka Hammonda, skladá svoju poklonu lordovi Granvillovi.
Pri výkone svojej práce som sa dozvedel isté informácie o Jeho Veličenstve, o ktorých by ste mali vedieť. Láskavo prosím o vypočutie v čase a na mieste vám vyhovujúcom.
List bol vyzdobený niekoľkými ornamentami v štýle listín dvora.
Cato sa zamračil. Pokúšal sa spomenúť si, či sa už s lordom Channingom niekedy stretol. Znovu obnovené boje v posledných mesiacoch mu bránili tráviť v hrade Carisbrooke viac času, takže bolo veľmi pravdepodobné, že Hammond najal nového veliteľa jazdeckého oddielu. Channingovci bol starý a vážený rod s majetkami vo Wiltshire. Nešlo mu do hlavy, prečo ten muž, ktorý má informácie ohľadom kráľa, ich neoznámi priamo svojmu nadriadenému Hammondovi? Podozrievavá otázka, ale hodná zamyslenia.
Ktosi zaklopal na dvere a Cato položil list na stôl. Rýchlo podišiel ku dverám, aby ich otvoril.
Vo dverách stála jeho dcéra. Bola bledá a vyzerala ako duch. Ustarostené a zraniteľné. Objal ju a pritisol si ju na hruď. Nežne jej postrapatil mokré kučery. „Moje úbohé dieťa. Dozvedel som sa, že si prežívala hrozné dni. Poď dnu a sadni si." Prisunul jej stoličku, sám sa usadil na stôl a sústredene na ňu pozeral.
„Môžeš mi povedať, ako sa to stalo? Alebo si ešte unavená?"
„Nie, samozrejme, že nie." Olivia sa neisto usmiala a spustila historku, ktorú si už vyskúšala na Phoebe.
„Phoebe vravela, že chcete, aby som vás sprevádzala, keď pôjdete navštíviť mojich záchrancov, pane," dodala na konci monológu.
„Patrilo by sa to," odpovedal Cato.
„Sú to jednoduchí ľudia," povedala Olivia. „Veľa toho nenahovoria." Mohla len dúfať, že ich Anthony včas varoval, aby hovorili to, na čom sa dohodli.
	„Ale sú šľachetní duchom," vyhlásil Cato. „Máš šťastie, že ťa našli práve oni." Pokrútil hlavou a očami stále pozorne sledoval Oliviinu bledú tvár. „Skoro som sa od strachu zbláznil, keď mi poslala Phoebe  odkaz, že si zmizla bez stopy."
	„Je mi ľúto, že som všetkým narobila starosti," zášomrala Olivia neveľmi presvedčivým hlasom.
„Zvetraný a mokrý útes pod nohami nie je predsa tvoja vina." Nahol sa k nej a zľahka ju pohladil prstom po líci. Potom sa otočil, pretože sa otvorili dvere. To Bisset priniesol podnos s jedlom a pivo.
Olivia bola rada, že aspoň na chvíľu unikla otcovmu skúmavému pohľadu. Zatiaľ čo sluha servíroval jedlo svojmu pánovi, začala upravovať na rímse kozuba žlté ruže vo váze. Nechcela ísť k Barkerovcom. Spomienky boli ešte príliš čerstvé. Poznali Anthonyho. Pamätala si jeho úsmev, keď jej vravel, že Mikova mama má tak veľa detí, že ich nedokáže ani spočítať. Musel s nimi tráviť veľa času. Určite sa dobre poznajú.
Ale ak tam pôjde, otec ju prestane prenasledovať  otázkami a bude môcť na tú epizódu zabudnúť.
„Kedy si želáte odísť, pane?" spýtal sa Bisset 
„Keď sa najem. Nebude mi to trvať dlho, je to len malá porcia, ale včerajšia večera mi chýba." Cato sa pozrel, keď sa za majordómom zavreli dvere.
Odlomil z chleba a odkrojil zo syra. „Phoebe hovorila, že by si nemala jazdiť na koni, tak som povedal Gilesovi, aby zapriahol do koča," dodal, odpíjajúc si poriadny dúšok piva.
„Dám si len klobúk a plášť a o chvíľu šom nazad."
Cato s plnými ústami prikývol a Olivia odišla. Vyšla hore schodmi do svojej spálne, otvorila dvere a vtom začula Phoebe ako sa rozpráva s jednou z pestúnok. Nemala chuť sa s ňou rozprávať o návšteve, ktorá ju čakala. Aspoň nie teraz.

Zrazu si pripadala ako vo chvíli, keď jej zaviazali oči Anthonyho šatkou, keď sa od seba tak chladne, bez akéhokoľvek prejavu citu, odlúčili. A napriek tomu naďalej cítila duševnú spriaznenosť, znovu a znovu si predstavovala, čo spolu prežili. Cítila jeho vôňu, cítila jeho prítomnosť, počula jeho hlas, videla iskru v jeho oku, líniu pier...
Keď rázne vstala v snahe vymaniť sa zo spomienok, rana na nohe ju prudko zabolela.

Gazdovstvo Barkerovcov stálo osamotené a dobre ukryté v lesnom poraste neďaleko cestičky, ktorou sa vyháňal dobytok na pašu. Najbližšie ľudské príbytky boli v dedinke, asi desať minút cesty od ich domu.
Olivia, ktorá sedela vedľa Gilesa na kozlíku koča, usúdila, že dom dokonale vyhovuje pirátovi, ktorý potrebuje nepozorovane prísť alebo odísť. Zdvihla oči ku Catovi. Ten cválal povedľa nich na koni.
Zachytil jej pohľad a starostlivo sa spýtal: „Nie si príliš unavená?"  
„Nie, vôbec nie. Je veľmi príjemné dýchať svieži vzduch."
Cato sa spokojne usmial a Olivia sa mohla opäť vrátiť ku svojim myšlienkam.
Na dvore Barkerovcov bolo rušno. Deti pobehovali pomedzi kurence a psíčatá po slamou pokrytej zemi. Keď sa priblížili, dva veľké žlté psy sa rozbehli smerom k bránke a zúrivo sa na nich rozštekali.
„Ticho! Zmiznite!" okríkla ich žena, ktorá práve vyšla z domu. Keď neposlúchli, zahnala sa metlou. Skučiac utekali späť do humna.
„Vy ste pani Barkerová?" zavolal na ňu Cato.
„Áno, pane," odpovedala obozretne a kútikom oka rýchlo pozrela na pohoniča a Oliviu.
Olivia vzala vec do svojich rúk a rázne zoskočila z koča. Vystrela ruku na pozdrav. „Páni Barkerová, toto je môj otec, lord Granville. Prišiel vám poďakovať za to, že ste mi pomohli."
Dobrácky vyzerajúca žena pochopila okamžite. „Niet za čo," usmiala sa a prijala Oliviinu pravicu.
Bola kyprých tvarov a z okrúhlej tváre jej žiarili jasné, inteligentné očká. „Také niečo by urobil každý kresťan."
Cato zoskočil z koňa. „Som vaším dlžníkom."
„Ale nie ste," odpovedala a rozhodila rukami. „Nečakám žiadne peniaze, aj keď by rozhodne neprišli nevhod." Hlavou kývla smerom ku Gilesovi, ktorý zostal na koči. „Dobrý deň aj vám, pane."
„Dobrý, gazdiná."
„Dáte si za pohárik bazového vínka?"
V jej pozvaní nebolo badať ani závan úslužnosti. Chcela len jednoducho preukázať pohostinnosť svojho domu.
„Veľmi rád," s úsmevom prijal pozvanie Cato. Dobre vedel, aké prehováranie by nasledovalo po jeho odmietnutí.
„Dievčinka už cestu pozná, všakže?" prihovorila sa milo a ukázala Olivii, aby šla pred ňou.
Rozmerná štvorcová kuchyňa bola jedinou miestnosťou na prízemí gazdovského domu. Nad ohniskom v kuchyni visel hrniec na trojnožke a čosi v ňom bublalo. V miestnosti bolo nepríjemne teplo, z pece sa však šírila lákavá vôňa pečeného chleba. Aj tu boli deti... jedno lozilo po štyroch po dlážke, ďalšie už neisto kráčalo po vlastných nohách a boli tam ešte dve staršie dievčatá, ktoré mali plné ruky práce v kuchyni.
„Máte veľkú rodinu," poznamenal Cato a snažil sa prekročiť nemluvňa, ktoré si sadlo a zdalo sa, že posediačky zaspáva.
„Môj muž je rád, že bude mať kto opatriť gazdovstvo a chodiť na ryby bez toho, aby sme si museli niekoho najímať," súhlasila a vybrala z kredenca džbán.
„Manžel je doma? Rád by som ho poznal a poďakoval aj jemu." Cato sa usadil na roh masívneho borovicového stola. Miesto, kde si sadol, bolo trochu zamúčené, ale zdalo sa mu bezpečnejšie, akoby mal nechtiac prišliapnuť nejakého drobčeka.
„Bohužiaľ, nie je, pane. Odchádza na more s východom slnka a vracia sa, až keď zapadá. Či je slnko, alebo dážď. Drew chytá kraby. Presne tak ako vtedy, keď našiel vašu dcéru pod útesom." Na stôl postavila dva cínové poháre a naplnila ich vínom. Jeden podala Olivii. „Toto ti dodá sily, dievčička."
Olivia sa vďačne usmiala. Mikova mama mala situáciu pevne v rukách, takže nič nemohlo rozdúchať podozrenie jej otca.
Niekto sa nesmelo dotkol Oliviinho kolena. To batoliace sa chlapčiatko sa prebralo z driemot a pokúšalo sa vyštverať po jej sukni. Dala si dolu klobúk, položila ho na stôl a zohla sa k maličkému, že ho zodvihne. S radosťou sa postavil na nôžky. Kľakla si na kamennú dlážku a pridržiavala ho, aby nespadol. Zrazu zbadala niečo, z čoho jej naskočili zimomriavky na chrbte.
Len pár krokov od nej sedel na zemi ďalší malý Barker a hral sa s drevenou loďkou. Vyzerala ako verná kópia Veternice. Nemluvňa ju potiahlo za ruky. Rázne sa domáhalo, aby mu pomohla kráčať k hračke. Poslúchla ho a ono ju neistými krôčikmi zaviedlo až k bratovi.
Počula, ako sa otec so záujmom vypytuje pani Barkerovej, ako sa im darí. Ani jeden si ju nevšímal.
„Čo to máš?" spýtala sa. Sadla si na dlážku vedľa chlapca a drobčeka si posadila do lona.
„To je fregata," povedal chlapec vážnym hlasom a pohŕdavo na ňu pozrel, že má také hlúpe otázky. „Naťahujem hornú plachtu." Potiahol za tenké špagátiky, ktoré slúžili ako laná, a rozprestrel plachtu. „Vidíš?"
„Kto ti ju urobil?"
„Mike," povedal hrdo. „On pláva na ozajstnej lodi."
„Naozaj?" čudovala sa naoko Olivia. „Má tvoja loďka aj meno?" „Veternica."
„To je pekné meno. A kam pláva?"
„Do Francúzska."
,A vie aj plávať po vode?"
„Hej." Chlapec sa začal pohrávať s kormidlom. „Púšťam ju vonku na rybníku." „Tam aj kotví?"
„Na rybníku?" Chlapča vybuchlo do smiechu. „Si ši-ši?"
„Ja neviem o lodiach toľko ako ty," bránila sa Olivia. „Môžem vidieť, ako ju púšťaš?"
„Chceš?" Vyskočil nadšene na nohy.
Olivia opatrne usadila nemluvňa na zem a vyšla za chlapcom cez dvor k malému rybníčku, kde sa čľapotali kačky. Čupol si k okraju. Hrýzol si od sústredenia spodnú peru, keď sa pokúšal loďku dostať ďalej od brehu zelenkastej vody.
Slabý vánok napol plachty a loďka sa pohla. Vtom jej jedna z kačiek zablokovala cestu.
Chlapec vošiel do vody a rukami si zdvihol nohavice, aby sa mu nenamočili. Odstrčil kačku a vypravil loď iným smerom.
„Tak kde potom kotví?" spýtala sa Olivia, keď sa k nej vrátil na breh.
„V skalnej úžine," odpovedal.
V skalnej úžine? Ako inak! Ostrovné útesy boli rozčesnuté mnohými úžinami. Medzi skalami sa kľukatili úzke jazyky vody a z mora ani z útesu nad nimi sa nedali zbadať. Počula, že pašeráci ich využívajú na vykladanie kontrabandu. Zrazu si spomenula na svoj pocit z uzavretého priestoru a na kúsok oblohy, ktoré videla z Veternice, keď spustili kotvu. Pirátska fregata má teda tajný prístav. Možno je rovno pod útesom, z ktorého spadla...
„Keď náš tatko nepotrebuje Mika, pošle kapitánovi odkaz, že môže ísť na Veternicu. A niekedy pošle kapitán odkaz Mikovi. Občas je z domu aj celý mesiac, alebo aj viac," dodal chlapec, vzal palicu a postrkoval ňou loďku, aby ju vyslobodil z vodných rastlín.
Olivia mala veľmi blízko k detským dušičkám, a tak pochopila, že tento chlapec vidí svoju hračku dospelými očami.
„A ako si posielajú tie odkazy?"
„Nechávajú ich na Katarínskej dune, pri kaplnke. Počul som, keď to hovorili. Vyvesia vlajku, a je to."
Malá loďka sa prevrátila pod náporom vetra a chlapec stratil záujem o rozhovor. Znova vošiel do vody, aby zachránil svoju fregatu. Akoby na Oliviu úplne zabudol.
Ten má ale tenké uši, pomyslela si Olivia. V takej veľkej rodine a v takom malom dome niet divu, že bystré dieťa začuje aj to, čo nemá a čoho dôležitosť si ešte neuvedomuje.
Olivia sa vrátila do domu, kde Cato práve dopil víno a bol pripravený na odchod. Chvíľu takmer nič nevidela, pretože v miestnosti bolo šero a vonku svietilo slnko. „Je to nádherná loďka, ktorú Mike vystrúhal," poznamenala. „Pozerala som, ako si ju váš syn púšťa na rybníčku."
„Áno, náš Mike má zlaté ruky," súhlasila gazdiná a zaostrila zrak na Oliviu stojacu vo dverách.
„Pomáha otcovi pri love rýb?" spýtal sa Cato.
„Sem-tam. Ale väčšinou sa dáva najímať ako pomocník na veľké rybárske lode." Podišla ku dverám vyprevadiť hostí.
Cato vyšiel na dvor a Olivia sa pobrala za ním. Chlapča sa ešte stále hralo s loďkou. Cato sa vyšvihol na koňa. „Ešte raz ďakujem za láskavosť."
„Niet za čo, pane." Gazdiná sa usmiala, zahľadená na syna, ktorý sa hral s loďkou.
„Všetko je v poriadku," pošepla jej Olivia tichým hlasom. „Nemusíte sa báť."
Gazdiná jej chcela niečo povedať, ale keď jej Cato znovu začal ďakovať, musela sa otočiť k nemu.
Cestou späť takmer neprehovorili. Olivia odpovedala na zopár otcových otázok, ale potom jej dal pokoj, a tak sa mohla zahĺbiť do vlastných úvah.
Veternica teda kotví v skalnej úžine. Určite k nej nevedie chodník z útesu. Toľko už vedela o tomto ostrove. Do úžiny sa dá dostať jedine od mora, pretože okraje útesov sú zväčša zvetrané - na čo doplatila aj ona sama.
A teraz už vedela aj to, ako v prípade potreby poslať odkaz Anthonymu.
„Povedala ti Phoebe, že dnes večer sme pozvaní na královský dvor?" spýtal sa Cato, keď jej pred domom pomáhal vystúpiť z koča. „Bol by som rád, keby si išla s nami. Ale ak si príliš unavená, môžeme to odložiť na inokedy. Nezostaneme dlho."
„Phoebe mi o tom vravela. Samozrejme, že sa pridám." Usmiala sa. Trošku sa musela premáhať, ale Cato bol viditeľne spokojný. „Veď ste jej sľúbili stretnutie s poetom, pane."
„Bojím sa, že jeho talent nesiaha ani po Phoebine členky," povedal Cato. „Ale nikoho lepšieho v talóne nemám."
„Phoebe je každý poet dobrý," usúdila Olivia a v tom sa určite nemýlila.
Cato sa zasmial a obrátil sa ku Gilesovi. Olivia vošla do domu.
Viem, ako sa spojiť s Anthonym... Prečo sa na to vlastne vypytovala? Vari prišla o rozum? Anthony sa s ňou ani nerozlúčil, odmietol vypočuť jej ospravedlnenie. Prečo by sa s ním mala opäť stretnúť? Dal jej jasne najavo, že ju netúži znova vidieť. Získala nepotrebnú informáciu. A kapitán Veternice by si určite neželal, aby ju využila.

Ôsma kapitola

„Tie šaty ti naozaj pristanú," Phoebe si s obdivom obzerala Oliviu, ktorá vošla do prijímacieho salónika. Oblečené mala hodvábne oranžové šaty lemované čiernou krajkou, ktoré dokonale pristali k jej čiernym vlasom. Phoebe vždy závidela Olivii postavu a zmysel pre vkus. Nevyzerala, že by kládla na svoje oblečenie, alebo vzhľad nejaký zvláštny dôraz, ale vždy vedela veľmi presne odhadnúť, čo jej pristane. Ona túto schopnosť nemala a radšej sa spoliehala vo veciach obliekania na radu svojej mladšej priateľky.
Olivia sa pri Phoebinom komplimente nepatrne usmiala. Šaty boli otcovým darčekom na jej sedemnáste narodeniny, ale za posledných osemnásť mesiacov mala len málo príležitostí si ich obliecť. Audiencia u kráľa, hoci aj uväzneného, bola jednou z nich.
„Naozaj tam chceš ísť?" spýtal sa Cato. Olivia naňho nepozrela. „Možno by ti viac prospelo, keby si šla skôr spať."
„Nie, pane. Chcem vidieť kráľa," ubezpečila ho Olivia. Nebola na tom ani štipka pravdy, ale nezniesla myšlienku, že by mala stráviť večer sama so svojou melanchóliou.
„Rozptýlenie je ten najlepší liek na zlú náladu, pane," povedala Phoebe. Aj ona sa pokúšala prehovoriť Oliviu, aby zostala doma, ale neúspešne. „Nebudeme tam dlhšie než hodinu, však?"
Prikývol. „Áno. Tak teda poďme."
Do ľahkého koča, ktorý vybral Cato pre svoju ženu, bol zapriahnutý pár rýchlych koni. Phoebe si nepotrpela na prílišné pohodlie. Našťastie, cesty boli v letných mesiacoch dostatočne suché na jazdu kočom a vzdialenosti v rámci ostrova pomerne krátke, takže Phoebe nemusela jazdiť na koni.
Do Carisbrooke to bolo sedem míľ cesty a na koči im to trvalo čosi viac než hodinu. Keď prechádzali po padacom moste a potom popod oblúkovitú hradnú bránu, Olivia sa okolo seba zvedavo obzerala. Doteraz ešte nikdy nebola za hradbami, hoci hradná pevnosť bola viditeľná z mnohých vyvýšených miest, ktoré s Phoebe navštívila.
Keď vystúpili z kočiara, uviedli ich na nádvorie. Rezidencia plukovníka Hammonda bol dom postavený v alžbetínskom štýle uprostred nádvoria. Hrad sa vypínal na vyvýšenine za ním. Všade sa hemžili vojaci.
Tento hrad má čosi spoločné s otcovým hradom v Yorkshire, uvedomila si Olivia. Vyzeral však oveľa pohodlnejšie, hoci pevné hradby ho robili nedobytným a bol široko-ďaleko viditeľnou dominantou ostrova.
Prešli dvorom a vstúpili do dvier, ktoré viedli do obrovskej dvorany. Plukovník Hammond im okamžite prišiel v ústrety, aby ich privítal. Za ním drobčila dáma v krikľavožltých šatách, ktoré dodávali jej bledej tvári zelenkastý nádych. Mala hranatú tvár a veľmi výrazný nos. I nepatrný úsmev odhalil jej takmer bezzubé ústa.
Cato predstavil plukovníkovi a jeho žene svoju manželku a dcéru. Skúmavý pohľad pani Hammondovej bol prísny.
„Sme šťastní, že vás tu môžeme privítať, lady Granvillová. Váš manžel je často v našej spoločnosti, ale vás sme ešte nemali tú česť poznať." Bola to bezpochyby výčitka.
Phoebe sebavedome vystrela plecia a povedala: „Mám doma veľa povinností a deti potrebujú moju starostlivosť."
„Och, ste vy ale obetavá matka." Lady sa otočila k Olivii. „Lady Olivia, verím, že vám nájdem nejakú spoločnosť. Musíte sa poriadne nudiť v tom zapadákove... Kde to vlastne bývate v... v Chale, všakže? Je to tak ďaleko od lepšej spoločnosti."
„Práve naopak, madam." Olivia sa usmiala. „Väčšinu času trávim v spoločnosti veľkých filozofov. Nik iný ma nedokáže tak zabaviť."
Cato si v duchu vzdychol. Jeho žena a dcéra sa	
chystali skoncovať s hrdopýškou pani Hammondovou. Na Phoebe už bolo vidno, že sa hotuje na odvetu.
„Pani Hammondová," zasiahol preventívne do roz-	
hovoru. „Chcel by som, aby ste predstavili lady Granvillovú a lady Oliviu Jeho Veličenstvu." Uklonil sa a ignoroval Phoebin rozhorčený pohľad, že ju odstavil takým diplomatickým spôsobom.	
„Och, samozrejme." Lady Hammondová viditeľne
ožila pri tejto požiadavke o spoluprácu. „Poďte tadiaľto, lady Granvillová, lady Olivia. Zistíme, či vás kráľ prijme." Mávajúc vejárom svojim známym na pozdrav, sa predierala pomedzi ľudí.
„Namyslená bezzubá stará krava," zamumlala Phoebe. „Raz sa potkne na tej svojej dôležitosti."
Olivia sa uškrnula. Konečne sa začala cítiť lepšie.
Kráľ Karol sedel pri obrovskom kozube. Aj napriek teplému večeru v ňom blčal oheň. Hlavou sa opieral o vysoké čalúnené operadlo a v rukách držal čašu s vínom. Unudene počúval akéhosi muža. Záujem, s akým privítal žiadosť pani Hammondovej, hovorila za všetko.
„Aká príjemná spoločnosť." Pohľad očí s opuchnútými vlečkami uprel najprv na jednu a potom na druhú mladú ženu, ktoré sa ocitli v jeho blízkosti.
„Mám tú česť predstaviť vám..." Pani Hammondová sa zhostila oficiálneho predstavovania. Olivia a Phoebe sa mierne uklonili. Kráľ	vyzeral unavený, ale jeho úsmev bol celkom srdečný.
„Za starých čias som pokladal lorda Granvilla za svojho najoddanejšieho služobníka," povzdychol si nostalgicky. „Ale kadečo sa zmenilo a moc sa mi vyšmykla z rúk. Povedzte mi, ako sa vám páči ostrov? Dúfam, že má aj jasné stránky. Spočiatku som pravidelne chodil na prechádzky na koni, ale..." opäť vzdychol.
Po príchode na hrad mu plukovník Hammond poskytol relatívnu voľnosť, ale po opakovaných pokusoch o útek voľnosť jeho pohybu veľmi obmedzil.
„Veľmi sa nám tu páči. Vaša Jasnosť," odvetila Phoebe za obe.
Olivia už dávno prestala vnímať, čo sa okolo nej deje. Uprene hľadela na muža stojaceho na opačnej strane miestnosti. Z davu mu vytŕčala len hlava a plecia. Bol oblečený v hodvábe a zlatisté vlnité vlasy mu padali až na plecia. Nebolo však pochýb, že to je Anthony!
Dav pred ním sa zrazu rozostúpil a ona ho videla v celej kráse. Opasok mal z jemne vypracovanej kože a rúčku meča vykladanú drahými kameňmi. Nebol to ten meč, ktorým dobyl Donu Elenu. Srdce jej začalo prudko biť. Hľadela naňho ako na zjavenie. Nemohla od neho odtrhnúť oči.
Čo tu robí?!
Pri gestikulácii si všimla na jeho ukazováku obrovský prsteň s ónyxovým očkom. Áno, boli to tie isté dlhé štíhle ruky, ktorými tak šikovne kreslil, ktoré pevne držali kormidlo jeho lode, ktoré sa zmyselne dotýkali jej nahého tela...
Panebože, ako je možné, že je tu?!
Líca jej zalial horúci rumenec, a hneď nato ju oblial studený pot. Zrazu pocítila ostrú bolesť, ktorá ju vrátila späť do reality. Bola v prítomnosti kráľa a nesmela ignorovať Jeho Veličenstvo, hoci bolo väzňom.
„Mojej nevlastnej dcére, lady Olivii, pokojná atmosféra tohto ostrova mimoriadne vyhovuje kvôli jej štúdiu. Vaša Jasnosť," odvetila Phoebe a nenápadne opäť priateľku kopla. Olivia akoby nebola duchom prítomná.
„Vy študujete, lady Olivia?" Kráľ na ňu blazeovane pozrel. „A  čo také študujete?"
„No... no...."
Kráľ sa rozosmial. „Vaša nevlastná matka, zdá sa, trochu preháňa. Náročné štúdium nie je pre mladé slečny. Pokiaľ viem, tie dávajú prednosť ľahkým múzam."
Olivia sa nútila, aby čosi zo seba dostala. „Máte pravdu. Vaše Veličenstvo. Som ako všetky ostatné ženy, slabá duchom. Komplexnosť analytického myslenia ďaleko prevyšuje moje duševné možnosti."
„Veru tak, ženy nedokážu dosiahnuť potrebnú hĺbku logiky a filozofických úvah," vyhlásil naduto kráľ. Jeho oči už začali blúdiť po miestnosti. Bolo zrejmé, že o ne stratil záujem.
Phoebe a Olivia sa uklonili a pobrali preč.
„Čo je to s tebou?" spýtala sa Phoebe namrzene.
„Potrebujem ísť na toaletu... musím... okamžite." Olivia sa vrhla do hlučného davu lúdi.
Ako rozumu zbavená sa predierala pomedzi telá, ktorých ťažké parfumy sa bili s vôňou sviečok. Od tepla z kozuba sa jej zakrútila hlava. Zrazu v tom virvare začula Anthonyho smiech. Pozrela tým smerom. Bezstarostne stál v preplnenej dvorane, oblečený v drahých šatách, s ležérnosťou, ktorá ju na lodi tak očarila. Zabudla na celý svet a kliesnila si cestu rovno k nemu. Otočil hlavu a pozrel priamo na ňu. Jeho sivé oči boli jasné ako letné more a veselo žiarili. Chvíľu nechápala, ako ho mohla s takým odporom od seba odpudiť.
Anthony zbadal Oliviu, hneď ako vstúpila do dvorany. Najradšej by sa vyhol neočakávanému stretnutiu. Vlastne mal počítať, že ju tu stretne, veď bolo celkom normálne, že sa dcéra lorda Granvilla zúčastňuje na týchto večierkoch. Musí nájsť spôsob, ako hrozivú situáciu riešiť.
Olivia sa predierala odhodlane priamo k nemu, ale on jej musí zabrániť, aby ho prezradila. Hrad bol plný nepriateľov a zvedavých uší. Bol by naivný, keby si myslel, že ho bude ignorovať. Ale po tom, ako ho na lodi odmietla, to nebola až taká absurdná myšlienka.
Tento večer bol jeho prvou oficiálnou návštevou na dvore. Potreboval sa súrne stretnúť s kráľom a dať mu na vedomie, že všetko je pripravené na jeho záchranu. Také niečo môže nepozorovane uskutočniť len vtedy, keď bude večierok v plnom prúde. Jeho úloha bola jednoduchá. Mal vyvolať dojem, že je majetný šľachtic, neustále flirtujúci krásavec slabého ducha. Podobných pätolizačov, ktorí sa kúpali vo svetle pozornosti dvora, sa motalo okolo uväzneného kráľa neúrekom. Bola to rola, ktorá bola preňho hračkou. Kráľ už bol oboznámený s tým, že jeho prívrženci chystajú útek, a Anthony len čakal na vhodnú chvíľu, aby sa mohol skontaktovať s Jeho Veličenstvom.
A zrazu sa tu objaví Olivia Granvillová, ktorá mu môže prekaziť plány! Celú svoju pozornosť upriamil na lady, ktorá stála vedľa neho. Vyzývavo sa na ňu usmial. „Môžem vám doliať víno, madam?"
„Vari som už dopila, pane? Som tak zaujatá vaším rozprávaním, že som si to ani nevšimla." Koketné sa usmiala a bolo vidno, že nedokáže sústrediť svoje myšlienky pod náporom jeho podmanivých očí a neodolateľného úsmevu.
Anthony jej vzal z ruk pohár, pričom sa jej zľahka dotkol prstami. Lady sa očividne zachvela. Anthony sa od nej odvrátil a odišiel práve vo chvíli, keď Olivia dorazila takmer k nemu.
Olivia sa usilovala spamätať. Musí sa správať obozretne, tak ako sa správa on. Nech tu vystupuje ako ktokoľvek, v žiadnom prípade nie ako kapitán pirátskej lode.
Poobzerala sa navôkol. Phoebe stála na mieste, kde ju nechala a s udiveným výrazom na tvári pozorovala jej počínanie.
Anthony práve podišiel k servírovaciemu stolu a vymenil prázdny pohár za plný. Oddeľovala ju od neho trojica vášnivo diskutujúcich mužov. Obišla skupinku a keď sa Anthony otočil, aby sa vrátil ku svojej spoločníčke, predstierala, že sa obzerá okolo seba, akoby niekoho hľadala v dave. Naslepo urobila krok nabok a vrazila do Anthonyho.
Celý obsah pohára, ktorý držal v ruke, sa ocitol na jej šatách. „Ach! Pozrite sa, čo ste urobili, pane!" vyhŕkla a vyčítavo naňho pozrela. „Určite mi zostanú na nich fľaky!"
„Prepáčte mi moju nešikovnosť, slečna." Položil pohár na príborník, ktorý stál za ním. „Aký som len nešikovný. Ako som len mohol byt taký nepozorný?!" Vytiahol vreckovku a snažil sa ňou šaty vyčistiť. „Dovoľte, aby som vám ich vyčistil... nemôžem tomu uveriť, že som do vás vrazil... také niečo sa mi nestáva. Také nádherné šaty... elegantné... veľmi ma to mrzí, slečna, naozaj," neustále mlel a popritom šúchal vreckovkou mokrú látku. „Musíme dúfať, že nakoľko je to biele víno, nezostanú po ňom žiadne škvrny."
Olivia ohúrené počúvala príval jeho afektovaných slov a hysterický chichot pomedzi ne. Ani najmenej sa na seba nepodobal, dokonca aj hlas mal akýsi piskľavý.
„Netrápte sa, pane," povedala a usilovala sa vyslobodiť si sukňu zo zovretia jeho prstov, keď neprestával s horlivým čistením mokrého fľaku.
„Ja sa musím trápiť. Potrebujem sa ubezpečiť, či som ich nezničil," pokračoval v lamentovaní. „Zničiť taký skvostný odev je trestuhodné... neodpustiteľné."
„Prosím, neobviňujte sa, pane," hlesla Olivia zúfalým tónom. Keby vedela, že vďaka jej úskoku bude Anthony robiť zo seba takého trkvasa, nikdy by doňho nevrazila.
Konečne sa narovnal a na chvíľu sa jej zahľadel do očí. Akoby sa v tej chvíli hučiaci dav kamsi stratil. Stáli oproti sebe ako zhypnotizovaní.
Potom sa jej Anthony opäť vyumelkovane uklonil. „Edward Caxton, k vašim službám, slečna," predstavil sa. „Nikdy v živote som sa ešte tak nehanbil ako teraz. Povedzte, ako to môžem napraviť?"
Olivii zažiarili oči. Takže v kráľovej spoločnosti sa z Anthonyho stal Edward.
„Prosím, veľmi vás prosím, prezraďte mi, ako to môžem napraviť," neodbytne naliehal. „Keby ste si láskavo tie šaty vyzliekli, mohol by som sa pokúsiť... Och, samozrejme, ako by ste také niečo mohli urobiť tu, v hradnej dvorane?"
Olivia pokrútila hlavou a zahundrala: „Prestaňte!"
„Protestujem, slečna, veľmi ste ma ranili," vzdychol s tragicky vážnou tvárou a ruku si položil na srdce. „Prečo odmietate, aby som napravil to, čo som zbabral?"
Olivia nevedela, či sa má smiať, alebo hystericky jačať. „Verte mi, nič hrozné sa nestalo."
„Je od vás naozaj šľachetné, že to hovoríte." Znovu si zhlboka vzdychol. „Ach, ja veľmi dobre viem, že je to len zo slušnosti. Neverili by ste, ale také niečo sa ml prihodilo práve včera ráno." Prihlúplo sa na ňu usmial a v očiach mu zahrali posmešné ohníčky.
Olivia prudkým myknutím zápästia rozprestrela vejár. Hlas mala chladný a strohý. „Často chodievate na večierky, pán Caxton?"
„Keď tu mám isté povinnosti, tak áno," odpovedal rovnakým tónom.
Aké povinnosti? Má to vari niečo spoločné s chystaným útekom kráľa?
„Je vašou povinnosťou robiť zo seba hlupáka?" spýtala sa spoza vejára.
Jeho pohľad bol čoraz prenikavejší. „Musím protestovať. Je to od vás veľmi netaktné, slečna," zagánil na ňu. „Dokážem prijať jedovaté šípy, len ak vychádzajú z úst žiarliacej mladej dámy."
„Olivia... Olivia, je všetko v poriadku. Nie je ti zle? Videla som, že si zakopla," dobehla k nej Phoebe a s opovrhnutím si premerala jej spoločníka.
Anthony ju obdaril ďalším zo svojich afektovaných úsmevov a opäť začal bedákať. „Je to také trápne... všetko to bola len a len moja vina. Toľká nešikovnosť. Bol som..."
„Phoebe, dovoľ, aby som ti predstavila pána Edwarda Caxtona," rázne ho prerušila Olivia. „Pán Ca-Caxton, toto je lady Granvillová."
Anthony sa uklonil tak hlboko, že sa takmer dotkol nosom svojich kolien. „Lady Granvillová, som nesmierne potešený. Kiežby sme sa zoznámili za šťastnejších okolností." A rukou smutne ukázal na škvrnu na Oliviiných šatách.
Phoebe sa uklonila, ale nechápavo hľadela na Oliviu. Niečo nebolo v poriadku. Olivia bola celá rozochvená a ona nechápala dôvod, ako na ňu mohol tento pán Caxton s prihlúplym úsmevom vôbec nejako zapôsobiť. Mal neodškriepiteľne urastenú postavu a pekné vlasy, ale Olivia predsa neznáša hlupákov. A afektovaný pán Caxton priam oplýval všetkými známkami exemplárneho trkvasa.
Iba to, že je nútená počúvať tie hlúpe reči, vysvetľuje jej nervozitu, domyslela si Phoebe. Zrejme hľadala toaletu a zrazu do nej vrazil tento chmuľo. Usúdila, že potrebuje pomoc, preto sa jej obetavo snažila pomôcť.
„Hľadám básnika, s ktorým by som si mohla poklebetiť. Manžel mi prisľúbil, že tu nejaký bude, ale zatiaľ som sa s ním nestretla. Nemôžete mi poradiť, kde ho nájdem, pane?"
Anthony sa blazeovane uklonil a usmial sa od ucha k uchu. „Drahá lady, ja vám nerozumiem."
„Phoebe je talentovaná poetka," vysvetľovala Olivia. „Otec ju sem nalákal s tým, že sa bude môcť porozprávať s básnikom. Aj keď vraj nie príliš dobrým."
„Aj zlý poet je lepší než žiaden,"' pridala sa Phoebe a rozhliadla sa naokolo, či neuvidí niekoho poznamenaného múzou. „Nemohol by to byť tamten pán? Ten v tmavočervenom kabáte a dlhými vlasmi. Vyzerá tak roztržité, akoby bol z iného sveta."
Anthony sledoval, kam ukazuje jej vejár. „Myslíte lorda Buxtona, madam? Ten sa viac zaujíma o chov dobytka než o poéziu. Bol by som prekvapený, keby sa vôbec dokázal podpísať." Spokojne sa uškrnul nad vlastnou duchaplnosťou.
„Zdá sa, že sa tu vyznáte. Poznáte väčšinu hostí?" spýtala sa Olivia a apaticky pohybovala vejárom.
„Nevidím tu žiadneho poeta, madam," skonštatoval Anthony po chvíli.
„Musím požiadať manžela, aby ho našiel a predstavil ma," povedala odhodlane Phoebe. „Ideš so mnou, Olivia? Som si istá, že pán Caxton ťa ospravedlní," dodala a obdarila prostoduchého gentlemana zastrašujúcim pohľadom.
„Musím ísť na toaletu," namietla Olivia. „Práve som tam mala namierené, keď som... keď sme sa zrazili s pánom Ca-Caxtonom. Hneď za tebou prídem."
Phoebe na ňu skúmavo pozrela. „Si v poriadku? Nechceš, aby som išla s tebou?"
„Nie, ďakujem," odmietla ju Olivia rýchlo. „Naozaj som v poriadku, Phoebe. Čoskoro za vrátim."
Phoebe zaváhala. Olivia skutočne nevyzerala v ohrození života. Hlavou pokynula na pozdrav pánovi Caxtonovi a odhodlane vykročila hľadať manžela. 
„Čo tu robíš? A kto si?" zasipela Olivia takmer nečujne.
„Edward Caxton, lady Olivia. Veľmi ma teší, že vám môžem robiť spoločnosť. Môžem prísť niektoré popoludnie navštíviť lady Granvillovú?"
„Ako afektovaný hlupák, alebo ako pirát?" útočila potichu. „Pán Caxton, alebo kapitán Veternice?"
„Vyčkajte a uvidíte," stihol ešte zamumlať a vtom sa pri jeho pleci objavil veliteľ jazdeckého oddielu.
„Jeho Veličenstvo vás milostivo prijme, pán Caxton."
Anthony sa Olivii uklonil a jeho oči sa jej posmievali. „Už teraz sa teším na skoré stretnutie, slečna Olivia." Po týchto slovách odišiel, predierajúc sa davom.
Olivia sa poobzerala navôkol. Pokúšala sa upokojiť, akoby práve absolvovala obyčajný spoločenský rozhovor. Do cesty sa jej priplietla pani Hammondová. „Lady Olivia, netušila som, že sa poznáte s pánom Caxtonom." Očká z jej tváre žiarili úprimným prekvapením.
„Nepoznám," odvetila Olivia. „Bola to nešťastná náhoda... oblial mi vínom šaty. Mala by som ísť na toaletu a vyčistiť si ich."
„Slúžka vám pomôže." Pani Hammondová ju chytila za lakeť a viedla k úzkemu schodišťu v zadnej časti dvorany.
„Býva pán Caxton na ostrove, madam?" spýtala sa len tak mimochodom Olivia.
„Žije v podnájme v Newporte, ale vraj pochádza z New Forestu."
„Je kráľovým služobníkom?"
Pani Hammondová sa zarazila. „Všetci sme kráľovi služobníci, lady Olivia."
„Sa-samozrejme." Olivia zmätene sklopila oči. „Dúfam, že sa tá škvrna vysuší bez stopy. Bola by som veľmi nešťastná, keby som si zničila šaty. Sú to moje najkrajšie. Hore schodmi...? Ďakujem, pani Hammondová. Ďalej už nemusíte ísť so mnou." Striasla jej ruku z lakťa, nadvihla si sukne a vybehla hore schodmi.
Keď po dvadsiatich minútach vyšla z toaletnej miestnosti, bola už opäť vo svojej koži. Chvíľu postala na podeste schodišťa, odkiaľ mala výhľad na obrovskú sálu pod sebou. Kráľ stále sedel vo svojom kresle obklopený úslužnými dvoranmi, ale po Anthonym akoby sa zľahla zem. Ani Phoebe nevidela. Jej otec sa rozprával s akýmsi vysokým tmavovlasým mladíkom počernej pleti, oblečeným v tmavočervenom obleku, šarlátovej veste a krikľavej šerpe. Kučeravé vlasy, lesklé od pomády, mu padali na plecia. Pri rozhovore mu ruka spočívala na rukoväti meča. Obaja boli zahĺbení do rozhovoru.
Kam sa podela Phoebe? Olivia bola zmätená a dezorientovaná, akoby na ňu všetci zabudli a nikomu nechýbala. Zrazu zbadala Phoebe stáť v okennom výklenku na druhom konci dvorany. Ohnivo sa rozprávala s malým tučným mužom červenej tváre a žoviálneho vzhľadu. Nevyzeral práve ako poet, ale zdalo sa, že Phoebe čímsi zaujal.
Pobrala sa k nim.
„Rád by som vedel, prečo ste nepovedali svoj názor rovno plukovníkovi Hammondovi, lord Channing?" spýtal sa Cato.
Godfrey si nervózne oblizol pery. „Niežeby som si ho nevážil, ale on sa viac zaujíma o holé fakty ako o nejaké dojmy či názory. Usúdil som, že vy budete otvorenejší k mojim názorom na kráľovo správanie."
„Podľa vás sa kráľ správa podozrivo?" spýtal sa pomaly a zreteľne Cato.
„Áno a jeho nálada je veľmi vrtkavá. Jeden deň vyzerá skormútene, hneď na to je plný optimizmu," vysvetľoval Godfrey horlivo. „Som presvedčený, že sa k nemu dostávajú informácie, o ktorých nemáme ani tušenia. Keď Škóti prekročili hranice, bol mimoriadne dobre naladený a o pohyboch ich vojska rozhodne nebol informovaný plukovníkom Hammondom."
„Hmm." Cato pokyvkával zamyslene hlavou. Už dlhšie mal podozrenie, že kráľ veľmi dobre vie o každej akcii svojich stúpencov. „Upovedomím plukovníka Hammonda." Pozrel na mladého muža a uvažoval, čo sa mu na ňom nepáči. Ach, áno, oči má príliš blízko seba. Ale to predsa nie je dôvod na to, aby mu neveril.
„Zdá sa, že si ma kráľ obľúbil," pokračoval Godfrey. „Keby som mohol byť častejšie v jeho spoločnosti, možno by som z neho vytiahol nejaké podrobnosti. Navrhli by ste plukovníkovi, aby ma poveril sledovaním kráľa?" Spýtavo naňho pozrel.
„Myslíte si, že by ste boli dobrým špiónom?" spýtal sa otvorene Cato.
„Bol by som vynikajúcim špiónom, pane," vyhlásil Godfrey presvedčivo. Brian Morse mu predsa povedal, že Granville pohŕda nerozhodnými mužmi. Má rád ľudí, ktorí hovoria a konajú energicky a neznáša falošnú skromnosť.
„Porozprávam sa o tom s plukovníkom," súhlasil Cato napokon. „Majte oči a uši otvorené."
„Rozkaz, pane." Godfrey zaváhal a na perách mal neurčitý úsmev. „Rád by som vedel, či..."
„Počúvam vás."
„Rád by som sa zoznámil s vašou dcérou lady Oliviou," kul železo za horúca Godfrey. „Veľmi rád by som sa s ňou zoznámil, pane."
Cato sa uškrnul. „To nie je až taká opovážlivosť," poznamenal a poobzeral sa po dvorane. „Aha, tamto je, s lady Granvillovou." Vykročil k nim s Godfreyom v pätách.
Godfrey pozoroval Oliviu celý večer. Brian Morse mal pravdu. Bola skutočne šťavnatým sústom. Ako manželka by znamenala viac než len vyriešenie jeho finančných problémov. Zdá sa, že na Granvilla urobil dobrý dojem a s Brianovou pomocou mu bude podhadzovať bezvýznamné informácie, ktorými si získa jeho dôveru.
Ešte si musí získať jeho dcéru. To nebude až také ťažké. Ženy ho odjakživa pokladali za dobre vyzerajúceho, šarmantného mladíka s vybraným vkusom. To bude hračka. Svižným krokom kráčal za markízom.
Phoebe si ani nevšimla, kedy k nim dorazili. Bola zaujatá rozhovorom. Hoci jej spoločník uprednostňoval kvetnaté, sentimentálne verše, dokázali si nájsť spoločnú tému o bohatosti rýmu. Už vyše roka sa s nikým tak dobre neporozprávala o poézii. Počas krátkeho pobytu na zámku Hampton Court, kde Parlament kráľa internoval, stretla mnohých vynikajúcich poetov. A Carisbrooke bol na takéto lahôdky až príliš macošský.
Olivia počúvala ich rozhovor len na pol ucha. Bola šťastná, že našla miesto, kde si ju nikto nevšímal. Očami blúdila po miestnosti. Napoly sa desila, napoly túžila opäť zazrieť Anthonyho. Úžasne riskoval, keď sa tu objavil. Akú hru to hrá? Je Caxton jeho skutočné meno? Volá sa Anthony, alebo Edward? Je šľachtic? Spomínal tetu... tetu, ktorá mu šije nočné košele. Znelo to tak absurdne, tak nevierohodne.
„Olivia, moja drahá..."
Olivia až nadskočila, keď ju z myšlienok vytrhol otcov hlas.
Usmial sa. „Vyľakal som ťa?"
„Ach, bola som mysľou úplne inde," povzdychla si a s nevôľou si všimla Catovho spoločníka.
„Dovoľ mi, aby som ti predstavil lorda Channinga," pokračoval Cato.
Godfrey sa uklonil, aby pobozkal Olivii ruku. „Lady Olivia, je to pre mňa veľká česť." Zdvihol oči a neodolateľne sa usmial.
Olivia sa zachvela odporom. Spôsobne odtiahla ruku, mierne sa uklonila a zamumlala pár zdvorilých slov popod nos. Čo jej na ňom tak veľmi vadí? Vyžaruje z neho niečo, čo jej naháňa strach. V prvom rade jeho oči. Chladné a zelené. 
Chladné a vypočítavé. Podobné oči už niekde videla. Ani nie tak oči, ako ich chlipný výraz. A ústa. Úzke a neľútostné. Aj tie sú jej povedomé.
„Celý večer som túžil zoznámiť sa s vami, lady Olivia," zaliečal sa Godfrey a neprestával sa úlisné usmievať. „Dúfam, že vás aj lady Granvillovú budem môcť niekedy navštíviť."
„Áno... Vlastne, na to by ste sa mali spýtať mojej nevlastnej matky." Olivia ukázala hlavou na Phoebe, ktorá konečne odvrátila pozornosť od svojho spoločníka.
„Teší ma, lord Channing," povedala Phoebe so strojeným úsmevom. Pozrela na Oliviu a všimla si, že je bledšia než inokedy. „Prepáčte, ale v Chale nevedieme spoločenský život," dodala vyhýbavo Phoebe.
„Ach, ja vôbec neočakávam nejakú zábavu, madam," ubezpečoval ju Godfrey. „Budem šťastný, ak si budem môcť s vami len tak posedieť a trochu si poklebetiť."
Phoebe prekvapene pozrela na svojho manžela, ktorý len nebadane pokrčil plecami. „V tom prípade vás radi privítame," povedala zdvorilo.
„Teraz ma ospravedlňte, lady Olivia, lady Granvillová, pane..." Godfrey sa celej rodine uklonil a odišiel, spokojný so svojimi prvými krokmi.
Brian. Pripomína mi Briana! Olivii sa zatočila hlava. Priložila si ruku na hrdlo.
„Cato, mali by sme už ísť," ozvala sa Phoebe. „Olivia toho má na dnes až-až."
„Dobre. Dám pristaviť koč."
„Čo to má znamenať?" spýtala sa Phoebe, keď jej manžel zmizol z dohľadu. „Vyzeráš, akoby si videla zlého ducha."
Veď som aj videla, pomyslela si trpko Olivia. Brian Morse je predsa mŕtvy. Zabil ho meč jej otca. Phoebe to videla na vlastné oči. Ale Godfrey Channing jej ho bezpochyby pripomenul. A každý človek s takými očami a ústami musí mať v duši zlo.
Olivia sa zhlboka nadýchla. Bolo detinské takto uvažovať. Nemala by takéto myšlienky, keby ju po noci strávenej v Anthonyho náručí neprepadli tie hrozné spomienky. Musí ich znova ukryť hlboko do svojho vnútra, inak otrávia všetku jej radosť zo života.
Konečne sa vrátil Cato. „Koč je pripravený. Už sa cítiš lepšie, Olivia?"
„Áno, oveľa lepšie. Bola to len chvíľková slabosť," odpovedala a chytila sa ponúknutého ramena.
„Prečo bol lord Channing taký horlivý, aby sa s nami zoznámil?" šomrala Phoebe, držiac sa Catovej druhej pazuchy. „Vari len nehodlá požiadať Oliviu o ruku?"
„Možno má také niečo v úmysle," pripustil Cato, keď došli ku koču, ktorý bol pristavený na nádvorí.
„Nie!" vykríkla zdesená Olivia. „Takého pytača nechcem." Otočila hlavu, aby videla na svojho otca, ktorý jej pomáhal nastúpiť do koča. Jej tmavé oči nahnevane žiarili vo svetle fakieľ.
„Tak to mu musíš povedať ty, milá moja," uzavrel pokojne Cato. „Si vo veku, kedy si u nás začnú nápadníci podávať kľučku. Sama sa musíš rozhodnúť, ako sa k nim budeš správať."
„Ja ti pomôžem," ponúkla sa Phoebe a objala Oliviu okolo pliec. „Nemusíš sa strachovať."
„Veru nemusíš," povzbudil ju aj Cato, vysadajúc na koňa. „Je len prirodzené, že máš ctiteľov, Olivia."
Olivia sa nešťastne oprela o kožené operadlo. Ľutovala, že neodmietla lordovu žiadosť o stretnutie. Čo ak má za lubom požiadať ju o ruku? To by ešte viac zauzlilo už aj tak dosť zamotané klbko.

Deviata kapitola

Brian Morse sa oprel v kúte pri kozube - na svojom zvyčajnom mieste vo výčape hostinca Kotva. Pošúchal si chromú nohu, keď však pohýbal rukou, zabolela ho jazva pod rebrami. Neustále ho sprevádzala bolesť. Fyzická bolesť, ale aj trpkosť prehry. To všetko sa odrážalo v hlbokých vráskach na jeho tvári i v jeho krivani.
Keď ho zasiahol Catov meč, nikto neveril, že prežije. Dlhé mesiace strávil v agónii. Ale ako zázrakom prežil. Po mnohých mesiacoch sa jeho telo ako tak zahojilo. Nie úplne a nie bez následkov.
Zodvihol krígeľ s pivom k perám a pozrel ku dverám. Čakal Godfreya Channinga spolu s dobrými správami. 
Channing zosobášený s Oliviou bola nesmierne povzbudzujúca perspektíva. Bol to muž s veľkými ambíciami a žiadnou morálkou a veľmi zákerný. Muž dostatočne prefíkaný, aby krotil svoju ziskuchtivosť v mene dosiahnutia svojho cieľa. Napokon prizná farbu, ale pre váženú rodinu Granvillovcov to už bude neskoro, aby mohla niečo urobiť. A potom... potom bude Olivia pykať a česť i sebavedomie hrdého Cata Granvilla sa premenia na prach. Bude to sladká pomsta.
Dvere sa otvorili a dovnútra konečne vstúpil Godfrey. Slávnostný oblek síce zamenil za jazdecké nohavice, ale aj tak okolo seba šíril dojem zámožného muža, spokojného so sebou. Napriek kúdolom dymu ho okamžite zbadal a zamieril rovno k nemu.
Brian rozkázal ešte jeden krígeľ piva, ktorý sa vzápätí ocitol pred Godfreyom. Ten posunkom hlavy poďakoval, priložil krígeľ k ústam a s chuťou sa napil.
„Vyšlo to?"
„Myslím, že áno." Godfrey položil krígeľ na stôl a posadil sa. „Granvilla zaujalo, čo som mu povedal, a požiada Hammonda, aby mi umožnil sledovať kráľa."
Brian spokojne prikývol. „Dám ti zopár informácií o príprave povstaní rojalistov a postupe Škótov, ktoré tajne odovzdáš kráľovi. Potom povieš Granvillovi, čo sa kráľ dozvedel. Bude ťa pokladať za užitočného človeka pre Parlament i pre seba a uvíta ťa otvorenou náručou aj pri rodinnom kozube." Ústa sa mu škodoradostne roztiahli od ucha k uchu. „A ako sa má môj malý zajačik?"
„Aký zajačik?" Godfrey naňho nechápavo pozrel.
„Moja malá sestrička. Bola to prezývka, ktorú som jej dal, keď bola, ešte decko. Bola ako malý vystrašený zajko. Hlavne, keď predo mnou utekala." Škodoradostne sa zaškeril.
„Je veľmi príťažlivá," uškrnul sa Godfrey. „V posteli rozhodne nebudem musieť zatvárať oči." Nahlas sa zachichotal a znovu si odpil z pohára.
„Nevidel som ju už dva roky," zaspomínal si Brian. „Musela dospieť. Ešte stále kokce?"
„Ani som si nevšimol. Veľa toho nepovedala. Pravdu povediac, je mi úplne fuk, čo jej vychádza z úst." A schuti sa zarehotal.
„Nesmie nič tušiť. Daj si pozor, myslí jej to."
„Čoskoro zistí, že sú aj dôležitejšie veci ako knihy," chlapil sa Godfrey. „Pri mne bude taká blažená, že jej ani na rozum neprídu také sprostosti." Znova sa napil a pozrel na hodiny, ktoré mu viseli na retiazke za opaskom. „Musím už ísť. O polnoci mám schôdzku."
„Zákazník?"
„Hej." Godfrey vyzeral trochu zaskočený. „Čo o ňom vieš?"
Brian pokrútil hlavou. „Nič. Začul som váš rozhovor s Georgeom o nádejnom zákazníkovi... krátko predtým, než sme sa my dvaja zoznámili."
Godfrey si spomenul. „Máš pravdu. A keď ten obchod uzavriem, získam slušnú hŕbku peňazí."
„Stretneme sa o dva dni vo Ventnore. Budem mať informácie pre kráľa." Brian sa opäť oprel o stenu a privrel oči.
„Zajtra idem navštíviť lady Oliviu," pochválil sa Godfrey už na odchode.
„Takže opäť uvidíš môjho zajačika." Brian sa spokojne usmieval „Mal by si si niečo učeného prečítať, aby si mal o čom. hovoriť."
Godfrey sa pri odchode zaškľabil. Celkom rád by ešte počúval toho chlapíka, ktorý poznal spôsob života Granvillovcov, ale peniažky sú dôležitejšie...
Presne o polnoci Anthony schádzal po úzkom chodníku z útesu, ktorý viedol do Puckasterovho zálivu. Práve tam si dohovoril schôdzku s Godfreyom Channingom. Preč bol jeho elegantný hodvábny oblek, naberané rukávy, čierna perla, prsteň s ónyxom. Opäť bol oblečený v starom rybárskom odeve, ovisnuté ústa mu lemovali fúzy so začiernenými zubami a tvár mal namaľovanú ako pri prvom stretnutí. Pletenú čiapku mal nasadenú hlboko do čela a na opasku krátku šabľu.
Za ním, v dostatočnej vzdialenosti, sa zakrádali dvaja muži, ktorí mu kryli chrbát. Keď jeho kroky stíchli na pieskovom chodníku, Sam pošepol svojmu spoločníkovi: „Stavím sa, že nášmu kapitánovi preskočilo. Čo ho len napadlo poslať Mika do domu Granvillovcov, aby nakreslil jeho plán?"
„Mike je šikovný vyzvedač," namietol ten druhý. „Nemohol poslať lepšieho."
„Veď hej, ale rád by som vedel, prečo ho tam vôbec posielal." Sam vykukol z húštiny do zálivu. Kapitán stál s rukami hlboko vo vreckách na pláži. Hľadel na more a jeho postoj bol taký pokojný, ako keby bol na večernej prechádzke.
„Neboj sa, kapitán nikdy nepripustí, aby sa mu nejaká ženská dostala pod kožu," poznamenal Samov spoločník. „Ľahko príde, ľahko odíde."
„Máš pravdu," pritakal Sam a ešte viac sa nahol. „Stavím sa, že už ide. Zdá sa, že je sám. Ty si vezmi na starosť chodník a ja širšie okolie."
Druhý muž sa pobral chodníkom dolu. Sam vytiahol spoza opaska nôž a išiel skontrolovať húštinu nad plážou.
Anthony sa ani neobrátil, keď k nemu pristúpil Godfrey. Stále hľadel na more a tíško si pohvizdoval. Len tí, ktorí ho dobre poznali, by zistili podľa jeho pliec a úklonu hlavy, že má v pohotovosti každý sval svojho štíhleho tela pre prípad nečakaného útoku.
Godfrey si nahlas odkašlal.
Anthony, bez toho aby sa naňho obzrel, len poznamenal: „Nádherná noc."
„Mne je to fuk," odpovedal Godfrey. „Ste sám?"
Aký našuchorený páv. Vôbec ho nezaujíma krása noci, myslí len na seba. Anthonymu sa nebadane zdvihli kútiky v úškrne, ale nahlas len povedal: „Som tu rovnako sám ako vy."
Godfrey sa rozhliadol. Pláž v mesačnom svite vyzerala tichá a opustená. „Musíme ísť hore." Ukázal hore na útes.
„Tak choďte prvý." Anthony sa konečne k nemu otočil a obdaril ho bielo-čiernym úsmevom. „Pozriem sa, čo pre mňa máte."
„Máte peniaze? Chcem ich vidieť, skôr než vám ukážem tovar."
„Ste akýsi nedôverčivý, mladý pánko." Anthony zalovil vo svojom hlbokom vrecku a vytiahol kožený mešec. „Mám tu päťsto guineí. Pri dodávke dostanete zvyšok."
Godfreyovi sa rozžiarili očká, keď poťažkal mešec v dlani. Rozviazal šnúrku a nazrel dnu. Zlaté mince zažiarili v mesačnom svetle. „Tovar si budete musieť odniesť sám."
Anthony načiahol ruku a vzal si mešec späť. „S tým počítam. Ale poďme sa najskôr pozrieť, čo máte na predaj, mladý pánko."
Godfrey zamieril ku chodníku, ktorý viedol na útes. Anthony ho nasledoval s pohŕdavým úškrnom na perách. Po kráľovskom večierku v Carisbrooke vedel, čo môže od neho očakávať. Ľudia sú vždy ochotní roznášať klebety, hlavne škodoradostné. Dozvedel sa o aférach lorda Channinga, ktoré by mu tento pajác o sebe nikdy nevyzradil. Vedel, že lord je úplne na dne. Ako posledný predstaviteľ rodu, ktorý kedysi oplýval silou aj vplyvom, potreboval bohatstvo, aby sa opäť dostal na výslnie. Channingovci boli momentálne chudobní ako kostolné myši, ich majetky rozhajdákali celé generácie poží-vačných hlupákov.
Na rozdiel od svojich rozmarných predkov bol Godfrey prefíkaný chamtivec. Dokázal všetko dobre a starostlivo naplánovať. Najal si chlapov, ktorí za neho robili špinavú a riskantnú prácu. Jeho chamtivosť išla ruka v ruke s nedostatkom rešpektu k ľudskému životu... samozrejme, s výnimkou jeho vlastného. Správal sa bez škrupúľ.
Anthony síce tiež nežil podľa zákona, ale tento chlap bol v jeho očiach odpornou kreatúrou.
Vyšli doprostred útesu a Godfrey odbočil doprava. Chodník bol skalnatý a pripomínal skôr terén pre kamzíky než pre ľudí. Kráčal opatrne, zatiaľ čo Anthony sa pohyboval bezpečne ako po zelenej pažiti.
Sam so svojím spoločníkom si udržiavali odstup, v tieni útesu sa pohybovali ako dva prízraky.
Godfrey zrazu v polovici cesty zastal a čakal, kým sa k nemu Anthony priblíži. „Chcem, aby ste odložili zbrane. Nie som predsa taký hlupák, aby som ukázal tovar niekomu, kto má za pásom dýku."
Anthony len mykol plecom, odopol si opasok a položil ho na zem.
„Čo ešte máte?"
Anthony sa zohol a z čižmy vytiahol nôž. Ten položil vedľa opasku. Potom okázalo zdvihol ruky.
Godfrey spokojne prikývol. „Tadiaľto." Obrátil sa k útesu a začal sa predierať cez húštinu. Anthony sa pobral za ním.
Vstúpili do malej jaskyne. Bola tam tma ako v rohu. Godfrey zastal pri vchode a sliedivo pozoroval okolie. Potom škrtol kresadlom a v lampáši sa rozžiarilo slabé svetlo. Godfrey držal svetlo vysoko nad hlavou, aby osvietil vrecia a prepravné debny uložené pri stenách.
„Môžete sa na to pozrieť." Vytiahol krátky meč a špičkou čepele ukázal ponúkaný tovar.
Anthony sa síce usmieval, ale keď začul zvuk taseného meča, bol razom v strehu. Prezeral si, čo Godfrey núkal. Tovar bol v dobrom stave a mohol by ho slušne predať v Portsmouthe. Z weckerov sa mu dvíhal žalúdok, ale v danej chvíli bolo múdrejšie nedívať sa darovanému koňovi na zuby. Neskôr, keď už Channinga nebude potrebovať, rozšliapne ho ako odporného červa. Zatiaľ ho ale potrebuje, aby získal peniaze pre kráľa.
Vybral z vrecka kriedu a začal sa prechádzať pomedzi tovar. Veľkým krížom označil ten, o ktorý mal záujem. „Vezmem tieto štyri debny, dva baly zamatu, bruselskú čipku, tamtú debnu s diftínom a tamtú s benátskym krištáľom. Zvyšok mi je nanič."
Od rozrušenia na okamih vypadol z role rybára a zabudol hovoriť tunajším nárečím. Godfrey si však zmenu v jeho výslovnosti našťastie nevšimol. Jediné, čo v tej chvíli vnímal, bola skutočnosť, že má na dosah dobrý obchod. „Chcem tisíc guineí," povedal. „Dohodli sme sa na takej cene, či nie?"
„Len keď vezmem všetko. Zaplatím osemsto za to, čo som si vybral. Ani penny navyše."
Osemsto je tiež dobrý peniaz, pomyslel si Godfrey. „Platí," pošúchal si ruky. „Ako si to odnesiete?"
„To už nechajte na mňa, mladý pánko," odpovedal už opäť nárečím. „Do rána to odtiaľto zmizne."
„A čo peniaze?"
Namiesto odpovede Anthony vytiahol mešec a hodil ho Godfreyovi. Ten to nečakal a mešec s buchotom dopadol na zem. Zohol sa a zdvihol ho. Nevšimol si pritom pohŕdavý pohľad i úsmev v kupcovej tvári.
„Zvyšných tristo vám doručím do Kotvy zajtra o polnoci. Stavím sa, že aj George bude chcieť svoj podiel, pretože loď s koňakom akosi neprichádza." Anthony sa zasmial, ale vôbec to nebol veselý smiech.
Godfrey ešte silnejšie zovrel rukoväť meča. Mal sto chutí rozsekať toho drzého chlapa na kusy. „Kedy presne si odnesiete tovar? Budem čakať."
„Len čo sa rozbrieždi," odvetil Anthony. „Ale vôbec nie je nutné, aby ste tu boli. Podľa kríža budú moji muži presne vedieť, čo majú odniesť."
Teraz je jedna hodina, uvažoval Godfrey. Brieždiť sa začne až o štyri hodiny. Aj tak už nepôjde spať. „Budem tu," vyhlásil rozhodne. Vari si ten chlap naozaj myslí, že je taký hlupák a nechá tu tovar bez dozoru?
„Ako myslíte." Anthony mykol plecom a pobral sa k východu z jaskyne. „Strážte si to tu, ak chcete, ale priateľsky vás upozorňujem, že moji muži svoje zbrane neodložia. Pohybujú sa rýchlo a potichu a do šiestej budú preč. Nemusí sa im páčiť, ak na nich bude niekto dozerať. Ich správanie zďaleka nie je také vyberané ako moje. Bude lepšie, ak im nebudete prekážať v práci."
Po týchto slovách odišiel a nechal urazeného Godfreya soptiť hnevom, s mešcom plným zlatých mincí.
Pred jaskyňou zdvihol z chodníka svoje zbrane a pobral sa na pláž. Sam aj jeho druh sa vynorili z tieňa útesu o dobrých stopäťdesiat stôp ďalej.
„Nájdete to miesto?" spýtal sa, keď sa stretli.
„Áno, pane."
„Tak až na úsvite, jasné? Budete potrebovať desiatich mužov a tri člny. Náš tovar je označený kriedou."
„Máme sa pripraviť na problémy?"
„Nemyslím. Ten chlap je natoľko chamtivý, že nebude zbytočne riskovať. Ale aj tak sa majte na pozore."
„V poriadku, pane. Vraciate sa na loď?"
Anthony sa usmial a zľahka potľapkal Sama po pleci. „Nie, ešte nie, priateľu. Ale nestrachujte sa o mňa. Mám všetkých päť pohromade."
„To dúfam," zamumlal Sam. „Mike na vás čaká?"
„To dúfam aj ja," zasmial sa Anthony a pobral sa na vrchol útesu.
Mike čakal, ako sa dohodli, pri ústí chodníka. Opodiaľ sa pokojne pásli na tráve dva kone.
„Podarilo sa, Mike?" Anthony si odopol opasok so šabľou.
„Áno, pane. Nakreslil som vám hrubý náčrt. Slečna má komnatu..." Mike začal rozkladať papier. „Presne tu." Náčrt domu lorda Granville v Chale bol dielom odborníka. Každé dvere, každé okno boli na ňom zaznačené. „A tu je magnólia." Ukázal na strom vedľa okna komnaty, o ktorej hovorili.
„Tá sa mi veľmi hodí," zamumlal si Anthony popod nos a jediným trhnutím si odlepil fúzy. „Si si istý, že je to jej izba? Veľmi nerád by som sa ocitol v spálni manželov Granvillovcov." Vložil si tie odporné fúziská do vrecka nohavíc, vybral vreckovku a malý zvitok papiera, v ktorom mal soľ.
„Ten plánik mám od Milly, pane. Slúži tam. Poznáme sa od detstva. V kuchyni ma ponúkla pivom a trochu sme si poklebetili."
„A čo psy?" zahuhlal takmer nezrozumiteľne Anthony, lebo si bielil zuby soľou.
„Majú pár poľovníckych kopovov, ktorí sú cez noc uviazaní pri dverách kuchyne. Ak vás začujú, určite zbuntošia celý dom."
Anthony si odložil vreckovku a ešte raz si skúmavo prezrel nákres. „Kuchyňa je v zadnej časti domu?"
„Áno, pane. Tu." Mike prstom ukázal na príslušné miesto.
„Tak potom ma psy nemôžu začuť." Poskladal nákres a znovu siahol do vrecka. Vytiahol z neho Oliviinu knihu a s úsmevom ju chvíľu poťažkával v ruke. Potom vsunul nákres dovnútra a znovu si ju vopchal do hlbokého vrecka. Vzal uzdu svojho koňa. „Vrátim sa pred úsvitom."
„Nemal by som ísť s vami, pane? Kryť vám chrbát?"
Anthony len pokrútil hlavou a vyšvihol sa do sedla. „Toto je moja súkromná vec, Mike. Chrbát si budem kryť sám. Na úsvite som späť." Usmial sa, zdvihol na rozlúčku ruku a popohnal koňa do klusu.
Neďaleko brány domu lorda Granvilla zoskočil zo sedla. Priviazal koňa o strom, aby neušiel, a rozhliadol sa, či je vzduch čistý. Brána bola zamknutá. Červený tehlový múr bol síce dosť vysoký, ale pre muža zvyknutého štverať sa po sťažňoch lode, nepredstavoval žiadny problém.
Múr zdolal raz-dva a dopadol na mäkkú trávu záhrady. Bola tma a tichú noc len občas prerušilo štebotanie drozdov a sucho tanie nočných zvieratiek v kríkoch.
Zakrádal sa ako tieň pomedzi stromy, až došiel k spiacemu domu. Nesvietilo v ňom jediné okno, len kuchynský komín, ospalo bafkajúci dym, prezrádzal, že je dom obývaný. Nečujne prešiel k múru.
Magnólia bol starý úctyhodný strom s bohatým lístím. Jeden z mohutných konárov siahal až k Oliviinmu oknu. A to bolo dokorán otvorené.
Vyšvihol sa na spodný konár a obratne liezol nahor. O pár minút už sedel na okennom ráme Oliviinej komnaty, ktorú zalievalo mesačné svetlo. Baldachýn okolo postele bol odhrnutý a dovoľoval čerstvému nočnému vzduchu prúdiť po celej miestnosti. Olivia spala odokrytá, otočená chrbtom k oknu, ešte aj nočnú košeľu mala vyhrnutú až do pása. Jej nahé boky a nohy sa kúpali v mesačnom svite.
Anthony sa očarene usmial. Vybral knihu z vrecka a vytiahol z nej plánik. Opačná strana papiera bola čistá. Načrel do druhého vrecka a z neho vybral uhlík, ktorý vždy nosil pri sebe. Opäť pozrel na posteľ. Trochu sa zamračil a rýchlymi ťahmi začal skicovať spiace dievča: hlavu, pár pramienkov vlasov, zvlnenú chrbticu, oblý bok, dlhé, prepletené nohy, štíhle členky a drobné chodidlá.
Kriticky sa z diaľky pozrel na svoje dielo, aby ho porovnal s originálom. Potom náčrt starostlivo poskladal. Vzal knihu z parapetnej dosky a papier vložil medzi jej listy.
Zobul si čižmy a vkĺzol do komnaty. Nečujným krokom podišiel ku dverám a otočil kľúčom.
Uprostred stál malý stolík, na ktorom bola rozčítaná kniha a vedľa nej hŕbka papierov. Olivia prekladala Ovidia. Zo zvedavosti si prečítal pár preložených viet. Rozhodne nebola amatér. Každé slovko bolo starostlivo vybrané, aby čo najpresnejšie vystihlo originál. Nemýlil sa, Olivia Granvillová je pozoruhodná žena.
Po špičkách prešiel k posteli. Položil knihu so skicou na nočný stolík a opatrne si sadol na peľasť postele. Olivia sa pohniezdila a čosi v spánku zamumlala. Zľahka sa končekmi prstov dotkol pokožky jej chrbta. Zamrvila sa, akoby ju obťažovala nejaká otravná mucha. Usmial sa, ale neprestával sa jej dotýkať.
Olivia sa pohla, vystrela nohy a prevrátila sa na chrbát. Vzápätí sa prudko posadila s očami doširoka roztvorenými a s otvorenými ústami 
Anthony jej bleskurýchlo zakryl ústa. „Psst, kvietok môj, to som len ja."
Vzpierala sa, odtískala ho od seba a silou-mocou sa chcela striasť rúk, ktoré ju prebudili zo spánku.
„Nie, nie..." šepkal jej Anthony do vlasov a zvieral ju tým pevnejšie, čím viac sa bránila. Tvár jej pridržiaval zaborenú do jeho hrude, pretože sa bál, že by jej krik postavil na nohy celý dom. „Odpusti mi, netušil som, že ťa vyľakám. Psst, láska, psst..." tíšil ju.
Olivia si konečne uvedomila, že ju drží Anthony, a nie Brian. Jeho dotyky boli jemné a citlivé. Nemali nič spoločné so surovosťou a hrubosť, ktorú okúsila v detstve.
Hrôza sa jej pomaly strácala z očí, telo sa prestalo brániť. Anthony uvoľnil zovretie a ocenil jej kapituláciu milým úsmevom.
Olivia neprestávala naňho hľadieť s doširoka roztvorenými očami.
„Nechcel som ťa vystrašiť," zopakoval a odhrnul jej pramienok vlasov z tváre. „Musela si veľmi tvrdo spať. Prišiel som ťa len pozrieť."
Olivia si vytiahla prikrývku až po bradu a ruky prekrížila na nej v obrannom geste. Ešte stále sa chvela. „Myslela som... bála som sa..." zmĺkla.
„Čo také si si myslela?" Nežne ju hladil po líci.
„... že to je prízrak zo záhrobia," hlesla.
Jemne jej odtiahol ruky od tela. „Aké ponižujúce byť pre ženu prízrakom zo záhrobia!" Smutne sa na ňu usmieval, ale v očiach mal výzvu.
Olivia odvrátila zrak a komnata sa ponorila do ti-

cha. „Čo tu vlastne robíš?" spýtala sa zrazu. „Otec je doma."
„Nedozvie sa, že som tu." Anthony ju chytil za bradu a  otočil jej tvár ku svojej. „Pobozkaj ma a uvidíš, že nie som žiadny prízrak."
„Nie!" Olivia vytrhla bradu zo zovretia jeho prstov. „Ne-nemôžeš sem len tak vtrhnúť ako... ako Romeo... a čakať, že sa budem správať ako Júlia."
„Rómeo sa dlho nedostal ďalej než pod balkón," namietol Anthony. Urazene si od nej odsadol a ruky si položil na kolená.
„Na Rómea skutočne nevyzeráš," pripustila Olivia.
„Prečo si takto oblečený? A prečo máš namaľovanú
tvár?"	
„Mal som nejaké povinnosti. Nemal som čas od-maskovať sa."
„Kto vlastne si?"
„Pirát, pašerák..." zasmial sa potichu.
„A okrem toho pribrzdený lichotník, ktorý obletuje kráľa." Mávla nad ním rukou. „A teraz?"
„Teraz som rybár." ,
„Rybár?" Olivia naňho nechápavo hľadela. „Koľko tvárí ešte skrývaš, Anthony? Alebo Edward?"
„Pre teba som jednoducho Anthony. Teraz sa chcem zahrať na doktora." Nahol sa dopredu a odhrnul prikrývku. „Otoč sa. Pozriem ti stehno."
„Rana je zahojená," odpovedala a prikrývku si opäť stiahla na nohy. „Phoebe mi ju skontrolovala."
„Najradšej sám preverujem výsledok práce svojich rúk." Oči mu stmavli. Pevne uchopil jej ruky zvierajúce prikrývku. „Ako dokážeš byt taká hanblivá po tom všetkom, čo sme spolu prežili, Olivia?"
Neodpovedala, len tíško zopakovala: „Prečo si pri-prišiel?"
„Pozrieť sa na tvoju ranu a vrátiť ti toto." V očiach sa mu zračilo veľké sklamanie. Natiahol ruku k nočnému stolíku, vzal z neho knihu a podal jej ju.
„Zabudla si si ju na lodi."
Bola to kniha, ktorú čítala, keď spadla z útesu. Otvorila ju a zbadala poskladaný papier s náčrtom vnútorného usporiadania domu navrchu. „Kto ti to nakreslil?"
„Mike. Potreboval som si byť istý, že vojdem do správneho okna."
Olivia mimovoľne otočila papier. Zhrozene hľadela na skicu. „To som ja? Kreslil si ma, kým som spala? Ako si len mo-mohol?!"
„Nevedel som odolať," priznal sa. „Poznáš predsa moju záľubu v anatómii ľudského tela."
„Si odporný!" vyhlásila Olivia. „Odporný špehúň."
Anthony ju pokojne počúval s nadvihnutým obočím. Zdvihol sa z postele a začal sa prechádzať po komnate, tíško si popiskujúc. S hlavou naklonenou nabok si prezeral obrazy na stenách. Prstom prechádzal po chrbtoch kníh uložených na policiach, vzal do ruky kefu na vlasy so slonovinou rúčkou a malé, perlami vykladané zrkadielko s rukoväťou a pozrel sa doň.
„Môžem použiť tvoj uterák?" Nečakal na odpoveď, hneď uterák namočil, namydlil ho a začal si čistiť líca od červenej farby. „Dúfam, že teraz sa už dokážeš na mňa pozerať?" Odložil zrkadlo na stôl, otočil sa tvárou k nej a s úsmevom čakal na jej reakciu.
Olivia si predsavzala, že sa nebude smiať. Celý čas ho mlčky pozorovala a uvažovala, prečo nemá to srdce vyhnať ho. Hoci sa na ňu pozerá ako hladný vlčiak.
Anthony sa uškrnul. Čítal jej myšlienky tak ako veľakrát predtým. Zrak mu skĺzol na šachový stolík vedľa kozuba.
„Zahráme si?" spýtal sa.
„Čo si chceš zahrať?"
„Šach," zopakoval. „Jedine takáto intelektuálna činnosť nás udrží v bezpečnej vzdialenosti od seba." Vzal do jednej ruky čierneho a do druhej bieleho pešiaka, schoval si ich za chrbát a podišiel k posteli. „Vyber si." Vytrčil oproti nej zovreté päste.
Olivia ho bez slova ťapla po pravej ruke. Rozovrel prsty. Na dlani mu ležal biely pešiak.
„Biely začína."
„A biely aj vyhrá," vyhlásila Olivia a odhodila prikrývku. Partia šachu uprostred noci! To je ale bláznovstvo, ale aj napriek tomu sa dala zlákať. Zrazu jej to pripadalo celkom prirodzené.
Prešla ku šachovému stolíku. Drevená dlážka pod jej bosými nohami bola studená, ale nevšímala si to. Položila bieleho pešiaka na svoje miesto.
Anthony zatiaľ zažal dvojramenný svietnik, ktorý stál na kozubovej rímse.
„Skôr než začneme, povedz mi, či ťa rana občas pobolieva."
„Niekedy ma v nej ešte šklbne, najmä keď sa ponáhľam."
Posadil sa a kývol na ňu. „Dávam si doktorský klobúk, nemusíš sa ma hanbiť. Ukáž mi ju." „Nehanbím sa," hlesla. „No tak..."
Olivia si spomenula na skicu, ktorú urobil. Bolo to až príliš absurdné. Pristúpila k nemu, otočila sa mu chrbtom a nadvihla si nočnú košeľu. Chladnými prstami jej zľahka prešiel po rane.
„Pekne sa to hojí," skonštatoval.
Olivia si spustila nočnú košeľu. „Veď som ti hovorila, že Phoebe na to dozrela."
Zasmial sa. „Zdá sa, že sa v liečení vyzná."
„Je bylinkárka, ale šiť rany by si vraj netrúfla."
„Musím sa s ňou niekedy porozprávať."
Olivia sa prudko otočila. „Ako sa chceš k nám dostať?"
Znova sa rozosmial. „Stačí malá dávka dôvtipu, kvietok môj."
„Aký som ti ja kvietok?" ohradila sa namrzene.
Ležérne sa usmial. „Dnes večer si v tých úžasných šatách a rozpustených vlasoch vyzerala ako exotická orchidea. Ale inokedy si ako skromná sedmokráska alebo margarétka - divoká a strapatá."
Vyznelo to ako kompliment. Ale keď sa tak tajomne usmieval, nevedela, čo si má myslieť.
„Poďme už hrať." Usadila sa za stôl oproti nemu.
„Tak poďme na to," súhlasil. „Je to napokon to najlepšie, čo môžeme v tejto chvíli robiť."
Olivia naňho nedôverčivo pozrela, ale jeho tvár bola pokojná. Potiahla pešiakom o dve políčka dopredu.
Anthony na ňu pozrel pobaveným pohľadom so zdvihnutým obočím. Bolo to nezvyčajné otvorenie.
„Pešiakom pred bieleho strelca o dve políčka," povedala Olivia nahlas to, o čom on iba rozmýšľal. Oprela sa o operadlo stoličky a pozorovala, ako na jej slová zareaguje.
Anthony poznal ťah, o ktorom hovorila. Keby sa nesprávne bránil, čoskoro by ho zahnala do kúta.
„Biely vyhrá," zopakovala Olivia.
„Naozaj?" Posunul svojho pešiaka spred kráľa o políčko vpred.
Olivia bez uvažovania skočila koňom pred strelca. „Biely má výhodu, ale ja nikdy neprehrávam, aj keď hrám s čiernymi figúrkami."
„Daj pozor, aby ti nenapršalo do nosa."
Potom už hrali bez slov.
Až kým Olivia potichu neoznámila: „Šach." A potiahla vežou. „A o tri ťahy bude mat. Ak to, samozrejme, predčasne nevzdáš."
Anthony si dlho pozorne prezeral situáciu na šachovnici. Už pred niekoľkými ťahmi si všimol, že má poriadne narušenú obranu, ale nedokázal už hru zvrátiť. Mala ho v hrsti. Na jeho veľké prekvapenie ho však táto prehra vôbec neškrela. Dlhým štíhlym ukazovákom zvalil svojho kráľa na šachovnicu, pohodlnejšie sa usadil a mlčky si ju prezeral.
„Ešte stále si myslíš, že mi naprší do nosa?" spýtala sa Olivia a nedokázala skryť samoľúby úsmev.
„Zahráme si odvetu," navrhol a konečne mu oči šibalsky zažiarili. Jej samoľúbosť sa mu zdala veľmi pôvabná.
„V poriadku," súhlasila dychtivo. Začala znovu ukladať figúrky do pôvodného postavenia.
Anthony vyzrel von oknom. Nočná tma už začínala ustupovať brieždeniu. „Pre dnešok stačilo," povedal a vstal zo stoličky. „Musím ísť."
Olivia sledovala jeho pohľad. „Máš pravdu. Je najvyšší čas," pripustila sklamane. „Ale viem, že by som vyhrala aj s čiernymi."
„To sa ešte uvidí, kvietok môj." Končekom prsta jej zodvihol bradu, zohol sa a letmo ju pobozkal na ústa.
Vystrel sa ešte skôr, než stihla zareagovať a privrieť oči. Stála ako socha. Srdce jej išlo vyskočiť z hrude a hoci ten bozk trval len okamih, stále cítila dotyk jeho pier na svojich ústach. Bolo to veľmi vzrušujúce.
„Odvetná partia bude na mojej domácej pôde," vyhlásil, keď odchádzal k oknu. Sadol si obkročmo na podobločnicu. „Mike sa s tebou skontaktuje. Urob, čo ti povie." Prstami sa dotkol svojich pier a poslal jej vzdušný bozk. Potom si preložil von aj druhú nohu a zrazu ho nebolo.
Olivia prešla k oknu a pozrela dolu. Zdalo sa jej, že ho vidí bežať pomedzi stromy, ale pohyboval sa tak vrtko a potichu, že si tým nebola istá.
Hodí cudnosť za hlavu a rozbehne sa za ním, keď kývne prstom? Vari si len nemyslí, že ho poslúchne? Jasné, že si to myslí. Nech už je kýmkoľvek, vedie nebezpečný a protizákonný život, to vedela úplne presne.
Vrátila sa do postele. Na prikrývke ležal papier so skicou. Po šiji jej prebehli zimomriavky, keď na ňu pozrela. Kresba pôsobila tak zmyselne, akoby ju každým ťahom hladkal. Veľmi dobre si pamätala jeho ruky, keď sa jej pri milovaní dotýkali.
Vsunula papier späť do knihy a vliezla do postele. Rukou vkĺzla pod vankúš a prstami zovrela jeho šatku. Zaspávala takto každý deň, odkedy sa vrátila z krásneho sna, ktorý snila na Veternici.

Desiata kapitola

„Zobuď sa, ty sedmospáč! Nezvykneš takto dlho vyspávať." Phoebe vstúpila do Oliviinej spálne asi hodinu po Anthonyho odchode. V náručí niesla Charlesa a za ruku držala staršieho synčeka. „Mám skvelé správy."
Olivia s námahou otvorila oči. Zrejme jej nie je súdené, aby v pokoji dospala túto noc. Zažmurkala na Phoebe a chvíľu uvažovala, kde sa nabrala na lodi.
Napokon sa vrátila do reálneho sveta. Vychádzajúce slnko, spev vtákov, svieža vôňa trávy - to všetko boli neklamné znaky toho, že je na súši a noc je preč. Vidí usmievavú Phoebe a počuje nezrozumiteľné detské švitorenie.
Olivia zívla. „Aké správy?"
Phoebe sa zatvárila tajomne. „Trikrát hádaj." Budúci markíz Granville si vymanil rúčku z matkinho zovretia a neistým krokom sa pobral k bielizníku. Vedel, že v Oliviinej šperkovnici nájde ligotavé hračky. Phoebe šikovne vybrala zo zásuvky nožnice a vankúšik na ihly, skôr než by si poranil svoje zvedavé pršteky. Zrak jej padol na umývadlo. Prekvapene sa spýtala: „Od čoho je ten uterák taký červený? Porezala si sa?" Opatrne chytila uterák za jeden roh a zodvihla ho.
„Trochu som experimentovala s červeňou na líca," vynašla sa Olivia. „Včera večer sa mi zdalo, že som strašne bledá. Ale nepáčilo sa mi to, tak som to zotrela."
Phoebe na ňu nedôverčivo pozrela. „Odkiaľ si vzala farbu na líca?"
„Kúpila som ju v obchode." „A kde je? Môžem ju vidieť?" „Zahodila som ju." 
Olivia zagúľala očami. V klamstve skutočne nevynikala. Aspoň nie pred niekým, kto ju poznal tak dobre ako Phoebe. „Bol tu Anthony zamaskovaný ako rybár-notorik. To on zašpinil uterák, keď sa čistil."
Phoebe prijala túto novinku s vypleštenými očami. „Bol tu?!" žasla. „Vkročil do tvojej izby uprostred hlbokej noci? Uvedomuješ si, že od Cata vás delilo len dvojo stien?"
Olivia prikývla. „Dostal sa dnu cez okno po magnólii,"
„Panebože!" zalomila rukami Phoebe. „A čo chcel?" „Hrali sme šach."
Phoebe na ňu pozrela, akoby jedna z nich stratila zdravý rozum. „Šach?" Prekvapeným zrakom blysla po šachovnici.
„Ale veď si povedala, že všetkému je koniec."
„Aj je," pripustila Olivia, prstami sa pohrávajúc s prikrývkou. „Vrátil mi len knihu... tú, čo som čítala, keď som spadla z útesu. Zabudla som ju na lodi."
Phoebe si prisadla na koniec postele a dieťa si posadila do lona, „Ide o toho piráta, ktorého si už nikdy v živote nechcela vidieť? Z čistá jasná vlezie oknom do tvojej komnaty, aby ti vrátil knihu a zahral si s tebou partiu šachu?"
„Znie to skutočne zvláštne," pripustila Olivia, „lenže on je zvláštny človek."
„Je niečo, čo si mi nepovedala?" Phoebe ju prevrtávala prísnym pohľadom. „Olivia, ty vieš, že predo mnou nič nezatajíš, na to sa poznáme príliš dlho."
Olivia vedela, že nesmie povedať Phoebe, že pirát a ten hlupák menom Edward Caxton je jedna a tá istá osoba. Ak Anthony stojí na opačnej strane frontu ako Cato, Phoebe nebude pred ním mlčať.
„Phoebe, veľmi sa snažím dať si to všetko dohromady," vzdychla zamyslene. „Bol to pre mňa šok. Nikdy som si nemyslela, že ho ešte uvidím. Kým som bola na lodi, pripadala som si ako vo sne." Nervózne odhodila prikrývku, posadila sa, zvesila nohy z postele a starostlivo hľadala tie správne slová. „Keď som ho tu v noci uvidela, cítila som sa tak čudne... akoby sa mi to opäť len snívalo. Vieš si predstaviť hrať šach uprostred noci s mužom, ktorý..." nedokončila, len bezradne pokrčila plecami.
„Hrať šach s banditom pod otcovou strechou uprostred noci mi naozaj pripadá ako zlý sen," poznamenala Phoebe štipľavo. Zamračene si premeriavala Oliviu. „A to je všetko, čo ste spolu robili?"
„Áno," hlesla Olivia. „Naozaj všetko." Až na zopár dotykov a letmý bozk na rozlúčku. Pohľad jej padol na knihu, v ktorej bola vsunutá skica. Nemala v úmysle ukázať ju Phoebe.
„Vôbec sa mi to nepáči. Pripadá mi to od neho hlúpo ľahkovážne. A od teba tiež," pohoršene krútila hlavou Phoebe.
„A vieš, ako mi pripadáš. Ako mravokárna stará matróna," rozohnila sa Olivia. „Nebývala si taká. Kvôli môjmu otcovi si tiež robila psie kusy, nepamätáš? Kto to asi bol, kto sa vybral na koni za mojím otcom a ukryl sa v jeho kajute?"
Phoebe si odhrnula kader vlasov, ktorá jej padala do očí. „Neber to tak... Nechcem moralizovať, ale nemôžem si pomôcť, Olivia, bojím sa o teba. Nikdy predtým sa ti také niečo nestalo."
„Máš pravdu," neisto sa usmiala Olivia. „Takéto niečo ma postretlo po prvý raz v živote."
„Je to od teba naozaj ľahkovážne... Kristepane, zlatko, buchol si si hlavičku?!" Phoebe vložila Olivii mladšieho syna do náruče a ponáhľala sa zachraňovať Nicholasa, ktorý stratil rovnováhu, zadoček ho prevážil a buchol si hlávku o stoličku.
Olivia držala malého Charlesa a hrala sa s jeho bucľatými prštekmi na nohách, zatiaľ čo Phoebe fúkala synovi boľačku. „Čaká nás ešte odveta," ozvala sa, keď si bola istá, že Phoebe jej opäť venuje pozornosť.
Phoebe pokrútila znechutene hlavou: „Nechcem byť úzkoprsá ani ustráchaná, ale to je šialený nápad, Olivia. Čo ak to Cato zistí?"
„Nezistí," odpovedala Olivia rozhodnejšie, ako to cítila vo svojom vnútri. „Ak mu to, samozrejme, nepovieš ty."
„Jasné, že mu nič nepoviem," vyhŕkla Phoebe rozhorčene a opäť si vzala Charlesa na kolená.
Olivia sa spokojne usmiala. „A čo za skvelé správy si mi to vlastne priniesla?"
Phoebe sa cítila dotknutá, že Olivia zmenila tému. Povzdychla si. „Hádaj."
Olivia už mala po krk všakovakých rébusov, ale asi by Phoebe ešte viac rozžialila, keby odmietla hádať. „Odchádzaš do Londýna spolu s otcom a stretneš sa znovu so svojimi poetmi?"
„Ale kdeže," poprela nedočkavo Phoebe. „Je to niečo, čo poteší nás obe."
Olivia sa zamyslela a napokon jej svitlo. „Kedy príde?"
Phoebe zažiarili modré oči a opäť sa jej do žíl vrátila dobrá nálada. „Vedela som, že to uhádneš, keď pohneš rozumom. Portia zostane u nás pár dní. Rufus poslal odkaz z Londýna. Chce s Catom prebrať nejaké vojenské záležitosti. Vyskytli sa viaceré vzbury, či čo... no a potrebuje sa dohodnúť s Hammondom a Catom. Bude bývať na hrade, ale Portia chce byť u nás."
„Príde so všetkými deťmi?"
„Vieš, že bez nich nespraví ani krok." Phoebe pri týchto slovách pobozkala Charlesa na čielko. „To sa nedá."
„Máš pravdu."
Olivia občas až žasla, akými oddanými matkami sa stali jej dve priateľky. Phoebe mala k tomu väčší sklon, ale Portia bola pre ňu stále záhadou. Zo ženy, ktorá bola najšťastnejšia, keď mohla tiahnuť na koni do boja, oblečená v mužskom odeve s mečom opásaným pri boku, sa zrazu stala milujúca matka, ktorá nerobila žiadne rozdiely medzi svojím vlastným synom a dcérou a Rufusovými dvomi nemanželskými synmi.
„Tak kedy príde?"
„Cato povedal, že čoskoro. Rojalisti vraj organizujú útek kráľa do Francúzska a Rufus má z vojenských zdrojov informácie, ktoré by do toho mohli vniesť trochu svetla."
Olivia prikývla. Mozog jej pracoval na plné obrátky. Čo ak Anthony pripravuje kráľov útek do Francúzska? Také niečo by poškodilo jej otca, ktorý prisahal, že kráľa ustráži.
Panebože! Samozrejme, že Anthony pripravuje kráľov útek! A čo z toho vyplýva pre dcéru markíza Granvilla?
Pozrela na Phoebe... Láskala oddanosť k manželovi z nej len tak sálali.
Dieťatko sa začalo nespokojne mrviť. „Charles potrebuje čistú plienku. Poďme dolu. Pôjdeme s deťmi na prechádzku k moru. Bude tam príjemný vánok a Nicholas si môže pobehať po pláži. Má v sebe príliš veľa energie..." Ponáhľala sa ku dverám. „Poď, Nicholas." Vystrela ruku k prvému manželovmu synovi a dedičovi. Malý markíz sa len veľmi ťažko lúčil s náhrdelníkom z perál, ale prísľub, že dostane medik, ho napokon presvedčil a odcupkal so svojou mamou.
Olivia pozbierala svoje šperky a uložila ich späť do kazety. Potom podišla k oknu a zahľadela sa na more. Priamo za domom mala výhľad na prieliv, ktorým sa plavili lode do Anglicka, vyhýbajúc sa mysu Svätej Kataríny. A hore na myse stála kaplnka, kde nechávali odkazy pre kapitána Veternice a jeho posádku.
Použije Anthony tento spôsob komunikácie, aby sa skontaktoval s Mikom a pozval ju na odvetu? Ale tým istým spôsobom môže predsa aj šachový partner poslať výzvu jemu. Olivia Granvillová nebude nikomu robiť poskoka. Ak sa rozhodne hrať šach, skontaktuje sa s Anthonym sama. A taktiež zistí, akú partiu rozohral s jej otcom. Za jeho chrbtom.

Godfrey, lord Channing, zastavil koňa pred dverami domu svojho nádejného svokra v Chale. Boli štyri hodiny popoludní, vhodný čas na návštevy. Zosadol a podal uzdu paholkovi, ktorý vybehol z domu, keď začul dupot konských kopýt.
Upravil si kabátec s veľkým, čipkovaným golierom a zo svetlozelených nohavíc odstránil neviditeľnú smietku. Bol si vedomý toho, že pôsobí dobrým dojmom. Mal na sebe svoje najlepšie oblečenie. V torbe na sedle mal drahý hodváb, zamat a bruselskú čipku. Všetko malo hodnotu najmenej päťdesiat guineí. Pekne si dá vynoviť šatník.
Ponáhľal sa k vchodovým dverám, kde ho privítal majordómus. „Lord Granville nie je doma, pane."
„Som lord Channing a prišiel som navštíviť lady Granvillovú. Verím, že ma prijme."
Bissetovi sa to zdalo veľmi nepravdepodobné. Lady Granvillová a lady Olivia sa len pred niekoľkými minútami vrátili od mora. Boli strapaté a neupravené ako roztopašné deti. „Lady Granvillová sa ešte nevrátila, pane," použil diplomatickú výhovorku.
„Bisset, kto to prišiel?" Phoebin veselý hlas zmaril sluhovu prezieravosť.
„Lord Channing, pani. Nebol som si istý, či ste pripravená prijať návštevu."
„Ani nie," povedala Phoebe a pristúpila k nemu. „Dobré popoludnie, lord Channing. Zastihli ste nás úplne nepripravené." Komukoľvek by sa takáto otvorenosť zdala nezdvorilá, ale Phoebe mala dar vyjadrovať sa tak detsky nevinne, že sa nikto nemohol cítiť urazený.
Godfrey sa hlboko uklonil. „Odpustite mi, madam. Prídem inokedy." Keď sa narovnal, usmial sa na ňu. „Chcel som len prejaviť úctu vám a lady Olivii."
Phoebe sa zháčila. Bolo by veľmi nevychované poslať tohto muža späť na hrad Carisbrooke, a neponúknuť mu ani len malé občerstvenie. Sľúbila predsa Olivii, že jej pomôže pri výbere pytačov. Cato ich varoval, že si budú podávať kľučky. S týmto tu by bolo najlepšie skoncovať okamžite. „Musíte nás teda brať také, aké sme. Poďte, prosím, ďalej, pane. Smiem vám ponúknuť pohár vína?"
Godfrey sa hrnul dovnútra ako veľká voda. „Ďakujem, lady Granvillová."
„Bisset, prineste víno do prijímacieho salónu. Nech sa páči tadiaľto, lord Channing."
Godfrey kráčal za ňou a s pohŕdaním zistil, že volán šiat sa jej vzadu začína párať a vo vlasoch má stebla trávy.
„Olivia, no len sa pozri, kto nás prišiel navštíviť," volala veselým hlasom Phoebe, keď vošli do prijímacieho salónu. „Lord Channing nám len včera sľúbil, že k nám niekedy zájde, a predstav si, už je tu."
Olivia sedela pod oknom s Nicholasom po boku, plietla venček zo sedmokrások, ktoré mala na hromádke vo svojom lone. Chlapča, napoly spiace, sa o ňu opieralo a cmúľalo si pritom palec na ufúľanej rúčke. Na jeho ústočkách sa vynímala červená škvrna od ríbezlí a trochu ríbezľovej šťavy kvaplo aj na Oliviine šaty z bieleho mušelínu. Vlasy jej padali na plecia a kde-tu v nich mala zapletené sedmokrásky. Godfrey si ju znechutene obzeral.
„Dobré popoludnie, lady Olivia." Klaňal sa už odo dverí.
Olivii stiahlo hrdlo, keď sa do nej zavŕtali jeho zákerné zelené oči. Úzke pery roztiahol v širokom falošnom úsmeve. Tento človek nevyžaroval žiadne ľudské teplo, len chladnú hrozbu. Aj keď si nahovárala, že to je detinské, v ušiach jej znel Brianov posmešný hlas, znovu videla jeho prižmúrené zlomyseľné oči, z ktorých sršala zloba, kedykoľvek prišiel na to, akým novým spôsobom jej môže ublížiť. Zakaždým, keď na ňu takto pozrel, pripadala si ako motýľ, ktorému odtrhli krídla alebo ktorého pripichli zaživa na podložku. A teraz sa cítila presne tak isto.
Opatrne sa postavila, aby nezobudila spiace chlápätko. Z lona sa jej vysypal vodopád sedmokrások. „Prepáčte, lord Channing, ale vôbec sme vás nečakali."
Nohy mala bosé a na sukni fľaky od trávy. Na celej situácii bolo niečo pikantné. Obidve vysokopostavené šľachtičné vyzerali ako obyčajné sedliačky. Vlasy mali strapaté od vetra, líca červené od dotykov slnka, šaty neupravené. Vyzerajú ako pastierky kráv, poopravil sa v návale znechutenia.
Ale podľa informácií od Briana Morsa má tá mladšia veno hodné státisícov libier.
„Ste neskonalé šarmantná, slečna." Usmial sa a opäť sa uklonil. „A čo je to za dieťa?"
„To je moje dieťa," ozvala sa Phoebe a okamžite išla po syna. „Bisset, povedzte Sadie, aby prišla a vzala malého do izby."
„Áno, pani." Bisset položil podnos, na ktorom priniesol karafu s vínom a pohár, na stôl a ráznym krokom vyšiel zo salónu.
Nastalo trápne ticho. Napokon sa Olivia prinútila prehovoriť: „Pohár vína, pane?"
„Áno, rád."
Olivia mu naliala víno. Až pridobre si uvedomovala jeho pohŕdavý pohľad, ktorým zablúdil k jej bosým nohám. Cítila sa taká zraniteľná, akoby pred ním stála nahá. Keď mu podávala pohár s vínom, ruky sa jej očividne triasli. Jeho prsty sa obtreli o jej ruku. Ten chlad bol neznesiteľný...
„Srdečná vďaka, lady Olivia." Usmial sa a odpil si z vína.
Príchod pestúnky a rozruch okolo detí ponúkli Godfreyovi možnosť lepšie si prezrieť svoju korisť. Bola síce neupravená, ale niečo ho k nej priťahovalo. Husté čierne kučery, veľké tmavé oči, svieže červené pery. Muž by si skutočne nemusel zakrývať oči, keby dostal do postele Oliviu Granvillovú. Pocítil príjemné vzrušenie v slabinách.
„Zdá sa vám život na hrade zaujímavý, lord Channing?" spýtala sa Phoebe, hľadajúc nejakú neutrálnu tému na rozhovor.
„Som veliteľom jazdeckého oddielu, madam. Je to zaujímavá a dobre platená práca."
„Zaiste trávite veľa času s kráľom," pokračovala Phoebe.
„Máte pravdu. Často som v spoločnosti Jeho Veličenstva," súhlasil a bolo vidno, že je sám so sebou vrchovatou mierou spokojný. „Ale keď mám voľno, trávim čas nad knihami."
„Naozaj? A máte veľkú knižnicu?" Phoebe prebodávala Oliviu zlostným pohľadom, pretože nedokázala pochopiť, prečo necháva celé konverzačné bremeno na jej pleciach.
„Trochu sa zaujímam o antickú filozofiu, madam."
„O grécku, či rímsku?" zapojila sa do rozhovoru Olivia, ktorá pochopila Phoebinu výzvu. Vrátila sa späť k sedačke pod oknom a neustále si opakovala, že sa nemá čoho báť. Čo také by jej mohlo hroziť od Godfreya Channinga?
„Platón mi pripadá veľmi povznášajúci," vyhlásil s vážnou tvárou Godfrey v pevnej viere, že sa dámy nechytia tejto témy. Niečo si o tom síce prečítal, ale určite by to nestačilo na učenú debatu. Zároveň však pochyboval, že by nejaká žena - bez ohľadu na to, čo tvrdil Brian - mohla dosiahnuť vysoký stupeň učenosti. Olivia pričuchla k antickej literatúre a už sa nafukuje, že je učená.
„Ktoré diela konkrétne ste od neho čítali?" prijala jeho slová ako hodenú rukavicu Olivia. „Ústavu, alebo -"
Na Godfreyovu úľavu otázka zostala visieť vo vzduchu nedokončená, pretože dvere sa prudko rozleteli a v salóne sa strhla riadna haravara. Dovnútra sa vrútila kopa, deciek, svorka psov a štíhla mladá žena s ohurujúcou červenou hrivou a pehami na tvári, oblečená vo vojenských nohaviciach a kabátci. 
Výkriky nespútanej radostí sa miešali s objatiami a mľaskavými bozkami. Jeden zo psov, škoricovohnedý bastard, sa so štekotom naňho vrhol.
„Juno, čo to má znamenať?" Červenovláska sa zohla k fenke a chytila ju za obojok. Potom zodvihla ku Godfreyovi zelené oči a tak posmešne naňho pozrela, že by ju bol najradšej zaškrtil.
„Juno vám nič neurobí... Samozrejme, ak nemáte v úmysle ublížiť vy jej," dodala neveľmi prívetivo.
„Portia, dovoľ, aby som ti predstavila lorda Channinga," vystúpila Phoebe z hlúčika detí. „Lord Channing, lady Decaturová, grófka z Rothbury."
Portia len chladno kývla hlavou, ale ruku mala stále položenú na fenkinej hlave.
Godfrey sa stroho uklonil. Nikdy predtým nevidel grófku, ako bola táto. Samozrejme, že počul o Rufusovi Decaturovi, grófovi z Rothbury, mužovi s pestrou minulosťou. Bol však šľachticom. Kde vzal takéto strašidlo?
Otočil sa k Phoebe. „Mal by som sa rozlúčiť, lady Granvillová a prenechať vás vašim hosťom."
„Vy už odchádzate?" spýtala sa skôr zo slušnosti než úprimne, keď mu podávala ruku.
„Moja prítomnosť je tu nadbytočná," odpovedal a pobozkal jej ruku. Potom sa uklonil Olivii: „Lady Olivia, verím, že vás môžem opäť niekedy navštíviť."
Olivia sa prikrčila v kolenách, ale neodpovedala. Nechcela povedať niečo, čo by mohol pochopiť ako súhlas. Ale zdá sa, že sa mu aj tak nevyhne.
Godfrey vyčkával na odpoveď, no nedočkal sa. Pripadal si ako piate kolo na voze. S urazeným kývnutím hlavy vyšiel zo salónu.
„Aký nechutný chlap," poznamenala Portia, keď sa za Channingom zavreli dvere.
„To teda je," okamžite pritakala Olivia. „Naskakujú mi z neho zimomriavky na chrbte."
„Vyzerá neškodne," namietla Phoebe a rýchlo dodala: „... ako vyčačkaný fičúr."
„Môj otec si myslí, že mi chce dvoriť," zdôverila sa Olivia červenovlasej priateľke.
Tá sa pustila do smiechu. „Predpokladám, že nevie o tvojom zámere nikdy sa nevydať."
Celibát a cudnosť nie je to isté! zazneli Olivii v ušiach pirátove slová. Hlúpa predstavivosť jej opäť nahrnula krv do líc. Pozrela na Phoebe, ktorá bola nezvyčajne vážna.
Portia si všimla, že si vymenili významné pohľady a zbystrila pozornosť. „Vetrím nejaké tajomstvo."
„Olivia prežila veľké dobrodružstvo," nevydržala to už Phoebe. Hovorila potichu, aby ju nezačuli deti.
„To znie zaujímavo." Portia sa prekvapene pozrela na vážnu tvár lady Granvillovej. „Tak sa mi vidí, že to neschvaľuješ." Potom sa takým istým pohľadom zahľadela na rozpačitú Oliviu. „Zdá sa mi, že som prišla práve včas, káčatko," spečatila svoje úvahy a otočila sa k deťom. „Luke, Toby, vezmite Alexa a Evu do záhrady. A zoberte aj psy, nech si pobehajú."
Dvaja starší chlapci okamžite poslúchli. V miestnosti zostali len tri priateľky.
„Tak..." Portia sa pohodlne posadila do kresla, „mohli by ste už konečne začať?"
Rufus Decatur a Cato sa prechádzali po terase a sústredene o niečom debatovali. Rufusovi potomkovia, Juno a kopovy, patriace Catovi, sa vyrútili cez dvere prijímacieho salónu rovno do záhrady.
Rufus sa na chvíľu odmlčal a otcovským pohľadom sledoval, ako sa samopašná skupinka rúti ku stromom. „Luke... Toby... nevychádzajte zo záhrady!" volal na nich. „A dajte pozor na Evu, aby sa jej niečo nestalo." Na znak toho, že počuli otca, mu zakývali a on sa potichu zasmial. „Je to hotová zbojníčka. Vždy sa do niečoho zapletie. Akoby ju nebezpečenstvá priťahovali ani magnet."
„Podala sa na svoju mamu," poznamenal Cato.
„Svätá pravda."
Obaja muži sa zahľadeli na dvere, z ktorých sa len pred malou chvíľkou vyvalil hlúčik detí a psov. Tri ženy sedeli v kruhu okolo stola, hlavy dokopy a boli také zaujaté, že si ich ani nevšimli.
„To by ma zaujímalo, o čom klebetia," uvažoval nahlas Rufus.
„Určite o samých taľafatkách. O výchove detí, o problémoch so služobníctvom, módnych výšivkách..." tipoval Cato s úškľabkom na perách.
Rufus sa zasmial. „To je ale podarené trio."
„Veľmi oddané trio," dodal Cato a vrátil sa k ich pôvodnému rozhovoru. „Po ostrove, ale aj mimo neho, sa povráva, že sa chystá ďalší pokus dostať kráľa do Francúzska."
„Medzi vojakmi sa o tom tiež šušká. Zdá sa, že tentoraz budeme mať dočinenia s niekým oveľa šikovnejším."
„Ten niekto má meno a našou povinnosťou je ho vypátrať."
Rufus pokýval hlavou. „Nevieme síce, kto to je, ale podľa všetkého požíva veľkú úctu, má verných druhov a je odvážny ako čert. Medzi pospolitým ľudom sa o ňom hovorí s úctou a pokladajú ho za hrdinu, akým bol William Tell alebo Robin Hood." Mykol plecom. Aj on bol pred pár rokmi v rovnakom postavení.
„Je na ostrove?"
„Niekto hovorí, že áno, iný zasa, že nie. Je to tajomný muž."
Cato prikývol. „Taký záhadný, že dokázal prekabátiť aj celú sieť informátorov môjho pobočníka Gilesa Cramptona. Nič sa nedá robiť. Budeme mať oči i uši otvorené a striehnuť. Kráľa musíme držať ešte pod prísnejším dohľadom než doteraz. Mám špióna, Hammondovho veliteľa jazdeckého oddielu... volá sa Godfrey Channing. Nestretol si sa s ním niekedy?"
Rufus pokrútil hlavou. „Nie, ale to meno mi je známe."
„Vyzerá prešibaný. Vie bystro dešifrovať kráľovu náladu, ktorá sa mení v závislosti od toho, čo sa chystá. Keď je veselý a optimistický, znamená to, že pomoc sa blíži."
„To je možné," súhlasil Rufus. „Niežeby bol kráľ hlúpy, ale jednoducho sa nevie dostatočne presvedčivo pretvarovať. Myslíš, že stále vyjednáva so Škótmi?"
„Na to môžeš vziať jed. Channing zistil, že kráľ presne vedel, kedy Škóti prekročili hranice. A rojalisti odkiaľsi získavajú peniaze. Vrecká kráľových prívržencov po celej krajine musí niekto plniť ich vojsko je dobre platené."
„Dobre platení žoldnieri bojujú s oveľa väčším nasadením a je im jedno, kto ich platí a za čo bojujú," povedal Rufus. „Zatiaľ čo naša armáda je platená mizerne a podchvíľou sa búri, kráľovi stúpenci bojujú s plnými bruchami a plnými mešcami."
Cato prikývol. „Kedykoľvek sa mi zdá, že koniec vojny je na dosah, v tej chvíli sa znovu stratí v nedohľadne."
„Máme pred sebou ešte dlhú cestu," vzdychol Rufus unaveným hlasom. „Nemyslíš, že sedem rokov krviprelievania je až-až?"
Bola to rétorická otázka a nečakal na ňu odpoveď.

Anthony si skúmavo obzeral korisť, ktorú priniesli z jaskyne a ktorá už bola v bezpečí na palube Veternice. „Adam, čo si myslíš, o čo by mohla mať Elien záujem?"	
„O čipku."
„Ak jej dám čipku, bude mať dôvod ušiť mi ďalšie košele."
„Našli využitie, či nie? To dievča v nich vyzeralo veľmi chutne," uškrnul sa Adam.
„To áno," pripustil Anthony. „Ale vráťme sa k Elien..."
„Hodváb je na jej vkus príliš luxusný. Potešila by sa tvídu alebo niečomu podobne praktickému. Veď vieš, že nie je na parádu... A proti koňaku alebo fľaške dobrej madeiry tiež nebude protestovať."
„To sa dá ľahko splniť. Pridáme zopár fliaš burgundského a možno by sa jej hodila aj táto kašmírová šatka. V zime sa tak ubraní pred zohrievaním chtivými nápadníkmi."
„Ideš ju navštíviť?"
„Predpokladal som, že pôjdeš so mnou."
Adam ožil. „Nepočul som, že by ma niekto volal."
„Prepánakráľa, čo si ty za babu! Povedz mi, kedy som bol u Elien bez teba?"
Adam iba mykol plecom. Pozbieral dary pre Elien a pobral sa za Anthonym.
Malý čln s dvomi námorníkmi pri veslách už čakal na hladine pri boku lode. Anthony zoskočil do neho a načiahol sa, aby zachytil dary, ktoré mu podával Adam. Vzápätí zliezol do člna aj Adam.
Veslári sa silnými zábermi vesiel rýchlo blížili k ústiu úžiny. Potom napli plachtu a držali sa v blízkosti pobrežia, až kým nezakotvili pri piesočnej pláži. Zo všetkých troch strán sa vypínali mohutné útesy, ktoré takmer zastrešovali pláž, takže bola z vrcholu útesov nezahliadnuteľná.
Anthony zobral dary a vystúpil z člna. Potom podal ruku Adamovi, ktorý sa chystal prekročiť bok člna. Nato sa museli namáhavo brodiť vodou, kým nevyšli na breh.
„Vrátime sa po vás večer, kapitán."
A čln sa vracal späť.
„Dobre, ale nečakajte nás, skôr než sa zotmie."
Adam ochkal a stonal takmer celou cestou na vrchol útesu. Prešli popri mužovi, ktorý sedel s nohami vyloženými na kameni a hľadel na more. Podobne ako jeho druhovia rozostavení pozdĺž celého chodníka, mal pri sebe píšťalu, ktorou dávali varovné znamenie Veternici, keď sa od mora alebo od súše blížili nejakí nevítaní svedkovia.
„Dobré ráno, Ben."
„Dobré ráno, pane," odzdravil sa chlapík a zasalutoval. „Mike už čaká hore s koňmi."
Anthony prikývol a pokračovali vo výstupe. Čakala ich dlhá cesta do Yarmouthu a odtiaľ plavba plachetnicou cez Solent popri hrade Hurst proti prúdu rieky Keyhaven. Ellenin dom stál v malej dedinke Keyhaven. Bol to dom, v ktorom vyrastal Anthony. Tu sa zoznamoval s loďami už od chvíle, keď začal chodiť. Vsával do seba vábenie mora, kedykoľvek mu Elien dala voľno. Trvala totiž na tom, že musí získať vzdelanie, aké prináleží synovi lorda, aj keď bol len jeho nemanželský potomok.
Pašovanie bolo výnosným obchodom pozdĺž celého hampshirského pobrežia, rovnako ako na ostrove Wight. 	Anthony sa naučil ovládať toto remeslo tak prirodzene ako káčatko plávať. Za rok si zarobil toľko peňazí, že si mohol kúpiť vlastný koráb a najať posádku.
Po ďalších dvoch rokoch si zaobstaral Veternicu a mohli sa vydať za oveľa cennejšími pokladmi.
Pre otcovu rodinu neexistoval a rodina jeho matky sa vôbec nedozvedela o jeho narodení. A tak sa Anthony Caxton pretĺkal životom, ako vedel. Tí, ktorí si získali jeho priateľstvo, sa pokladali za šťastných. A tí, ktorí si ho znepriatelili, to sakramentsky oľutovali.

*     *     *

Po hodine cesty na koňoch došli do malého prímorského mestečka Yarmouth. Pri ústí rieky Yar, len na skok od seba, sa vypínali dva staré hrady. Obe opevnené sídla predstavovali ochranný štít pred vstupom do Solentu. Tu začínal s pašovaním, pridržiavajúc sa miestnych zvyklostí.
Kone nechali v krčme U kráľa Karola a pešo sa pobrali k mólu.
Tam už na nich čakal prešedivený rybár v malej plachetnici. Keď ich zbadal, vybehol im v ústrety. „Prišli ste včas, pane."
„Nechcel som ťa nechať dlho čakať, Jebediah." Anthony sa usmial na muža, ktorý ho kedysi učil rozumieť tajomstvám prílivu a odlivu a všetkým nebezpečenstvám, ktoré hrozia námorníkovi v zradných pobrežných vodách.
Vstúpil do loďky a potriasli si s rybárom ruky. Adam nasledoval Anthonyho a usadil sa pri kormidle. Jebediah vystúpil na mólo a keď Anthony vzal do rúk veslo, odviazal lano. Po chvíli kormidlom pootočil plachetnicu, aby nabrala správny vietor, ktorý ich bude unášať do vnútrozemia proti prúdu rieky Keyhaven.
Jedenásta kapitola

Elien Bylandová pracovala vo svojej zeleninovej záhradke. Keď sa narovnala nad záhonom špargle, ktorý práve plela, aby si utrela zarosené čelo, zazrela dvoch mužov vychádzať spoza rohu.
„Anthony... Adam... aké milé prekvapenie!" vykríkla a ponáhľala sa otvoriť bránu. „Vôbec som vás nečakala. Nesieš mi nejaké dobré správy, Anthony?"
„Ty si myslíš, že ťa prídeme navštíviť len vtedy, keď máme nejaké dobré správy?" hrešil ju hneď medzi dverami a nahol sa, aby ju pobozkal na opálené líce. „Som naozaj taký zlý syn?"
„Ale choď, ty..." povedala veselo a dala mu láskavé zaucho. „Adam, ako sa vám darí?"
„Celkom dobre, Elien, ďakujem." Adam sa na ňu usmial. Pred mnohými rokmi, keď sa spoločne starali o syna Edwarda Caxtona, delili sa aj o jednu posteľ.
Elien nemala čas na rozlišovanie spoločenských vrstiev. Vo svojej krásou a temperamentom prekypujúcej mladosti mala množstvo priateľov a milencov mohla mať na každý prst desiatich. Pred pár rokmi však stratila záujem o ľúbostné avantúry a celú svoju energiu - emocionálnu aj intelektuálnu - začala venovať úsiliu pomôcť kráľovi.
„Poďte dnu," pozvala ich a ponáhľala sa dopredu po úzkom chodníčku. „Pred chvíľkou som vybrala z rúry chlieb a mám aj koláč s kuracou plnkou."
„K tomu sa hodí koňak, madeira, alebo burgundské?" Pri týchto slovách Anthony vykladal jednotlivé fľaše na stôl z borovicového dreva. V tej malej kuchynke, ktorá mu tak veľmi pripomínala chlapčenské radosti, sa cítil doma. Ako zvyčajne, bola starostlivo uprataná, porcelánové taniere zoradené v šíku, medené hrnce zavesené na stene žiarili čistotou.
„Adam si určite dá radšej pivo. Anthony, skoč s krčahom do zadnej komory."
Anthony vybral krčah z kredenca a odišiel do miestnosti, kde Elien varievala pivo.
Elien zatiaľ zapĺňala stôl jedlom. „Len si sadni, Adam."
Adam si vytiahol stolček, sadol si a s úľavou si vydýchol. Cesta bola dlhá a plavba namáhavá.
„Už sa to nesie, starúšik." Anthony sa uškrnul a položil krčah pred Adama. „Len sa napi, v posledných dňoch si akýsi rozvŕzganý."
„Dávaj si pozor na jazyk, ty sopliak," pokarhala ho Elien. „A otvor už konečne to burgundské."
Anthony sa zasmial a splnil jej želanie. Jedli a pili s družnou spontánnosťou ľudí, ktorí si sadali k spoločnému stolu už veľa rokov. Na palube Veternice sa Adamovi nezdalo vhodné jedávať spolu s kapitánom, ale v tejto kuchyni sa stierali všetky sociálne a služobné rozdiely.
Elien trpezlivo vyčkávala, kým sa všetci do sýtosti nevyrozprávajú a potom sa spýtala na to, čo ju zaujímalo najviac: „Anthony, videl si kráľa?"
„Včera večer." Ruky mal položené na stole a prstami klopkal po doske. „Podarilo sa mi prepašovať mu kyselinu dusičnú, aby mohol rozleptať mreže na okne."
„Elien prikývla. Keď sa po druhý raz pokúšali oslobodiť kráľa, nikto sa nezamyslel nad tým, ako sa dostane cez mreže na oknách. Bol to úplne zbabraný pokus. Pri treťom pokuse mu síce prepašovali kyselinu dusičnú, ale do celého plánu bolo zaangažovaných toľko ľudí, že zopár informácií sa dostalo aj do uší plukovníka Hammonda.
Štvrtý pokus si vzal pod palec Anthony sám. Nechcel nechať na náhodu ani tú najmenšiu maličkosť. Na tetinu prosbu slúžil kráľovi už od začiatku vojny. To, čo robil, robil kvôli Elien, nie kvôli Jeho Veličenstvu. K nemu mal malú úctu. Ale Ellenina oddanosť kráľovi Karolovi bola až fanatická. Za posledných šesť rokov podstatná časť peňazí, ktoré získal, sa použila na financovanie kráľovskej armády a posledné mesiace celé svoje úsilie zameral na prípravu únosu kráľa do Francúzska.
„Ako sa má Jeho Veličenstvo?" spýtala sa Elien nástojčivo. „Je veľmi deprimované?"
„Menej ako si myslíš." Anthony si odpil z vína. „Naďalej tajne vyjednáva so Škótmi." Mykol plecom. „A naivne sa, domnieva, že o tom Parlament nevie."
„Ale ty si to nemyslíš, však?"
„Prepáč, Elien, ale kráľ už dávno stratil zmysel pre realitu."
Elien zovrela pery. „Anthony, ak si neželáš pomáhať mu, nebudem ti mať za zlé, ak s tým skončíš."
Usmial sa a zamyslene posúval pohár z jedného konca stola na druhý. „Ale áno, mala by si. Robím to len kvôli tebe. Nemám záujem ťažiť z tejto vojny. Čím skôr bude po nej, tým skôr si budem môcť zariadiť život podľa vlastných predstáv."
Elien vstala a odišla do komory. O pár minút sa vrátila s misou egrešového kompótu a krčahom hustej žltkastej smotany. „Pozbierala som ich dnes ráno."
Anthony pochopil, že jeho vlažný postoj ku kráľovi Elien pokazil náladu a že nemá chuť pokračovať v rozhovore. Nabral si trochu kompótu a polial ho smotanou. „Skôr než sa poberieme späť, opravím ti dvere na kôlni. Najbližší silný vietor by ich mohol vytrhnúť z pántov."
„Ďakujem." Elien posunula misu s ovocím pred Adama, ktorý sa len málokedy zapájal do ich rozhovoru. Bol zvyknutý skôr počúvať než aktívne debatovať.
Anthony dojedol egreše, ospravedlnil sa a vyšiel von. Čoskoro do kuchyne doľahlo búchanie kladiva.
„V mnohom sa podobá na svojho otca," vzdychla si Elien. „Nechápem, prečo sa akurát v postoji ku kráľovi musí od neho tak veľmi líšiť. Edward bol kedysi plný nadšenia a ideálov a hoci mnohé z nich neboli reálne, aj tak im veril... Anthony akoby nebol o ničom pevne presvedčený. Vlastne nie... nikto by nedokázal byť oddanejší a lepší priateľ," dodala, keď si všimla, ako sa Adam nesúhlasne zamračil. „Čo sa týka presvedčenia, skutočne sa mi nezdá, že by vyznával nejaké ideály."
„Zistil, ako na ne doplatil jeho otec," povedal Adam. ,A ďalšie presvedčenie spôsobilo, že sa rodina zriekla nielen nehodného syna, ale aj jeho nevinného potomka. Malé, nevinné dieťa z ich vlastnej krvi bolo vďaka ich pomýlenému presvedčeniu odsúdené na živorenie. Krutá vec sú tie ideály a presvedčenia, nemyslíš?"
Elien si povzdychla. „Máš pravdu. Niekedy, keď sa naňho pozriem, vidím Edwarda tak jasne, až to bolí. Srší z neho tá istá neskrotná túžba po živote." Znova si vzdychla.
„A práve tá jeho túžba po živote ho v posledných dňoch dostala do poriadnej šlamastiky... A neviem, neviem, či je už nebezpečenstvo zažehnané," dodal Adam.
Elien zaiskrili oči. „Tak ma už nenapínaj. Hovor!"
Adam jej rozpovedal niekoľkými vetami o Olivii.
„Vravíš dcéra lorda Granvilla?!" zvolala zdesene. ,Ale veď Granville je v službách Parlamentu! Anthony sa nemôže zapliesť s jeho dcérou. Zradila by ho svojmu otcovi."
„Len nerob predčasné závery." Adam varovne pohrozil ukazovákom. „Anthony má dosť rozumu. Určite jej nedovolil nahliadnuť do svojich tajomstiev. Na to je príliš bystrý a opatrný." Odmlčal sa a potom dodal: „Našťastie, táto nie je ako tie predchádzajúce slečinky."
„A aká teda je?"
„Je to odvážna a duchaplná mladá dáma," odpovedal Adam. „Pochybujem, že by niekomu naletela na sladké rečičky. V jednej chvíli boli do seba ako zbláznení, vzápätí zdvihla nos a Anthony sa odvtedy správa, akoby mu uleteli včely."
„Môj ty bože!" zalomila Elien rukami. Keď začula zvonku Anthonyho kroky, rýchlo sa usmiala. „Ďakujem ti, zlatko," povedala, keď sa zjavil vo dverách.
„Niet za čo." Anthony stál medzi dverami s rukami vbok a kritickým okom si ich premeriaval. „Vidím, že ste si o mne poklebetili a celú situáciu prebrali do najmenších detailov, však mám pravdu?"
„Anthony," zašomrala Elien. „Nemohol by si... nemohol by si si nájsť nejakú vhodnejšiu priateľku?"
Anthony sa rozosmial. „Vhodnosť či nevhodnosť nemá s láskou nič spoločné, milá Elien. Ale netráp sa, táto dáma netúži zakotviť v mojej posteli." Oči mu potemneli a jeho spoločníci si to všimli.
Sňal si kabátec z vešiaka a prehodil si ho cez plece. „Poď, Adam, je načase vrátiť sa."
Elien ich odprevadila až ku bránke.
Anthony sa zohol, aby ju pobozkal a aby jej povedal to najdôležitejšie, kvôli čomu vlastne prišiel. „Mám veľkú zásielku kvalitného tovaru na predaj. Mohla by si to zariadiť v Portsmouthe? Veternica zakotví v portsmouthskom prístave pozajtra večer a na ďalší deň by som chcel urobiť dražbu."
„Ešte dnes večer pošlem odkaz. Len si dávaj na seba pozor."
Elien pozorovala, ako kráčajú dolu chodníkom k rieke. Potom sa zvrtla, vbehla do domu, vzala si plášť a pobrala sa k miestnemu farárovi odovzdať mu Anthonyho odkaz.

„Prosím o prepáčenie, pane."
Cato zodvihol zrak od raňajok a pozrel na Gilesa Cramptona, ktorý stál vo dverách a ktorého tón sa mu zdal v to ráno podozrivo vážny. „Čo sa deje, Giles?"
„Mám pre vás list od plukovníka, pane." Giles vstúpil dnu a uklonil hlavu na pozdrav trom dámam sediacim za stolom. „Chystá stretnutie," dodal dôverným tónom.
„Posaď sa a oddýchni si." Cato ukázal rukou na stoličku, keď prevzal list.
Giles sa opäť uklonil dámam a usadil sa za stôl. Poznal ich všetky dlhé roky, Oliviu dokonca ešte ako dieťa. A hoci bol medzi nimi istý spoločenský rozdiel, cítil sa v ich prítomnosti uvoľnene.
„Dáte si šunku, Giles?" Olivia posunula drevený podnos s jedlom pred neho.
„Ďakujem, veľmi rád, lady Olivia." Napichol si šunku na nôž, odrezal kus chleba, olúpal si varené vajíčko a pustil sa s chuťou do jedla.
Phoebe naznačila sluhovi, aby manželovmu pobočníkovi nalial pivo.
„Do čerta!" zaklial Cato s očami upretými na list.
„Čo sa deje?" spýtala sa nedočkavo Phoebe.
„Musím súrne odísť do Londýna. Myslím, že tam bude potrebný aj tvoj manžel, Portia." Cato pozrel na svoju neter a zložil list.
„Tak ja zostanem u vás... ak môžem," dodala s úsmevom.
„Ty aj tvoja háveď ste u nás vždy vítaní," opätoval jej úsmev Cato. „Nebudeme preč dlho, len pár dní." Odtisol vyrezávanú stoličku a postavil sa.
Giles automaticky položil nôž a vstal tiež.
„Nie, nie, Giles, len pokojne dojedz." Cato ukázal na stoličku. „Musím sa pripraviť na cestu. Stretneme sa o štvrťhodinu."
Giles sa znovu posadil, ale jeho spolustolovníkom bolo jasné, že je ako na ihlách a pri stole ho držal len príkaz jeho pána.
„Dáte si z týchto čertovsky pikantných húb, Giles?" spýtala sa Portia a posunula k nemu misu, s z ktorej sa šírila lákavá vôňa.
Impulzívne uchopil lyžicu, zovrel ju v dlani, ale potom odmietol: „Nie, ďakujem, lady Rothburyová. Ospravedlňte ma, prosím, lady Granvillová." Položil na stôl nôž i lyžicu, mierne sa uklonil a náhlivo vyšiel z miestnosti. Nasledovať svojho pána za každých okolností bolo pre neho viac než služobná povinnosť.
„Ach, ten Giles!" povzdychla si Portia, keď si spomenula, ako ju vyhľadal v Škótsku po smrti jej otca. Vďaka jeho vytrvalosti sa vycivená slúžtička v zapľuvanom hostinci, akou vtedy bola, dostala pod ochranu svojho strýka Cata. „Bez neho by som teraz medzi vami určite nebola."
„Neviem si predstaviť Cata bez svojej pravej ruky. Tí dvaja si boli súdení," vzdychla Phoebe. „Hnevá ma, že keď sa chystá Cato odísť, najskôr to povie Gilesovi. Ale na druhej strane sa cítim oveľa spokojnejšie, keď viem, že ho má po boku... Spomínam si na deň, keď kráľ v prestrojení ušiel z obliehaného Oxfordu..." Zmĺkla a sledovala, ako Portia pozorne hľadí na ich najmladšiu priateľku. Podľa výrazu tváre bola Olivia od nich duchom na míle vzdialená a neprítomné si natierala na pšeničný chlieb ďalšiu a ďalšiu vrstvu masla, ktoré už bolo hrubšie než chlieb. „Olivia?"
„Hmmm?" Olivia zdvihla roztržito zrak.
„Zdá sa nám, že tu s nami nie si, káčatko." Portia sa načiahla po krčahu s pivom a naplnila jej pohár.
„Čaká ma odveta v šachu," povedala zamyslene Olivia. „Teraz, keď otec odíde, je na to skvelá príležitosť."
„Chceš ísť hľadať toho piráta?" spýtala sa Phoebe.
„Áno. Sľúbila som mu odvetu." Olivia sa usmiala a zdvihla pohár. „Neznepokojuj sa, Phoebe. Aj keď tu otec nebude, nemusíš sa o mňa obávať."
„Samozrejme, že musím!" vyhlásila nahnevane Phoebe. „Ten chlap je... je..."
„Dobrodruh," doplnila ju Portia bez okolkov.
Phoebe už nepovedala nič. To, čo ten chlap robí, ju až tak netrápilo, horšie bolo to, že ten vzťah nemá budúcnosť, a že rozchod bude Oliviu veľmi bolieť. Pokrčila plecom. Letmým pohľadom zistila, že Portia jej obavy pochopila.
„A prečo chceš ísť hrať šach s tým pirátom, káčatko?" spýtala sa Portia nevinne.
„Pretože mu dlžím odvetu," zopakovala Olivia. ,A pretože otec bude preč, môžem pokojne odísť." Nastalo hrobové ticho, ktoré opäť prerušila Olivia: „Vy dve ste tiež riskovali."
„Zdá sa mi, že aj tretiemu členovi nášho malého spolku sa zapaľujú lýtka," uškrnula sa Portia. „No tak, Phoebe, nebuď taká namosúrená."
„Trápi ma to," povedala prosto.
Olivia odtisla stoličku. „Nechcem ťa trápiť." Postavila sa a rukami sa chytila operadla stoličky. Akoby sa z nej sebadôvera vytrácala. „Ale nechcem tiež odísť bez... bez istého porozumenia."
Zavládlo ticho. Phoebe siahla do vrecka a na stôl vyložila vrkôčik spletený z troch pramienkov vlasov.
Portia vkĺzla prstami pod košeľu a vybrala svoj. Položila ho k prvému pramienku.
Olivia urobila to isté - aj ona ho položila na stôl. „Ďakujem," hlesla.
Nič viac žiadna z nich nepovedala a mlčky si vzali svoje talizmany späť. Olivia vložila svoj nazad do vrecka a vyšla z izby.
„Musíš jej to dovoliť," ozvala sa Portia, keď sa Phoebe zahľadela na svoj vrkôčik na dlani. „Musí sa rozhodnúť sama."
„Viem. Ale je z nás najmladšia a musíme ju chrániť."
„Myslím, že to dokáže aj sama." Portia si vložila vrkôčik pod košeľu.
„Je to Catova dcéra. Cítim za ňu zodpovednosť."
Portia pokrútila hlavou. „Je to predovšetkým naša priateľka, Phoebe. To je v tejto chvíli najpodstatnejšie."
Olivia dopísala svoj odkaz Anthonymu. Bol veľmi stručný:
Ak chceš odvetu, som ti k dispozícii dnes, alebo zajtra večer. Budem na teba čakať pred vstupnou bránou presne o šiestej.

Posypala list pieskom, aby vpil prebytočný atrament, a spokojne sa usmiala. Pokladala to za rozhodné, nekompromisné gesto. Je načase, aby sa Anthony naučil, že nie je pasívna bábka. Vedela si predstaviť, aký bude prekvapený, keď zistí, že odhalila spôsob, ako sa s ním spojiť. A taktiež mu položí niekoľko otázok a neuspokojí sa s vyhýbavými odpoveďami.
Zahalila si plecia šatkou a ponáhľala sa z domu. Čakal ju výstup na vrchol mysu Svätej Kataríny, ale, našťastie, do jej fúkal chrbta vietor. Na vrchole útesu sa poobzerala po trblietavej morskej nádhere. Zazrie niekde v diaľke Veternicu?
Obrátila sa k neveľkej kaplnke, okolo ktorej bol postavený kamenný múrik, ktorý obkolesoval vrchol návršia. Dovtípila sa, prečo si kapitán vybral práve toto miesto. Bol to na míle viditeľný bod, či už z vnútra ostrova, alebo od mora.
Olivia sa zohla, aby preskúmala kamene v blízkosti kaplnky. Po krátkom hľadaní objavila medzi dvomi veľkými kameňmi otvor. Vkĺzla doň rukou a vytiahla z nej bielu látku omotanú okolo drevenej palice. Do otvoru vložila odkaz a zástavku zapichla na múrik a poistila ju kameňmi, aby nespadla.
Biela látka sa veselo zatrepotala vo vetre. Teraz stačí, aby ju zbadal ten pravý.
Spokojne prikývla a pobrala sa na spiatočnú cestu dolu kopcom. Ktovie, ako to dopadne.
Bolo nádherné popoludnie. Anthony sedel chrbtom opretý o sťažeň a skicoval dve čajky, ktoré sa ruvali o rybu. Ani si nevšimol, kedy k Veternici dovesloval Mike.
Mike sa vyškriabal po povrazovom rebríku a prehupol sa ponad zábradlie na palubu. „Nesiem vám odkaz, kapitán... bol pri kaplnke." Podal poskladaný papier Anthonymu a zamračený vyčkával.
Anthony papier rozprestrel. Ticho, ťahavo zapískal. „Dočerta, čo to má znamenať...?" Pozrel na Mika a so zdvihnutým obočím čakal na vysvetlenie.
„Zbadal som zástavu, kapitán. Myslel som, že ma potrebujete. Ale keď som videl písmo, hneď som vedel, že to nie je pre mňa." Potiahol sa za ušný lalôčik. „Viete, kto vám to píše?"
„Ale áno," odvetil Anthony ticho. „Viem to veľmi dobre. Jediné, čo neviem, je, ako sa Olivia dozvedela o tej skrýši." Oprel si hlavu o sťažeň a privrel oči pred slnečnými lúčmi, ktoré vnikali do studených zelených hlbín tiesňavy. „Niekomu sa musel pošmyknúť jazyk."
Mike si ešte nervóznejšie začal poťahovať ucho. „Ja som to nebol, kapitán."
„Nehovorím, že si to bol ty." Anthony otvoril oči a jeho pohľad bol prenikavejší ako kedykoľvek predtým. „Ale niekto to musel byt." Jediným šikovným pohybom sa postavil. „Musím sa pripraviť. A pre teba mám úlohu, Mike."
„Nohavice," povedala Olivia. „Rada by som si od teba požičala nohavice, Portia. Sukne pri vetre prekážajú v chôdzi."
„S radosťou, káčatko," súhlasila Portia ochotne. „Idem ti nejaké pohľadať. Budeš potrebovať aj mužský kabátec," dodala a rezkým krokom vyšla z Oliviinej spálne.
„Ako dlho budeš preč?" spýtala sa Phoebe. „Dúfam, že sa do rána vrátiš."
Olivia si spustila spodnicu na zem a opatrne z nej vykročila. „Dúfam... ale ak by ma niečo zdržalo..." zahundrala, „... napríklad vietor, alebo príliv, ale nerobte si o mňa starosti," dodala rýchlo.
„Ak sa do rána nevrátiš, poviem pani Bissetovej, že zostávaš v posteli a že nepraješ si byť rušená," povedala Phoebe. Stále sa nedokázala zmieriť s Oliviiným nápadom, keďže sa však nedala odhovoriť, snažila sa jej pomôcť.
Olivia ju pobozkala. „Nemaj strach, Phoebe. Nič sa mi nestane, uvidíš. Otec tu nie je, takže si nebudeš musieť kvôli mne vymýšľať žiadne výhovorky. Ak sa nevrátim, povedz to, čo si navrhla - že som zostala v posteli a že sa trápim s nejakým komplikovaným prekladom a neželám si byť vyrušovaná. Každý ti uverí."
„Dúfam," vzdychla Phoebe a tiež ju pobozkala. „Nebude to po prvý raz, čo budem kvôli tebe klamať."
„Ktovie, čo si tvoj pirát pomyslí, keď zbadá svoju lady v gatiach," poznamenala Portia, keď sa vrátila a položila na posteľ tmavozelené nohavice a kabátec.
„Nejde mi o to, aby sa potešil." Olivia si natiahla nohavice a nariasila blúzku do pása. „Nemyslite si, že ma jeho názor bohvieako zaujíma," dodala chlapácky. Obliekla si aj kabátec a pozapínala si ho. „Cítim sa v tom čudne."
„Možno, že sa cítiš čudne," prezerala si ju Portia kritickým okom, „ale určite ti to prístane."
„To kvôli tomu, že má také dlhé nohy," vzdychla Phoebe namrzene. Svoju plnoštíhlu postavu brala ako krivdu osudu. „Obidve ich máte dlhé a tenké. Ja si nikdy nebudem môcť obliecť nohavice. Mám nohy ako krátke hrubé koly."
„Ty si ich predsa nemusíš obliekať," chlácholila ju Olivia. „Môj otec by bol poriadne naštvaný, keby ťa v nich videl."
Olivia sa zavrtela pred vysokým zrkadlom. Portia bola štíhlejšia než ona, ale aj napriek tomu jej nohavice sedeli. Potiahla si kabátec čo najnižšie. Siahal jej len po boky, ale jej postave to vôbec neuškodilo. Anthony možno siahne po uhlíku a papieri, pomyslela si samoľúbo a očami zablúdila ku knihe so skicou na nočnom stolíku.
„Čo si mám urobiť s vlasmi? Mám si dať na hlavu čiapku?"
„Ty predsa nechceš vyzerať ako muž, takže sa tým netráp," povedala Portia. „Spleť si ich do vrkoča a vypni dohora."
Olivia počúvla jej radu. Uplietla si dva hrubé vrkoče a na vrchu hlavy si ich zopla do venčeka. Vyzerala dosť asketický, ale jej sa to páčilo.
„Ako chceš vyjsť z domu v tomto oblečení, aby si ťa nikto nevšimol?" znepokojovala sa Phoebe.
„Tak isto, ako sem prišiel Anthony. Cez okno a po magnólii."
„Vidím, že si poradíš ako ozajstný rytier," potešila sa Portia.
„Námorník," opravila ju Olivia. „Plavba na mori sa mi viac páči." „A čo šachy?"
„Aj tie." Podišla k oknu a nedôverčivo si premeriavala magnóliu. Ak nepríde dnes večer, budem sa musieť tou istou cestou vrátiť. To bude tvrdší oriešok, ako zísť dolu."
„Zariadim, aby zadné dvere zostali odomknuté. Ak sa vrátiš pred úsvitom, môžeš nimi vojsť dnu," upokojovala ju Phoebe. „A koľko môže taká šachová partia trvať?"
Portia sa uškrnula, ale zostala ticho.
Olivia pozrela na hodiny, ktoré stáli na rímse kozuba. „Je trištvrte na šesť. Už musím ísť."
„Daj si pozor," znepokojovala sa Phoebe.
„A vela šťastia," lúčila sa Portia.
Olivia sa na ne letmo usmiala, zhlboka sa nadýchla a prehupla sa ponad parapetnú dosku na hrubý konár magnólie.
Z najspodnejšej vetvy musela zoskočiť, ale zem bola, našťastie, mäkká a zakrývali ju prevísajúce haluze a lístie. Prekĺzla po trávniku, pobehujúc od kríka ku kríku. Na to, že sa nikdy v živote nemusela ukrývať, si počínala celkom šikovne.
Anthony prišiel aj odišiel za tmy, ale teraz bol letný podvečer a slnko bolo ešte stále dosť vysoko. Takmer vbehla do náručia dvom záhradníkom, ktorí polievali kvetinové záhony. Čupla si za hrubý kmeň buka a vyčkávala, kým sa jej srdce neupokojí a kým muži neodídu. Konečne sa otočili chrbtom. So zaťatými päsťami sa zakrádala cez otvorené priestranstvo k vysokému tehlovému plotu. Odtiaľ to bude hračka. Z domu ju už nemohli zazrieť a prístupová cesta bola lemovaná mohutnými dubmi.
Držala sa tesne popri stromoch a mierila k hlavnej bráne. Bola otvorená. Strážnik ju nikdy nezatváral pred súmrakom. Počula strážnikove deti, ako sa hrajú za domom. Nikoho však nevidela, hoci dvere boli pootvorené.
So splašene búchajúcim srdcom sa prešmykla cez bránu. Zastala a pritisla sa k múru. Poobzerala sa vôkol seba. Čaká ju už niekto?
Prvé písknutie si nevšimla. Úplne sa stratilo v štebote vtáčat, ktoré sa chystali na nočný spánok. Začula až ďalšie. Krátky, prenikavý zvuk prichádzal spoza vysokého živého plota na náprotivnej strane trávnika.
Olivia sa rozbehla priamo k nemu a prekĺzla cez medzierku v poraste.
Mike držal v rukách dve uzdy. Keď zbadal, v čom je Olivia oblečená, zmohol sa len na: „Panebože, oroduj za nás."
Olivia sa uškrnula. „Ideme na koňoch?"
„Áno, slečna, pôjdeme až k pobrežiu. Tam na nás čaká čln." Pomohol jej nasadnúť do sedla menšieho z koni a na druhého sa vyšvihol sám.
Keď došli na vrchol útesu, Olivia zbadala úzky chodníček, ktorý sa kľukatil k pláži pod nimi. Zdalo sa jej, že je to ten istý, po ktorom stúpala v ten večer, keď sa vracala z Veternice.
Mike priviazal kone o strom a ďalej kráčali pešo. Chodník bol strmý a Olivia sa párkrát pošmykla. Na pláž sa pritom skotúľala spŕška piesku a kamienkov. V člne sedeli dvaja chlapi pri veslách. Keď zišli úplne dolu, muži vystúpili a vytisli čln do vody.
„Prepáčte, slečna, ale kapitán prikázal, aby sme vám opäť zaviazali oči."
Olivia neveriacky pozrela na Mika. Ten už v ruke držal šatku. „Prečo?"
„Je to príkaz, slečna." Mike žmolil šatku v rukách, akoby si pripomínal, čo všetko mu kapitán povedal. „Hovoril, že ak by sa vám to nepáčilo, mám vás upozorniť, že zvedavosť je nebezpečná vlastnosť."
Tak on si kladie podmienky! Má prijať jeho pravidlá hry, alebo sa otočiť a nechať prekliateho nafúkanca čakať zbytočne?
„Daj mi tú šatku." Vzala si ju z Mikových rúk sama. „Zaviažem si oči, keď budem v člne."
Mike si uľahčené vydýchol. „Dovolíte, prenesiem vás, aby ste si nezmáčali topánky." Zľahka ju zodvihol a opatrne ju preniesol do člna, kde sa už obaja muži chystali napnúť plachtu.
Mike odtisol čln ďalej od brehu a naskočil. Pozrel veľavravne na Oliviu, ktorá si s grimasou na tvári začala uväzovať šatku na oči.
Pokojne sedela a hľadela do tmy. Počúvala špliechanie vody narážajúce o provu člna. Jeden z mužov si začal pospevovať, ostatní sa po chvíľke pridali. Zrazu si uvedomila, že keď človek nevidí, o to intenzívnejšie zapojí ostatné zmysly... viac vníma vôňu, zvuk a pohyb okolo seba.
Rovnako ako minule, aj teraz bolo veľmi ťažké určiť, ako dlho plavba trvala. Vtedy sa jej zdala dlhá a dnes nebude o nič kratšia. Určite smerujú na západ, pretože na tvári cítila lúče zapadajúceho slnka. Vtom zaregistrovala zmenu v smere a slnko ju prestalo hriať. Zmocnil sa jej pocit, že čln vošiel do priestoru chráneného pred vetrom. Zrejme sú už v tiesňave. 
Muži začali používať vesla a zvuk sa šíril inak ako predtým.
Jeden z mužov hodnoverne napodobnil húkanie sovy. Hneď nato mu ktosi odpovedal krátkym písknutím.
„Stihli sme to v rekordnom čase," pochválil sa Mike a ostatní len súhlasne zamumlali. „Môžete si dať dolu šatku, slečna."
Olivia si rozviazala šatku. Hoci navôkol bolo príjemné prítmie, chvíľu si jej oči museli privykať na svetlo. Priamo pred sebou uzrela elegantné krivky Veternice, ktorá kotvila uprostred úzkej, útesmi lemovanej tiesňavy. More tu musí byť hlboké, uvažovala. Natoľko hlboké, že tu môže kotviť plachetnica. Tento tajný prírodný prístav obklopovali zôkol-vôkol útesy, až na úzku štrbinu, ktorou priplávali. Nad hlavami mali kúsok modrej oblohy. Tiesňava pokračovala aj za loďou, kde sa celkom zužovala.
Veslári dopravili čln k boku plachetnice, kde ju Mike uviazal o veľkú kovovú obruč. Olivia pozrela hore a uvidela Anthonyho, ako sa nakláňa ponad zábradlie nad povrazovým rebríkom. „Zostaň tam, kde si," zavolal na ňu.
„Idem hore," odpovedala. V jednej ruke stále držala šatku, ktorou mala zaviazané oči, a druhou sa chytila Mikovej podávanej ruky. Vystúpila na rebrík a šplhala nahor. Chvíľami sa nebezpečne zahojdala a musela si dodávať odvahu. 
Pripomínala si, ako liezla z paluby fregaty na palubu galeóny a pod ňou na ňu číhalo hlbočizné more. Ešteže si obliekla nohavice. Išlo jej to oveľa, ľahšie.
Anthony jej ponúkol ruku, ale odmietla jeho pomoc a sama sa prehupla ponad zábradlie na palubu. Za ňou vyšiel aj Mike a obaja muži. S pohŕdavým gestom švihla Anthonyho po líci šatkou, ktorú neustále držala v ruke.
Anthony jej ju vytrhol z ruky. „Urazilo ťa to?"
„Oko za oko?" spýtala sa. „Urazilo ťa, že som iniciovala stretnutie?"
„Hej." V očiach sa mu zablyslo. „Dáme si odvetu?"
„Prečo iné by si sa unúvala poslať mi odkaz, ak nie kvôli odvete?" spýtal sa posmešne. „Keby si zostala v loďke, mohli sme byť už na ceste."
„A kam?" Bola taká ohromená, že to dala najavo.
„Vyčkaj času ako hus klasu." brzdil jej zvedavosť s tajomným výrazom na tvári.
Olivia sa bez slova prehupla ponad zábradlie, opäť zišla dolu rebríkom a usadila sa v člne.
„Na vašom mieste by som bol opatrný," zamumlal popod nos Adam, keď sa Anthony chystal zliezť za ňou.
Anthony pozorne pozrel na Oliviu v člne a snažil sa odhadnúť úmysly tej odvážnej čiernovlásky. „Máš pravdu. Ale ja som pre ňu rovnocenným partnerom."
„Tak ideš, alebo nie?" zakričala zdola Olivia.
Anthony vyceril zuby na Adama. „Uvidíme." Vyšvihol sa ponad zábradlie a zišiel do člna.
Tíško si popiskujúc, uvolnil lano zo železnej obruče. Posadil sa a vzal do rúk vesla. Jedným prudko odtisol čln od lode. Mohutným záberom paží vzápätí zamieril do hlbín tiesňavy.
„Kam to ideme?" pozerala Olivia ponad jeho plecia. Mala pocit, akoby ich úzka štrbina išla pohltiť.
„Počkaj a uvidíš," znela odpoveď.
Vo chvíli, keď sa jej už-už zdalo, že čln narazí na skalnatý útes, Anthony prestal veslovať a zamyslene sa zahľadel na Oliviu.
„Ako si sa dozvedela o skrýši pri kaplnke?"
„Otázka za otázku, platí?"
„Von s ňou."
„Máš v úmysle odviezť kráľa do Francúzska?"
Neodpovedal hneď. Pohvizdoval si tíško medzi zubami, tak ako to mal vo zvyku a zamračene pozeral na kotviacu loď za jej chrbtom.
„A čo ak áno?"
Olivia len mykla plecom. „Tak nič," povedala. „Nie som naivná a nechcem, aby si ma pokladal za dôverčivú hlupaňu."
„To by mi ani vo sne nenapadlo."
„Tak máš, alebo nemáš? Je to dôvod, prečo si na kráľovskom dvore hral takého chumaja? Aby nikomu ani vo sne nenapadlo, že si schopný usilovať o niečo iné, než kurizovať ženám a prechádzať sa po pláži pri mesiačiku."
Anthony sa zasmial. „Dúfam, že nikto iný okrem teba neprehliadol môj malý úskok."
„Samozrejme, že nie. Ja som na to prišla, pretože som ťa poznala."
„Naozaj?" Nahol sa ponad vesla a zbližša sa jej prizrel.
„Viem, kto si... Presnejšie povedané, viem, kto nie si," opravila sa.
„Takže, ako si sa dozvedela o kaplnke?" „Neodpovedal si na moju otázku." „Mám dojem, že áno."
Predpokladala, že keď jej nič nevyvrátil, odpoveď je kladná. „Malé chlapča bolo také zaujaté hrou s loďkou, že mu to vykĺzlo z pusy."
„Takže to bol jeden z Barkerových šarvancov?" Opäť sa chopil vesiel. „Čo sa dá robiť..." Zachmúrene na ňu pozeral. ,A ako sa teraz pozerá na celú záležitosť dcéra lorda Granvilla?"
„Nemá námietok."
Anthonymu sa rozjasnila tvár.

Dvanásta kapitola

Anthony otočil čln do úzkej vodnej uličky. „Vieš plávať?" spýtal sa odrazu.
Olivia zavrtela hlavou. „Nie. Vyrastala som v Yorkshire a tam nikto nevie plávať. More som po prvý raz videla, až keď sme prišli sem."
„Je najvyšší čas, aby si sa to naučila."
„Myslela som, že ideme hrať šach."
„Aj to stihneme."
Olivia sa pozornejšie zahľadela do štrbiny medzi skalami. Vstupný oblúk bol tesne nad sťažňom člna. Stačil jeden mohutný záber veslami a čln vkĺzol pomedzi skaliská. O chvíľku sa ocitli v malej zátoke s výhľadom na more a s piesočnými brehmi.
Olivia očarene hľadela na obrovskú červenú guľu zapadajúceho slnka, ktorá sa vnárala do mora za vrúbkované skalnaté masívy strmých útesov, zvaných Needles. Po stiesnenom priestore v tiesňave sa cítila opäť ako na otvorenom mori.
Anthony sa na ňu spokojne usmial a zamieril na breh. „V takomto oblečení vystúpiš aj bez mojej pomoci," poznamenal.
„Páčim sa ti?" Postavila sa a čln sa hrozivo rozhojdal.
„Nohavice majú svoje výhody," začal rozvláčne. „Ale viac sa mi páčiš nahá. Ako už vieš, dávam prednosť aktom."
Olivia mala pocit, že sa jej situácia vymyká z rúk. Myslela si, že toto stretnutie bude prebiehať pod jej taktovkou, ale zrazu si tým vôbec nebola istá. „Nemám v úmysle sedieť ti ako model," vyhlásila. „Ani nahá, ani oblečená."
„Daj si dolu topánky i pančuchy, než sa začneš brodiť na breh," vyzval ju, akoby jej výhrady vôbec nepočul.
Olivia urobila, ako jej povedal, ale prsty mala akési nešikovné.
„A vyhrň si nohavice."
Vysúkala si nohavice po kolená. Anthony jej podal ruku a ona skočila do plytkej vody. Príjemne hriala a piesok ju šteklil na chodidlách nezvyknutých chodiť naboso. Pomaly sa brodila na plytčinu, zatiaľ čo Anthony vyťahoval čln na piesočnatú pláž.
„Čo to má znamenať?" Prekvapená Olivia rukou ukázala na porozkladané veci po pláži.
„Tu je šachovnica," ukázal rukou. „Tamto večera. Dúfam, že máš rada pečené kura. A ešte prikrývky a vankúše na noc pod hviezdami."
Kurča vyzeralo surové, hoci bolo vzorne ošklbané. „Veď nie je upečené?"
„Na pečenie kurčiat som expert," ubezpečoval ju. „Ty pohľadaj drevo, ktoré naplavil príliv. Nezabudni na tenké triesky na rozkúrenie."
Olivia zaváhala. Pozorovala zapadajúce slnko. Cítila na tvári jeho lúče, vnímala teplý piesok pod nohami. A pomaly, neúprosne ju znova začala opantávať pavučina snenia. 
Postavila sa do piesku vo vyhrnutých nohaviciach a prsty na nohách sa jej zaborili do piesku. Potom začala zbierať úlomky dreva s takou starostlivosťou, ako si iné ženy vyberajú hodváb na šaty. Vrátila sa s triumfálnym pocitom víťazstva.
„Pozri, našla som drobné triesky a tu sú zasa hrubšie, ktoré priložíme neskôr." A celú náruč zložila na piesok.
Anthony zatiaľ pripravil ohnisko z kameňov a napichol kurča na palicu, ktorá mala slúžiť ako ražeň. Pomocou kresadla rozložil oheň a keď sa rovnomerne rozhorel, naprieč ohniskom položil napichnuté kura.
„Tak a teraz si dáme partičku šachu." Rozložil šachovnicu na ploský kameň a so skríženými nohami sa usadil k bielym figúrkam.
„Pchá!" uškrnula sa Olivia a posadila sa do piesku. „Ja neprehrávam ani s čiernymi."
„Tentoraz určite prehráš," vyhlásil sebavedome. „A potom ťa naučím plávať. Alebo mi budeš pózovať. Nakreslím ťa, ako sedíš na piesku, s vlasmi vypnutými nahor... tak ako ich máš teraz... ale bez šiat."
Olivia naňho pozrela, tvár jej osvetľovali plamene. „Ak vyhrám, rozhodnem sa sama, či áno, alebo nie."
„Na to máš vždy právo," povedal potichu a oči mal veľmi vážne. „Vždy, Olivia."
Verila mu. Tento muž uznával, že má právo rozhodovať o svojom tele. Nechal úplne na nej, ako sa rozhodne.
„Biely začína," povedala.
Anthony potiahol pešiakom v strede šachovnice o dve políčka vpred.
„Aké banálne otvorenie!" zvolala posmešne Olivia a odpovedala štandardným proti ťahom.
„Prekvapenia si nechávam na neskôr," poznamenal hlbokým hlasom.
Po hodine, keď sa už slnko ponorilo do mora, zahundral si viac-menej pre seba: „Ty si ale čertica! Už pred dvomi ťahmi by som odprisahal, že ťa mám na lopate."
„Ponúkam ti remízu," uškrnula sa. „Ber, kým je čas."
„Nemám na výber, musím súhlasiť s remízou," povedal, keď zhodnotil situáciu. „Za žiadnych okolností nemôžeš vyhrať ani ty, ani ja."
„Dúfala som, že na to neprídeš."
„Len ma nepodceňuj," zahundral Anthony a nahol sa, aby otočil opekajúce sa kura. „Dáme si ešte jednu partiu? Ako sa hovorí, do tretice všetko dobré."
„Chceš zažiť ďalšiu potupnú porážku?" spýtala sa Olivia posmešným tónom.
„Si taká namyslená... Je načase zraziť ti hrebienok." Nahol sa, chytil ju za ruky a postavil na nohy. „Vyzleč sa, naučím ťa plávať." A sám sa začal vyzliekať.
Olivia ho chvíľu pozorovala a potom striasla z pliec kabátec a začala si rozopínať blúzku.
„Ukáž, pomôžem ti." Podišiel k nej úplne nahý a stiahol jej blúzku z pliec. Chladný vánok jej ovanul prsia a bradavky sa jej vztýčili. Všimol si to a spýtavo na ňu pozrel. Jeho ruky zamierili k rozparku nohavíc. Postupoval pomaly, nenáhlil sa.
Olivia mu prstom prešla po perách.
Stiahol jej nohavice cez boky a prstami sa pritom dotkol jej nahej pokožky. Vystúpila z nich. Stála pred ním nahá na teplom piesku, jej telo citlivo vnímalo každý jeho pohyb, lono sa jej očakávaním stiahlo a celé telo sa naplo.
Anthony si ju privinul k sebe. Rukami nenáhlivo blúdil po jej chrbte. Ponúkal jej čas na ústup.
Olivia však ponuku odmietla. Rukou skĺzla na jeho brucho. Brušné svalstvo sa mu naplo a pohlavie v jej rukách stvrdlo ešte, väčšmi. Nahla sa k nemu a slastne vychutnávala príjemné teplo jeho pokožky, pevnosť jeho tela. Chladivý vánok, ktorý prichádzal od mora, jej pripomenul, že je nahá.
„Snáď by to plávanie mohlo počkať," zašepkala a končekom jazyka mu oblizla priehlbinku na krku. Jeho pokožka chutila morskou soľou.
„Poznám spôsob, ako skombinovať oboje," zašepkal jej do ucha, keď prechádzal perami od kútika úst k ušnému lalôčiku. Jazykom sa jej zavrtával do ucha. Zaplavila ju vlna horúceho vzrušenia.
„Poď." Chytil ju za ruku a viedol k vode. Vyčkal, kým jej vlny neobliznú lýtka a potom si ju pritiahol do náručia. Držal ju tak mocne, že sa nemohla ani pohnúť. Jazykom hlboko vnikol do jej úst. Tíško zastenala. To akoby prilialo oleja do ohňa, začal ju vášnivo hladkať po celom tele.
Olivia sa zachvela, lebo jej nočný vánok ovial rozpálené telo. Prsty na nohách sa jej vbárali do jemného mokrého piesku a bradavky sa vztýčili, akoby zmagnetizované jeho telom. Držal ju pevne za boky a pohlavím sa otieral o jej bruško.
Mierne sa posunula, aby oddelila od seba stehná a pozvala ho ďalej. Jej sprievodcovská ruka mu ukazovala správny smer.
„Objím ma okolo krku."
Plná očakávania poslúchla. Chytil ju pod kolenami, zdvihol ju z piesku a jediným pohybom do nej vnikol. Uchopil ju pod zadkom a jeho dlane v tej chvíli znamenali istotu, že nespadne. Mysľou jej prebleslo, či ich niekto nepozoruje - milencov v morskom príboji, spojených v jedno telo. Bolo jej však jedno, či je vystavená očiam verejnosti alebo nie. Prisala sa na jeho spodnú peru, akoby to bola zrelá slivka, chvíľu sa s ňou pohrávala, nežne ju obhryzkávala a popri tom sa kĺzavým pohybom vlnila na jeho bokoch. On nehybne vyčkával, ani sa nepohnúc. Vychutnával, aké je to byť milovaným touto výnimočnou ženou.
Keď uvoľnil svoje zovretie a ona z neho skĺzla, sklamane si povzdychla.
Musel sa rozosmiať, keď videl jej nespokojnú tvár. „Netráp sa, kvietok môj. To najlepšie je ešte pred nami."
Opäť ju vzal za ruku a ťahal ju hlbšie do vody. Keď jej voda siahala už povyše stehná. Znova si ju k sebe pritiahol. Jednou rukou ju objal okolo pása a druhou jej pridŕžal bradu, aby jej mohol hľadieť do tváre. V hĺbke jej zamatových očí sa odrážala jeho narastajúca vášeň.
Je to tá istá vášeň, ktorú cítil môj otec, keď ma splodil? Jeho otec však nebral ohľad na následky, keď podľahol svojej vášni. A on, nevinná obeť jeho vášne, teraz trpí za jeho hriechy.
Anthony zabuchol dvere pred dotieravými spomienkami, je predsa s Oliviou. Tá nie je súčasťou jeho minulosti, nenesie žiadnu vinu za nedostatok sebaovládania jeho otca. A nech už to boli akékoľvek dôvody, ktoré ju urazili po ich prvom milovaní, z jej roztúžených očí, zo žiadostivosti, akou reagovala na jeho dotyky, bolo zrejmé, že už pominuli.
Znovu ju pobozkal. Blažene privrela oči. Rukou jej prechádzal po cestičke od brady až po krivky pŕs vyčnievajúcich z vody, ktorá omývala ich telá. Jemne jej masíroval tvrdnúce bradavky palcom a ukazovákom a stupňoval tlak dovtedy, až sa z jej hrdla vydral ston rozkoše a celá sa rozochvela. 
Pulzujúca horúčava jej vnútra ostro kontrastovala s chladnými vlnami, narážajúcimi neúnavne do nich.
Zaklonil ju dozadu a rukou jej kĺzal po hladkom bielom bruchu, až jeho prsty zakotvili na mäkkom čiernom trojuholníku. Kolenom jej oddelil nohy od seba, aby jej doprial chladné pohladenie mora. Jeho magické prsty sledovali, kam sa až dostala slaná voda. Vnikali do nej hlboko a rytmicky, až kým nevzlykala od rozkoše. More rozdávalo rovnaké pôžitky ako jeho ruka a on to vedel. Ťahal ju do hlbšej vody, kde sa nechala volne nadnášať a jej telo i duša s nadšením prijímali rozkoše, ktoré ponúkalo more i jeho láskanie.
Olivia sa vznášala na vode so zavretými očami. Všetkými zmyslami vnímala vzrušenie z vody, ktorá spoločne s prstami jej milenca stupňovala jej vzrušenie.
Ani si neuvedomila, kedy ju Anthony presunul späť na plytčinu. Pokojne ležala v plytkom, spenenom príboji, pod sebou počula šušťanie piesku, s ktorým sa pohrávali morské vlny. Natiahla k nemu ruku. Podvedome zdvihla boky, keď do nej dychtivo vnikol. Ovládol ju, privlastnil si ju tak, že mala pocit, akoby jej telo prestalo patriť. Bezmocne sa oddávala radosti z blížiaceho sa vyvrcholenia.
Vlny rozkoše ustupovali len pomaly a opäť počula doznievajúci morský príboj. Anthony si ju k sebe pevne privinul.
„To všetky hodiny plávania sú takéto nádherné?" zašepkala očarene.
Tlmene sa zasmial a postavil sa, pričom ju tiež vytiahol na nohy. „No tak, vstávaj, rýchlo!" Postavila sa a chvíľu nemohla pochopiť ten náhly koniec. Anthony ju chytil za ruku a ťahal nazad do vody. Ošpliechal ju a stieral piesok z jej chrbta. Nežne, ale cieľavedome jej čistil od piesku aj ostatné zákutia a priehlbinky tela.
„A teraz bež!" prikázal jej. „Vedľa ohniska sú uteráky. Ja tam doplávam." Otočil ju smerom k pláži, priateľsky ju tľapol po pleciach a Olivia rezko vykročila k ohnisku.
Bežala po pláži, preskakujúc spenené hrebene vĺn, ktoré sa jej stavali do cesty. Zuby jej začali neovládateľné drkotať a na tele naskočila husia koža. Povetrím sa šírila úžasná vôňa pečeného kuraťa. Vidina chrumkavej kože, škvrčanie masti, ktorá kvapkala do ohňa, jej pripomenuli, že je hladná ako vlk. Pocit hladu, únava po milovaní, dotyky morskej vody a večerného vzduchu robili s jej telom a dušou hotové zázraky.
Uteráky boli tam, kde Anthony povedal. Jeden z nich schmatla a energicky sa ním začala utierať. Pritom pozorovala more a plavca, ktorý mohutnými zábermi čeril vodu.
Bála sa, že príde čierny oblak, ktorý všetku tú nádheru zahalí. Ale doznievajúca radosť z milovania sa nedala ničím zastrieť.
Pristúpila bližšie k ohňu a ohrievala si nohy. Anthony sa po chvíli vynoril z vín a rozbehol k nej. Voda mu cícerkom kvapkala z vlasov.
Olivia sa nevedela naňho vynadívať. Vpíjala do seba každý kúsoček jeho tela: bradavky ako gombičky, pevné, ploché brucho, prirodzenie driemajúce v hniezde zlatistých kučier, dlhé, svalnaté nohy...
„Tak už ma prestaň očumovať!" napomenul ju ká-ravo. So smiechom si zobral uterák a rýchlo sa dosucha vyutieral. „To úplne stačí, aby si priviedla chlapa do rozpakov."
„Ale nehovor!" zvolala posmešne. „Ako môže také niečo povedať uctievateľ ľudskej nahoty? Pamätáš si? Tučné, tenké, zhrbené, vystreté... všetky tvary ľudského tela sú pozoruhodné. Nepovedal si to náhodou ty?"
„Hej, a za tým si aj stojím," vyhlásil a uchmatol jej uterák. Očami obdivne prechádzal po jej tele, nič mu neuniklo.
Olivia sa zachvela. Zohol sa a zdvihol ďalší uterák.
„Ešte ochorieš!" Poriadne ju celú vyšúchal uterákom, otáčal ju pred sebou, akoby bola vrtielka. Prehol si ju na ruku a vyutieral jej chrbát, zadok i zadnú časť stehien.
Keď bol konečne spokojný, odhodil uterák na zem, zodvihol prikrývku a starostlivo ju omotal okolo nej. „Tak, a už si pripravená do postele."
„Myslela som si, že ma odvezieš domov," namietla a ešte viac sa zakutrala do prikrývky.
„Až ráno... keď nás zohreje slniečko." Prihodil do ohňa zopár hrubších polien. Kuracia kožka zaškvrčala a zapraskala. „Čoskoro bude večera hotová."
„Fajn. Som hladná ako vlk." Usadila sa k ohňu zabalená v prikrývke.
Anthony otvoril košík a vybral peceň chleba, syr, fľašu s vínom a dve cínové čaše. Nalial do nich zlatistý mok a chlieb rozlomil na dve časti. „Dnes večer budeme jesť rukami."
„Nevadí." Olivia vzala do jednej ruky čašu a do druhej chrumkavý kus chleba, ktorý voňal, akoby ho práve vytiahol z pece. „Neoblečieš sa?"
„Nie je mi zima," povedal a obdaril ju ďalším zo svojich tajomných úsmevov.
„Potom nemôžeš namietať, keď si na tebe popasiem oči," vyhlásila s plnými ústami.
Anthony sa schuti zasmial. Aj on si pričupol k ohňu a špičkou dýky skúšal, či je už kura dopečené. 
Svetlo plameňov tancovalo po jeho opálenom
tele, osvetľovalo chrbtovú kosť a kedy-tedy osvietilo aj tajomné zákutie v jeho lone.	
Olivia si pritiahla prikrývku, popíjala víno a hľa-     dela naňho s neskrývanou žiadostivosťou. 
Spomenula si na Godfreya Channinga. Čo by si asi tak pomyslel, keby ich tu videl? A čo Brian? Pokúšala sa dotknúť aj tejto nepríjemnej myšlienky, akoby to bol boľavý zub a ona skúšala, kedy zabolí.
Anthony odtrhol z kuraťa stehno a pozoroval, akú má mäso farbu. „Je ti zima?" spýtal sa, ale stále hľadel do ohňa. Vycítil u nej zmenu a bál sa na ňu pozrieť. Desil sa, že znova v jej očiach uzrie ten náhly zvrat a odmietnutie.
„Nie," hlesla ticho a bradu si oprela o skrčené kolená. „Vôbec nie." Hlas mala slabý, ale pokojný.
Až keď si vydýchol úľavou, zistil, ako veľmi sa obával jej reakcie. Začal rukami porciovať upečené kura, dýkou pokrájal prsia a na dva veľké okružliaky navŕšil kôpky voňavého mäsa.
Jedli a pili vo svetle plameňov, nad hlavami im svietil mesiac, z ktorého padal do mora strieborný vodopád lúčov a jeho odraz smeroval priamo k nim.
Keď dojedli, Olivia sa schúlila do Anthonyho náručia, prikrytá teplými dekami. Viečka jej oťažievali, ale bránili sa zavrieť ich. Hviezdnatá noc bola až príliš nádherná. Milovanie ju naplnilo takým pokojom a harmóniou, že ani istota pominuteľnosti tejto chvíle nemohla skaliť jej šťastie. 
Akoby sa jej všetky rany na duši náhle a nenávratne zahojili.
Spomienku na tento večer by si chcela navždy uchovať vo svojej mysli. Aj o celé desaťročia si bude pamätať, aké to bolo, ležať pri ohni zakrytá dekami a počúvať šum vĺn, ktoré sa trieštia o skaly, s hlavou na Anthonyho pleci, v objatí jeho svalnatých nôh. Máloktorá žena pocíti v živote túto všeobjímajúcu radosť.
V nej tieto pocity zostanú navždy. Budú to krajšie spomienky než roky zdvorilých a fádnych večerov, takých príznačných pre život v dlhoročnom manželstve.
Olivia zatvorila oči. Prekvapilo ju, že pod viečka sa jej tisnú slzy dojatia. Ani si neuvedomila, že nečujne plače pri pomyslení na svoju budúcnosť, kedy už takéto vzplanutie nikdy nezažije. Dcéra lorda Granvilla a Anthony Caxton sa nikdy nebudú môcť stať manželmi. Milovať sa môžu len vo sne, vo chvíľach, ktoré si dokážu pre seba ukradnúť.
Zobudila sa tesne pred svitaním. Pod prikrývkou bola sama. Posadila sa a pritisla si prikrývku na nahé telo. Skorý raňajší vzduch bol studený. Na východe kreslilo zatiaľ neviditeľné slnko ohnivé zore.
Červené svetlo sa neustále rozširovalo, farba sa menila na oranžovú a po chvíli sa z mora vyhupol slnečný kotúč. Navidomoči sa dvíhal, až kým sa celá guľa, prekrásne žiarivočervená, nevykotúľala nad horizont.
„Nádherné, však?"
Otočila sa, keď začula Anthonyho hlas za svojím chrbtom. Bol už oblečený a v rukách sa mu hompáľali dve ryby. „Raňajky," oznamoval. Nahol sa a pobozkal ju na líce.
„Musím ísť..."
„Za tebou sú skaly a pred tebou more, môžeš si
vybrať," uškrnul sa a hodil ryby na piesok. Čupol si, aby znovu prebral vyhasínajúcu pahrebu k životu.	
Olivia sa postavila. Deka jej skĺzla k nohám. Pô-žitkársky sa povyťahovala a pozorovala jeho zručné ruky pri práci. Oheň sa rozhorel a on opäť vzal do rúk ryby a išiel ich čistiť k vode.
Olivia ho chvíľu sledovala. Vtom si uvedomila, že musí ísť na potrebu a rozbehla sa za skaly. Keď sa vrátila, ryby sa už opekali na plochých kameňoch.
Obliekla sa, hoci jej pripadalo čudné byť opäť zahalená.
„Ak si smädná, vo fľaši je pitná voda," ukázal na košík.
Schuti sa napila pramenistej vody. Bola skvelá. Pod rannou oblohou všetko preciťovala oveľa intenzívnejšie, každý zážitok jej pripadal jedinečný.
„Keď sa vrátime k lodi, Mike ťa odvezie domov,"        ozval sa zrazu Anthony a vzal si od nej fľašu s vodou, ktorú mu ponúkala.
Olivia sa zahľadela na more. Ešte sa nemusí pre- budiť zo sna. Otec sa vráti až o pár dní. Phoebe a Portia určite nájdu spôsob, ako vysvetliť služobníctvu jej neprítomnosť. Bol by hriech neprijať šancu, ktorú im ponúka osud.	
„Nemusím sa ešte vrátiť."
Anthony odtiahol fľašu od úst. „A čo tvoj otec?"	
„Nie je doma. Vráti sa až o pár dní."
„A jeho žena?"	
„Musím jej poslať odkaz, aby sa s Portiou o mňa 
nestrachovali."	
Anthony chvíľu mlčal a potom sa spýtal: „Čo o mne vlastne vedia?"
„Vedia, že som šla hrať šach s pirátom, ktorý ma uniesol," povedala a šibalsky sa usmiala. „Phoebe neschvaľuje, že sa stýkam s takým nechutným dobrodruhom. Portia je oveľa chápavejšia, pretože vie všetko o vášni k podobným dobrodruhom ako si ty."
Anthony si opäť priložil fľašu k ústam. Je to skutočne všetko, čo Olivia povedala svojim priateľkám? Manželkám jeho nepriateľov? Naozaj im nepovedala nič o jeho úmysloch?
Vrátil jej fľašu s vodou. „Ráno musím odplávať s Veternicou do Portsmouthu. Vrátime sa až zajtra večer." 	Obrátil rybu na kameni.
„Zoberieš ma so sebou?" Napäto čakala, ako zareaguje.
Pozrel na ňu a povzbudzujúce sa usmial. V tej chvíli z nej všetky neistoty vyprchali. „Mike odovzdá tvoj odkaz priateľkám."
„A čo budeš robiť v Portsmouthe?"
„Mám tam malý kšeft."
Olivia si kľakla do piesku a zhlboka do seba vdýchla vôňu jedla. „Aký kšeft?"
„Chcem predať nejaký tovar." Podal Olivii jednu z upečených rýb.
Prstami si oddeľovala šťavnaté kúsky mäsa a kládla si ich do úst. Ryba jej nikdy v živote nechutila tak ako dnes ráno. Piráti majú vždy čo predávať, uvažovala. A nakoľko sa vrátili zo šíreho mora len pred pár dňami, Anthony má tovar určite z Done Elene.

„Toto, slečna?" Mike pozrel na malý vrkôčik spletených vlasov, ktoré mu podávala Olivia, keď sa vrátili na Veternicu.
„Áno, len to," odpovedala Olivia. „Musíš to dať iba lady Granvillovej alebo lady Rothburyovej." Keby poslala písomnú správu, mohla by sa dostať do Bissetových rúk. Spletenec vlasov mu určite nič nepovie. Dedinčania často posielali lady Granvillovej čudesné darčeky ako prejav vďaky za jej liečitelské rady alebo bylinky. Bissetovi určite nič nenapadne, keď miestny chlapec donesie čosi také jeho panej.
„Vyveste vlajku, Mike, aby sme vedeli, že odkaz bol doručený a všetko je v poriadku," požiadal ho Anthony a vytrvalo čosi značil do rozprestretých máp. „Vyplávame o desiatej. Ak tam vlajka nebude, budeme stále dosť blízko na to, aby sme vyložili Oliviu na breh."
„Rozkaz, kapitán." Mike si vložil čudesný odkaz do náprsného vrecka. „Tak ja pôjdem."
„Ďakujem, Mike," povedala Olivia.	
Mike sa len uklonil hlavou a vyšiel z kajuty.
Úžina bola príliš úzka na to, aby sa v nej Veternica mohla otočiť. Zo svojho kotvišťa musela teda vycúvať. Námorníci vo vlečných člnoch spievali v rytme záberov svojich vesiel, keď pomaly ťahali plachetnicu z jej úkrytu. 
Olivia stála na zadnej palube a pozorovala, ako sa úzka morská cestička pred nimi rozširuje, až konečne zazrela pred sebou šíre more. Keď vyšli z tiesňavy, námorníci nasmerovali fregatu do prielivu.
Anthony stál pri kormidle a pevným, zvučným hlasom vydával povely. Olivia sa po chvíli obzrela dozadu. Nemala na očiach šatku, a tak sa pokúšala zapamätať si, kadiaľ sa vchádza do tiesňavy. No nech sa akokoľvek snažila, nedokázala už určiť, kde v útese je štrbina. Všade navôkol bolo množstvo skalnatých výbežkov, obkolesených skalami. A v jednom z nich bola malá piesčitá pláž, na ktorej strávila noc so svojím pirátom. Teraz sa jej zdalo, že len čo ju opustili, skaly, ktoré ju obklopovali, sa zavreli ako v rozprávke o Alibabovi.
„Vidím vlajku, kapitán!" volal hlas z najvyššieho sťažňa.
Anthony zodvihol ďalekohľad. Na najvyššom bode mysu Svätej Kataríny sa trepotal biely kus látky. Podal ďalekohľad Olivii.
„Zdá sa, že je všetko v poriadku," povedala.
„Vyzerá to tak." Anthony dal príkaz veslárom, aby vyšli na palubu. Doteraz ich ťahali vlečné člny, pretože lodné plachty neboli napnuté. Loď sa prudko naklonila, keď sa ju Anthony pokúšal otočiť správnym smerom. Rýchlo sa však narovnala, plachty nabrali vietor a na mohutnej vlne loď vyrazila vpred.
Olivia sa usadila na palubu a vyhrievala sa na slnku. Privrela oči a nechala sa unášať kolísavým rytmom plavby. Vzduchom sa šírila úžasná vôňa pečenej slaniny a ešte niečoho, čo malo veľmi silnú arómu. Na palubu vyšiel Adam, v rukách niesol podnos, ktorý položil vedľa nej. Bol na ňom chlieb s opečenou slaninkou, dve malé porcelánové šáločky a malá medená kanvica s voňavým čiernym nápojom.
„Čo je to?"
„Káva... pochádza z Turecka. Boli sme tam pred pár mesiacmi a kapitán si ju veľmi obľúbil." Starec pokrčil nosom. „Čertovsky silný mok. Ja ho nemôžem ani cítiť."
„Robíš reklamu mojej káve, Adam?" Anthorry prenechal kormidlo Jethrovi a pridal sa k Adamovi a Olivii.
„Jedlo si robí reklamu samo," vyhlásil Adam a odišiel.
Anthony sa usadil vedľa Olivie. Nalial trochu hustého čierneho nápoja do každej šálky a jednu jej podal. „Skús."
Odpila si. Bolo to silné a veľmi sladké. „Nechutí mi to."
„Na tú chuť si treba privyknúť," povedal a prstami ukladal plátky slaniny na chlieb. Potom sa narovnal, oprel sa o zábradlie a s chuťou zahryzol do chleba.
Olivia ho nasledovala. „Ako ďaleko je ešte do Portsmouthu?"
„Budeme tam podvečer. Keď šťastne oboplávame Needles, budem môcť odísť z paluby."
Olivia sa otočila, aby uvidela približujúce sa ostré skaly, ktoré naozaj pripomínali ihly. „Vyzerajú veľmi nebezpečne."
„Veď aj sú."
„Viac ako mys Svätej Kataríny?" „Záleží na tom, aké sú podmienky. Skaly pri myse Svätej Kataríny sú menšie, ale o to zradnejšie.
Počas tmavej noci loď ľahšie stroskotá na nich ako na Needles." Hovoril o tom ľahostajne, pridávajúc si plátok slaniny.
Olivia pozrela na zubaté skaliská a na šumiace more pri ich úpätí. Striaslo ju.
Prístav Portsmouth bol plný námorných lodí. Mólo sa len tak hemžilo námorníkmi. Vlečné člny, ktoré vykladali tovar, sa, neustále motali pomedzi veľké lode. Ozývalo sa pískanie píšťal i dunenie bubnov.
Olivia postávala na palube, kým Anthony manévroval Veternicu do prístavu. Napokon bezpečne zakotvili medzi dvomi loďami. O námorníctve vedela menej než málo, ale nemusela byť vôbec znalá veci, aby neobdivovala šikovnosť a presnosť jeho kormidlovania. Spustili kotvu a plachetnica zastala.
„A čo teraz?" spýtala sa Olivia.
„Čo myslíš?" Ukazovákom ju pohladkal po líci.
Olivia sa poobzerala po životom hýriacom prístave. „Vyzerám ako chlapec. Čo si ľudia pomyslia, keď ťa zbadajú, ako ma objímaš?"
„Že som ďalší z mnohých anglických nemravníkov," odpovedal pohotovo a uškrnul sa. „Medzi námorníkmi je to bežné... Trávia veľa času na mori bez žien."
„Nevedela som, že je to aj anglická neresť," povedala s vážnou tvárou Olivia. „V Grécku a v starom Ríme to bolo bežné, ale... Prečo sa smeješ?!"
„Nesmejem sa, len sa trochu usmievam." Nahol sa ponad zábradlie a zamyslene hľadel na život pred sebou. „Ak chceš, mohli by sme stráviť večer v meste."
„Ale ja tu nemám žiadne šaty... len to, čo mám na sebe."
„Myslím, že niečo nájdeme v útrobách lode. Poď, pozrieme sa," vyzval ju a ležérnym krokom sa pobral do podpalubia.
Kráčala za ním. Vzal do ruky olejovú lampu, zažal ju a osvetľoval tmavé chodby. Vzduch tu voňal morom a smolou, ktorá upchávala medzery medzi drevom, z ktorého bola loď postavená.
Debny i debničky, vrecia a vaky z celtoviny boli poukladané až po strop. „V ktorej z nich to len je... Azda v tejto." Rozhodne pristúpil k jednej z dební so železným kovaním. „Podrž lampu."
Vzala ju a držala vysoko, kým on si kľakol a otvoril ju.
„Čo máš radšej? Mušelín... brokát... hodváb... zamat?" Prehŕňal sa látkami. „A na spodku sú hotové šaty. Čo na ne povieš?" Víťazoslávne vytiahol tmavozelené mušelínové šaty.
„Sú nádherné!" vzdychla Olivia a prezerala si ich vo svetle lampy. „Budú mi dobré?"
Postavil sa a prirovnal k nej šaty. „Mne sa zdá, že hej. A ak nie, Adam urobí menšie úpravy. Teraz ešte pančuchy, črievice a štólu na plecia."
Vrátil sa späť k debniam, rad za radom ich otváral, až kým nenašiel, čo hľadal. „Tak a teraz budeš žiariť ako kráľovná."
Olivia mu vrátila lampu a vzala odev i črievice. „Pôjdeme sa navečerať do mesta?"
„Do Plameniaka. Tam som dal rezervovať stôl."
Vo vypožičanej garderóbe sa Olivia usadila v člne
a zamierili k mólu. Anthony mal na sebe kabátec a nohavice tmavosivej, takmer čiernej farby. 
Olivia sa opäť cítila ako v krásnom sne. Bol to vzrušujúci, očarujúci rozprávkový svet, ktorý nemal nič spoločné s každodennou realitou. Ale darovala si ešte pár
hodín a dovolila si snívať ďalej. Tešila sa, aké ďalšie tajomstvá jej osud nachystá.	
Bolo už neskoro, keď sa vracali späť na loď. Olivia si uvedomovala, že vypila viac burgundského, než mala. Zdalo sa jej, že je ľahučká ako pierko a vznáša sa na morskej pene...
Bol to nádherný pocit, ktorý sa pokúšala opísať Anthonymu, ale bez väčšieho úspechu. Všimla si posmešné úškľabky dvoch námorníkov, ktorí ich viezli späť. Ktovie, či slová, ktoré jej vychádzajú z úst, nezneli inak, ako znejú v jej mysli.
Keď už bol čln priviazaný k boku lode, Anthony pozrel hore na povrazový rebrík a potom na Oliviu. „Nebudeme riskovať." „Riskovať?" Začkala.
„Ale nič. Vstávaj." Postavil ju na nohy. Čln sa po-vážlivo zaknísal. Zohol sa, prevesil si ju cez plece, rukou ju držiac pod kolenami.
Olivia sa snažila zaostriť zrak na jeho lopatky, ktoré mu mierne vyčnievali spod kabátca. Rada by ich pobozkala, ale nedokázala zohnúť hlavu. Napokon sa tohto úmyslu vzdala a namiesto toho sa zasnene zahľadela cez čierny závoj svojich kučier na tmavozelenú vodu obmývajúcu biele boky fregaty. Potom ju čiesi ruku schýlili a preniesli ponad zábradlie. Anthony sa prešvihol k nej a rozosmial sa.
„Veľmi sa obávam, že ťa čaká ťažké ráno," vzdychol si a odhŕňal jej vlasy z tváre.
„Som šťastná," ubezpečila ho Olivia.
„Áno, kvietok môj, to vidím."
Na palube vládla veselá nálada. Olivia sa usmievala ako slniečko na všetkých tých priateľsky sa vyškierajúcich chlapov, ktorých tváre sa jej zdali zrazu také blízke.
„Dokážeš prejsť do kajuty sama? Alebo ťa mám odniesť?"
„... asi by si ma mal odniesť," opäť sa jej začkalo. „Je to zvláštne, ale akoby mi nepatrili nohy."
„Tak teda poďme." Znovu si ju prehodil cez plece a so svojím nákladom zišiel do kajuty.
Stála na kolíšucej sa podlahe veľmi neisto, ale prešťastné sa usmievala. „Budeš ma musieť vyzliecť. Ani ruky mi nepatria."
„S radosťou."
Keď jej vypožičané šaty skĺzli z tela, zaujali jej pozornosť. „Nie sú z Done Eleny, však? Nevyzerajú veľmi španielsky."
„Nie, tieto sú z tej stroskotanej lode," povedal a cez hlavu jej navliekal blúzku.
Pirát Pašerák. Kristepane, aj wecker?!
Spomenula si, ako ľahostajnosťou hovoril o lodiach, ktorá môžu stroskotať na myse Svätej Kataríny. Presne tak, ako sa to stalo noc predtým, ako spadla z útesu. Je ľahké prilákať loď na nebezpečné skaly a keď stroskotá, zmocniť sa nákladu a odviezť ho do bezpečia tiesňavy. Aké jednoduché.
Pirátstvo a pašeráctvo je špinavý spôsob obživy, pri ktorej často tečie krv. Taktiež počula, že mnohí pašeráci si prilepšujú weckerstvom. Ale Anthony by sa predsa neznížil k niečomu takému nízkemu, ako je rabovanie. Anthony nie... on je predsa čestný...
Zrazu jej prišlo nevoľno. Zúfalo Anthonyho odstrčila a zamierila k nádobe na umývanie.
Anthony k nej pristúpil a chytil jej hlavu, ona ho však znovu odstrčila s takou prudkosťou, že sa vzdal. Veľmi dobre si pamätal na vlastné nepríjemné skúsenosti s alkoholom a nechcel ešte viac prispievať k jej poníženiu.
Odišiel na palubu a uvažoval nad raňajšou dražbou. Záujemci prídu ešte pred svitaním: obchodníci, krčmári i obyčajní kupujúci.
Dobre mu zaplatia. Bude môcť nielen odmeniť posádku, odložiť si na horšie časy, ale aj odovzdať Elien slušnú kôpku peňazí pre prívržencov kráľa.
A druhú noc po nove odvezie Veternica nešťastného anglického kráľa do Francúzska.
Anthony zívol, povystieral sa a pobral sa do podpalubia. Olivia ležala v posteli, schúlená pri stene. V prítmí sviečky sa povyzliekal a vkĺzol k nej. Chcel si ju k sebe privinúť, ale akoby bola obrastená neviditeľnými tŕňmi. Dovtípil sa, že chce sama nerušene pretrpieť nevoľnosť, a tak sa od nej odvrátil. Nedokázal však zaspať, až kým sa nepritisol k jej chrbtu.

Trinásta kapitola

Anthony vstal z postele na svitaní. Oliviu nechal spať. Obliekol sa a vyšiel na palubu, kde mu Adam nachystal mydlo a horúcu vodu.
„Ako sa má slečinka?" Adam mu podal britvu.
„Ešte spí. Dúfam, že sa z toho vyspí." Nahol sa k malému zrkadlu, ktoré mu Adam pridržiaval. „Mal som ju krotiť. Ale veď už nie je decko. Takou lekciou musí prejsť každý, aby si začal na alkohol dávať pozor."
„Ale nie dcéra markíza Granvilla," namietol Adam a vôbec sa nesnažil zatajiť pohoršenie.
Anthony sa opatrne holil nad vrchnou perou, potom položil britvu a vzal z Adamových rúk uterák. „Má vlastný rozum, Adam."
„Hej, ale nie dosť skúseností," odpovedal Adam. „Pod bradou ste sa dobre neoholili," dodal.
Anthony znovu namočil britvu do horúcej vody a ešte raz si prešiel popod bradu. Zo svojich skúseností vedel, že s Adamom sa nehodno škriepiť.
Kupujúci prišli na loď spolu s východom slnka. Odviedli ich do nákladného priestoru lode. Všetci vedeli, že idú kupovať tovar z lúpeže, ale nikto sa nezaujímal o jeho pôvod.
Olivia sa zobudila na ruch v podpalubí. Mala sucho v ústach a hlavu jej išlo rozhodiť. Márne sa snažila znovu zaspať. Počula nárazy člnov do boku lode, kroky po palube, hlasy prichádzajúcich a odchádzajúcich kupcov. Nepočula, čo sa v podpalubí deje, ale dokázala si to domyslieť.
Tovar pochádza zo stroskotanej lode. Sám to povedal. Povedal to tak pokojne, akoby to bola tá najprirodzenejšia vec na svete. Vedela, že je pašerák a pirát. Čo sa čuduje, že si špiní ruky aj s weckerstvom?
Keby otočila hlavou, uvidela by mušelínové šaty, saténové črievičky a hodvábne pančuchy, ktoré mala na sebe počas včerajšieho večera. Komu asi patrili? Cestujúcej, ktorá zahynula pri myse Svätej Kataríny? Alebo bolí určené na predaj?	
Opäť ju ovládla nevoľnosť. Prehupla sa ponad vysokú bočnicu postele, náhlivo prešla cez kajutu a sklonila sa nad železnú nádobu. Nikdy sa ešte necítila tak mizerne, nikdy tak bolestivo neprežívala každý pohyb svojho tela. Dusila v sebe beznádej, ťaživý smútok, nenachádzala ani štipku radosti zo života. Ešte pred niekoľkými hodinami si pripadala ako v siedmom nebi. A teraz?
Zrazu si spomenula, že raz sa už tak mizerne cítila. Vlastne nie raz, ale veľakrát. V detstve. Bola šťastná, spokojná, zahĺbená do kníh, a potom sa to stalo. Zrazu prišiel veľký čierny oblak a bolo po radosti. Vtedy ešte nevedela, odkiaľ ten mrak prichádza, nespájala ho s desivými Brianovými rukami. To si uvedomila až neskôr. Aj teraz jej šťastie zahalil čierny mrak, ktorý predstavovalo odhalenie o Anthonyho zákernosti.
Odvliekla sa späť do postele a prikrývku si vytiahla až na hlavu. Sama si môže za to, ako mizerne sa teraz cíti. Keď sa jej Brian dotýkal, cítila sa vinná. Teraz znovu nachádzala tú nevysvetliteľnú vinu sama v sebe. Dovolila, aby Anthony zasiahol do jej života, sama ho k tomu nabádala. Presne tak verila, že Briana k tým zvrhlostiam vyprovokovala svojím správaním. Verila, že keby vtedy niečo urobila alebo povedala, zastavila by ho.
Slnko už bolo poriadne vysoko, keď Anthony vkročil do svojej kajuty. Vošiel potichu dnu a hľadel na nehybné klbko v posteli. Zaváhal.
Má sa presvedčiť, či spí? Spomenul si na jej nedotklivosť v predchádzajúci večer, tak si len ticho sadol ku stolu a v duchu rozoberal raňajšiu dražbu.
Bola veľmi úspešná. Godfreyovi Channingovi zaplatil osem stovák, ale on utŕžil sedemnásť. Dosť na to, aby sa ušlo pre všetkých. Či to však zahnalo znechutenie po vyjednávaní s tým podliakom, bolo otázne.
Olivia vycítila, že nie je v kajute sama. Opäť vdychovala jeho jedinečnú vôňu. Jej nešťastné telo stále reagovalo na blízkosť dôverne známeho muža.
Musí sa vrátiť domov. Ale zatiaľ ešte nevedela, či dokáže vstať z postele, a či znesie pohľad na Anthonyho.
„Vypi to, Olivia."
Podišiel k posteli so šálkou v ruke. Olivia sa otočila k nemu, ale rukou si zakryla oči. „Pomáha to."
„Nie som si istá, či mi niečo pomôže," zamumlala a podoprela sa lakťom. Oči si neustále zastierala v obavách, aby mu niečo nechtiac neprezradila, keď jej do nich pozrie. „Kedy sa vrátime?"
„Po západe slnka." Anthony jej pridržal šálku pri perách. „Ty moje úbohé dievčatko, to ťa tak trápi denné svetlo?"
„Hrozne," zašomrala a bolo vďačná za výhovorku.
„To nič, do polnoci už budeš doma vo svojej po-steli."
„A čo je toto?" Olivia zacítila štipľavý zápach, ktorý vychádzal zo šálky.
„Medicína proti nevoľnosti."
Vypila, čo jej núkal, hoci trpela chorobou, ktorú nemohol vyliečiť ani ten naj trpkejší nápoj na svete.
Okno jej komnaty bolo tlmene osvetlené. Niekto tam nechal horieť sviečku.
Olivia stála pod magnóliou a uvažovala, ako sa dostane hore. Vedela, že to bude zložitejšie než zostup, ale veď už absolvovala niekoľko výstupov po povrazovom rebríku na loď, prešla po sieti z jednej paluby lode na druhú... toto určite zvládne tiež. Phoebe síce povedala, že nechá otvorené zadné dvere, ale táto cesta sa jej zdala menej riskantná. Nemusí sa báť, že jej niekto skríži cestu.
Najväčší problém bolo dostať sa na dolný konár. Zachytila sa ho rukami a nohami sa po kmeni vyštverala až na jeho úroveň. Brucho cítila odvtedy, ako ju včera Anthony niesol prevesenú cez plece.
Keď mala nohy na konári, švihom sa jej podarilo rozkročmo sa na ňom usadiť. Zvyšok už bola hračka.
„Konečne si doma, káčatko." Ku oknu pristúpila Portia, keď sa Olivia zjavila v okne. „Bavila si sa dobre?"
„Skvele." Olivia prekročila okenný rám a zoskočila na dlážku. Zohla sa a potľapkala Juno, ktorá ju nadšene vítala, vrtiac chvostom. „Je všetko v poriadku?"
„Cato s Rufusom sa ešte nevrátili. Phoebe a ja sme už prejedene, toľko jedla ti sem posiela pani Bissetová. Neustále sme držali stráž pri zatiahnutom baldachýne tvojej postele. Nikto sa na nič nevypytoval." Portia škrtla kresadlom a zapálila ďalšie sviečky.
V komnate svietil ten istý svietnik, ktorý zapálil Anthony, keď hrali prvú partiu. Olivia však vyhľadávala prítmie.
„Čo sa stalo, Olivia?" Portia zdvihla svietnik do výšky a jej hlas znel oveľa nástojčivejšie.
„Včera večer som vypila priveľa vína." Olivia sa ticho zasmiala a neustále odvracala tvár od svetla.
„To je všetko?" Portia položila svietnik na kozub a zelenými očami Oliviu skúmavo sledovala.
Olivia sa otočila k posteli a odtiahla záves. Spočinúť v príjemne mäkkej bielej náruči postele bola v tej chvíli jej jediná túžba. Silnejšia než akákoľvek vášeň.
„Nemá to žiadnu budúcnosť, Portia."
„Nie," vzdychla chápavo Portia. „Nie, nemá. Ako by aj mohlo mať? Vieš si predstaviť dcéru markíza Granvilla a piráta, ako spolu žijú v útulnom domčeku na pobreží? Nemožné! Preto sa Phoebe tak trápi. Nie preto, čím a ako sa ten chlap živí. Nechce, aby ti zlomil srdce... A samozrejme, že to nechcem ani ja je to jednoduché, stačí sa rozhodnúť." Objala Oliviu okolo pliec.
„Viem, že ma chápeš," hlesla Olivia ticho.
„Akoby som ťa mohla nechápať?" Portia jej priateľsky stisla rameno.
Má sa zdôveriť Portii, že Anthony nie je len pirát.
ale aj wecker? Nie, to nemôže. Je zahanbujúce, že stratila hlavu kvôli mužovi, ktorého počínanie je odsúdeniahodné... Kvôli mužovi, ktorý je schopný toľkej surovosti.
„Stretneš sa s ním ešte niekedy?"
„Neviem," pokrčila plecom Olivia.
Portia si ju premerala pozorným pohľadom. „Nebolo by lepšie urobiť za tým všetkým hrubú čiaru?" navrhla napokon.
„Áno, to by bolo najlepšie," prikývla Olivia.
Portia čakala, že bude pokračovať, ale keď sa ticho predlžovalo, povedala: „Vidím, že sa potrebuješ vyspať. Pôjdem už." Pobozkala ju a pobrala sa ku dverám. 
„Mimochodom, zastavil sa tu znovu ten Channing. V tmavočervenom hodvábe." Posmešne zdvihla obočie. „So zlatým perom za klobúkom. Štramák. Ostal ako obarený, keď sme mu povedali, že si zavŕtaná v knihách, a že neprijímaš žiadne návštevy."
Olivii prebehli zimomriavky po chrbte, až ju striaslo.
„Čo je? Preskočila ťa zubatá s kosou?" spýtala sa Portia s rukou na kľučke.
„Nepripomína ti ten chlap Briana?"
Portia sa zamyslela a s hlavou naklonenou nabok sa spýtala: „Čím?"
„Očami. Sú malé, chladné, zákerné. Keď sa usmeje, nie je to úprimný úsmev. Presne tak sa smial Brian."
„Neviem. Nabudúce sa mu lepšie prizriem. Nemôžem povedať, že by sa mi páčil. Kope do psov. Ale teraz už spi, káčatko." Portia vyšla z komnaty s Juno v pätách.
Olivia si sadla na posteľ. Hlava ju neznesiteľne bolela a bolesť sa šírila do celého tela.
Anthony ju doviezol člnom až k zálivu pri Chale a odprevadil ju po hranicu otcovho pozemku. Pozoroval, ako prešla popri ovocnom sade a potom bočnou bránou do záhrady. Na jej úľavu rešpektoval jej mlčanie a nepýtal sa, prečo je taká čudná.
Olivia predpokladala, že jej uzavretosť pripísal na

vrub neblahých dôsledkov nerozumne prehýreného večera.
Pobozkal ju a s úsmevom jej navrhol, aby sa stretli nasledujúci večer na hrade Carisbrook, ak sa zúčastní na ďalšom večierku.
Olivia mu nič nesľúbila. Netušila, ako by reagovala pri ich opätovnom stretnutí. Znova ju začal zahaľovať čierny mrak depresie. Čo sa jej kedysi zdalo zábavné a vzrušujúce na jeho živote a pohľade na svet, jej teraz pripadalo skazené, neľudské, surové. To, čo robil, bolo v rozpore s ideálmi jej otca, s jeho presvedčením, s jeho zmyslom pre česť a spôsobom života. A taktiež s hodnotami, ktoré uznávala ona sama.
Anthony sa pokúsi zachrániť kráľa. Ona to vie a napriek tomu to musí pred svojím otcom tajiť. Svojím mlčaním v podstate chráni odsúdeniahodného weckera a zrádza svojho čestného otca.
Cato s Rufusom sa vrátili až nasledujúce ráno. „Vyzeráš dobre, Olivia," poznamenal Cato, keď si všimol zlatistý odtieň jej opálenej tváre. „Bola si na slnku?"
„Boli sme s deťmi v záhrade."
„Ahá..." Usmial sa. „Rozprával som sa s Phoebe a Portiou. Dnes večer sa chystajú do Carisbrooku. Pôjdeš s nimi?"
Olivia zaváhala. „Rada by som šla, ale ten Chan-
ning mi stále nadbieha."	
„No a?" Cato sa zamračil.
„Nepáči sa mi," povedala bez okolkov. „Nechcem ho za nápadníka, ibaže neviem, ako mu to mám povedať, keď sa ešte jasne nevyjadril. Chcela by som vedieť, či by ste mi nepomohli slušne ho odmietnuť."
„Bude ťažké zbaviť sa ho, keď sa nevyjadril."
„Viem, ale keby ste sa mu zmienili o mojom predsavzatí, že sa nikdy nevydám, azda by pochopil," navrhla riešenie.
Cato pobavene pokrútil hlavou. „Musíš mi odpustiť, Olivia, ale nemôžem brať tvoje slová vážne. Som presvedčený, že ešte zmeníš názor. Ale ubezpečujem že ťa do ničoho nebudem nútiť."
Je presne ako jej matka, pomyslel si. Tá istá bledá tvár a havranie vlasy. Oči mala iné, no ich zamatovú nehu tiež zdedila po matke. Po ňom mala nos a rozhodný výraz úst a brady. Sú to črty, ktorými sa líši od tuctových krásavíc.
„Predpokladám, že zástup tvojich pytačov bude dlhý," pokračoval a neprestával sa usmievať. „Si vo veku, kedy sa ženy vydávajú a ty skutočne máš čo ponúknuť." Posledné slová povedal už žartovným tónom a Olivii nezostalo nič iné, len sa usmiať.	
„Všetkých ich odmietnem sama," vyhlásila, „ale, veľmi vás p-prosím, pomôžte mi s týmto jediným. V jeho prítomnosti sa mi zdvíha žalúdok."
Cato vedel, že Olivia sa už takmer prestala zajakávať a stávalo sa jej to len pri veľkom rozrušení.  „Ublížil ti?" spýtal sa znepokojene.	
Olivia len bezmocne mykla plecom. „Nie, je to len zlá predtucha."	
Catovi sa viditeľne uľavilo. „Uvidím, čo môžem v tejto veci urobiť," sľúbil jej neurčito, zberajúc sa
na odchod. Myšlienkami sa opäť vrátil k tomu, nad čím v posledných dňoch najviac rozmýšľal. Chystá sa ďalší kráľov útek. Predtým sa im dostali do uší nejaké podrobnosti, no teraz všetci mlčali.	
A práve kvôli tomu boli v Londýne. Cromwell mu 
povedal, že kráľa budú musieť premiestniť na iné,	
bezpečnejšie miesto. Cato sa zdráhal komplikovať kráľovi život, aj tak už boli jeho právomoci oklieštené. Lenže ak by kráľ naozaj utiekol, niesol by za to plnú zodpovednosť. Cítil sa, akoby mal na krku nôž.	
Olivia zamierila do prijímacieho salónika, kde našla Phoebe i Portiu uprostred hlučného klbka detí.	
„Vrátila si sa v hodine dvanástej," zahundrala namrzene Phoebe. „Cato prišiel na úsvite."
„To som už dávno pokojne spala vo svojej posteli," odpovedala Olivia. „Ďakujem vám, za všetko."
„Ten vrkôčik bola skvelá myšlienka... až na to, že sme v prvej chvíli nevedeli, či to nie je volanie o pomoc," spomínala Phoebe a z vrecka vytiahla Oliviin vrkôčik.
Olivia si ho vzala. „To myslíš vážne?"
„Nie, samozrejme, že nie," ubezpečila ju Portia. Usmiala sa a pokračovala v oprave zlomenej nohy vojačika, na ktorého čakal jej netrpezlivý syn. „To ťa Phoebe len podpichuje."
Olivia sa usmiala. „Otec povedal, že sa chystáte večer na hrad."
„Hej, chýba mi manžel," vycerila zuby v úsmeve Portia.
„Ideš s nami, Olivia?" spýtala sa Phoebe.
Má ísť, alebo nie? A sotva si stihla položiť túto otázku, počula sa, ako odpovedá: „Áno, myslím, že pôjdem."
Phoebe zažiarili modré oči. „Možno ťa to privedie na iné myšlienky. Nechcem byt príliš zvedavá, ale vyzeráš veľmi smutne. Vari sa veci nevyvíjali podľa tvojich predstáv?"
„Nie, nie, všetko je v poriadku. Len si privykám na starý život, to je všetko." Olivia vzala do náručia svojho malého nevlastného bračeka. „Tak ako sa má malý lord Grafton?"
Charles ju pozorne, s vážnou tváričkou, sledoval tmavými očkami. Zrazu zaklonil hlávku dozadu a tak šťastne sa rozosmial, akoby povedala niečo veľmi smiešne.
„Vidíš, aký zmysel pre humor má náš malý?" zvolala Phoebe pyšne a na chvíľu odvrátila pozornosť od Oliviinej tváre.
Olivia sa tiež rozosmiala a podala smejúce sa chlápätko jeho mame. „Aj jemu sa moje slová zdajú smiešne." Pocítila na sebe skúmavý pohľad Portie, a tak sa radšej zohla a pohladila po srsti Juno.

„Hráte bowls, pán Caxton?" Kráľ Karol odvrátil zrak od okna v miestnosti nad veľkou halou a pozoroval svojho návštevníka spopod prevísajúcich viečok.
„Priemerne, pane." Anthony stál pri kozube, v ktorom nehorel oheň, a rukou sa opieral o ozdobne vyrezávanú rímsu. Vo dvorane bolo dnes večer len desať mužov. Plukovník Hammond stál pri dverách v postoji strážcu, pohľadom neustále pozorujúc kráľa, akoby čakal, že sa z ničoho nič vyparí.
„Hammond, priateľu, vyzeráte veľmi znepokojene," prihovoril sa mu kráľ. „Posledné dni sa mi akosi nepozdávate. Niečo vás trápi?"
Plukovník len sťažka udržal hnev na uzde. Ak sa skutočne chystá kráľov útek, potom Jeho Veličenstvo veľmi dobre vedelo, čo trápi jeho väzniteľa.
„Neviem o ničom, čo by ma malo znepokojovať. Vaše Veličenstvo."
„To rád počujem," odpovedal kráľ milým hlasom. „Ale teraz si chcem zahrať bowls. Pán Caxton, ukážte, čo je vo vás."
Anthony sa hlboko uklonil a Godfrey Channing sa úslužne rozbehol, aby otvoril dvere. Malá skupinka doprevádzala svojho panovníka dolu po schodoch a potom von na kráľovský dvor.
„Poďte ku mne, pán Caxton." Kráľ kývnutím ruky privolal Anthonyho k sebe a chytil ho popod pazuchu. „Povedzte mi niečo o majetku vašej rodiny. New Forest som vždy zbožňoval."
Kým prechádzali po dvore, Anthony zabával kráľa. Potom prešli cez zadnú bránu za hradby, kde sa rozprestieral široký lán, ktorý Hammond premenil na zelené trávnaté ihrisko pre potešenie kráľovského väzňa.
Veľké gule boli nakopené vo vzdialenejšej časti zeleného trávnika a celá skupinka, sprevádzaná popoludňajším slnkom, pomalým krokom kráčala smerom k nim. Kráľ neustále držal Anthonyho za rameno a nikto si nevšimol, že Anthony vsunul do hlbokej manžety kabátca Jeho Veličenstva poskladaný papierik.
„Budete vrhať prvý, pán Caxton." Kráľ ukázal smerom, kde stál vojak a držal guľu.
Anthony namietal a nechal sa chvíľu prehovárať. So smiechom protestoval, že nemá veľa skúseností. Vyzeral smiešne, keď sa pokúšal zodvihnúť ťažkú guľu, ktorú rozkotúľal po zelenom trávniku. Vďaka svojmu neúspechu zožal posmech okolostojaceho publika. A nikto si nevšimol, že kráľ vybral z manžety papierik a vsunul si ho do vrecka.
Ešte stále boli pohrúžení do hry, keď madam Hammondová vyšla na trávnik spolu s Granvillovcami.
„Jeho Veličenstvo zasa vyhráva. Tak ako zvyčajne," poznamenala.
„Obávam sa, madam Hammondová, že nie som pre Jeho Veličenstvo rovnocenný spoluhráč," vyhlásil afektované Anthony a ticho sa zachichotal. „Lady Granvillová... lady Olivia." Hlboko sa uklonil, mávajúc pritom klobúkom ozdobeným perím.
„Lady Rothburyová, dovoľte mi, aby som vám predstavil pán Edwarda Caxtona." Plukovník Hammond sa Portii galantne uklonil a ukázal na Anthonyho.
„Som veľmi rád, že sa s vami môže zoznámiť, madam. Je to pre mňa cťou." Anthony sa uklonil k j ej ruke a letmo ju pobozkal. „Lord Granville... lord Rothbury. Je mi cťou, páni. Je to pre mňa skutočná pocta, že mi preukazujete svoju pozornosť." Boli to jeho nepriatelia, obávané postavy, ktoré znamenali prekážku v realizácii jeho plánu. Prekabátiť ich vôbec nebude jednoduché a Anthony si o tom nerobil žiadne ilúzie. No z výrazu jeho tváre sa teraz dala vyčítať len horlivosť dvorného pätolizača.
Obaja prijali jeho nadšenie s odmeraným pokývaním hlavy, ktoré bolo pre Anthonyho určitým zadosťučinením, že hrá svoju rolu presvedčivo.
Ustúpil nabok. Kráľ návštevníkov privítal len nepatrným kývnutím hlavy.
„Lady Olivia, je milé opäť vás vidieť. Veľmi ma zarmútilo, že som sa nemohol s vami stretnúť." Godfrey Channing sa Olivii hlboko uklonil. „Verím, že mi čoskoro preukážete česť súkromným rozhovorom."
Olivia videla v tej chvíli pred sebou len úzke pery a chladnú vypočítavosť v jeho očiach. Nechtiac pohľadom zablúdila k Anthonymu, ktorý na ňu žmurkol.
„Čo to... čo to?" zamiešal sa do rozhovoru samotný kráľ v návale eufórie. „Vari ste sa len nezahľadeli do lady Olivie, milý lord Channing?"
Olivia zahorela ako fakľa a otočila sa ku Catovi, prosiac očami o pomoc, ale než stihol niečo podniknúť, Godfrey sa uklonil pred kráľom a odpovedal.
„Muž by sa nemal volať mužom, pane, keby si nevšimol krásu lady Olivie. Kto by nepožiadal o jej ruku, ak by mu prejavila jediné slovko povzbudenia na znak svojej priazne?"
„Výborne, vždy som mal rád svadby," vyhlásil kráľ veselo. „Dúfam, že poctíte lorda Channinga povzbudivým slovom, lady Olivia."
Olivia zostala stáť ako obarená. Zúfalo hľadala odpoveď. Channing si naozaj vedel načasovať svoju žiadosť o ruku, ohúril ju priamo na verejnosti a dostal pritom kráľovo požehnanie. Chce si vynútiť jej súhlas?
„Pane, moju dcéru som len nedávno uviedol do spoločnosti," začal Cato ticho. „Rád by som jej poskytol čas, aby našla pôdu pod nohami, než o ňu príde."
Kráľ sa zamračil. V minulosti by sa také žartovanie, akým obdaril markízovu dcéru, pokladalo za najvyšší prejav kráľovej priazne. Zatváril sa nedotklivo.
„V poriadku," vyhlásil blazeovane a odvrátil sa od lorda Granvilla. „Hammond, pre dnešok som so športovaním skončil. Pán Caxton, ponúknite mi svoje rameno."
Anthony poslúchol. Tak tento ziskuchtivý, nebezpečný, bezcharakterný podliak má v úmysle získať moju Oliviu? soptil v duchu. Výraz jeho tváre však nič neprezrádzal. Pokojne kráčal s kráľom späť a celou cestou niečo kvetnato opisoval svojmu vznešenému poslucháčovi.
Keď sa konečne vrátili do hradnej dvorany, podávala sa večera na dlhom banketovom stole. Kráľ konečne dovolil Anthonymu odísť.
Hostia sa usádzali na dlhé lavice za stôl. Godfrey
Channing si razil cestu priamo k Olivii a jej dvom priateľkám. Rufus a Cato boli v nedohľadne.
Anthony vykročil cez veľkú sálu a jeho jedinou túžbou bolo predbehnúť toho podliaka. „Lady Olivia, smiem vás odprevadiť ku stolu?"
Otočila sa a na chvíľu pozabudla, že musí kontrolovať výzor svojej tváre. Jej oči, plné nepokoja a otázok, hľadali vysvetlenie.
„Len žiadne strachy," zašepkal, pretože inštinktívne vycítil jej zmätok.
Chcela mu veriť. Chcela uveriť tomu, že on ju pred Godfreyom Channingom uchráni, že ju uchráni pred ním i pred ňou. Ale dokáže ju uchrániť pred tým klbkom snov, keď ho sám zamotáva? Keby tak bol niekým iným, nie dobrodruhom bez škrupúľ. Prečo túži práve po ňom?
Chcela sa chytiť ponúkaného ramena, ale vzápätí jeho ruku nechala klesnúť. „Ja sa nebojím," povedala a otočila sa späť k svojim priateľkám.
Anthony odišiel a nevedel si vysvetliť, prečo odmietla, aby ju sprevádzal. Niekedy jej vôbec nerozumel. Sám sebe navrával, že obaja len hrajú svoje roly a Olivia udržuje od neho odstup len preto, že je to bezpečnejšie. Navrával si to, ale v jej očiach videl, že ju čosi trápi. Má to niečo spoločné s Channingovou žiadosťou o jej ruku?
Silne zovrel pery. Musí mu to okamžite prekaziť... ale ako to urobiť, aby sa neprezradil?
Godfrey Channing dostihol tri priateľky, keď sa už blížili ku stolu. „Dámy, dovoľte mi odprevadiť vás," prihovoril sa všetkým naraz, ale oči mal len pre Oliviu a bola to ona, ktorej ponúkal svoje rameno.
„Ale, samozrejme, že nás môžete odprevadiť, pane," zasiahla Portia a schmatla ponúknuté rameno, skôr než sa Olivia zmohla na odpoveď. „Naši manželia nás vezmú do spoločnosti, a vzápätí nás opustia."
„Lady Olivia..." Godfrey jej natrčil druhé rameno. „Olivia sa chytí mňa a vás lady Granvillová, lord Channing," rozhodla Portia. „Viete, my si potrpíme na bontón a podľa neho majú vydaté dámy prednosť."
Phoebe sa musela veľmi ovládať, aby sa nerozo-smiala na takejto hlúposti, ale poslúchla. Godfrey nemal na výber a musel sa podriadiť.
Cato s Rufusom očakávali svoje manželky pri záhlaví stola. Cato videl napätie v Oliviiných očiach, keď sa pred ním objavila po boku Phoebe. „Sadni si ku mne, dcérka," vyzval ju a za ruku ju ťahal ku svojej stoličke.
„Ak lady Olivia dovolí..." Godfrey sa usmial a sadol si k nej z druhej strany.
Olivia sedela ako socha. Vrhla pohľad na koniec dlhočizného stola, kde sedel Anthony a unudene sa pohrával s čašou vína. Rýchlo na ňu pozrel, potom sa obrátil k svojmu susedovi.
Godfrey naložil Olivii na tanier kúsok pečeného mäsa. „Dovoľte mi, lady, obslúžim vás... vždy a všade k vašim službám." Jeho tenké pery sa zlovestne roztiahli a chladnými očami ju lačno hltal.
Olivia prehovorila zastretým hlasom: „Musíte mi odpustiť, lord Channing, ale ja sa nemienim vydávať. Mňa zaujímajú len knihy, takže nemám čas na vydaj."
„Dúfam, že ste ešte nedali niekomu slovo," povedal zvýšeným hlasom a prstami zovrel čašu.
Olivia pokrútila hlavou. „Nie."
„Tak potom môžem aspoň dúfať," opäť vystrúhal ten odporný úsmev. Dotkol sa jej ruky, keď brala do nej nôž. „Práve čítam Catulla. Jednej stati príliš nerozumiem. Možno by ste mi ju mohli objasniť."
„Catullus nepatrí k mojim obľúbencom," klamala Olivia. „Budete mi musieť odpustiť."
Godfrey sa pokúšal nahryznúť ďalšiu tému rozhovoru, ale Olivia sedela apaticky vedľa neho a jedlo jej chladlo na tanieri. Dotkol sa jej pod stolom nohou a ona sa mykla, akoby ju popálil.
To nepôjde tak ľahko, ako mu sľuboval Brian Morse. Ale on ju aj tak dostane. Úkosom na ňu pozrel. Je nádherná, pomyslel si. Každý muž by bol hrdý, keby mal takú manželku. Takú bohatú manželku. Ak nezaberá dvorenie, nájde iný spôsob, ale dostane ju.
Godfrey upriamil pozornosť na rozhovor medzi Rothburym a Granvillom. Aspoň tu Brianova taktika zaberá. Granville ho už niekoľkokrát pochválil za jeho bystrý pozorovateľský talent.
Cato, snažiac sa odvrátiť Channingovu snahu dvoriť Olivii, ktorá bola bledá, že by sa v nej krvi nedorezal, sa nahol poza jej chrbát a spýtal sa: „Channing, čo viete o tom Caxtonovi? Je na hrade nováčikom. Moji muži sa nedozvedeli takmer nič, keď ho preverovali. Vraj býva v Newporte."
Rufus si napichol na špičku noža kúsok zveriny. „Takže na ostrove ho poznajú."
„Je to obyčajný príživník," vysypal Godfrey horlivo a bol rád, že majú záujem o jeho názor. „Vystatuje sa, že jedáva s kráľom za jedným stolom. Počul som, že má nejaké majetky, ale pochádza z bezvýznamného rodu."
Olivia nastražila uši. Zdá sa, že Anthonymu jeho podvod vychádza. Ako si môžu myslieť, že je hlupák? Autorita a intelekt z neho priam vyžarujú. Ako to, že nikto nevidí tie nezbedné iskry v jeho očiach a bystrú myseľ, ktorú ukrýva za výzorom servilného hlupáka?
„Zdá sa, že kráľ si ho obľúbil," poznamenal Cato.
„Jeho Veličenstvo teší hrať sa na dobrodinca slabých duchom," odpovedal rýchlo Godfrey. „Všimol som si, že keď nie je vo svojej koži v spoločnosti plukovníka Hammonda, vyhľadáva niktošov, aby dal ostatným najavo svoje pohŕdanie." Povýšenecky pozrel na druhý koniec stola na muža, o ktorom klebetili. Caxton práve otočil hlavu k nemu a jeho ruka, v ktorej zvieral čašu, zmeravela na polceste k ústam. Ten profil... koho mu len pripomína? Hľadel naňho ako omámený. Nevedel si spomenúť. Kráľ bol naozaj priam posadnutý preukazovať milosť bezvýznamným prišelcom. 
Robil to len preto, aby urazil svojich žalárnikov. Plukovník Hammond to však pochopil a vyrovnal sa s týmto kráľovským rozmarom. Veď veľa toho už kráľovi nezostalo. Stále mu na tom vyobliekanom panákovi čosi vadilo. Nespúšťal ho z očí. Na perách mal stále ten unudený istý afektovaný úsmev.
Čo, dočerta, mu na tom chlapovi nesedí?
Kráľ položil na stôl strieborný kalich. Očividne sa nudil. „Pôjdem si už ľahnúť, Hammond."
Všetci odložili čase a príbory a hoci väčšina nedo-jedla ani prvý chod, postavili sa, keď Hammond pristúpil ku kráľovej stoličke.
Jeho Veličenstvo pozrelo na koniec stola, kývlo hosťom hlavou na pozdrav a odstúpilo od stola. Hammond hú odprevadil do zamrežovanej a stráženej komnaty v severnom krídle.
„Prajem vám dobrú noc, pane." Plukovník Ham-mond sa predo dverami hlboko uklonil.
„Pripadám si ako slávik v klietke, Hammond." Kráľ sa smutne zasmial a porozhliadol sa po priestrannom väzení. „Ale musím vám poďakovať, že sa o mňa tak vzorne staráte."
„Budem sa starať o Vaše Veličenstvu tak, ako mi ukladá česť a povinnosť, pane." Slová, ktoré vyberal s veľkou opatrnosťou, mali kráľovi dať na vedomie, že jeho ďalší plán na útek je tajný len v jeho fantázii.
„Dobrú noc, Hammond."
„Pane." Plukovník ukláňajúc sa vycúval z komnaty a z vonkajšej strany dverí sa okamžite postavili dvaja strážcovia do pozoru. Nezamknú Jeho Veličenstvu, ale cez nich neprekĺzne ani jeho duch.
„Nalej mi teplú vodu, Dirk. Chcem si umyť ruky."
Komorník sa otočil k umývadlu a vtedy kráľ vytiahol z vrecka poskladaný papierik. Vsunul ho pod vankúš a nahlas zívol.
„Vaše Veličenstvo je unavené?" prihovoril sa mu komorník. V rukách držal karafu s teplou vodou a uterák prebudený cez ruku.
„Áno. Ale je tú skôr únava ducha, Dirk. Telo ešte vládze." Kráľ si umyl ruky a utrel si ich. „Môžeš už ísť. Ľahnem si sám."
„Tu je vaša nočná košeľa, pane," Komorníkovi sa nepozdávalo kráľovo počínanie. Vzal do rúk snehobielu košeľu, ktorá ležala konca postele. „Mal by som vziať oblečenie Jeho Veličenstva, aby som ho mohol vykefovať."
„Zmizni!" V kráľovom tóne sa zjavila nezvyčajná hrubosť.
Komorník sa uklonil a vyšiel z miestnosti.
Kráľ chvíľu vyčkal, kým úplne nezatíchne rozhovor komorníka so strážnikmi, a až potom vytiahol spod vankúša papier od Edwarda Caxtona.
Odkaz neobsahoval žiadne zdvorilostné frázy, ani oslovenie.

Popravte sa v týždni po nove mesiaca. O presnom čase sa dozviete až v ten deň. Prepáĺte mreže a povrazom sa spusťte dolu hradbami.
Budeme vás čakať.

Kráľ Karol si prečítal odkaz niekoľkokrát. Bez poklonkovania a lichôtok sa mu slová zdali oveľa nádejnejšie. 
Príliš veľa ráz už ho rozčarovali tí, ktorí mali ohnivé srdcia, ale chýbal im chladný rozum. Pridržal papier nad sviečkou a pozoroval, ako horí, až sa rozpadol. Potom pozbieral popol do dlane a vyhodil ho cez mreže svojho obloka. Obloka, z ktorého bol výhľad na more.
Caxton ho odtiaľto dostane. Caxton nepatrí k zaslepeným nadšencom, ktorí s radosťou obetujú život pre svojho panovníka. Caxton je žoldnier. Profesionál, ktorému je jedno, kto vojnu vyhrá. Robí to pre peniaze. Je lepšie dôverovať žoldnierovi, ktorého srdce nerozkazuje hlave. Niekto, kto mu je oddaný, Caxtona zaplatil a ten sa o všetko postará.

Štrnásta kapitola

„Veternica vpláva až k Puckasterovmu zálivu. Na palube zostane Jethro. Ja sa dostanem na breh člnom. Mike ma bude čakať s koňmi a spolu pôjdeme po kráľa. Takže potrebujeme tri kone, Mike." Anthony predostrel svoj plán skupinke zhromaždenej v jeho kajute.
„Stane sa to druhú noc po nove, pane?"
„Áno, a budeme sa modliť, aby bola tma ako v rohu."
Anthony sa zohol nad mapu. „Odliv bude v tú noc presne o polnoci. O jedenástej bude zábava v plnom prúde. Kráľ odíde do svojej komnaty, prepáli mreže, spustí sa po lane z hradieb a s rýchlymi koňmi to k člnu stihneme za tridsať minút. Ak budeme mať dobrý vietor, priplávame k Veternici práve včas, aby sme využili odliv. Adam, ty pripravíš kajutu pre kráľa."
„Akú zábavu máte na mysli, kapitán?" spýtal sa Adam.
Anthony sa usmial. „Jeden z našich spojencov na hrade pripraví v hradnej priekope malý ohňostroj z pušného prachu. Dúfam, že to natoľko odvráti pozornosť strážcov na hradbách, že si nevšimnú kráľa, spúšťajúceho sa po hradbách."
Adam prikývol. Väčšina obyvateľov ostrova Wight bola oddaná kráľovi. Dokonca aj v plukovníkovej posádke v Carisbrooku mal kráľ stúpencov. Anthony ich poznal všetkých.
„Všetci viete, čo je vašou povinnosťou?" Anthony sa poobzeral po svojich chlapoch.
„Jasné. Ale ako... ako sa máme správať ku kráľovi?"
Jethrova otázka Anthonyho rozosmiala. „Ak sa stretnete, len sa ukloň a povedz Vaše Veličenstvo, to bude úplne stačiť."
„Nikdy by mi ani vo sne nenapadlo, že sa budem plaviť s kráľom," poškrabal sa za uchom Sam.
„Ak už nemáte ďalšie otázky, pre dnešok je to všetko."
Posádka sa rozišla za svojimi povinnosťami, až na Adama, ktorý začal upratovať kajutu.
Anthony si vyzliekol vznešený oblek, v ktorom bol na hrade. Rýchlo si natiahol nohavice a košeľu a opásal si opasok s dýkou.
„Zasa idete za tým dievčaťom?" spýtal sa Adam, s nevôľou sa prizerajúc jeho prípravám.
„Máš niečo proti, starúšik?" Anthony nadvihol obočie, naťahujúc si čižmy.
„O tri hodiny svitá."
„To stihnem." Anthony žmurkol na Adama a ten mu pohrozil prstom.
O hodinu neskôr už cválal po nočnom Chale. Olivia ho určite nebude čakať. Uvedomoval si, že je riskantné ísť za ňou tak neskoro, ale nemohol sa zbaviť predstavy jej utrápených očí. Mal pocit, akoby mu chcela niečo naliehavé povedať. Túžil po nej. Chcel ju hneď teraz, vášnivo a neskrotne, a to ho samého udivovalo. Vedel si to vysvetliť len tým, že všetko hralo proti nim. Keď bude kráľ v bezpečí vo Francúzsku, Granville už nebude mať dôvod zostávať na ostrove. Kam pôjde on, pôjde aj Olivia. Bohužiaľ, jeho život je tu.
Keď zachráni kráľa, vráti sa ku svojmu pôvodnému spôsobu života. Čo iné mu zostáva? A preto chcel - kým je ešte čas - využiť príležitosť, ktorú mu osud ponúkal - stráviť každú možnú chvíľu s Oliviou.
Anthony nebadane vkĺzol cez tmavú záhradu k domu Granvillovcov. Olivia posedávala pri okne vo svojej spálni. Sedela tu, odkedy sa vrátili z hradu. Bola príliš nešťastná na to, aby zaspala a bezvýchodiskovosť a nevysvetliteľná hrôza, ktorá opantala jej myseľ, bola neznesiteľnejšia než kedykoľvek predtým.
Keď začula tiché zapraskanie pod oknom, spozornela. Okamžite vedela, kto je to a napriek všetkému, čo v ten deň prežila, srdce jej poskočilo od radosti.
„Anthony?"
„Psst!" Zo záplavy zelene sa vynorila zlatožltá hriva a sivé oči sa na ňu usmiali. Priložil jej prst na pery a vyšvihol sa na okennú rímsu.
„Zbláznil si sa? Chodiť sem tak neskoro!" šepkala a neveriaco si ho obzerala. „Psov vypúšťajú už o šiestej."
„Ešte nie je ani päť."
Dotkol sa jej. Chvíľu sa zdráhala. V srdci sa jej miešali zmätok, sklamanie i hnev. Opäť sa na ňu usmial. Neodolala a vrhla sa mu do náručia. Nedalo sa tomu zabrániť. Opierala sa o neho, chvela sa nástojčivou túžbou, až príliš dobre si uvedomovala, ako málo času majú. Keď zoskočil k nej na dlážku, ozvalo sa prvé zaštebotanie vtáčika, predzvesť východu slnka.
„Kľakni si, miláčik." Rukami ju držal za pás a otočil si ju tak, aby bola chrbtom k nemu. Vyhrnul jej nočnú košeľu až na pás. Rukami ju pritom hladkal najskôr po bokoch a potom ruku vsunul medzi jej stehná a vnikol prstami do jej horúceho tela. Zamrnčala rozkošou. Rukami sa oprela o dlážku, bez ostychu prehla chrbát, aby mohla čo najviac vychutnávať jeho láskanie.
Jednou rukou ju vzrušoval a druhou strhával zo seba nohavice, aby vyslobodil svoje láskou roztúžené pohlavie. Potom jej pridŕžal boky a vkĺzol do jej vlhkého vnútra s povzdychom blúdiaceho, ktorý sa konečne ocitol doma.
Vznášala sa s ním vo vytržení, stonajúc rozkošou. Jednou rukou jej prešiel po chrbte a pevne ju uchopil za šiju. Tvár položila na koberec. Dokonale preciťovala nával šťastia. Napla svaly, aby ešte silnejšie cítila jeho prítomnosť. Rytmus sa zrýchľoval. Zrazu sa odtiahol a ona cítila, ako jej chrbát pofŕkala horúca tekutina.
Vyčerpaný Anthony k nej klesol na koberec. Vystrel ruku a pohladil ju po líci. Z čela jej odhrnul spotený pramienok vlasov. „Neviem, čo si to so mnou urobila, kvietok môj, ale kedykoľvek som s tebou, pripadám si ako vzrušený panic, ktorý sa po prvýkrát miluje so skúsenou ženou."
Olivia sa prekvapene usmiala. „Neviem, ako to mám chápať."
„Možno som sa nevyjadril jasne." Podoprel sa lakťom a zľahka, ako vtáčím pierkom, ju hladkal po pleci, potom po ramene a chrbte.
Olivia sa prevrátila nabok, aby mu videla do tváre. Čo na tom, čím sa Anthony živí?
V tej chvíli vedela veľmi jasne od seba oddeliť jedinečnosť ich lásky od všetkého zla, ktoré páchal. Pirátstvo, pašeráctvo - sa jej zdali vzrušujúce, vnímala ich ako súčasť jeho života. Prečo by to ostatné malo byť horšie?
„Čo si zrazu tak zvážnela?" Prstom sa dotkol jej úst.
„Blíži sa východ slnka." Postavila sa a napravila si nočnú košeľu.
Aj Anthony vstal a natiahol si nohavice. „Trápi ťa niečo iné, nielen východ slnka, Olivia."
„Prečo myslíš?"
Zachytil jednu jej dlhú čiernu kučeru a omotával si ju okolo prsta, čím si ju k sebe priťahoval. „Myslíš, že po tom všetkom, čo sme spoločne prežili, si nevšimnem každú zmenu v tvojej nálade, každý tieň v tvojich očiach? Niečo ťa trápi. Všimol som si to už na hrade."
Olivia si ho bez slova chvíľu premeriavala. Potom povedala: „Tvoj herecký výkon zabral. Rozprávali sa o tebe pri večeri, teda Rufus, môj otec i Channing..." Striasla sa. „Poriadne si ich zmiatol. Považujú ťa za obmedzeného dvorného šaša."
„Výborne!" povedal spokojne Anthony, ale zachmúril sa, keď začul trpkosť v jej hlase.
„Chceš sa pokúsiť vyfúknuť môjmu otcovi kráľa, ale v mene čoho? Viem, že to nerobíš z presvedčenia. Robíš to preto, že ťa láka riziko, alebo ťa za to niekto platí?" A k tomu si wecker! Odvrátila sa od neho s gestom neskrývaného odporu.
Anthonyho pohľad stvrdol. Keď otvoril ústa, jeho hlas bol oveľa razantnejší. „Nepoznáš ma tak dobre ako si myslíš. Nikto ma neplatí. Naopak, pomoc kráľovi ma stojí nemalý majetok. Mňa si nemožno kúpiť, moja drahá Olivia, aj keď si to myslíš. Niekto, kto mi je veľmi drahý, ma o to požiadal. A ja jej nemôžem nevyhovieť."
Olivia prudko naňho pozrela. „Jej? Je v tom nejaká žena?"
„Dokážem sa prezliecť do mnohých koží, ale zradca nie som." Jeho hlas bol ľadový a Olivia pochopila, že ho urazila.
Za oknom sa už tma menila na sivý úsvit. Nevedela, čo má povedať. Pochopila, že Anthony má vážny motív na to, aby zachránil kráľa. Možno priateľský, možno rodinný. Ale čo to mení na vzťahu k nej? Tým, že sa s ním tajne schádza, zrádza svojho otca. Zrádza otca kvôli podlému weckerovi!
„V čo veríš?" spýtala sa zrazu.
„V prítomnosť. V teba," vyhŕkol bez rozmyslu.
Pozrela mu do tváre. „To nestačí, Anthony. Ako sa mám cítiť, keď všetko okolo teba je také zlé?" zúfalo vykríkla. Nespúšťala z neho svoje veľké čierne oči, ale márne hľadala v jeho tvári odpoveď na svoju otázku.
Anthony neodpovedal. Chvíľu na ňu nemo hľadel, jeho oči nič nechápali. Keď napokon prehovoril, hlas mal pokojný. „Jediné, o čo ťa žiadam, je, aby si si nechala pre seba všetko, čo o mne vieš."
Prikývla. Nedokáže ho zradiť...
„Ďakujem."
A už ho nebolo.
Olivia stála v prázdnej komnate s prstami pritisnutými na ústach. Oči mala zažmúrené, akoby tak chcela prekonať bolesť a ovládnuť zmätok vo svojej duši. Celá rozochvená si ľahla do postele.

„Tak, ako pokračuje vaše dvorenie lady Olivii, lord Channing?" spýtal sa z dlhej chvíle kráľ. Sedel pohodlne rozvalený vo vyrezávanom kresle, nohy prekrížené, ľavá ruka, samý prsteň, mu ovísala z opierky a pravou si hladil pestovanú hriadku. Oči mu škodoradostne zaiskrili. Nudil sa, a tak hľadal nejaké rozptýlenie. „Včera večer nevyzerala nadšená," pokračoval. „Asi nebude ľahké získať ju."
Godfrey sa zahanbil. Stať sa predmetom kráľovho štipľavého humoru bolo nanajvýš nepríjemné. Keď sa kráľ smeje, ostatní sa servilné smejú s ním. Aj teraz zachytil zopár neúprimných úsmevov a niektorí si medzi sebou čosi pošuškávali. Pozerali naňho a čakali, ako odpovie.
Neveľmi presvedčivo sa rozosmial aj on. „Včera večer sa lady Olivia necítila dobre, Veličenstvo. Myslím, že tak ako mnohé iné mladé dámy, aj ona má sklon k migrénam. Keď sa s ňou nabudúce stretnem, určite bude veselšia, to mi verte."
Pohľad mu padol na Edwarda Caxtona a opäť mu začalo vŕtať v hlave, odkiaľ mu je taký povedomý. Miatla ho však jeho sladká tvár dvorného povaľača.
„Je to vrtošivé dieťa," pokračoval kráľ spevavým hlasom, no posmech mu z očí nezmizol. „Dajte pozor, Channing. Manželka s migrénami môže priviesť muža do hrobu, však, Hammond?"
„Ja to nemôžem posúdiť, sír," poznamenal plukovník, za čo si vyslúžil zhovievavý úsmev okolostojacich.
„Lady Olivia je rovnako krásna ako bohatá. Aspoň dáke zadosťučinenie, však, Channing?" útočil naňho znovu kráľ.
Teraz sa už smial úplne každý a Godfrey nemal na výber, len smiať sa spolu s nimi. „Manželky sa dajú skrotiť," vyhlásil spupne Godfrey.
Kráľ zaklonil hlavu a pustil sa do takého smiechu, akoby práve počul skvelý vtip.
Ostatní sa pridali a Godfrey nevedel pochopiť, čo bolo také smiešne na jeho slovách.
„Nie, Channing, mýlite sa. To ženy krotia mužov," povedal kráľ a utieral si zaslzené oči. „Ale to ešte len zistíte, chlapče."
Godfrey sa usmial, ale cítil, ako v ňom rastie hnev. Byť terčom posmechu bolo veľmi ponižujúce.
Anthony pozorne sledoval Channinga. Vedel oveľa lepšie než ktokoľvek iný v kráľovskom salóne, že Channing je príliš zákerný človek na to, aby si z neho beztrestne robili blázna. Z jeho tváre čítal poníženie, ku ktorej sa čoskoro pridala pomstychtivosť. Zbadal biely tieň okolo jeho tenkých úst, nepatrné chvenie svalov na lícach, aj keď sa nepresvedčivo odŕhajúc, pridal ku smiechu na vlastný účet.
Rozhodol sa čo najskôr niečo proti Channingovi podniknúť, aby ho udržal v dostatočnej vzdialenosti od Olivie. Je to odporný wecker bez cti a s takým je najlepšie zatočiť. Nehodu by nebolo ťažké narafičiť. Alebo by ho mohli uniesť na francúzsku loď a odviezť do Orientu. Hoci taký osud by bol k nemu až príliš milostivý.
Anthony pocítil, ako v ňom narastá nedočkavosť, no napriek tomu sa usmieval ako slniečko. Už mal po krk tej hry na podlízavého dvorana. Plán bol hotový a kráľ pripravený. Jeho Veličenstvo vedelo, čo má robiť, keď príde čas. Teraz len treba čakať na nov. Anthony si ale veľmi dobre uvedomoval, že keby poľavil v pretvárke; každý by si to všimol. Kráľovi väznitelia majú stále oči na stopkách.
Doteraz hral svoju úlohu dobre. Vedel, že ho budú preverovať. Preto si prenajal byt u Yarrowcov - manželského páru v Newporte. Poznal ich už dávno. Ich syn sa s ním niekoľkokrát plavil a mohol sa spoľahnúť na to, že budú držať jazyk za zubami. Určite by nikomu nevešali na nos, že ich takzvaný podnájomník nikdy nezložil hlavu na vankúš v ich podkrovnom byte. Ani samotný dom nevyzeral podozrivo: skromné sídlo roľníka, ktorý bol hrdý, že aspoň takýmto spôsobom pomáha kráľovi. Takých bolo v Anglicku veľa. Ľutovali kráľa a vôbec im nevadilo, že keby Jeho Veličenstvo bolo slobodné a žilo by vo svojich palácoch, ani jeden z nich by sa nemohol ani len priblížiť k ich hradbám.
Kráľ nedovolil otvoriť okná, takže dusno sa už nedalo vydržať. Anthony premáhal zívnutie. Predchádzajúcu noc vôbec nespal. Po tom, čo odišiel od Olivie, stále sa čosi dialo. Cez múr sa prešvihol až vo chvíli, keď vypustili psov. Zachytili jeho stopu, rozbehli sa k múru, vyskakovali a zlostne brechali, ale to už cválal na koni po pobreží k člnu.
Myslel si, že si ešte ráno hodinku-dve zdriemne, ale spánok neprichádzal. Chápal Oliviu a jej dilemu. Nechápal však, čo spôsobilo to zatrpknutie, s ktorým naňho zaútočila. 	Obviňovala ho z niečoho horšieho než len z toho, že bojuje na opačnej strane frontu ako jej otec. Povedala, že všetko okolo neho je zlé. Ten náhly zvrat v jej správaní si všimol po tom, ako strávili večer v Portsmouthe.
A aj vtedy, keď ho po prvej spoločne strávenej noci bez vysvetlenia odmietla. Doteraz nevedel, čo sa stalo, hoci na to temer zabudol. Tentoraz to už nenechá bez vysvetlenia. Včera večer i dnes nad ránom ho zarazilo jej správanie, ale mal príliš málo času na to, aby pátral po príčinách.
„Mám chuť na hudbu, Hammond," vyhlásil kráľ a nahlas zívol. „Odíďte, páni. Chcem si upokojiť dušu hudbou."
Všetci prítomní sa uklonili a vyšli z kráľovského salónu. Vzápätí vošli hudobníci. Plukovník sa usadil oproti kráľovi na opačný koniec salónu a pretrel si unavené oči. Traja hudobníci si zatiaľ ladili nástroje.
„Vidím, že stráženie panovníka vás značne vyčerpáva, Hammond," prihovoril sa kráľ svojmu väzniteľovi posmievačným tónom.
„Je to moja povinnosť a slúžim čo najoddanejšie Parlamentu a vlasti," odpovedal Hammond a vystrel nohy na stoličke.
„Je to ale smutná a únavná povinnosť, všakže?" podpichoval ho kráľ, na čo už Hammond nereagoval.
Godfrey kráčal dolu schodmi do dvorany. Opakom ruký si zotrel pot nad obočím. V kráľovom salóne bolo horúco ako v pekle a tie posmešné poznámky, ktoré musel prehltnúť, spravili z jeho vnútra taviaci kotol.
Vyšiel z hradu a zareval na vojaka, aby mu priviedol koňa. Rozhodol sa navštíviť lady Oliviu. Dokáže celému dvoru, že jemu sa nikto nebude posmievať. Ak bude obklopená svojimi priateľkami, ich deťmi či inými prekážkami, bude nástojiť na súkromnom rozhovore. Verejne ju požiadal o ruku, ale jej odmietnutie nepokladal za jednoznačné.
Cválal rýchlo. Ostrohami a bičíkom poháňal koňa, aby sa zbavil pocitu poníženia. Došiel až pred dvere domu lorda Granvilla. Zoskočil a vybehol hore schodmi. Už-už chcel zabúchať bičíkom na dvere, ale v poslednej chvíli sa zháčil. Nesmie zapôsobiť zlým dojmom. Je predsa vzdelaný muž, pytač zo vznešeného rodu, ktorý prišiel navštíviť slečnu. Mal jej čosi priniesť. Nejaký prejav obdivu. 
Poobzeral sa navôkol. Neďaleko domu sa košatel rozkvitnutý šípový ker. Bolo príliš horúce popoludnie a nikto nebol vonku.
Zbehol ku kríkom, rýchlo odtrhol tri najkrajšie rozvinuté ružičky a vrátil sa ku dverám. Hlasno, ale nie nástojčivo zaklopal.
Otvoril mu majordómus. Zdvorilo sa mu uklonil a škrobeným hlasom oznámil: „Dobré popoludnie, lord Channing. Lady Granvillová nie je doma."
„Dúfal som, že sa stretnem s lady Oliviou," vyhlásil Godfrey a veľavravným pohľadom pozrel na kyticu, ktorú držal v rukách.
Bisset nemal dôvod zatajiť, že je slečna doma. Predtým lorda prijala lady Granvillová, zrejme má teda markízovo dovolenie zastaviť sa na návštevu.
„Lady Olivia je v ovocnej záhrade, pane." Odstúpil a gestom ukázal na záhradu vedľa domu. „Pri fontáne neďaleko topoľovej aleje."
„Ďakujem. Ty si Bisset, ak sa nemýlim?"
„Áno, pane." Bisset sa znova zdvorilo uklonil.
„Zariaď, aby napojili môjho koňa, kým budem s lady Oliviou."
„Samozrejme, pane."
Godfrey vsunul zlatú guineu do sluhovej ruky a rozbehol sa dolu schodmi.
Olivia oddychovala pod tieňom košatej jablone
S hlavou opretou o jej kmeň. Počúvala šumenie fontány. V sade bolo príjemne a voňavo, zeleň trávy ešte znásobovala krásu a celkovú sviežosť okolia.
Phoebe odišla do dediny. Často ju vyhľadávali kvôli jej liečiteľským schopnostiam, vždy otvorenému mešcu a jej súcitu s biednymi a trpiacimi.
Portia si išla zajazdiť s deťmi a Olivia bola vďačná za chvíľku súkromia. Jej utiahnutosť, odkedy sa vrátila zo svojej dobrodružnej cesty do Portsmouthu, jej priateľky očividne trápila. Ešte nenabrala dosť energie, aby sa pretvarovala a bola veselá. Aspoň zatiaľ nie. Nazdávali sa, že jej vzťah s pirátom sa bude musieť skončiť a že práve to je dôvod jej smútku. Mali pravdu, ale len čiastočnú.
Pozrela na knihu položenú v lone. Zvyčajne ju Plutarchove Podvojné životopisy dokázali odpútať od čohokoľvek, ale dnes popoludní aj ony stratili svoju magickú silu. Mala si vziať niečo optimistickejšie. Napríklad Platóna...
„Konečne som našiel svoju vyvolenú samu. Zdá sa, že sa rozpráva s prírodou."
Na Oliviu padol tmavý tieň. Okamžite spoznala ten hlas. „Lord Channing. Ako... ako..." Pozrela hore. Skláňala sa nad ňu jeho počerná, úlisné sa usmievajúca tvár. Ten zákerný úsmev jej naháňal panickú hrôzu. Chýbalo v ňom teplo, úprimnosť. Blízko vsadené oči sa mu čudne ligotali. Boli to oči dravca, ktoré v nej vyvolávali hrozné spomienky z detstva.
Prudko sa postavila. Kniha jej pritom skĺzla do trávy. Začula hlasy dvoch záhradníkov, ktorí pleli záhony na opačnej strane sadu. Stačilo len zavolať a okamžite by pribehli. Nebola sama, ale aj tak ju ovládol strach. Neublíži jej. Samozrejme, že nie. Nemá na to dôvod. Toto nie je Brian. Lenže ani Brian nemal dôvod ubližovať jej...
„Kvety pre vás, slečna." Vystrel ruku s kyticou. 	„Krásne ruže pre krásnu ružičku," dodal nie príliš duchaplne.
Olivia siahla po kvetoch. Pozrela na ne, ako keby ruže videla po prvý raz v živote a potichu zašemotila: „Ďakujem, ale nehnevajte sa, lord Channing, musím sa už vrátiť domov."
„Počkajte. Buďte taká láskavá a vypočujte ma." Chytil ju za rameno, aby ju zastavil.
Olivia si ráznym trhnutím vyslobodila ruku z jeho zovretia. „Nie, vysvetlila som vám predsa už včera večer, že vašu ponuku nemôžem prijať. Dovoľte mi odísť, pane." Otočila sa, podkasala si sukňu a náhlivým krokom sa pobrala k domu.
Chytil ju za pás a milým hlasom zapriadol: „Neutekaj, zajačik."
Olivia naňho šokovane civela. Chvíľu sa nedokázala ani pohnúť. Ruže jej vypadli z ruky. Slovo zajačik, by ju až tak neohromilo, ale ten úsmev, tie prsty, ktorými jej zvieral pás... Druhou rukou jej chytil bradu a nasilu jej ju držal pri svojej tvári.
„Pobozkaj ma," naliehal. „To mi predsa nemôžeš odoprieť. Len jeden bozk, môj malý zajačik." Zohol sa k nej a ona videla, ako sa jeho ústa približujú. Vlhké, žiadostivé.
„Brian!" zašepkala zdesene. V poslednej chvíli odvrátila tvár a zaťala mu nechty do tváre. Vykríkol od bolesti a pustil jej bradu. Prudkým trhnutím sa vymanila zo zovretia jeho ruky a utekala preč. Bezmocné vzlyky jej išli roztrhnúť hruď. Nespomalila, hoci vedela, že ju neprenasleduje. Predrala sa pomedzi stromy a vybehla na slnkom osvietenú cestu takmer pod kopytá cválajúceho koňa.
„Olivia!" Anthony prudko zatiahol uzdu a jeho kôň zastal tesne pred šokovanou Oliviou. Hľadela naňho cez rozstrapatené vlasy, oči mala rozšírené od hrôzy.
„Čo sa stalo?" opýtal sa a rozhliadol sa okolo. Boli za zákrutou, mimo dohľadu z domu.
„Brian," vyhŕklo znej. „Je to Brian!"
„Brian? Kto je Brian?" Vyľakala ho jej bledá tvár, jej doširoka roztvorené oči prezrádzajúce paniku. Privinul si ju do náručia.
„On nie je mŕtvy," hlesla. „Ne-nemôže byť m-mŕt-vy. To on po-poslal... toho ne-netvora... Povedal mi zajačik. Iba Brian ma tak vo-volal..."
Jachtavé slová, ktoré chrlila zo seba ako lávu, nedávali Anthonymu žiaden zmysel. Silno sa pritisla k jeho telu. Pevne ju držal, hladkal ju po vlasoch a nevedel, čo si počať. Bolo ťažké pochopiť, čo mu hovorí. Vkĺzla mu rukou pod košeľu a on ju len tíšil, bozkami vysúšal jej slzy. Dlho sa nezmohla na slovo, chvela sa mu v náručí. Keď sa trochu upokojila, všetko mu rozpovedala.
„Prečo si mi o tom nepovedala už skôr?"
„Ne-nemohla som. Ne-nezniesla som čo i len po-pomyslenie na to. V to ráno na lodi sa mi to prisnilo."
„Panebože!" vzdychol nežne. Konečne chápal, prečo ho odmietala.
„On nie je m-mŕtvy," vzlykla a nadvihla hlavu z jeho hrude. „Mu-musí tu niekde byť."
„Môže to byť len náhoda, že Channing použil to isté oslovenie."
„Nie!" vykríkla a prudko pokrútila hlavou. „Channing aj vyzerá ako Brian. Ako keby sa Brian vrátil v jeho koži."
„Preháňaš," tíšil ju nežne. Hladkal ju po chrbte, keď sa chvela ako briezka vo víchrici.
Godfrey Channing stál medzi stromami a pozoroval ich žiarlivým pohľadom. Len milenec má právo takto objímať ženu. Lepila sa na Edwarda Caxtona, akoby práve vyliezla z jeho postele. Takže cnostná lady Olivia nie je žiadne neviniatko, je to obyčajná fľandra, čo podľahla takému niktošovi, úbohému pätolizačovi, takej nule, čo nemá ani majetok, ani šľachtický pôvod. V hneve vykročil z tieňa stromov.
Anthony zaregistroval jeho pohyb. Zdvihol hlavu a ponad Oliviinu hlavu pozrel smerom k aleji. Ich oči sa stretli a vtedy Godfrey ohromene cúvol. Bol to len krátky pohľad, ale jemu stačil. Náhle pochopil, čo mu bolo na tom chlapovi také známe. Tieto oči už videl, bol podrobený tomuto tvrdému, pohŕdavému pohľadu.
Tento muž od neho kúpil ulúpený tovar. Takže ten odporný rybár nebol tým, za koho sa vydával.
A Edward Caxton nie je obyčajným pätolizačom, ktorý sa obšmieta okolo kráľa.
Olivia si všimla Anthonyho ostražitosť. Obzrela sa, zhlboka sa nadýchla a šepla: „Videl nás?" „Neboj sa."
„Ale ak nás videl, dozvedia sa to aj ostatní." „Postarám sa oňho," vyhlásil Anthony rozhodne. „Ublížil ti?"
„Len sa ma pokúsil pobozkať." Opäť ju striaslo a ruku, si pritisla na ústa. „Mám z neho hrozný strach. Určite pozná Briana. Som o tom presvedčená. Ako inak by poznal to oslovenie? Brian mu určite povedal, ako mi ubližoval, určite sa museli o mne rozprávať. A teraz každému vytára, že nás spolu videl." Jej hlas prezrádzal paniku. . „Postarám sa o neho," upokojoval ju Anthony.
„Ako?" Bezmocne naňho pozrela.
„Len mi dôveruj." Zmĺkol a potom rozvážne dodal: „Aspoň v tomto mi môžeš veriť. Ber to ako dôkaz, že viem konať nezištne." V očiach i v hlase mal výzvu.
Nával paniky konečne pominul a Olivia sa spamätala. „Prečo si p-prišiel? Čo keď si ťa tu niekto všimne? Keby bol otec doma, neubránil by si sa nepríjemným otázkam. Myslela som, že práve tomu sa chceš vyhnúť."
„Náhodou som sa dozvedel, že nie je doma."
„To sa dalo čakať! Zrejme máš všade špiónov."
„Áno, mám." Vyzeral sklamaný. Starostlivo kontroloval svoj hnev, keď sa s ním rozprávala takto jedovato. Zdalo sa, že jednu hádanku vyriešil len preto, aby čelil ďalšej. „Nie som pre teba dosť dobrý, Olivia?"
„Sám si povedal, že nie si gentleman," povedala vážnym tónom.
„To ťa trápi?" spýtal sa prekvapene. „A predtým ťa to netrápilo?"
„Vo sne mi nezáležalo na čestnom konaní," vysvetlila. „Ale teraz, keď už nesnívam, som zistila, že je to pre mňa veľmi dôležité."
Česť! Otec zneuctil jeho matku. On, plod hriešnej lásky, sa narodil zhanobený. Rodina jeho otca pod zámienkou pošpinenia cti ho odvrhla, zriekla sa ho bez výčitiek svedomia a bolo jej ľahostajné, či prežije, alebo nie.
„Česť je luxus, ktorý si nemôže dovoliť každý, Olivia. A keď vidím, koľko neprávostí sa deje v mene cti, som rád, že sa toho nezúčastňujem."
„Môj otec je čestný," namietla potichu. „Nikdy by sa nezachoval nečestne."
Anthony pozrel na ňu smutnými očami. Nedokázal povedať nič na toto porovnávanie.
„Nechám ťa teraz tu," ozval sa monotónnym hlasom. „Postarám sa o Channinga a uvidím, čo sa dá zistiť o tom Brianovi... Špióni sú na kadečo dobrí," dodal ironicky. Otočil sa, vyšvihol sa na koňa a bez jediného obzretia sa pobral preč.
Olivia sa pomalým krokom vracala do domu. Otvorene obvinila Anthonyho, že je nečestný. Ako ešte sa dá charakterizovať weckerstvo? Najodpornejšie, najzbabelejšie, najzákernejšie zlodejstvo. Aj pirátstvo je zlodejina, ale pašerák sa za zlodeja: nepokladá. Pašeráci len ukracujú štát o dane z nelegálne dovážaného tovaru. Dokonca aj jej otec raz doniesol súdok pašovaného koňaku.
Spomínala na prepadnutie Done Eleny. Bola to krádež, o tom niet pochýb. Ale Anthony okradol surovcov a oslobodil otrokov. Vtedy jej to pripadalo ako spravodlivý trest, aj keď nie v súlade so zákonom.
Usadila sa na svoje obľúbené miesto pri okne a hľadela na more. Akoby sa z nej všetky emócie vytratili. Dokonca aj strach z Briana sa kamsi podel. Deň bol slnečný, ale aj tak vyzeral šedo. More sa trblietalo, ale pripadalo jej fádne. Všetko v tej chvíli sa jej zdalo smutné a bez života.

Pätnásta kapitola

Brian Morse položil na stôl pohár s vínom práve vo chvíli, keď ktosi zabúchal na dvere jeho izby. „Kto je to?"
„Channing."
„Len poď ďalej, starý." Zostal sedieť na stoličke a Godfrey vstúpil. Keď zbadal návštevníkov výraz tváre, nadvihol obočie. Lord Channing vyzeral mimoriadne neupravené. Jeho čižmy a kabát boli pokryté prachom, pero na klobúku rozstrapkané od vetra. Líca mu horeli od zlosti.
„Vyzeráš, že máš naponáhlo," poznamenal zlomyseľné Brian a nahol sa, že naleje víno aj pre svojho hosťa.
Godfrey na dúšok vyprázdnil pohár a bez vyzvania si ho sám znovu naplnil. „Cválal som ako o dušu. Je zle."
„Naozaj?" Brianovi zažiarili oči. „Tvoje dvorenie krásnej Olivii nemá úspech?"
„Je to kurva," vyhŕklo z Godfreya.
„Určite sa mýliš. Prisahám, že je panensky nevinná ako bielučký sneh."
„To by bola krivá prísaha. Má milenca."
„Začína ma to zaujímať," nastražil uši Brian. „Hovor, chcem počuť, ako si na to prišiel." Počúval a zamyslene si šúchal boľavú nohu.
„Utiekla priamo do náručia toho bastarda," vylieval si Godfrey srdce, liečiac si svoju urazenú pýchu.
„A prečo utiekla? Vyľakal si ju niečím? Povedal som ti predsa, že s ňou musíš jednať v rukavičkách."
„Taktiež si tvrdil, že je panna!"
„Musím priznať, že ma to prekvapilo. Bola vždy taká netýkavka."
„Vyslovila aj tvoje meno," spomenul si Godfrey. „Skôr než utiekla, vyslovila tvoje meno."
Brian zmeravel. „Čo si jej povedal? Prezradil si jej, že som tu?"
„Nie som predsa blázon!" Godfrey pokrútil hlavou. „Pokúšal som sa ju obmäkčiť, trochu sa jej zalíškať. Povedal si mi, že ako dieťa mala prezývku. Tak som ju oslovil zajačik, aby sa trochu upokojila."
„Ty si sa zbláznil!" Brian vyskočil na nohy, ale hneď zmeravel, keď ho zabolela zranená noha. „Ty idiot! Povedal som ti vari, že ju máš tak osloviť?"
Godfrey mal tiež náladu pod psa, ale inštinktívne sa držal od Briana Morsa v dostatočnej vzdialenosti, pretože v ruke mal palicu a v očiach výraz, ktorý svedčil o tom, že ju má sto chutí použiť. „A čo na tom záleží?" zašomral mrzuto.
„Akože čo? Tým menom som ju nazýval iba ja, nikto iný," vyštekol Brian zlostne.
„Bolo to predsa tak dávno. Určite už na to zabudla."
„Na také niečo sa nezabúda," zasyčal Brian so satyrským úškľabkom. „Svojím utáraným jazykom si všetko dobabral." Opäť si sadol a tupo civel do prázdneho kozuba. Pokúšal sa vymyslieť, čo sa dá ešte zachrániť z jeho rafinovaného plánu. „Ak sa zbavíme Caxtona -"
„To bude jednoduché," prerušil ho horlivo Godfrey. „Len čo sa vrátim do Carisbrooku, môžem dať Caxtona zatknúť."
Brian sa skepticky naňho pozrel. „A to už za čo?"
„Pretože nie je tým, za koho sa vydáva. On je ten muž, ktorý odo mňa kúpil ulúpený tovar. A Granville sa veľmi rád dozvie, čo je Edward Caxton zač," povedal Godfrey. „Určite chystá kráľov útek. Musí to byť on. Keď im poviem, čo o ňom viem, skončí za mrežami. Tam z neho vypáčia pravdu a potom, ak ešte bude mať hlavu na krku, určite ho obesia."
„To by mohlo klapnúť," dumal Brian. „Ale nezabúdaj, že Caxton vie zase o tebe, čo si za vtáčika." Varovne zdvihol obočie.
Godfrey pokrútil hlavou. „Som dôveryhodná osoba a požívam na dvore úctu -"
„Mojou zásluhou," prerušil ho samoľúbo Brian.
Godfrey jeho poznámku ignoroval a pokračoval:
„Ak povie Caxton niečo proti mne, nebudú mu veriť. O to sa už postarám."
Brian prikývol. „Takže sa zbavíme soka a zostáva nám len uloviť zajačika."
„Neviem, či ju ešte chcem," ohrnul nos Godfrey.
„No a čo, keď už nie je panna. Prečo by ťa to malo trápiť? Dostane bohaté veno a je rozkošná. A jej skúsenosti môžu tiež znamenať výhodu v manželskej posteli."
Godfrey na to nepovedal nič. Vziať si to, čo patrilo inému mužovi, bolo pod jeho úroveň, ale na druhej strane by to bola skvelá odplata Caxtonovi.
„Keby sa Cato dozvedel, že jeho dcéru zviedol ro-jalista, potom by bol oveľa ochotnejší akceptovať tvoju žiadosť o jej ruku," presviedčal ho Brian. „Nájdi spôsob, ako mu to povedať a potom sa predstav ako záchranca cti jeho dcéry. Chceš ju predsa a chcel si ju aj predtým. Budeš ochotný vziať si ju takú, aká je." Zodvihol opäť pohár a napil sa. „Mohlo by to zabrať. Ale musíš byť opatrný. Cato len tak ľahko nenaletí na rozprávky, ktoré sú namierené proti jeho dcére. Možno by uveril, keby to počul z Caxtonových úst."
„Mohol by to prezradiť počas výsluchu." Godfreyovi zažiarili očká. „Granville sa na ňom určite zúčastní."
Brian hľadel zadumane do kozuba. Ak Olivia tuší, že je nažive, budú to mať ťažšie. Aj Cato bude prekvapený, že ho nezabil pri súboji v Rotterdame. Zlostne zazrel na Godfreya. „Si utáraný hlupák."
Godfrey sčervenel a ruky zaťal v päste. „Už mám po krk tých tvojich urážok!"
Brian sa škodoradostne rozrehotal. „Budeš robiť to, čo ti poviem, priateľu. Zabúdaš, že viem na teba pár vecí, ktoré by ti zaručili osobné stretnutie s katom."
Godfrey zbledol. Priskočil k Brianovi, ale v tom okamihu sa ocitol zoči-voči čiernemu ústiu pištole.
„Len pokoj, priateľko," zasipel Brian.
Godfrey chvíľu stál ako prikovaný, potom sa zvrtol na podpätku a odišiel z izby.
Brian odložil pištoľ na stôl. Dokrivkal k oknu a pozoroval, ako Godfrey Channing vychádza z hostinca, odvažuje si koňa a cvála preč. Ten chlap je veľmi nespoľahlivý nástroj pomsty.
Godfrey sa náhlil späť na hrad. Len to v ňom tak vrelo z Brianových urážok. Našiel však východisko. Obaja potrebovali Oliviino veno a Cato rád kráľovský zaplatí, len aby sa zbavil zneuctenej dcéry. A hoci už nebola panna, v posteli mu určite poskytne rozkoš. Nájde spôsob, ako mu zaplatí za to, že mu tak veľmi ublížila, určite si vymyslí nejakú vhodnú odplatu.
Uháňal na koni popod bránu, kričiac na strážcov: „Je lord Granville na hrade? Alebo lord Rothbury?"
„Áno, pane. Obaja sú tu celý deň."
Godfrey zoskočil z koňa a ráznym krokom zamieril do hradu. Strážnik pozrel na dychčiace zviera, penu na pysku, spotenú lesklú kožu zranenú od neľútostného bodania ostrohov. „To je ale surovec!" uľavil si. „Toho by som v noci nechcel stretnúť." Vzal uzdu a odviedol vyčerpané zviera do stajne.
„Neviem, čo viac by sme mohli ešte urobiť," hovoril Cato unaveným hlasom v pracovni plukovníka Hammonda. „Nemôžeme preskúmať každú úžinu na ostrove. Dozeráme na prístav v Yarmouthe, máme strážcov v každej väčšej tiesňave okolo ostrova. Ak sa má ujsť loďou - ako inak by sa aj z ostrova dostal - potom by sa musel plaviť z pláže člnom na loď, ktorá bude čakať neďaleko brehu."
„Niekto predsa musí niečo vedieť," vyhlásil Rufus a odvrátil sa od okna, z ktorého dovtedy pozoroval život na nádvorí.
„Samozrejme, že vie. Lenže ostrovania sú oddaní kráľovi a ak je ten chlapík, ktorého hľadáme, pre nich skutočným ľudovým hrdinom, tak potom sa ani nečudujem, že čušia ani vši pod chrastou. Giles nič nevypátral, nezabralo ani podplácanie, ani vyhrážanie. Všetky jeho zvyčajné zdroje vyschli ako stará studňa."
„Zdvojnásobil som stráž pri kráľovej komnate," povedal Hammond. „Po hrade sa nikdy nepohybuje bez dozoru. Sám je iba v noci. Nechcite odo mňa, aby som mu postavil stráž ešte aj do komnaty. Nie je predsa žiadny zločinec."
„Záleží, z akého zorného uhla sa na to pozeráte," vyhlásil Rufus nemilosrdne. „Sú takí, ktorí tvrdia, že kráľ by aj dušu vypustil za záchranu Anglicka. A sú aj takí, ktorí ho nazývajú zradcom."
Hammond si vzdychol. „Viem, Rothbury..." Otočil sa, pretože niekto zaklopal na dvere. „Vstúpte! Ach, to ste vy, Channing!"
„Áno, pane." Godfrey sa hlboko uklonil a prešiel rovno k veci. „Lord Granville, lord Rothbury, odhalil som muža, ktorý je strojcom kráľovho úteku," vyhlásil s vážnou tvárou.
Nastalo ohromujúce ticho.
„Pokračujte," súril ho Cato.
„Už nejaký čas som toho chlapa podozrieval," pokračoval Godfrey. „Čosi mi na ňom nesedelo, ale až dnes som prišiel na to čo."
„Prejdite k veci," vyzval ho plukovník. „Chceme vedieť meno."
„Edward Caxton." Godfrey na nich víťazoslávne pozrel. „Podozrieval som ho už niekoľko dní," pre istotu to zopakoval, aby náhodou nezabudli, že on a jedine on odhalil chystané sprisahanie.
„Caxton?" Plukovník sa zamračil. „Ale veď to je obyčajný pätolizač."
„Možno sa len za takého vydáva," pripustil Cato. „Najlepšie bude, ak začnete pekne po poriadku, Channing."
„Je to pašerák a myslím, že aj wecker," vyhlásil Godfrey a neušlo mu, aké grimasy všetci vystrúhali po jeho obvinení. „Verím, že práve on je zodpovedný za stroskotáme obchodnej lode pri myse Svätej Kataríny pred dvomi týždňami. Zháňal som koňak pre svoju osobnú potrebu." Pri tomto priznaní nonšalantne pokrčil plecom. To predsa nie je hriech, ktorý by mohli použiť proti nemu. „Mám nejaké kontakty v krčme Kotva v Nitone. Krčmár sa volá
George. Zoznámil ma s istým rybárom. Aspoň to obaja tvrdili. A ten rybár je Edward Caxton."
„Ako môžete vedieť, že je to jeden a ten istý človek?" spýtal sa Cato a pozorne ho sledoval. Niečo sa mu na Godfreyovi Channingovi nepozdávalo.
Godfrey sa zachvel od radosti pri pomyslení, ako skvele celú historku vymyslel. Kým hovoril, postupne mu prichádzali na um ďalšie a ďalšie detaily klamstva a všetko do seba zapadalo ako dieliky mozaiky.
„Spoznal som ho včera večer v kráľovskom salóne. Pozeral som naňho a vtedy mi to došlo. Prezradili ho jeho oči. Dnes popoludní som zašiel do Kotvy, či sa tam ešte niečo nedozviem. Bol v pitvore s Georgeom. Počul som jeho hlas tak jasne ako teraz váš. Bol to Caxtonov hlas, ale bez toho prízvuku, ktorým predstieral rybára."
„Ak si dobre pamätám, tvoji muži Caxtona preverovali." Rufus pozrel na Cata.
„Áno. Nielen jeho, ale všetkých, ktorí sa mocú okolo kráľa. Ako som už povedal, nič podozrivé sa im o ňom nepodarilo zistiť. Tu na ostrove má prenajatú izbu v Newporte."
„Možno si ten podnájom zaslúži väčšiu pozornosť," navrhol Rufus.
Cato prikývol. „Poverím tým Gilesa. Ale bude to ťažké. Domáci určite stoja na kráľovej strane, tak ako väčšina ostrovanov."
„A čo urobíte s Caxtonom?" Godfrey sa so záujmom nahol na stoličke dopredu. „Zavriete ho?"
„Hneď nie," odpovedal Cato. „Musíme sa o ňom dozvedieť viac."
To sa Godfreyovi nepáčilo, no tváril sa pokojne. „Máte pre mňa ďalšie úlohy, páni?"
„Len majte oči a uši otvorené tak ako doteraz," povedal Cato a uznanlivo pokýval hlavou.
Godfrey sa uklonil a odišiel.
Olivia sa započúvala do džavotu detí, ktoré sa spolu s Portiou vracali z prechádzky. Bol to typický huriavk Rufusových potomkov. Aj keď všetci hovorili naraz, rozumeli si dokonale. Oprela si hlavu o operadlo stoličky a zbierala, silu vyjsť zo svojej komnaty. Pripadalo jej nemožné predstierať, že sa nič nestalo.
Vyklebetil už Godfrey Channing, čo videl? Bude sa jej otec pýtať na Anthonyho? Lenže o Brianovi nemôže hovoriť bez toho, aby nespomenula svoje detské traumatické zážitky. Všetko bolo také zamotané. To, čo pokladala za krásny sen, sa zmenilo na klbko poloprávd, jednoznačných lží a záplavu zmätených pocitov.
Keby nebola spadla z útesu, nikdy by Anthonyho nestretla...
Neochotne sa postavila. Čoskoro bude šesť, čas večere. Dolu v hale začula hlas svojho otca, ktorý sa rozprával s Rufusom. Musí ísť dolu, nemôže sa predsa skrývať vo svojej izbe celý večer, čo ako by chcela. Potrebovala zistiť, či Godfrey niečo povedal jej otcovi.
Odhodlane otvorila dvere. Teraz už počula hlasy z haly zreteľnejšie. Ako sa časy menia... Rufus Decatur sa chystá večerať pri stole Cata Granvilla. Nikdy by nezložil hlavu pod jeho strechou, hoci jeho rodina tak neraz urobila. 
Pred siedmimi rokmi by Rufus zabil jej otca a presne tak by sa zachoval aj otec. Teraz stáli na tej istej strane frontu a ich manželky ich prinútili zblížiť sa. Neboli priateľmi v pravom slova zmysle, ale vážili si jeden druhého.
Vo vstupnej hale bol aj Giles Crampton a Portia.
„Ja osobne by som najprv načal domácu paniu, Giles," hovoril otec. „Zisti, či ju nemôžeme niečím postrašiť. Musí niečo vedieť. Každý ostrovan vie niečo, o čom my nemáme ani tušenia. Prejdi do útoku. Ak náš vtáčik uvidí svojich vyľakaných priateľov, možno urobí chybu a prezradí sa. A potom..." Zarazil sa, keď zazrel Oliviu na schodoch.
„Tak tu si! Nevieš, kde je Phoebe?"
Olivia neodpovedala hneď. V otcovom privítaní nezačula nič zvláštne. Pochopila však, že hovoria o príprave kráľovho úteku, ktorý ich dráždil už niekoľko týždňov. Zacítila nepríjemné zovretie pri srdci.
„Nevieš, kde je Phoebe?" zopakoval otázku Cato. „Portia to nevie."
„Išla do dediny. Ešte sa nevrátila?"
„Bisset vraví, že nie." Zamračil sa. Zmrákalo sa a on nechcel, aby sa Phoebe túlala po tme sama.
„Giles, skôr než pôjdeš do Newportu, skoč do dediny a odprevaď Phoebe domov."
„Áno, pane." Giles sa otočil ku dverám, ktoré sa práve otvorili. „Lady je už tu, pane."
Phoebe rýchlym krokom vošla do haly. „Čakáte kvôli mne s večerou? Veľmi sa ospravedlňujem," rapotala s rozžiarenou tvárou. „Pomáhala som pri pôrode. Narodilo sa nádherné zdravé dievčatko. Ideme večerať?"
„To ešte chvíľu môže počkať," usmial sa Cato nežne. „Kým sa umyješ a upravíš si vlasy."
Phoebe ani táto ironická poznámka neubrala na skvelej nálade. „Vyzerám ako unavená pôrodná babica. Choďte ku stolu, hneď som pri vás." Náhlila sa hore po schodoch.
„Tak poďme." Cato pokynul rukou do jedálne. Každý sa usadil na svoje miesto za dlhým stolom a trpezlivo čakali na Phoebe, ktorá sa už o pár minút objavila pri dverách umytá a učesaná. Nabrala si na tanier tresku a smotanovú omáčku s hráškom a pustila sa do podrobného opisu pôrodu, pri ktorom pomáhala.
„Phoebe, musíš zachádzať do takých detailov?" spýtala sa znechutene Portia.
„Čo ťa na tom odpudzuje?" Phoebe vyzerala prekvapene. „Bolo to prirodzené a prebehlo to veľmi rýchlo."
„Ale nie je to najlepšia téma pri večeri," pridal sa ku kritike Cato. Vzal si z podnosu kuraciu roládu a razantne zmenil tému: „Čo si myslíš o pánovi Caxtonovi, Olivia? Už si sa s ním rozprávala, však?"
Srdce sa jej prudko rozbúchalo. Nie je to predohra k rozhovoru o tom, čo sa stalo popoludní? Rozkašľala sa, akoby jej zaskočil kúsok kuracieho mäsa a rýchlo si odpila vína. Cato trpezlivo vyčkával, kým jej záchvat kašľa prejde.
„Prečo sa pýtate, pane?" vysúkala napokon zo seba.
Cato pokrčil plecom. „Chcel som len vedieť, či si si o ňom urobila nejakú mienku."
Takže Godfrey držal jazyk za zubami... Aspoň zatiaľ. „Nemyslím si o ňom nič zvláštne," zahundrala potichu. „Spôsob jeho vyjadrovania ne-nesvedčí o jeho v-vzdelanosti."
„A podľa čoho si myslíš, že je nevzdelaný?" spýtal sa Cato s úsmevom.
„Je to taký prostoduchý krásavec," zapojila sa do rozhovoru Phoebe. „A prečo sa oňho zaujímaš?"
„Je celkom možné, že nie je až taký hlupák, ako predstiera," namietol Cato.
Olivii sa zachvela ruka, a tak radšej položila vidličku na stôl. „Ako to myslíte, pane?"
„Možno má nejaký dôvod, prečo sa zrazu toľko motá okolo kráľa," povedal Rufus. „Viacerí si to myslia."
„Ale?" hlesla Olivia a opäť zdvihla k ústam vidličku. Tak o tom sa bavili v hale. „Vy si myslíte, že by sa pokúsil vyslobodiť kráľa?"
„Ak je pravda, že nie je tým, za koho sa vydáva, nerobí to len tak pre nič za nič," dôvodil Rufus.
„Prečo ho podozrievate?" spýtala sa Portia a vložila si do úst kúsok kraba. „Tieto ostrovné kraby sú skutočne skvelá pochúťka."
„Možno sú to len reči," zľahčoval Cato. „Bohapusté ohováranie."
Olivia si napichla na vidličku rybu a duchom neprítomné ňou blúdila po tanieri. Pokúšala sa predstaviť si, či tieto informácie môžu Anthonyho ohroziť. Kto ho mohol odhaliť? Koľko toho vedia? A tuší Anthony, že upadol do podozrenia?
„Mohlo by byť zábavné zavítať dnes večer do hradu," povedala zrazu a napila sa vína. „Samozrejme, ak sa tam vraciate, pane."
„Práve som nad tým uvažoval. Mám ešte nejaké povinnosti." cata očividne dcérin návrh prekvapil.
A nebol sám. Olivia cítila na sebe aj skúmavé pohľady svojich priateliek. Nebolo zvykom, že by sama od seba navrhla, že sa zúčastní na kráľovskom večierku. Rýchlo na ne pozrela a nemo žiadala o ich podporu.
„V tom prípade ideme všetci," vyhlásila Portia. „Možno tam bude aj pán Johnson," pripojila sa Phoebe.
„Aj tak som mal v úmysle navrhnúť ti, aby si mi dnes večer robila spoločnosť, Portia," pripojil sa Rufus.
„Po celú noc?" vyhŕkla Portia.
„Ak vydržíš." Veľavravne nadvihol obočie.
„V tom prípade by sme sa mali ísť prezliecť," vyhlásila Phoebe a odtisla od stola stoličku.
„Presne tak, jazdecké nohavice sa na návštevu Jeho Veličenstva nehodia," prikývla Portia. „Poď, Olivia."
Olivia vyšla za nimi. Nerozprávali sa, až kým nevošli do Oliviinej komnaty.
Portia potichu zatvorila dvere a prešla rovno k veci. „Čo sa deje, káčatko?"
Olivia stála medzi nimi a pozerala raz na jednu, raz na druhú. Modré i zelené oči žiadali vysvetlenie.
„Nemá cenu niečo tajiť," začala. „Mali by ste vedieť, že Edward Caxton je môj pirát." „Čože?!" zdúpneli obe.
„To som si mohla myslieť!" vzdychla Phoebe po chvíli a zagúľala očami. „V ten prvý večer, keď si sa s ním rozprávala, cítila som, že niečo nie je v poriadku. Ale veď tvoj pirát sa volá Anthony... Ach, už chápem, nechce používať svoje pravé meno." Bola sama na seba nahnevaná za takú hlúpu otázku. 
„A má v úmysle vyslobodiť kráľa," pokračovala Portia a zamračila sa tak, že sa jej obočie takmer spojilo do jednej línie. „Niet divu, že si ako na ihlách."
„A ty ho chceš dnes večer varovať? Teda, ak je ešte na hrade," dodala Phoebe nahlas.
„Potrebujem, aby ste šil so mnou, inak to bude vyzerať podozrivo."
„Ale ak ho budeš varovať, zmaríš tým Catov plán. A tým, že ti pomôžem vystríhať ho, podvediem svojho manžela," uvedomila si Phoebe s hrôzou v hlase.
„Jediným záujmom môjho otca je zabrániť kráľovmu úteku," zareagovala pohotovo Olivia. „Ak Anthony odvolá plán, všetci budú spokojní. Nie je predsa nevyhnutné chytiť ho pri čine a obesiť, nie?"
Phoebe súhlasne prikývla. „Máš pravdu. Dokážeš ho presvedčiť, aby svoj plán odvolal?"
„Pokúsim sa," šepla Olivia. Pozrela na svoje priateľky. „Ja viem, že mňa nezradíte... ale čo s ním?"
Nastalo krátke ticho. Potom Portia odpovedala na otázku svojím štýlom - otázkou: „Olivia, pamätáš si, kedy sme sa prvýkrát stretli?"
„Pod starým prístreškom pre člny počas Dianinej svadby. Bolo to pred siedmimi rokmi, a svet sa odvtedy zmenil na nepoznanie. Vyhaslo toľko životov... vytieklo toľko krvi. Kedy to už bude konečne za nami?"
„Rufus si myslí, že kráľa postavia pred súd," povedala Portia. „Vojna sa rozpútala popravou kráľovho poradcu a obľúbenca grófa zo Straffordu a skončí popravou samotného kráľa."
„Oni chcú zabiť kráľa?" zhrozila sa Olivia.
„Sú takí, ktorí bažia po jeho krvi," odvetila Phoebe v pomykove. „Ale Cato medzi nich určite nepatrí."
„Ani Rufus," pridala sa Portia.
Vojna trvala už tak dlho, že bolo ťažké predstaviť si život v mieri. Ale zabitie kráľa predsa nemôže priniesť mier. Tomu veria len fanatici.
„Ako keby to ani nebola pravda, čo sme vtedy hovorili," povzdychla si Olivia. Jej slová boli odpoveďou na Portiinu otázku. Vtedy začalo ich hlboké priateľstvo. „Pozor, pohov... ako vojak. Odhodlaná nikdy sa nevydať. A deti?... Božeuchovaj!"
„Nuž, bojov som si užila," skonštatovala Portia.
„Ja som zasa chcela byť poetkou a píšem básne," pridala sa Phoebe.
„A ja som chcela byť učenec," dodala Olivia. „A aj si," povedali obe. „Áno, som," súhlasila.
„Dosť bolo spomienok. Musím sa prezliecť a pokúsiť sa zachrániť toho tvojho piráta," vyhlásila rozhodne Portia. Vždy bola „mužom činu", pripravená riešiť problémy. Pozrela na Phoebe.
„Samozrejme," súhlasila Phoebe, ale naďalej sa tvárila ustarane.
„Ďakujem vám," povedala Olivia prosto. „Už vám to viac neskomplikujem, sľubujem."
Phoebe prikývla.
Obe odišli z komnaty, aby sa mohli prezliecť. Olivia vedela, že práve ľudskosť dovolila Phoebe urobiť toto priateľské gesto, ktoré neohrozí jej vernosť manželovi. Portia - menej citlivejšia, ale zato pragmatickejšia - nemienila míňať energiu diskusiami o oddanosti.
Olivii nebolo nič jasné, nič jej nepripadalo jednoduché. Jediné, čo vedela určite, bolo, že by sa nikdy nezmierila s Anthonyho smrťou. Aj keď ich nečaká spoločná budúcnosť, nezniesla pomyslenie, že by mal vyhasnúť jeho mladý život.

Šestnásta kapitola

„Pane, vojaci sa vrátili!" volal pán Yarrow na manželku, keď vošiel do domu na ulici Holyrood. „Práve prechádzajú povedia kaplnky Svätého Tomáša."
„No a čo?" odvrkla Prue a zobrala z pece nahriatu žehličku. Napľula na ňu, spokojne prikývla a priložila ju na košeľu, rozprestretú na stole.
„O chvíľu sú u nás," vysvetľoval vyľakaný manžel. „Chodia od domu k domu a na kadečo sa vypytujú."
„Nech sa len pýtajú," odpovedala pokojne Prue a žehlila pri tom košeľu. „Nemáme čo skrývať."
„A čo keď sa budú pýtať na kapitána?" Muž si sťažka sadol na opačný koniec stola, ktorý zaberal väčšiu časť malej kuchyne.
„Tak im ukážeme jeho izbu ako predtým." Prue vzala do rúk ďalšiu košeľu a vymenila chladnú žehličku za rozohriatu. „Len sa neplaš, muž môj. Drž sa toho, na čom sme sa dohodli, to je všetko."
„Ale neboli tu už aspoň mesiac." Pán Yarrow nevidel situáciu tak ružovo.
„My mu len prenajímame izbu. Nestaráme sa, kedy prichádza a kedy odchádza. To je všetko, čo im povieme. Nechaj to na mňa, rozprávať budem ja."
Muž sa postavil a z police nad pecou zložil krčah s pivom. Ešte pil z krčaha, keď začul pod oknom kroky nevolaných návštevníkov.
Giles Crampton zavolal odo dverí: „Dobrý večer, gazdiná!"
Prue odložila žehličku na pec. Muž stojaci pred ňou mal na sebe dôstojnícku uniformu. Predchádzajúci návštevník bol oblečený ako prostý vojak. „Poďte ďalej, pane. Dáte si dúšok piva?"
„Nie, ďakujem." Giles vstúpil do kuchyne. Za ním na ulici sa zoradilo do šíku niekoľko vojakov ozbrojených mušketami. Dvere na ostatných domoch na ulici sa rýchlo zatvárali a z vrchných okien vyzerali zvedavé oči.
Ruky panej domu sa rozochveli, a tak začala rýchlo ukladať šatstvo, ktoré práve dožehlila. „Čo pre vás môžeme urobiť, seržant?"
„Nuž, vec sa má takto..." Giles pristúpil bližšie a jeho hlas znel dôverne, až priateľsky. „Dopočuli sme sa isté veci o vašom nájomníkovi. Stále u vás býva?"
„Nie," odvetil manžel. „Už odišiel."
Prue sa zasmiala. „To by si môj muž iba želal," zavtipkovala dvojzmyselne. „Netrávi tu veľa času, ale platí dobre. Veď kvôli tomu sme ho aj prichýlili. V posledných dňoch som ho vôbec nevidela, ale veci má stále tu." Hlavou ukázala smerom na úzke schody vedľa kuchynskej pece. „Choďte sa pozrieť hore, ak chcete, seržant."
Giles ťažkým krokom stúpal po schodoch. Malá podkrovná izbietka bola čistá a uprataná, prikrývka a vankúš na posteli zastlaté a vyžehlené. Poobzeral sa navôkol. Konca postele ležala veľká okovaná truhlica. Nebola zamknutá, a tak nadvihol veko. Vo vnútri nebolo nič zaujímavé. Len šatstvo, pár čižiem, kožený opasok, vedľa truhlice konské sedlo a ostrohy. Všetko vyzeralo úplne nevinne. Veci ako stvorené pre vidieckeho muža, ktorý sa poneviera na kráľovskom dvore.
Ale čosi tu nesedelo. Giles stál a vetril ako poľovnícky pes. Niežeby bol v izbe zápach. Práve naopak. Navoňalo to tam tak, akoby tam niekto býval. Túto izbu Edward Caxton, ani nikto iný v ostatnom čase vôbec nepoužil, uzavrel svoje úvahy Giles. Nemohol však obviniť muža, ktorého sem poslal na výzvedy, že si túto skutočnosť neuvedomil. Ani v najmenšom nemal dôvod upodozrievať Caxtona. Vtedy to bola len rutinná prehliadka.
Ale prečo by niekto platil nájomné, mal tu uložené oblečenie a zopár osobných vecí, keby tu vôbec nebýval?
Opäť zišiel dolu schodmi. Všimol si spýtavé pohľady, ktoré si medzi sebou vymenili pán s pani domu. Vyzerali znepokojení. Muž si priložil krčah s pivom k ústam a dychtivo pil. Keď ho položil na stôl, ruky sa mu chveli.
„A teraz sa porozprávame o pánovi Caxtonovi," povedal rozhodne Giles.
„My o ňom nič nevieme," vybuchol pán Yarrow. „Nám platí a chodí si sem, kedy sa mu zachce."
„A nie je to veľmi často," poznamenal Giles a plecom sa oprel o stenu, s rukami hlboko vsunutými do vreciek nohavíc. „A keď nie je tu, kde je?"
„Ako to máme vedieť?" Prue si utierala ruky do zástery. „Ako hovorí môj muž, robíme to len kvôli peniazom. Nevyzvedáme sa, kam chodí a čo robí."
„Keby ste sa viac zamysleli..." navrhol Giles a kývol prstom smerom k mužom stojacim pri dverách. Tí vstúpili do dvier a zatienili i to málo svetla, ktoré sem vnikalo zvonku.
„Som si istý, že predsa len viete niečo, čo by mi mohlo pomôcť," prehovoril Giles zaliečavým hlasom. „Niečo o jeho priateľoch, kto ho navštevuje, keď je u vás..."
Prue pokrútila hlavou. „Veď sme vám už povedali, seržant, že nič nevieme."
Giles si ustarostené vzdychol a takmer ľútostivo povedal: „Ja vám neverím. Myslím si, že o pánovi Caxtonovi predsa len čo-to viete. A mojou úlohou je zistiť čo. Pôjdeme niekam, kde je o čosi pokojnejšie prostredie a trochu sa porozprávame."
Pokynul svojim mužom, ktorí vstúpili do malej kuchyne. „Nemôžete nás odviesť!" protestoval pán Yarrow hlasom prezrádzajúcim paniku. „Sme slušní ľudia a dodržiavame zákon." Črty tváre mu zdeformoval strach, keď sa ho muži chopili.
„Môj muž má pravdu," pridala sa Prue oveľa pevnejším a rozhodnejším hlasom. „Máte na také niečo oprávnenie?!"
„Poverenie od plukovníka Hammonda," odpovedal Giles. „Ak ste nič neurobili, nemáte sa čoho obávať."
Prue si len čosi zahundrala popod nos, ale na rozdiel od svojho manžela už neprotestovala. „Chcete, aby som dom zamkol?" prihovoril sa im Giles prívetivo. „Alebo ho máme nechať otvorený, ak by sa váš nájomník náhodou objavil doma?"
„Kľúč visí na háku vedľa dverí," zavrčala Prue.
Giles spravil, ako mu povedala, a pridal sa k procesii, ktorá sa pobrala dolu ulicou smerom k mólu. Manželov Yarrowcov odvezú do Yarmouthu, kde ich vypočujú bez zvedavých očí a uší.
Giles si uvedomoval, koľko pohľadov za pribuchnutými dverami domov ich vyprevádza. Bol spokojný, že jeho nájazd mal očakávaný efekt. Eskortovanie z vlastného domu bola zastrašujúca taktika. Zopár takýchto vpádov značne oslabí oddanosť týchto ľudí k pánovi Edwardovi Caxtonovi, ak je to naozaj muž, ktorého hľadajú.
A tento manželský pár čoskoro zaspieva. Zlomiť muža nebude problém, zato so ženou, aj keď údajne slabším pohlavím, to bude oveľa ťažšie. To si všimol na prvý pohľad.
Možno ženy zoceľujú pôrody, uvažoval a pozoroval, ako vojaci zajatcov postrkávajú do člna priviazaného o kotevný stĺpik na móle. Odrazili sa od móla a čln zamieril proti prúdu rieky Medina. Keď ich stratil z dohľadu, otočil sa k svojmu koňovi. Vráti sa do Carisbrooku so správou o úspešnej akcii a potom pôjde za svojimi zajatcami do Yarmouthu.
Mike čakal na pláži ostrovného výbežku, keď Anthony nasmeroval čln k brehu. Pozoroval ho, ako ho vyťahuje na piesok.
Anthony vystúpil na mokrý piesok a v rukách si niesol pančuchy a elegantné kožené čižmy. Vdýchol morský vietor. „Vieš, na čo som prišiel? Dnešná noc je ako stvorená na rabovačku."
Mike sa započúval do jeho melodického hlasu a čakal, ako bude pokračovať. Keď kapitán hovoril týmto tónom, vždy to znamenalo, že sa chystá predostrieť nejaký plán.
„Je čas pripraviť tým špinavcom malé prekvapenie."
„Myslíte pri myse Svätej Kataríny?"
„Presne tak. Naši sú už na ceste k nemu a dorazia tam do polnoci. Dokázal by si zohnať zopár statných chlapov a rozmiestniť ich v blízkosti útesu?"
Mike sa uškrnul. „To bude hračka. Otec a moji traja starší bratia. Keď zapália falošný maják, dáme im poriadnu príučku."
„Výborne." Anthony sa usadil na skalu v dostatočnej vzdialenosti od mora. Z bosých chodidiel si oprášil piesok, natiahol si pančuchy a čižmy. „Dnes večer nezostanem na hrade dlho. Len toľko, aby som odovzdal odkaz kráľovi. Dúfam, že nikomu nič nevytáral. Nepatrí k spoľahlivým mužom."
Anthony vystrúhal posmešnú grimasu. Kráľ nedokáže nič predstierať. Zrejme si myslí, že je to pod jeho úroveň. Keby vedel, že jeho útek z väzenia plánujú tak skoro, ostrozrakému Hammondovi by to určite neušlo. Samozrejme, je to príliš riskantné. Ale keď to sľúbil Elien, tak to jednoducho musí splniť.
„Prídem za vami na útes."
Mike si uhladil šticu na čele a vykročil strminou nahor. Anthony kráčal dlhým krokom za ním. V povetrí cítil búrku, prvú od stroskotania poslednej plachetnice. Priláka Channinga a jeho kumpánov? Bola by to skvelá príležitosť chytiť Godfreya Channinga pod krk a zabiť dve muchy jednou ranou. Prekaziť stroskotáme lode, a dostať toho fičúra čo najďalej od Olivie, skôr než napácha ešte viac zla. A než vyslobodí kráľa, musí vyriešiť ešte jeden problém. Brian Morse.
Anthony sa veľmi chcel stretnúť s mužom, ktorý tak hanebne ubližoval Olivii v detstve. A Channing mu ho pomôže nájsť.
Ľahkým krokom vošiel do obrovskej hradnej dvorany a priateľsky sa usmievajúc navôkol, odpovedal na pozdravy. Kráľ hral karty pri kozube, ale nikde nebolo ani chýru ani slychu po Granvillovi, Rothburym či Hammondovi. Svojím zvyčajným servilným spôsobom pozdravil pani Hammondovú a zničujúco šarmantným úsmevom obdarúval dámy okolo nej. Vzrušene trepotali svojimi vejármi a usmievali sa naňho, na čo ho pani Hammondová karhala svojím bezzubým úsmevom za to, že takým okatým flirtovaním uvádza dvorné dámy do rozpakov.
Našťastie bol uchránený od následkov svojho správania, pretože o chvíľku dostal odkaz, aby si zahral s Jeho Veličenstvom karty. Sladko sa usmievajúc, uklonil sa dámam, pobozkal niekoľko rúk a odkráčal k hraciemu stolu na druhú stranu dvorany.
„Som mizerný hráč whistu, pane," poznamenal skromne, ukloniac sa panovníkovi, a prihlúplo sa zachichotal. „Som si istý, že moji spoluhráči nebudú mať so mnou trpezlivosť."
„Ale to vôbec nevadí. Stavím sa, že lord Daubney vás s radosťou prijme za partnera. Nemôžete byť už horší, ako je jeho terajší partner."
„Veď som ešte nehral, pane," zamumlal kritizovaný muž nešťastne, ale poslušne vstal zo svojej stoličky, aby uvolnil miesto Edwardovi Caxtonovi.
Anthony sa usadil. Jeho oči boli v porovnaní s kráľovými ťažkými viečkami veľmi čulé. Karty držal v jednej ruke a druhá, ako vždy, spočívala na drahými kameňmi vykladanej rukoväti jeho meča. Ocitol sa uprostred samých nepriateľov. Keby sa náhodou niečo prezradilo, nemal by šancu vysekať sa z hradu, ale vzdať bez boja sa nemienil.
„Bolo sa dnes večer Vaše Veličenstvo prejsť okolo hradieb?" spýtal sa a položil svoje karty, čím naznačil svojmu partnerovi, aby pokračoval v hre.
„Nie, nočný vzduch mi dráždi pľúca," odpovedal kráľ a uprel naňho ospanlivý pohľad.
Anthony mu pohľad neopätoval. Kráľ sa trochu prebral pri zmienke o hradbách, pretože pochopil, že Anthony má preňho ďalšiu správu. Musí nájsť spôsob, ako ju prebrať.
O chvíľu neskôr kráľ nadšene rozhodil rukami na
znak víťazstva a okrajom svojho širokého zamatové-
ho rukáva náhodou zachytil čašu s vínom. Tá sa prevrátila na stôl a jej tmavočervený obsah sa rozlial na karty.	
Anthony mal vreckovku v ruke a šikovne sa zohol, aby ňou zabránil tečúcemu vínu zašpiniť kráľovo rúcho.
„Srdečná vďaka, Caxton. Reagujete pohotovo, len čo je pravda," vyhlásil blazeovane kráľ, pričom si jednou rukou nebadane vzal Anthonyho vreckovku. „Zdá sa mi, že dnes večer som akýsi nemotorný."
„Ale kdeže... bola to určite moja vina... ako by mohlo byť Vaše Veličenstvo nemotorné? Bola to moja, jedine moja chyba!" ospravedlňoval sa afektované Anthony. Muži stojaci okolo stola si vymenili pohŕdavé úsmevy. Sluhovia sa ponáhľali poutierať stôl, okamžite priniesli nove karty a znovu naplnili kráľovu čašu. Kráľ si vsunul vreckovku nedbanlivo do vrecka a pohodlne sa oprel, čakajúc, kým sa neskončí úprava stola. Potom sa nahol dopredu, siahol po novom balíčku karát a šikovne ho rozbalil.
„Zopakujeme si to, páni?" obrátil sa kráľ na svojich spoluhráčov.	
Anthony vycítil Oliviinu prítomnosť, skôr než ju uvidel. Akoby sa odrazu oteplilo.	
Žiadna iná žena nemala doposiaľ naňho taký vplyv... a žiadna iná žena ho neobvinila z nečestnosti a nebola taká nevypočítateľná, pomyslel si namrzene. V jednej minúte sa s ním milovala vášnivo a oddane, a vzápätí ho obvinila z morálnych nedostatkov a odtískala ho od seba, akoby bol odporný červ.	
„Ste na rade, pán Caxton," súril ho kráľ.	
Anthony upriamil pozornosť na karty, ktoré držal
v ruke. „Mám dve piky, páni." Zdvihol čašu s vínom
a ležérne sa rozhliadol po dvorane.	
Olivia mala na sebe oranžové šaty a opäť mu pri-
pomenula exotickú orchideu. Jej bledá pokožka a tmavé vlasy úchvatne kontrastovali s lesklými šatami.	
Stála medzi lady Granvillovou a lady Rothburyovou a pozerala priamo naňho. Z jej zamatových očí sa nedalo nevyčítať, že ho nástojčivo žiada o stretnutie. V jej pohľade nebolo nič citové, žiaden žiarivý prísľub niečoho, žiadna rozhorievajúca sa pahreba túžby, žiadne šibalské ohníčky, ktoré v nich vídaval.
Nebadane prikývol a obrátil sa späť k svojim kartám.
Olivia bola spokojná. Vyhľadá ju. Otočila sa k pani Hammondovej a s vážnou tvárou sa zaujímala o jeden z obrovských gobelínov, ktorý bol umiestnený na stene v dvorane. Pani Hammondová sa s nekonečnou radosťou pustila do obšírneho vysvetľovania, ktoré spôsobilo, že väčšina poslucháčov začala unudene zívať, Olivia tak mala dostatok času pripraviť si, čo povie Anthonymu. Bude mať na to veľmi málo času. Musí byť čo najstručnejšia.
Anthony pokračoval v hre. Hral tak šikovne nemožné, že si vyslúžil niekoľko zlostných a posmešných poznámok od svojho partnera, ktorý vďaka jeho mizernej hre prišiel o päť guineí.
„Prepáčte... je mi to naozaj ľúto... vzdávam sa a prepúšťam svoje miesto lepšiemu." Anthony vzrušene rozhadzoval rukami. „Obávam sa, že pán Daubney nemá dnes večer šťastie na svojich spoluhráčov. Ale ja skutočne nie som dnes vo forme. Pán Taunton, možno vám to pôjde lepšie." Rukou ukázal na muža, ktorý stál po kráľovej ľavici.
„Áno, samozrejme," odpovedal muž natešene. „Už dlhý čas som si želal mať tú česť hrať karty s Jeho Veličenstvom."
Kráľ Karol sa samoľúbo usmial. Svetlo sviečky mu osvetľovalo bielu tvár. Milostivo pokynul hlavou, že tento ďalší poddaný, lačný po jeho pozornosti, môže prevziať Anthonyho miesto.
Anthony sa uklonil panovníkovi a splynul s davom. Olivia sa stále nachádzala y hlúčiku okolo pani Hammondovej. Bola veľmi nepokojná, prestupovala z nohy na nohu, roztvárala a zatvárala vejár. S trpkosťou v duši zistila, že ich tajná láska ju donútila používať úskoky sprisahancov - naučila sa hovoriť očami, na čo predtým nebola vôbec zvyknutá.
„Lady Granvillová... lady Rothburyová. Je pre mňa potešením opäť vás vidieť. Už som ani len nedúfal, že budem mať tú česť znova vás stretnúť." Sladko sa usmial a uklonil sa obom vydatým dámam.
„Potešenie je aj na našej strane, pán Caxton," vyhlásila Portia a v hĺbke zelených očí jej zaiskrilo pobavenie.
Anthony si tú zmenu všimol. Obrátil sa k Olivii, aby ju pozdravil. „Lady Olivia. Som taký šťastný, že vaše nádherné šaty neutrpeli mojou nešikovnosťou."
„Obaja sme mali šťastie, pán Caxton." Mierne sa prikrčila v kolenách a skromne sklopila oči. „Ale ak by ste to chceli nejakým spôsobom odčiniť..."
„Spravím všetko na svete, milá slečna. Čokoľvek, čo ma vo vašich očiach urobí lepším." Pritisol si jej ruku k perám. Keď to urobil, opäť zachytil pobavený výraz tváre lady Rothburyovej aj iskrenie v jej zelených očiach. Pozrel na lady Granvillovii, ktorej sa tiež nepodarilo pred ním ukryť sprisahanecky úškrn.
Takže Olivia sa svojim priateľkám zdôverila.
„Moja štóla," povedala Olivia. „Zistila som, že mi je trochu chladno a bola by som rada, keby ste ma odprevadili ku koču, aby som si ju mohla vziať."
„Bude mi potešením, lady Olivia," povedal nie veľmi presvedčivým tónom a ponúkol Olivii rameno.
Olivia ho chytila pod pazuchu a pocítila, ako sa jeho pevné svaly pod tmavomodrým hodvábom napli. Len púhy dotyk s jeho rukou stačil na to, aby jej telo zaplavilo príjemné vzrušenie. Keď prechádzali sálou, jej zovretie zosilnelo, prstami sa ešte viac zaborila do jeho ramena.
Nádvorie sa len tak hemžilo vojakmi, pretože sa práve menila hradná stráž. „Čo to má znamenať?" potichu, ale nástojčivo sa spýtal Anthony. „Predpokladám, že ti nejde o mileneckú schôdzku."
Jeho hlas znel chladne a neosobne.
„Môžeme sa poprechádzať po kráľovskej záhrade?" zašepkala. Dalo sa očakávať, že bude urazený - veď sa o to sama pričinila - ale aj tak jej to bolo nepríjemné. Chcela sa naňho rozkričať, že to nemá o nič ľahšie než on. Ale ak aj niekedy bol čas na sebaobhajobu, teraz už nemala zmysel.
Anthony bez námietok zamieril cez nádvorie ku kaplnke a za ňou do záhrady.
V záhrade sa už niekoľko párov prechádzalo po sviežom večernom vzduchu a nikto sa nezačudoval, keď k nim pribudla ďalšia dvojica.
„Tak čo mi to chceš povedať?" spýtal sa potichu.
Olivia nespúšťala oči z chodníka vysypaného štrkom. „Upadol si do podozrenia," zašepkala. „Prišla som ťa varovať. Vedia, že nie si tým, za koho sa vydávaš."
Pocítila, ako mu svaly na ruke poskočili, ale jeho krok bol stále plynulý. Nenápadným pootočením hlavy sa poobzeral okolo seba, zhodnotil situáciu a potom povedal: „Takže si niečo vyzvonila."
„Ja nie!" ohradila sa prudko. „Nič som nevyzradila. Dala som ti slovo, že nikomu nič nepoviem. A ja sľuby vždy plním."
„Psst!" tíšil ju. „Nepútaj na seba pozornosť. Povedz mi stručne, čo vieš."
Olivia mu tichým, náhlivým hlasom rozpovedala, čo sa dozvedela pri večernom rozhovore pri stole. „Otec povedal, že to môže byť ohováranie."
„A od koho pochádza? Ak nie od teba, tak potom od jednej z tvojich priateliek, ktorým si prezradila moje tajomstvo." Bol veľmi útočný.
„Mýliš sa!" ohradila sa Olivia prudko. Nepodarilo sa jéj zakryť, ako veľmi jej svojím obvinením ublížil. „Potrebovala som ich pomoc, aby som sa sem dostala a pritom nevzbudila podozrenie. Až doteraz nevedeli, kto si a teraz to už aj tak prasklo. Si podozrivý! Moje priateľky by nikdy nezradili môjho priateľa. Priatelia nezrádzajú priateľov."
Pozrel na ňu. Hľadela mu priamo do očí. V jej pohľade čítal, ako ju ranilo jeho obvinenie.
„Prišla som ťa varovať."
Po chvíli prikývol. „Ako priateľka?"
Nie, ako milenka! chcelo sa jej vykríknuť, ale ticho prisvedčila: „Áno."
Zasmial sa. „Tak ti teda pekne ďakujem, kvietok môj. Je to oveľa viac, než si taký nečestný chlap ako ja zaslúži. Musím už ísť, skôr ako na mňa poštvú psov. Odprevadím ťa ku dverám a tam ťa opustím. Keby som ťa nechal samu tu, každý by si to všimol." Vracali sa spolu cez nádvorie ku dverám dvorany. Tam uprel oči na jej bledú tvár a chvíľu na ňu smutne hľadel. Nedokázal sa premôcť, pomaly zodvihol ruku a priložil dlaň na jej bledé líce. „Zbohom, Olivia," povedal ticho. Otočil sa na podpätku a kráčal k hradnej bráne.
Olivia len nemo stála vo svetle, ktoré prenikalo z otvorených dverí dvorany. Snažila sa, aby ju jej emócie neprezradili. Nedokázala by sa v tejto chvíli vrátiť späť do hlučnej, nudnej spoločnosti so slzami v očiach. Už ho nikdy viac neuvidí! Ujde, aby ho nechytili, a už nikdy viac sa nestretnú. Musí to tak byť, hoci jej srdce puká od žiaľu.
Je načase vrátiť sa k ostatným. Nesmie spraviť nič, čo by pritiahlo pozornosť na Anthonyho náhly odchod. Urobila krok dopredu a vtom sa pristavila, keď začula známy hlas z nádvoria.
„Pane?"
Bol to Giles Crampton, ktorý sa ponáhľal od hradnej brány smerom k hradu.
„Čo je nového?" Z tieňa hradnej veže sa zrazu vynoril jej otec.
Olivia sa dovtípila, že majú namierené do dvorany. Ešte ju nemohli vidieť. Nečujne zbehla dolu schodmi. V stene zbadala malý výklenok, ktorý bol mimo dosahu svetla zo smolných faklí, umiestnených okolo nádvoria. Ukryla sa do tmavého kúta a načúvala.
„Vzali sme so sebou tých Yarrowcov, pane. Prisahal by som, že Caxton nikdy nespal v ich dome. Má tam síce svoje veci, ale už celé týždne u nich nespal, ak tam vôbec niekedy spal."
„Sú ochotní hovoriť?"
Olivia zatajila dych. Jej myseľ ovanul chlad, začala uvažovať jasnejšie a bez emócií. Pán a pani Yarrowci sú určite ľudia z Newportu, u ktorých bol Anthony údajne ubytovaný.
„Poslal som ich člnom do Yarmouthu, pane. Idem za nimi a postarám sa, aby zaspievali. Chcel som len, aby ste vedeli, ako sa veci majú."
„Dobre. Daj mi vedieť, keď sa niečo dozvieš." Cato sa otočil a chcel vystúpiť na schod. Zrazu sa zháčil a ponad plece dodal: „Nepreháňaj to, Giles. Nie je treba robiť viac, než je nevyhnutné." Posledné slová povedal ironickým tónom.
„Yarrow vytára všetko, skôr než sa človek k nemu priblíži a mrzko naňho pozrie," povedal Giles posmešne.
„Tak dohliadni, aby zostalo iba pri tom mrzkom pohľade," dodal prísne Cato a odišiel k zabávajúcej sa spoločnosti. Neznášal mučenie, aj keď občas boli situácie, keď sa tomu jednoducho nedalo vyhnúť.
Olivia vyčkala, kým jej otec nebude v bezpečnej vzdialenosti, pohltený davom, potom vykĺzla zo svojej skrýše a pobrala sa hore schodmi.
Čoskoro sa po jej boku ocitla Portia. „Chyť ma popod pazuchu," zašepkala Olivii do ucha, keď stála ako omámená svetlom. „Keby dačo, boli sme sa vonku prejsť. Bolo ti príliš horúco."
„Áno," povedala Olivia a chytila sa jej ruky. „Horúco mi skutočne bolo."

Sedemnásta kapitola

Bolo jedenásť hodín večer a už tretí raz sa menila stráž.
V tichu svojej komnaty - luxusnej väzenskej cely - priložil kráľ kúsok papiera k plameňu sviečky a pozoroval, ako sa pred jeho očami stráca. Konečne!
Podišiel k zamrežovanému oknu a obzeral si železnú konštrukciu. Kyselina dusičná, ktorú mu priatelia prepašovali a ktorú nosil stále pre sebe, už rozožrala dve stredné mreže. 
Plukovník pravidelne kontroloval izbu svojho väzňa, ale neopovážil sa ho prehliadať. Lano, pomocou ktorého sa mal dostať dolu, čakalo ukryté pod matracom.
V posledných týždňoch si všimol zvýšenú ostražitosť svojich žalárnikov a dnes večer, keď ho Hammond odprevadil do izby a zaželal mu dobrú noc, postrehol, že si ho podozrievavo obzerá. Dozvedeli sa azda niečo? Niečo tušia?
Kráľ cítil, že toto je jeho posledná šanca na útek. Ešte jeden nevydarený pokus, a presťahujú ho z tohto komfortného väzenia do nejakej chladnej veže.
Škóti sú už pripravení vyraziť a urobiť všetko pre jeho záchranu. Keby sa mu podarilo dostať sa do Francúzska, potom by sa návrat na trón stal reálnejší. Jeho stúpenci by ako prívalová vlna zmietli Cromwella aj s tým jeho parlamentom a znovu by mu všetci ležali pri nohách ako psy.
Ktovie, kto je vlastne ten Edward Caxton? Kto je muž, na pleciach ktorého leží život a budúcnosť vládcu krajiny? Je to žoldnier? Rozhodne je skvelý herec a prefíkaný človek. Jeho úlisný úsmev ho často privádzal do pomykova a chladné sivé oči videli oveľa viac, než si ktokoľvek myslel. A z jeho správania sálala sila a rozhodnosť, ktorá priam až desila. Nechápal, ako si to iní mohli nevšimnúť. Chvalabohu, že to nikto nevie, že Caxton je jeho záchranca.
Nikto nehľadá za jeho úlisným správaním niečo nebezpečné.
Je naozaj Caxton taký cynický a tvrdý? Občas v jeho očiach postrehol záblesk iskrivého humoru, veselosť, ľahkosť v kroku. Vtedy sa mu zdalo, že by mohol byť príjemným spoločníkom.
Niežeby záležalo na tom, aký je človek, uvažoval kráľ, ide len o to, či je schopný dostať ho do bezpečia.
Kráľ sa usadil pod okno a započúval sa do kvília-ceho vetra a škreku čajok krúžiacich nad hradbami.
Hodiny na hlavnej veži odbili jednu. Od vytúženej slobody ho delí už len dvadsaťdva hodín...
Yarrow so svojou ženou stáli na nádvorí hradu Yarmouth. Bola už noc, stáli tu už niekoľko hodín a nikto si ich nevšímal. Dokonca ani vojaci, ktorí sa striedali na stráži hore na cimburí. Bolo ticho, takže počuli, ako morské vlny narážajú do múrov hradieb. Pri pohľade na tú chladnú bezútešnú pevnosť sa Prue zachvela.
Z hlavnej brány sa vynoril vojak. S kopijou na pleci pochodoval cez nádvorie. Keď prechádzal popri nich, spomalil a kútikom úst im pošepol: „Buďte statoční." Potom pokračoval vo svojom pochode na cimburie, kde boli rozmiestnené delá.
„Čo to povedal?" spýtal sa vystrašený Yarrow, na-tŕčajúc uši.
„Aby sme boh statoční," zašepkala Prue. „Zdá sa, že je to náš človek."
Yarrow sa objal rukami, aby sa upokojil. „Jemu sa to hovorí."
„Upokoj sa," zasipela Prue prísne. „A drž jazyk za zubami. Nič nevytáraj. Aj keď sa ti bude niečo zdať nepodstatné, zahryzni si radšej do jazyka. Ja budem mlčať ako hrob."
Zrazu začuli pri hradnej bráne akýsi lomoz. To Giles Crampton klusal na koni na nádvorie. „Dvíha sa vietor. Zdá sa, že bude búrka," prihováral sa im už zďaleka. „Dúfam, že ste mali dobrú plavbu."
Yarrow si s odporom odpľul a Prue si ho premerala pohŕdavým pohľadom.
„Pardon, zabudol som, že ako ostrovania ste zvyknutí na nepriazeň počasia," pokračoval Giles pobavene. „Čo takto vojsť dovnútra a zohriať sa?" Rukou pokynul ku dverám malého domčeka, v ktorom prebýval záhradník.
Prue sa neveriacky obzerala okolo seba. Čakala, že ich zavrú do nejakej temnice, a nie do obyčajnej domácej kuchyne.
„Mary, urob pani Yarrowej bazový čaj," zavolal veselým hlasom na zavalitú ženičku, ktorá sa motala okolo pece.
„Hneď to bude, seržant." O chvíľu už pribehla s malou cínovou nádobou a položila ju na stôl.
Prue vďačne popíjala, ale seržantova láskavosť neotupila jej ostražitosť, ktorá ešte zosilnela, keď Giles povedal: „A pre vás, gazdíčko, mám pripravený krígeľ piva." Pri týchto slovách odviedol jej polichoteného muža do komory, ktorá bola na druhom konci kuchyne.
Pivo mu určite rozviaže jazyk a povie aj to, čo nevie, pomyslela si zúfalo Prue. Seržant ich skvele odhadol a vedel v pravú chvíľu pritlačiť na správne miesto.
„Ten čaj mi dobre padol, pani. Veľmi pekne vám ďakujem," povedala. „Môžem vám nejako pomôcť?"
„Budem rada," potešila sa Mary. „Je to od vás veľmi milé. V posledné dni akosi nestačím držať krok s nárokmi žalúdkov toľkých chlapov."
Prue sa usmiala. V prítmí komory sa zatiaľ Giles pokojne rozprával s jej mužom o Edwardovi Caxtonovi. Povzbudený pivom spadol z neho všetok strach a zoširoka sa rozrečnil o všetkom, čo sa týkalo ich podnájomníka, ktorého miestni ľudia volali kapitán. Ani si poriadne neuvedomoval, aké dôležité informácie vychádzajú z jeho úst.
„Kapitán čoho?" zaujímal sa Giles a znovu nalial krígeľ doplna.
„Fregaty," odvetil Yarrow. „Má najkrajšiu loď, akú som kedy videl."
„A kde kotví?"
Gazda zamračene pokrútil hlavou. „Tak to neviem, pane. Ale hovorím pravdu. Na ostrove je len pár ľudi, ktorí o tom vedia."
„A mohli by ste ich menovať?" Giles si ho skúmavo premeriaval ponad okraj svojho krígľa.
Yarrow sa nespokojne pohniezdil. „To je ťažké povedať. Tí, čo pomáhajú kapitánovi, o tom nehovoria. Ja a Prue nevieme toho veľa. Kapitán k nám odskočí len z času na čas a hneď zas odíde."
Yarrowr videl, že seržant je nespokojný, tak sa rozhodol použiť konkrétne mená. „V hostinci Kotva je krčmár, ktorý sa volá George. Ten by mohol vedieť viac."
Godfrey Channing sa tiež odvolával na nejakého Georgea. Už ráno poslal za ním svojich mužov, aby z neho niečo vytiahli.
„A čo ten kapitán vlastne robí? Načo mu je fregata?"
Gazda si zaboril nos do krígľa. Táto Informácia by mohla kapitánovi uškodiť.
„No tak, chlape, von s tým!" Giles sa nahol ponad stôl a z očí mu už tentokrát sršala zloba. „Skúste si spomenúť," dodal opäť miernejším tónom a znovu sa oprel.
Yarrow sa rozhliadol po komore. Bolo tu ticho, ale v diaľke počul, ako sa búri more, ktoré pod náporom vetra naráža na južnú stenu hradieb. Nachádza sa vo vojenskej pevnosti z dvoch strán obohnanej hradnými priekopami a z ďalších dvoch obmývanej morom. Čo ak zhnije vo väznici? Nikdy nebol odvážnym mužom.
„Začul som, že je pašerák," zašomral popod nos.
„Takže pašerák?" pokyvkával hlavou Giles. „A čo takého pašuje? Tovar... alebo snáď niečo zaujímavejšie?" Oči sa mu zúžili, keď pozoroval, ako sa jeho obeť zvíja ani červík napichnutý na háčiku.
„Ja neviem! Neviem vôbec nič!" V mužovom hlase bolo cítiť zúfalstvo.
Zdalo sa, že už naozaj nevie nič konkrétne, ale niečo sa predsa len povráva. „Je prívrženec kráľa?"
Yarrow sklonil hlavu. To Gilesovi stačilo. Caxton je pašerák, dobrodruh, prechovávajúci sympatie ku kráľovi. Muž, ktorý sa usiluje dostať na kráľovský dvor, ktorý má loď v tajnom úkryte, muž, ktorý môže zosnovať plán úteku do Francúzska. Konečne má ich nepriateľ konkrétnu tvár.
„Tá fregata má aj nejaké meno?"
Starý muž len bezmocne pokrčil plecami. „Veternica... tak hovoria ľudia, pane."
Giles prikývol a s uznaním dodal: „Pekné meno." 	Dosiaľ sa mu celkom darilo, ale možno by z neho mohol vypáčiť ešte viac, nejakú informáciu, o ktorej si ten chudák myslí, že je nepodstatná.
„Vy bývate na ostrove odmalička? Keby ste mali fregatu, kde by ste hľadali najbezpečnejšie miesto na zakotvenie?" Opäť doplnil krígle pivom.
Podpitý Yarrow ten svoj vyprázdnil do dna, potom si odfúkol a odvetil: „V niektorej tiesňave predsa."
„Z ktorej strany ostrova?"
Muž opäť mykol plecom. „Od Yarmouthu po Shanklin je ich veľa. Niektoré sú hlboké, iné nie."
„Povedzte nejaký názov... hocičo, odkiaľ by sme mohli začať."
„A prečo sa o kapitána tak veľmi zaujímate? Na pobreží je pašerákov habadej." Posmelený alkoholom, pocítil odvahu.
Giles s rachotom odtisol svoj stolec a postavil sa. Naraz zreval hromovým hlasom: „Stráže!"
Ozval sa dupot čižiem.
„Puckasterov záliv," vyhŕkol Yarrow práve vo chví-
li, keď sa dvere rázne rozleteli ľudia tak hovorili."
Giles mávnutím ruky poslal vojakov preč. „Tak vám pekne ďakujem, gazdíčko." Pomalým krokom prešiel ku dverám, ktoré zostali otvorené. „Budeme si musieť vás aj vašu ženu chvíľu ponechať v pevnosti. Dúfam, že sa tu nebudete cítiť príliš nepohodlne."
Po seržantovom odchode sa znovu objavili stráže a odviedli manželov do malej, zamrežovanej kutice pod hradbami.
„No?" spýtala sa Prue výhražné. „Čo si mu vytáral?"
„Bol to chlapský rozhovor. Do toho sa nestaraj, žena!" zavrčal podpitý muž.
Takže mu povedal všetko, čo chcel počuť, pomyslela si Prue, vzala zo slameného lôžka vlniak a prehodila si ho cez plecia. Sadla si na slamník a oprela sa o vlhkú kamennú stenu. „Ak si zradil kapitána, nikto na ostrove ti to neodpustí."
„A čo som mal robiť?! Keď mi navliekol ruku do mučidla na lámanie prstov, nevydržal som to," klamal a hodil sa na slamník vedľa nej.
„Nikto sa ťa na to pýtať nebude," povedala rezig-novaným hlasom Prue.
Giles cválal na Carisbrooke, ale dorazil neskoro. Kráľ už odpočíval a lord Granville bol so ženou a dcérou doma v Chale. Muži, ktorých poslal vypočuť krčmára Georgea, sa nevrátili so žiadnou novinkou. George vraj nepozná žiadneho Edwarda Caxtona. Hovoril len o akomsi mužovi, ktorého nazýval „náš priateľ" a prinútili ho napokon k priznaniu, že miestni ľudia ho oslovujú kapitán. Keď uzatváral obchody, bol vždy prezlečený za rybára. To bolo všetko, čo z krčmára vytiahli.
Giles sa pobral do Chale, kde mu Bisset oznámil, že jeho pán už spí. Ak má seržant skutočne dôležitú informáciu, má zobudiť jeho lordstvo, inak ho má informovať až ráno.
Giles zvažoval, či jeho informácie stoja za to, aby kvôli nim vytiahol markíza z postele. Počul, ako sa dvíha vietor, ako sa búri spenené more a útočí na útesy. Ani ten najväčší hlupák by v takú noc neriskoval život za záchranu kráľa. Dnes v noci sa určite nič nestane.
Napokon sa aj on pobral do postele. Keď zaspával, predstavil si pobrežie celého ostrova. Puckasterov záliv leží priamo pod Nitonom. A v Nitone je Georgeova krčma. Musí nájsť súvislosť.
Olivia už ležala v posteli, započúvaná do besniacich živlov. Až do izby počula, ako obrovské vlny narážajú do útesov, necelé dve míle od ich domu. Náhle osvietil jej komnatu blesk a vzápätí nasledoval ohlušujúci treskot.
Noc ako stvorená pre weckerov.
Anthony však má dnes v noci iné starosti. Musí ujsť do bezpečia. Určite nebude riskovať život kvôli nejakému lupu.
Nemala právo súdiť ho. Vedela, že miluje nebezpečenstvo. Prečo iné by to všetko robil?
Konár magnólie v náporoch vetra narážal do ob-ločnej tabule. Nebolo možné zaspať. Vstala a pristúpila k oknu. Pritisla čelo na sklo a hľadela do tmavej záhrady, kde kymácajúce sa obrysy mohutných stromov pripomínali príšery zo zlých snov.
Plavia sa nejaké lode po tom rozbúrenom mori? V duchu si predstavila ostré tesáky skalísk, vycerené z mora pri myse Svätej Kataríny, okolo ktorých vrie more aj za pokojného dňa. Aké to tam môže byť v tejto chvíli?
Čosi ju donútilo vstať a ísť sa presvedčiť na vlastné oči. To nutkanie sa jednoducho nedalo potlačiť. Bolo šialenstvo ísť v takom nečase na útes, no napriek tomu cítila, že nemá na výber. Ak tam nájde Anthonyho, skúsi ho presvedčiť, aby to nerobil.
V skrini mala ešte stále Portiine nohavice a kabátec. Bez najmenšieho zaváhania si ich obliekla, prehodila si na plecia plášť a potichu vyšla na chodbu.
Dom bol zahalený do tmy. Po špičkách prechádzala tmavou chodbou. Keď vkĺzla do kuchyne, psy zodvihli hlavy a hrozivo zavrčali. Keď ju spoznali, hlavy im opäť klesli na vystreté predné laby a spokojne odfukovali ďalej.
Opatrne nadvihla závoru na zadných dverách, ktoré viedli do záhrady. Vietor jej ich vykmasol z rúk a buchol nimi o stenu domu. Psy hlasno zabrechali. Olivia vybehla von a zabuchla dvere za sebou.
Vietor skuvíňal, stromy sa hrozivo nakláňali a lialo ako z krhly. Kto by si všímal nejaké buchnutie alebo štekot počas takej hrmavice!
Bránkou sa prešmykla zo záhrady a prebehla cez ovocný sad. Prekliesnila si cestu cez živý plot na konci otcovho pozemku a dostala sa k chodníku, ktorý viedol na vrchol útesu.
Vietor jej šklbal plášť a dážď ho po chvíli celkom premočil. Tenká blúzka sa jej prilepila na telo. Na vysokom brale sa v takomto vetre ťažko udrží na nohách. Počula, ako sa vlny trieštia o skaliská, vetrisko jej skuvíňal v ušiach. Zaťala päste, sklonila hlavu a kráčala ďalej, netušiac, ako ďaleko už zašla.
Zrazu ju ovládol pocit eufórie, že jej slabé telo dokáže vzdorovať tejto živelnej sile.
Keď vietor na chvíľu stíchol, Olivia zdvihla hlavu a pozrela na vrchol útesu v diaľke pred sebou. Oproti čiernym nebesám stála osamotená postava. Cípy čierneho plášťa, trepotajúce okolo tela, pripomínali Satanáša s krídlami. Niečo zaiskrilo a vzápätí jasne zažiarilo svetlo falošného majáka.
Rozbehla sa k nemu, lapajúc po dychu, ktorý jej vietor neustále vyrážal. Zrazu sa odkiaľsi z tmy vynorili nejakí muži a ich obrysy vo svetle majáka vyzerali groteskne predĺžené. Vrhli sa na muža, ktorý zapálil svetlo. Falošný maják ešte niekoľko sekúnd jasne žiaril do noci, potom zavládla tma.
V tej chvíli oblohu nad morom ožiaril blesk a Olivia na zlomok sekundy zbadala pod sebou nebezpečné skaliská. Potom zaburácal hrom a hneď nato akoby sa nebo roztrhlo a spustil sa ešte silnejší lejak.
Z pláže začula výstrely a rinčanie šablí. Dolu sa bojovalo.
Ľahla si do trávy a pomaly sa plazila k okraju útesu, aby lepšie videla, čo sa deje na pobreží.
Bojujúci muži sa potácali z ľavá do pravá v grotesknom tanci, niektorí už ležali bezvládne na zemi. Bola tma ako vo vreci a dážď sa nemilosrdne lial z oblakov. V tej trme-vrme nevedela rozpoznať žiadnu postavu. Ale musí to byť Anthonyho posádka. S kým to však bojujú? Pristihli ich? Vezú už Anthonyho do temnice pevnosti Yarmouth? Skončí na šibenici? Musí sa to dozvedieť, musí sa na vlastné oči presvedčiť, čo sa deje. Stačí zísť kľukatým chodníčkom na pláž.
Na vrchole útesu zavládlo podozrivé ticho. Opatrne sa postavila a pozrela ponad plece. Muži pri zhasnutom majáku stáli v polkruhu, chrbtom otočení k nej.
Konečne našla chodník. Bol strmý a ona sa kĺzala po mokrom piesku, no dôležité bolo, že nohy mala pod kontrolou. Čím nižšie sa spúšťala, tým zreteľnejšie počula, napriek vlnobitiu, aj výkriky bojujúcich mužov na pláži, ktoré z času na čas prehlušovalo vyčíňanie búrky.
Keď konečne zišla dolu, chvíľu lapala po dychu, s chrbtom opretým o skalu. Pozorujúc bojujúcich mužov, naozaj spoznala niekoľko členov posádky Veternice. Striaslo ju nedobrou predtuchou. Na piesku ležali tmavé tiene, ale jej nepripadali ako ľudské telá. Zdalo sa jej, že opustila reálny život a ocitla sa v zlom sne.
Niekoľko mužov sa rozbehlo k miestu, kde stála. Pričupila sa a zatajila dych. Prebehli povedľa nej, ich výkriky sa strácali vo vetre. Zamierili k chodníku a ležiace telá nechali na pláži. Anthonyho ešte stále nevidela.
Pristihla sa, že sa chveje na celom tele, zuby jej drkocú, hoci necítila chlad. Necítila vôbec nič. Tupo hľadela na rozbúrené more. Neďaleko skál sa pohojdávali dva člny a Olivii sa zdalo, že plávajú oproti sebe. Keď sa stretli, začula náraz a bojovné výkriky. Muži na člnoch stáli a používali vesla ako zbrane, zatiaľ čo okolo nich vrelo more. Zrazu sa jeden čln prevrhol, jeho posádka skĺzla do mora a zmizla v pažeráku nenásytného morského netvora.
A potom začula prenikavé zvonenie bóje, ktoré vietor unášal do diaľky a víťazný čln zamieril späť na plytčinu.
Muž, ktorý ako prvý vyskočil z člna, bol Anthony. Olivia zatajila dych. Nevedela sa vynadívať na vysokú, štíhlu postavu, mokré vlasy, ktoré sa mu vyšmykli z čelenky a poletovali okolo tváre, mokrú košeľu a nohavice mal prilepené na tele. Kráčal bosý.
Bol to najkrajší pohľad, aký kedy videla.
Akoby sa prebúdzala z hlbokého sna. Rozbehla sa k nemu, z diaľky kričiac jeho meno.
Anthony sa otočil. Vrhla sa mu do náručia a rukami ho objala okolo krku. Keď sa jej premáčané telo pritislo k nemu, užasnuto zvolal: „Olivia“ Neveril vlastným očiam, hoci ju pevne držal v náručí. „Olivia, čo tu robíš?!"
Držal ju mocne, bosé nohy pevne zaborené v piesku. Hľadel jej do tváre, zmáčané vlasy sa mu lepili na líca a na čelo, oči mu žiarili spokojnosťou z práve vybratej bitky.
Zvonenie bóje do široka-ďaleka vysielalo varovné signály lodiam plaviacim sa do Anglicka. Olivia si vydýchla, pochopiac, že Anthonyho podozrievala neprávom.
„Ľúbim ťa," povedala. „Prišla som ti povedať, že ťa veľmi ľúbim."
„Panebože!" Prizeral sa jej, akoby tomu nemohol uveriť. Porozumie vôbec niekedy tejto nevyspytateľnej žene? „Ale prečo si prišla teraz? V tomto nečase!"
„Som taká šťastná. Nemôžem ani vypovedať, aká som šťastná." Olivia sa naňho rozžiarené usmiala, oči jej v hustom daždi jasne svietili.
Anthony si odhrnul mokré vlasy z tváre. „Všetko sa zomlelo tak rýchlo, kvietok môj, veľmi sa teším, ale je to také neočakávané. Som úplne zmätený..." 
Zmĺkol, pretože v tej chvíli sa zjavili Mike a Jethro, pred sebou tlačiac muža, ktorého videla na útese zapaľovať maják. Bol to Godfrey Channing a Mike mu na chrbát tlačil pištoľ.
„Ó, nie je to náhodou vznešený lord Channing? Tuším sme vás prichytili pri práci?" oslovil ho Anthony.
Godfrey naňho nenávistné gánil. Keď spoznal aj Oliviu, mrzko zaklial a vrhol sa na Anthonyho s nožom v ruke.
Anthonyho dýka bola však rýchlejšia. Zasiahla
Godfreyovo zápästie a nôž mu vypadol do piesku. „Mal si ho odzbrojiť, Mike," zašomral kapitán a odkopol nôž do bezpečnej vzdialenosti.
Zarazený Mike sa začal ospravedlňovať: „Veď som ho aj, kapitán."
„Zrejme ho mal ukrytý v rukáve," usúdil Anthony.
Godfrey si stískal krvácajúce zápästie a z úst sa mu valil vodopád nadávok a oplzlých slov.
„Olivia, zapchaj si uši," povedal Anthony ponad plece. „Náš priateľ nemá žiaden rešpekt pred dámou."
„Kurva je to!" uľavil si. „Obyčajná fľandra!"
Anthony ho udrel po tvári. „Nikto sa ťa na nič nepýtal, priateľu," umlčal ho žoviálne.
„Videla som ho pri majáku," povedala Olivia udivene. „To on rozsvietil falošný maják."
„Presne tak."
„Takže on je ten wecker?"
„Presne tak," zopakoval Anthony a usmial sa. Nebol to však príjemný úsmev. „Olivia, čo keby si bola trochu užitočná, keď už si tu?"
„Čo mám robiť?" Olivia nedokázala odtrhnúť zhrozený pohľad od Channinga. Už nemal moc, ktorou by ju zastrašil, ale aj tak sa ho bála. Jeho oči boli stále chladné a plné nenávisti, ako ešte nikdy predtým, aj keď sa jej zdalo, že on sám je na smrť vydesený. Pripomínal jej lapeného hada: bol vyľakaný, ale stále nebezpečný.
„Pomôž mojim chlapom dať do poriadku pláž. Sú tam nejakí ranení, najskôr ich ale odzbrojte. A ty máš skúsenosti v odzbrojovaní darebákov." Tentokrát ju obdaril úplne iným úsmevom a jeho nežné oči ju hladili po tvári.
„A čo budeš robiť ty?"
„Trochu sa porozprávam s lordom Channingom. Musí mi poradiť. Bol by som radšej, keby si pri tom nebola. A okrem toho, pohyb ťa zahreje."
Olivia zaváhala. Anthony potichu povedal: „Choď, Olivia."
„Chcem počuť, čo vie o Brianovi," vyhlásila, pevne stojac na svojom mieste.
„Aj ja."
Opäť pozrela na Godfreya. „Je Brian na ostrove?" Godfrey neodpovedal. S odporom si odpľul do piesku.
„Olivia, prosím, odíď! Chcel by som to ukončiť."
„Zostanem," zopakovala tvrdohlavo. „Chcem počuť, čo povie. Potrebujem to počuť."
„Dobre teda," súhlasil napokon Anthony. Otočil sa späť ku Godfreyovi. Obtrel si nôž o nohavice a priateľsky povedal: „Hovor, kde nájdem Briana Morsa?"
Godfrey len nemo hľadel na Anthonyho. Ten kývol na Mika, ktorý schmatol Godfreya za zápästia a vykrútil mu ich za chrbát. Jethro mu ich šikovne zviazal. Anthony priložil špičku noža ku Godfreyovmu uchu. „Zvažujem, či by odrezanie uší bolo dostatočným trestom pre weckera. Asi by som ti mal najskôr odrezať uši a potom aj nos. Budeš natrvalo označený ako zločinec." Pomaly potiahol nožom, ktorý za sebou zanechával tenkú krvavú čiaru.
Godfrey sa potil a Olivia si uvedomila, že Anthony ju pozná lepšie ako ona sama. Hoci cítila k Channingovi neprekonateľný odpor, tomuto sa nedokázala prizerať. Otočila sa a rozbehla sa k mužom, ktorí sa skláňali nad telami ležiacimi na piesku. Za sebou začula desivý výkrik.
Pripadalo jej nekonečne dlho, kým Anthony prišiel k nim. Kľačala na kolenách vedľa jedného z ranených mužov. Anthony sa pri nej pristavil. Všimla si, že má pieskom olepené chodidlá a kĺby na palcoch trochu hrčovité. Prečo si to nevšimla už skôr? „Dozvedel si sa niečo?"
„Hej."
„Je Brian na ostrove?" „Hej."
Až teraz mu pozrela do očí. „A kde?" spýtala sa nečujne. Oči mala vystrašené, jej odvaha sa niekam' vytratila pri pomyslení na Brianovu blízkosť.
„Vo Ventnore."
„Vrátil sa, aby mi ublížil... mne, alebo môjmu otcovi," šepla presvedčivo. „Určite má niečo za lubom."
„Chcel ťa vraj dohodiť Channingovi za manželku. Za bohatú manželku. Ak som správne pochopil, mali sa podeliť o tvoje veno." Pobavene pokrútil hlavou. „Na čo všetko tí chamtivci neprídu!"
„To určite nie je všetko," namietla Olivia. „Nejde mu len o peniaze. Chce sa nám pomstiť."
„Aká pomsta by mohla byť sladšia, ako vidieť ťa po boku takého podliaka, akým je Godfrey Channing? Pochybujem, že tvoj hrdý otec by to dokázal stráviť, keby sa dozvedel pravdu o svojom zaťovi."
„Je to darebák. Trest ho neminie, však?"
„Teraz je už na ceste do Yarmouthu, zviazaný remeňmi uzdy Mikovho koňa. Tam ho posadia na loď plávajúcu do Turecka. Myslím, že odtiaľ sa tak ľahko nevráti."
„Turci ho predajú do otroctva," povedala s hrôzou v hlase Olivia.
„To je celkom možné. Zaslúžený trest, čo povieš? Napadlo mi, že keď sú takí kamaráti s pánom Morsom, možno by radi odplávali spolu."
„Ale... ako to urobíš?"
„Stačí zapojiť dôvtip, kvietok môj." Zasmial sa a ona sa neprestávala čudovať. Takýto bol Anthony, keď sa s ním stretla po prvýkrát - muž, z ktorého sršala inteligencia, muž, ktorý bral s humorom všetko, čo mu život prinášal, muž, ktorý dokázal využiť svoje schopnosti vo všetkom, čo mu osud naservíroval. Toto bol Anthony z jej sna a jej odvaha a elán sa prebudili ako vtedy na fregate.
Odhrnul jej mokré zlepené vlasy z tváre a dodal: „Ale budem potrebovať tvoju pomoc."
„A čo mám urobiť?"
„Všetko ti vysvetlím v pravý čas."
Nahol sa k zranenému chlapovi a skontroloval mu zranenie na pleci. „Vyliečiš sa a potom si ťa vezme do parády kat," povedal mu na rozlúčku. „Teba, aj tvojich kumpánov." Postavil sa, chytil Oliviu za ruku a pomohol jej na nohy. „Adam?" zakričal.
„No?" Z tmy sa vynoril Adam. ,Ako sme na tom?"
„Tim má zopár škrabancov a Colin si zlomil prst." „To je všetko?" Adam prikývol.
„Povedz chlapom, aby si v Chale našli niečo na spanie. V takomto nečase sa nemôžu vrátiť na Veternicu."
Adam pozrel na Oliviu. „Ste ako neposlušné žriebä," vzdychol. „Čo tu hľadáte?"
„To je aj pre mňa záhada," zastarel sa Anthony. „Veľká záhada. Ale ja na to určite čoskoro prídem." Prstami jej ešte pevnejšie zovrel útlu ruku.
Zrazu si na niečo spomenul. „Potrebujem troch chlapov, ktorí s nami pôjdu do Ventnoru. Stretneme sa na úsvite v hostinci Čajka."
„A toto sa mi zdá ešte väčšia hlúposť," zagánil starší muž.
„Táto vec neznesie odklad," dodal rozhodne Anthony s ostrosťou v hlase, z ktorej Adam vycítil, že niekomu bude ráno poriadne horúco.
„Poď, Olivia," vyzval ju Anthony potichu.
Olivia musela takmer utekať, aby s ním udržala krok. „Kam ideme?"
„Niekam, kde sa osušíme a kde mi konečne vysvetlíš, čo ťa to napadlo ísť na útesy uprostred takejto búrky."
Olivia mala razom po nálade. Vedela, že bude musieť s pravdou von a desila sa svojho priznania. Ako prijme, že ho podozrievala z takej surovosti? Pochopí, koľko viny na tom nesie on sám? Nepovedal jej o sebe vôbec nič. Ani o svojej rodine, iba že má tetu, ktorá mu šije košele. Videla v ňom človeka, ktorý v nič neverí, nedodržiava žiadne zákony, nemá žiadne zábrany. Mala kopu ospravedlnení pre svoj omyl. Ale pochopí to Anthony?

Osemnásta kapitola

Anthony kráčal hore kľukatým chodníčkom k vrcholu útesu, ťahajúc Oliviu za ruku. Keď zakopla o kameň, pevne si ju k sebe privinul. „Si celá mokrá," znepokojoval sa a chvíľu sa pokúšal zohriať jej trasúce sa telo vo svojom náručí. „Čo ti to napadlo vychádzať von v takomto nečase?"
„Pochopila som, že je to čas ako stvorený pre weckerov. Myslela som, že tomu môžem zabrániť. Bolo to bláznivé rozhodnutie, ja viem, ale nedokázala som to nutkanie premôcť." V tej chvíli to, čo povedala, stačilo.
„Dvadsiati sme mali čo robiť, aby sme im v tom zabránili," zdôraznil Anthony. „A prečo sa dcéra lorda Granvilla tak zaujíma o rabovanie? Je to hnusné a podlé remeslo. Nehovoriac o tom, aké je nebezpečné dostať sa tým zverom do rúk. Keby sme tam neboli, alebo keby sme prehrali a teba by zbadali, zabili by ťa, skôr než by sa na teba poriadne pozreli. Na to si nemyslela?"
Olivia neodpovedala. Zuby jej od zimy drkotali.
Anthony len pokrútil nechápavo hlavou a znovu rýchlym krokom vykročil. Stúpali na útes, previs ich aspoň trochu chránil pred vetrom a dažďom. Zrazu Anthony zastal a Olivia takmer do neho vrazila.
„Kde sme?"
„V bezpečí," odpovedal. Odhrnul si z očí dažďom zmáčané vlasy. „Nie je to najpohodlnejšie miesto, ale aspoň je tam sucho."
Odklonil sa od chodníka a vošiel do jaskyne, Oliviu stále pevne držiac za ruku. Ocitli sa v tme a vyčíňanie búrky takmer nepočuli. Olivia sa neovládateľné chvela na celom tele. Kapucňu z plášťa jej už dávno sfúkol z hlavy vietor a voda z mokrých vlasov jej stekala rovno za krk.
„Tadiaľto." Ťahal ju za sebou. Pod nohami jej za-škrípal piesok a oči si pomaly privykali na tmu. Po chvíli si všimla, že sú v priestrannej jaskyni. Potom prešli úzkou a tmavou chodbou hlbšie do útesu. Podvedome sa k nemu pritisla. Teplo, ktoré sálalo z jeho veľkej dlane, ju upokojovalo. Chodba sa po chvíli roztvorila a vstúpili do jaskyne o čosi menšej, ako bola tá prvá.
Anthony jej pustil ruku a ona zostala stáť v tme sama. Počula, ako sa pohybuje blízko nej, potom škrtol kresadlom a v lampáši sa rozblikalo malé svetielko.
Prekvapene si obzerala interiér jaskyne.
Anthony stiahol zo slamníkov prikrývky. „Vyzleč si šaty, kým zapálim oheň." Podal jej prikrývku a rýchlo sa začal zvŕtať okolo ohniska uprostred jaskyne.
„Nezadusíme sa?" Olivia striasla zo seba premočený plášť i kabátec. Chlad ňou neprestával lomcovať.
„Nad nami je otvor." Zdvihol oči k povale, akoby sa chcel presvedčiť, či tam ešte stále je. „Pohni kostrou! Daj si dolu tie šaty a netras sa ako osika!"
Pohľad mu zamrzol na jej prsiach, ktoré sa ružoveli a guľateli pod premočenou bielou blúzkou. Bradavky tvorili tmavé púčiky na ružovom pozadí.
„Môj ty Bože!" zvolal užasnuto. „Čo to zase so mnou stváraš?"
„To, čo ty so mnou," šepla nežne.
Jaskyňu zaplnil príjemný praskot horiaceho dreva. Vystrel sa od ohniska. Pohľadom ju pevne zvieral a už sa nechvela ani od zimy, ani od vlhká. „Daj si dolu všetko, Olivia!"
Pozoroval ju prižmúrenými očami, ako odhodila nabok premočené šatstvo a obnažená pristúpila bližšie k ohňu. Až po chvíľke si uvedomila, že konečne cíti teplo. 
Zaklonila hlavu a v Anthonyho tmavých zreniciach uvidela svoju tvár. Položil jej ruky na útle plecia a zovrel ich. Pomaly kĺzal dlaňami po celej dĺžke jej rúk, až jej naskakovala husia koža. Keď zišiel až k prstom, otočil jej dlane smerom nahor. Boli zvráskavené od dažďa a ufúľané od piesku. Zľahka jej oprášil piesok z každej dlane zvlášť.
Bolo to vyznanie jeho lásky. Lásky, ktorú si Olivia uvedomila, keď sa rozhodla bojovať proti weckerom. Niečo v jej vnútri ju donútilo vyslobodiť si ruky. Náhlivo mu začala rozopínať gombíky na košeli a vôbec si nevšímala, že jeden z nich odletel do tmavého kúta. Uvoľnila mu sponu na opasku, tentoraz pomaly, akoby si chcela ten obrad vychutnať. 
Rozopínala mu gombík po gombíku na nohaviciach.
Nechtami mu prešla po stehnách, keď mu sťahovala nohavice cez boky. Počula, ako sa prudko nadýchol. Vystúpil z nohavíc a tvár jej objal dlaňami.
Pery mal pevne zovreté, ale ju to neodradilo. Rukami blúdila po jeho poloobnaženom tele, prechádzala po jeho rebrách až k pleciam. Napokon strhla z neho košeľu. Konečne stál pred ňou nahý ako ona.
Chytil ju za boky a pevne si ju pritisol k sebe. Zubami sa zmocnila jeho dolnej pery a jazykom vnikla do jeho úst, aby sa vybrala na objavnú cestu. Ich jazyky chvíľu spolu bojovali a dych sa im skracoval. Rukami sa dotýkali každého kúska tela toho druhého, vedení svojimi inštinktmi. Náhlivo prešla po jeho bruchu, ukazovákom naďabila na priehlbinku jeho pupka a pomaly kĺzala nižšie a nižšie, až kým neuchopila do rúk: jeho pohlavie. Stála na špičkách a vychutnávala veľkosť jeho vzrušenia. Zaliala ju horúčava vzrušenia a pocítila zúfalé volanie po spojení.
Skĺzli na zem vedľa ohniska. Olivia si ani neuvedomovala, že má pod sebou tvrdý, jemným pieskom pokrytý kameň. Zdvihla boky v ústrety jeho vpádu. Nadvihol jej ich z tvrdej zeme a rukami jej chránil chrbát, keď sa spoločne dvíhali a klesali v tichu, ktoré tvorilo intímnu kulisu ich milovania.
Potom ju len mocne držal v náručí a nežným po-hojdávaním tíšil jej doznievajúcu vášeň. Pritisla pery na pulzujúcu priehlbinu na jeho krku. Vtedy si pomyslela, že aj keď už nikdy v živote nezažije podobnú rozkoš, umrie šťastná.
Keď vášeň z milovania celkom doznela, vymanila sa z jeho zovretia. Načiahol sa za prikrývkou, ktorá bola hodená na slame, a obtočil jej ju okolo pliec. Potom vstal, aby priložil do ohňa ďalšie drevo.
Olivia si pevne ovinula prikrývku okolo tela a aj ona sa postavila. Keď ho videla obliekať sa, pocítila vnútorné napätie. Naivne dúfala, že ich milovanie vymazalo z jeho mysle všetky otázky a že sa mu nebude musieť spovedať.
„Takže ty si sa domnievala, že zastavíš weckerov holými rukami?" Nadvihol obočie a jeho sivé oči nepríjemne pichali.
Pritiahla si prikrývku až ku krku a pristúpila bližšie k ohňu. Pod nohami cítila jemný piesok.
„Musím sa ti k niečomu priznať, Anthony," začala so sklonenou hlavou a pohľadom upretým do ohňa.
Anthony zmeravel. Vycítila jeho strnulosť, takmer nepočula jeho dych. „No tak... von s tým," posúril ju.
„Myslím, že také niečo sa dá len ťažko odpustiť," poslúchla. „Viem, že sa na mňa veľmi nahneváš a vôbec ti to nebudem mať za zlé. Dúfam len, že ma" pochopíš."
„Ty ma desíš." Nežne ju objal okolo pliec. Jeho dlaň príjemne hriala a dodávala jej odvahu hovoriť. „Myslela som si, že si to bol ty." „Nerozumiem."
„Že si wecker, predsa," povedala prosto. „Chcela som ťa ísť presvedčiť, aby si s tým prestal."
Jej slová ostali visieť vo vlhkom a zadymenom ovzduší jaskyne. To ticho, prerušované len občasným praskaním ohňa, jej pripadalo ako večnosť. Anthonyho ruka pomaly klesala z jej krku. Pocítila chlad na mieste, kde jej len pred malou chvíľou bolo tak príjemne teplo.
Po nekonečne dlhej chvíli konečne prehovoril tónom plným pochýb: „Ty si si naozaj myslela, že som jedným z tých špinavcov? Skutočne si si myslela, že by som bol schopný takých zverstiev?"
Olivia sa otočila a pozrela mu priamo do očí. Nebolo to pre ňu ľahké, pretože z nich sršalo odsúdenie. „Povedal si predsa... v Portsmouthe si povedal, keď si mi dával tie ša-šaty, že sú z tej stroskotanej lode." Veľmi chcela ovládnuť zajakávame, ale celá jej snaha vyšla nazmar.
„Ale nepovedal som ti, že som ich ukradol."
Anthonyho hlas bol chladný, ale pokojný, a Olivia žasla, že to hovorí muž, s ktorým sa len pred malou chvíľkou vášnivo milovala.
„Ale ja som si myslela, že áno. Vedela som len to, čo si mi povedal. Hovoril si to tak pokojne, akoby to bolo niečo prirodzené... Si pašerák, pirát. Každý vie, že weckeri väčšinou začínali ako pašeráci. Bol si predsa na ostrove v čase, keď stroskotala tá nešťastná loď. A tovar z toho lupu bol na palube Veternice." Vystrela k nemu ruku. „Čo som si mala myslieť? Nevedela som o tebe takmer nič... A neviem to doteraz," dodala po chvíľke. „Neviem, prečo si taký, aký si... prečo robíš to, čo robíš."
V jej slovách bola naliehavá prosba, Anthony ju však ignoroval mlčaním. Stál s rukami vbok, s nohami rozkročenými v pevnom postoji a prebodával ju odsudzujúcim pohľadom.
Olivia prerušila ťaživé ticho: „Pripadala som si ako v krásnom sne - romantika na pláži i na lodi. A zrazu som videla všetko inými očami, akoby sa sen náhle rozplynul a ja som sa ocitla v reálnom živote plnom surovostí. A v reálnom živote sú často piráti a pašeráci zároveň weckeri. Videla som, ako si napadol Donu Elenu. Videla som, ako si ukradol jej náklad. Povedal si, že šaty, ktoré si mi požičal, pochádzajú z rabovania!"
Konečne prehovoril: „Nechápem, že po tom, akým spôsobom sme sa spolu milovali, že po tom všetkom si mohla veriť tomu, že by som bol schopný urobiť takú ohavnosť." A s tichou zúrivosťou v hlase sa spýtal: „Preto si ma obvinila, že som nečestný?"
Skľúčene prikývla.
„Nie je tvoje správanie nelogické?"
„To, čo sme spolu prežívali, nemalo nič spoločné s logikou," vzdychla a on jej musel dať za pravdu.
„A ani vedomie, že som wecker nezmenilo tvoje city ku mne?"
„Nie," pokrútila hlavou. „Ale už som sa nechcela viac ponárať do svojich snov."
Anthony sa zohol a hodil do ohňa niekoľko polie-nok. Oheň sa opäť rozhorel a jeho plamene vrhali na skalné steny bizarné tiene. „Dôvera!" vyprskol s poriadnou dávkou irónie. „Povedala si mi, že ma ľúbiš. Láska nemôže existovať bez dôvery. Mýlila si sa. Bola to len túžba, nie láska. Zdá sa mi, že si pletieš lásku s túžbou."
„Ale ja ti dôverujem," namietla tichým hlasom.
Vystrel sa. „Nedôverovala si mi od prvej chvíle, ako sme sa stretli. Uvedomuješ si, ako dlho ti trvalo, než si mi povedala o Brianovi Morsovi? Povedala by si mi vôbec o ňom, keby si sa nebála, že je medzi živými?"
„Ja... nedokázala som o tom povedať nikomu," priznala zlomeným hlasom. Hľadala slová, ktorými by ho dokázala presvedčiť a ktoré by zahnali chlad z jeho očí a hlasu. „Bola som presvedčená, že to všetko bola moja vina. Že som ho k tomu niečím provokovala."
Anthony na ňu zhrozene pozrel. Zrazu ju videl ako malé dievčatko - zneužívané, vystrašené, presvedčené o svojej vine, utiahnuté v samote výčitiek svedomia. Vystrel k nej ruky a mocne ju objal. Hladkal ju po vlhkých vlasoch a hnev z neho razom vyprchal. To, čo Olivia vytrpela, bolo neporovnateľné s bolesťou, ktorú mu spôsobila podozrievaním z weckerstva.
„Teraz už viem, že to bola hlúposť. Ale nadobudla som dojem, že muži často nie sú takí, ako predstierajú. Mala som sa ťa otvorene spýtať... ale nedokázala som sa s tebou o tom rozprávať. Rovnako ako som sa nedokázala rozprávať s tebou o Brianovi." Zdvihla k nemu tvár s hlavou na jeho hrudi. „Je mi, to ľúto. Môžeš mi to odpustiť?"
Ľútostivo na ňu pozeral z výšky. „Je pravda, že nekonám vždy tak, ako by som mal," vzdychol. „A tiež je pravda, že o mne toho veľa nevieš."
„Ale mala som predsa vedieť, čo nie si schopný urobiť," kajala sa s dôrazom v hlase. Mala zvláštny pocit, že keby Anthony jednoznačne prijal jej ospravedlnenie, ešte zreteľnejšie by si uvedomil silu jej pochybovania.
„Áno, to si mala vedieť," povedal so šibalským úsmevom. „Ale možno som ti to príliš sťažil."
„Ty za to nemôžeš!" ohradila sa Olivia. „Je to moja vina."
„Dobre, dajme tomu, že si mi ublížila, ale boli tu isté poľahčujúce okolnosti, "vyhlásil hlasom sudcu. „Chceš ďalej rozpitvávať svoj zločin, alebo to odložíme ad acta."
„Naozaj mi odpúšťaš?" Pozorne si premeriavala jeho tvár.
„Odpúšťam," povedal. Zrazu si spomenul na jej rozžiarenú tvár, keď k nemu dobehla cez pláž. To bol ten najpresvedčivejší dôkaz lásky. „Ľúbiš ma, Olivia?"
„Áno," vyhŕkla bez zaváhania. „A viem, že aj ty ľúbiš mňa."
„Áno," prikývol a nežne jej prešiel hánkami prstov po línii sánky. „A nemám ani potuchy, čo s tým urobíme, kvietok môj."
„Nemáme veľmi na výber."
Priložil jej svoju teplú dlaň na líce. „Teraz sa obleč. Musíme už ísť."
Olivia zatúžila zastaviť čas. Vedela, že keď vyjdú z tejto jaskyne do chladnej noci, všetko skončí. Jej sen sa rozplynie. „Nemôžeme zostať tu, v teple, ešte chvíľku?"
Anthony smutne pokrútil hlavou. „Čoskoro bude svitať a máme ešte veľa povinností."
„Tak dobre." Olivia sa musela zobudiť z krásneho sna. Navliekla si nohavice a blúzku, ktoré boli ešte stále vlhké. Nešikovne si zapínala gombíky na blúzke, až jej Anthony odtisol ruky preč a zapol jej ich sám. Dlane jej napokon zľahka položil na prsia.
Priložila svoje ruky na jeho. „Ešte ti chcem niečo povedať. Keď si včera večer odišiel, Giles sa rozprával s otcom o nejakých manželoch Yarrowcoch. Povedal, že ich dal odviesť na hrad Yarmouth."
Jeho tvár v žiari ohňa náhle zbledla aj napriek opálenej pokožke. „Špinavci!" uľavil si a ruky mu klesli k telu.
„Giles hovoril, že ten muž určite všetko vytára," dodala. V jaskyni už nevládla romantická atmosféra. Vystriedala ju krutá realita.
„Seržant má nos na ľudí," skonštatoval Anthony s úškrnom. „Ten nešťastný muž ale o mne nevie veľa."
„Otec upozornil Gilesa, aby im neublížil." Anthony sa zamračene na ňu pozrel. „A to ti mám veriť?"
„Prečo by som ti klamala?" spýtala sa vyčítavo.
„Možno chceš, aby som videl tvojho ocka v lepšom svetla. Preto ho brániš."
„Nemám dôvod to robiť," ohradila sa. „Nemám dôvod ho pred tebou robiť lepším. Chcem brániť len teba."
V tej chvíli sa prísnosť a odsúdenie vytratili z jeho tváre a z očí mu zažiaril smiech. „Úbohá Olivia, chápem, v akej dileme si sa ocitla."
Olivia na to nepovedala nič.
Vystrel ruku, pritiahol si ukazovákom jej bradu a pobozkal ju na kútik úst. „Úbohá Olivia," nežne zopakoval.
„Nie som žiadna úbohá Olivia," vyhlásila buričským tónom. „Čo chceš podniknúť pre tých Yarrowcov?"
„Dostanem ich odtiaľ," odvetil odhodlane. Zrazu sa nahlas rozosmial. V polotme mu zažiarili zuby a v očiach sa zablyslo huncútstvo. „Poďme. Čaká nás veľmi rušný deň."
Olivia si ho opatrne premeriavala. Poučila sa, že keď oplýva dobrou náladou, tá zvyčajne veštila odvážne kúsky.
Otočil sa, udusil pahrebu a potom sfúkol aj lampáš. Vôkol nich zavládla tma. Olivia stála meravo ako socha.
„Podaj mi ruku." Pevne ju uchopil. „A poď za mnou."
Šla za ním ako tieň, keby v tej tme nejaký za sebou mal. Prešli späť krátkou chodbičkou do väčšej jaskyne a potom na chodník. Dážď ustal a bolo počuť len občasné cupkanie dažďových kvapiek stekajúcich z kríkov a stromov.
Oliviu striaslo v mokrom oblečení. „Pane Bože, to je ale zima!"
„Chôdza nás zahreje."
„Kam ideme?"
„Do Ventnoru. Na úsvite tam máme dohodnuté stretnutie. Požičiame si koňa od Gowanovcov. Ich gazdovstvo je čo by kameňom dohodil."
„Chceš ísť za Brianom?" spýtala sa Olivia hlasom zvláštne pokojným.
„Presne tak." Zovretie jeho ruky ešte zmocnelo, keď začali vystupovať na vrchol útesu. Konečne došli až hore.
„Ako dobre, že starý Gowan nechal pásť kone na lúke. Čo myslíš, ktorý z nich bude dosť silný na to, aby nás oboch uniesol? Tíško si pohvizdoval a pozorne si prehliadal tri kone, ktoré stáli pod košatým dubom uprostred lúky. 
„Myslím, že tamten hnedák. Má pekný široký chrbát."
Jeho hlas znel tak bezstarostne, akoby sa vybrali na nedeľný piknik a neboli po prebdenej noci a v mokrých šatách na ceste za nebezpečným zloduchom.
„A načo ma tam potrebuješ?" spýtala sa Olivia v zlej predtuche.
„Pretože to potrebujem urobiť čo najnenápadnejšie a na to potrebujem návnadu. A tou návnadou budeš ty." Anthony sa popiskujúc si pobral ku koňom.
„Ale ja ho nechcem ani len vidieť," vyhlásila rozhodne Olivia, keď sa k nej vrátil aj s hnedákom.  
Anthony na ňu chvíľu hľadel, ale nebol to už ten bezstarostný, veselý pohľad. „Chcem, aby si videla, ako ho eskortujeme, aby ťa už nikdy v živote neprenasledoval strach z neho. Iba tak budeš ďalej žiť vo väčšej istote."
„Neviem, či mám na to dosť odvahy, Anthony."
Položil jej ruky na plecia a povzbudivo ich stisol. Usmial sa na ňu. „Preliezla si po sieti na palubu druhej lode a zúčastnila si na prepade španielskej galeóny a ani si pritom nežmurkla. To, čo sa teraz chystá, je proti tomu hračka. Pôjdeš hore a zabúchaš mu na dvere. Budeme stáť za tvojím chrbtom. Keď odomkne dvere, vtrhneme dnu. Vytiahneme ho z hostinca a o pár hodín bude aj so svojím priateľom Channingom na ceste do Orientu."

„Z tvojich úst to znie tak jednoducho."
„Veď to aj jednoduché je. Ver mi."
„Verím ti, ale aj tak sa ho bojím."
Myslela si, že prekonala strach z Briana, keď ho spolu s Portiou vyhnali z otcovho hradu. Potom ho opäť stretla v kaštieli neďaleko Oxfordu a dokázala s ním komunikovať sebavedome. Lenže vtedy si neuvedomovala, prečo sa ho tak panicky bála. Teraz, keď si spomenula, ako veľmi jej ubližoval v detstve, akoby sa spolu so strachom vrátili tie desivé časy. Znovu počula jeho hlas, jeho kroky a mala pocit pošpinenia.
„Ver mi, Olivia."
Olivia váhavo prikývla.
Anthony ju zodvihol ako pierko a posadil na hnedáka. On sám sa vyšvihol za ňu. Jednou rukou ju objal okolo drieku a druhou sa pridŕžal hustej hrivy. „Drž sa pevne, trochu meškáme."
Olivia sa sklonila ku konskej hrive a kôň cválal cez polia pozdĺž útesov k malej dedinke Ventnor, nad Konským zálivom. Pred dedinou Anthony prinútil hnedáka, aby zastal. Zoskočil na zem a pomohol zosadnúť aj Olivii.
„Nebude sa ten Gowan čudovať, kam sa podel jeho kôň?"
„Nie, bude vedieť, že som si ho požičal ja. Nechal som mu odkaz." Anthony odvádzal koňa na lúku, kde ležalo na vlhkej tráve niekoľko kráv, ktoré len lenivo zdvihli hlavy a flegmaticky pozreli na nového spoločníka. Anthony potľapkal koňa po zadku a poslal ho na pastvu.
„Aký odkaz?" Olivii sa nedarilo ukryť údiv.
Anthony sa zasmial. „Prekrížené konáriky, keď to už musíš vedieť. Občas som nútený využiť veľkorysosť miestnych ľudí. Ak vedia, že som si to požičal ja, nestrachujú sa o to, ani sa nehnevajú."
„Si jeden z nich?" Kráčala za ním chodníkom a mokrá tráva sa jej obtierala o členky.
„Nie. Ja som sa narodil ďaleko odtiaľto."
„Kde?"
Zahľadel sa kamsi do diaľky ponad jej plece. „V Čechách." „V Čechách?" „Zvláštne, však?"
Tentoraz Olivia jasne vycítila napätie v jeho hlase, akúsi hradbu v jeho vnútri, za ktorú nemá nikto prístup. Aj napriek tomu sa o to pokúsila: „Vyrastal si tam?"
„Nie, vyrástol som v Anglicku," odvetil a vzápätí zmenil tému: „Hostinec je na hlavnej ulici. Chlapci by už mali byť tam."
Kráčal pred ňou a Olivia si uvedomila, že zašla so svojimi otázkami priďaleko. Znovu sa stretne s Brianom, a tak by sa mala sústrediť na ovládnutie svojho strachu.
Ulica bola ako vymretá. Rybári si už možno chystali koše na kraby v zálive, ale zvyšok sveta ešte tvrdo spal. Dvere do hostinca však boli otvorené.
„Počkaj tu. Bude lepšie, ak ťa nikto nezazrie. Ani prinajmenšom nevyzeráš ako člen mojej družiny." A na dôkaz svojich slov nadvihol kučeravú kader jej vlasov.
„Keby som tak vyzerala, ťažko by som mohla byť návnadou pre Briana," odvrkla.
Anthony na ňu žmurkol ponad plece a vošiel do hostinca.
Olivii jeho povzbudenie dodalo odvahy. Pozrela nahor k zavretým obločniciam na izbách hostinca. Za jednou z nich spí Brian Morse, ktorý jej roky ubližoval a ktorý sa pokúšal zabiť jej otca. Phoebe mu v Rotterdame zachránila život. Cato sa domnieval, že zabil Briana v súboji, ale nepresvedčil sa o tom. Zlá zelina však nevyhynie a Brian Morse zranenie prežil. Vrátil sa, aby sa im pomstil.
Už nikdy viac, povedala si Olivia odhodlane a vsunula ruky do hlbokých vreciek Portiiných nohavíc.
Už nikdy viac.
Na vysokých stoličkách pri výčape sedeli traja členovia Anthonyho posádky spolu s Adamom. Anthony im mlčky kývol na pozdrav a oni mu odzdravili rovnako. Zošúverený krčmár nalieval pivom všetky krígle, čosi si šomrúc popod nos.
„Vytiahli sme ťa z postele, priateľu?" prihovoril sa mu Anthony a položil na pult za hrsť mincí.
Mužova tvár sa razom rozžiarila a zhrnul peniaze do svojej dlane. „Nie prvý raz, kapitán."
„A ani posledný." Anthony vysadol na vysokú stoličku. „Počul som. že tu máš vzácneho hosťa."
„Hej," mužov výraz tváre stŕpol. „Je to odporný skupáň."
„Býva hore?" Anthony ukázal hlavou smerom ku schodom.
„Dal som mu najlepšiu izbu, hneď oproti schodom. Behám kvôli nemu hore-dolu po schodoch, robím mu poskoka, ale vďaky sa nedočkám," žaloval sa krčmár.
„Nevďak vládne svetom!" pokýval Anthony súcitne hlavou. „Dám si čierne pivo, Bert."
Hostinský mu naplnil krígeľ a položil ho na pult.
„A keby si náhodou chcel pripraviť niečo na zahryznutie pre mojich priateľov, budeme ti veľmi povďační."
„Mali ste dnes v noci veľa práce?" vyzvedal hostinský.
„Hej, zabránili sme ďalšiemu odpornému zbojstvu," zapojil sa do debaty Adam. „A vôbec sme sa s nimi nepaprali."
„Prekliati bastardi!" odpľul si Bert na hlinenú dlážku posypanú pilinami. „Mám jaterničky zo včerajška."
„Ak nám ich zohreješ, nenahneváme sa," zašomral Adam a v ústach sa mu už zbiehali slinky.
Bert sa pomalým, stareckým krokom odšuchtal do kuchyne.
„A čo teraz?" pozrel Adam spýtavo na Anthonyho.
„Olivia prinúti toho podliaka odomknúť dvere a len čo otvorí, vrhneme sa naňho. Derek mu hodí na hlavu plášť, zviažeme mu ruky a zapcháme ústa. Vo vrecku mám niečo na dobrý spánok." Anthony si poklopkal po vrecku.
„A kto je to vlastne?" spýtal sa Adam.
Anthonyho zvážnel. „Jedného dňa ti to poviem."
„Radšej to ani nechcem vedieť," zamumlal Adam. „Tak sa do toho pusťme!" Ukázal hlavou veľavravne smerom ku kuchyni, kde už krčmár lomozil hrncami.
Anthony prikývol a vyšiel von za Oliviou. „Býva hneď oproti schodom. Bež hore, zabúchaj na dvere a zavolaj naňho, aby vedel, že si to ty. Budeme stáť z oboch strán dvier."
Olivia pozrela na okná so zatvorenými okenicami. Zvraštila obočie, až sa jej takmer dotýkalo, a zamyslela sa. „Vieš, ktoré okno je jeho?"
„Tamto v strede."
„Tak potom mám lepší nápad. Budem hádzať kamienky na obločnicu dovtedy, kým sa nezobudí. Keď pristúpi k oknu a otvorí okenice, aby zistil, čo sa deje, uvidí ma. Zakývam mu a on zíde dolu."
„Ak myslíš..."
„Tu sa budem cítiť istejšie." Olivia sa zohla a zodvihla zo zeme okrúhly kamienok. Hodila ho do okenice takou silou, že to muselo zobudiť aj toho najväčšieho spáča.
Anthony uznanlivo nadvihol obočie a vrátil sa do hostinca. „Pripravení, páni?" spýtal sa. Potom nečujným krokom vyšli hore schodmi a pritisli sa k stene po obidvoch stranách dvier izby Briana Morsa.
Olivia zatiaľ hádzala kamene do okenice. Triafala na počudovanie celkom presne. Stačili štyri kamene, kým sa okenica otvorila a v okne sa zjavil Brian Morse v nočnej košeli. Bol to Brian, aj keď sa len veľmi málo podobal na toho Briana, ktorého predstavu nosila vo svojich spomienkach. Mal šedivé vlasy a tvár zbrázdenú hlbokými vráskami. Oči však boli tie isté a ich zlomyseľný pohľad ju zamrazil.
„Čo to, dočerta, má znamenať?" reval zlostne. „Ty mizerné chlapčisko. Preskočilo ti? Čo to stváraš?!"
„Pokúšam sa ťa zobudiť, Brian," zavolala Olivia milým hlasom. „Mám pre teba odkaz od lorda Channinga."
Brian neveriacky na ňu chvíľu civel a pomaly mu začalo dochádzať. „To si ty, Olivia!"
„Presne tak." Chytila si nohavice za boky a urobila pukerlík. Na veľké počudovanie sa vôbec nebála. Presne takto sa cítila, keď mu nasýpala do piva preháňadlo a on dlhé hodiny strávil na toalete.
„Poď hore!" pozval ju.
Olivia zavrtela hlavou a zasmiala sa. „Nie som predsa blázon, Brian. Počkám ťa tu, na verejnom priestranstve. Ako som už povedala, mám pre teba odkaz od lorda Channinga."
Brian odišiel od okna a Olivia vošla do pitvora hostinca. Zastala a napäto počúvala s divoko búšiacim srdcom. Musí otvoriť dvere, nedokáže odolať takému pokušeniu.
Všetko sa zomlelo veľmi rýchlo. Začula výkrik a potom kroky po schodoch. Ťažké kroky. Povedľa nej prešli traja muži a niesli zabalené a metajúce sa telo. Čochvíľa sa jej stratili z dohľadu. Potom uvidela Anthonyho a Adama.
„Všetko v poriadku?" pohladil ju Anthony po líci.
„Áno."
„Tak chcete tie raňajky, alebo nie?" ozval sa hlas od výčapu.
„Áno, ale teraz sme zostali už len traja," odpovedal Anthony veselo. Objal Oliviu okolo pliec a spoločne vstúpili do krčmy.
Bert prekvapene pozrel na Oliviine kučeravé čierne vlasy, na ženské krivky oblečené v nohaviciach, ale bez komentára položil tri taniere na pult.
Devätnásta kapitola

Na cimburí hradieb Carisbrooku stál plukovník Hammond a pozoroval brieždenie. Za ním pochodovým krokom prechádzali stráže - tam a späť v monotónnom rytme.
„Akosi ste si privstali, Hammond."
Plukovník sa otočil a zdalo sa, že sa potešil prichádzajúcemu. „Aj vy, Granville."
Cato prikývol a postavil sa vedľa neho.
„Včera v noci vraj bola pri myse Svätej Kataríny poriadna mela," poznamenal plukovník. „Tí prekliati weckeri sa chystali spáchať ďalšiu špinavosť, ale ktosi im urobil škrt cez rozpočet. Dostali sme odkaz, aby sme tam zašli a pozbierali, čo po tých podliakoch zostalo. Našli sme fakle, ktoré používali ako falošný maják a niekoľko poviazaných mužov."
„Rád by som vedel, či má v tom prsty Caxton," zauvažoval Cato. „Ráno mi môj pobočník referoval o manželoch, ktorých vypočul včera na hrade Yarmouth. Stále mám pochybnosti, že Caxton je ten vtáčik, ktorého hľadáme, hoci podľa tých dvoch je pirát a pašerák... Má aj fregatu, ktorú ukrýva v jednej z tunajších početných tiesňav. Ako pašerák pozná tunajšie i francúzske pobrežie ako svoju dlaň."
„Nezaškodí pozrieť sa mu na zúbky," zavrčal Hammond. Nahnevane sa poobzeral vôkol seba a dodal: „Už pred polhodinou som poslal po Channinga. Nemá vo zvyku nechať na seba čakať."
„Možno zaspal," zauvažoval nahlas Cato. „Bude problém Caxtona chytiť."
„Prečo?"
„Nevieme, kde ho máme hľadať," priznal Cato.
Plukovník sa pri tejto poznámke iba uškrnul.
„Jeden z tých dvoch spomínal Puckasterov záliv, kde by vraj mohla byt Caxtonova loď. Rothbury so svojimi mužmi sa tam išiel poobzerať. Rozmiestnia po pobreží siete a uvidíme, či vtáčika chytia."
„Ak netuší, že ho podozrievame, možno sa objaví u kráľa. Aj včera večer tu bol... hral karty s kráľom."
„Kráľa musíme odviezť čo najskôr preč," vyhlásil Cato rozhodným hlasom. „Prevezieme ho v tichosti do Newportu."
Hammond pozrel naňho ustarosteným pohľadom. „Nemám príkaz od Parlamentu," namietol.
„Berte to tak, že ho máte," zavrčal Cato. „V naliehavých prípadoch zastupujem Parlament ja."
„Beriete si to na zodpovednosť, Granville?"
„Nepovedal som to vari dosť jasne?"
Na znak kapitulácie Hammond sklonil hlavu. „Bude ťažké previezť ho potajomky."
„Urobíme to hneď teraz, kým ešte ostrov spí. Navštívili ste už Jeho Veličenstvo dnes ráno?"
„Ešte nie. Nechodievam k nemu pred siedmou."
„Poďme ho teda navštíviť spolu. Dajte pripraviť kočiar, nech čaká na nádvorí. Obaja odprevadíme kráľa až do Newportu. Mali by ste poslať dopredu posla, aby pripravili ubytovanie." Cato pri rozprávaní schádzal ráznym vojenským krokom z hradieb.
Plukovník ho nasledoval. „Channing by mohol ísť s tou správou... Kde toľko trčí? Hej, ty tam..." Kývol na sluhu, ktorý sa rozbehol k nemu. „Choď znovu k Channingovi a osobne sa presvedčí, či už vstal."
Sluha sa uklonil a odbehol preč.
Stráže pri kráľovej komnate zasalutovali.
„Poslalo už Jeho Veličenstvo dnes ráno po svojho komorníka?"
„Áno, plukovník. Je vo vnútri."
Cato rázne zaklopal. Otvoril ich komorník a zaše-motil: „Jeho Veličenstvo ešte nie je pripravené prijímať návštevy."
„Jeho Veličenstvo nám iste odpustí, že vyrušujeme tak zavčasu," odsekol Cato, obišiel komorníka a uklonil sa kráľovi. „Prajem vám príjemné dobré ráno, sir."
Kráľ sa práve chystal na holenie. V zlej predtuche
pozrel na nečakaných návštevníkov. „Čo to má znamenať, Granville?"	
„Vaše Veličenstvo odchádza do Newportu," odvetil zdvorilo Cato.
Kráľ zbledol. Uterákom si zotrel z tváre mydlovú penu a postavil sa. „Tak moment -"
„Je to príkaz Parlamentu, sír." Hammond vykročil ku kráľovi a uklonil sa. „Oblečte sa, odchádzame."
Kráľovi pohasli oči. To je koniec, pomyslel si zúfalo. Odhalili jeho útek. V poslednej chvíli. Jeho sklamanie bolo očividné a vôbec sa ho nepokúšal zakryť. Vedel, že to bola jeho posledná šanca na záchranu.
„Smiem sa spýtať prečo?" vyštekol, keď sa konečne zmohol na slovo.
„Verím, že Jeho Veličenstvo pozná príčinu," ozval sa Cato potichu. „Do hodiny odchádzame."
„A čo moje raňajky?!"
„Do Newportu sú to len dve míle. Radi vás tam pohostia."
Neoblomné slová zmiernil zdvorilý úklon, ale to nič nemenilo na fakte, že markíz dal svojmu panovníkovi príkaz.
„Granville, kedysi ste boli mojím oddaným služobníkom," vzdychol kráľ smutne. „Jeden z mojich najvernejších."
„Som verný svojej krajine. Veličenstvo, a zostávam vaším priateľom," odvetil Cato rovnakým tichým hlasom. „Nechám vás, aby ste sa mohli pripraviť." Hlboko sa uklonil a vyšiel z komnaty.
Plukovník Hammond sa uklonil tiež a vycúval na chodbu. Sluha, ktorého poslal po Godfreya Channinga, ich čakal na chodbe.
„Lord Channing. pane, nie je vo svojej izbe a ani v nej túto noc nespal."
„Ako je toto možné?!" vykríkol Hammond.
„Je to veľmi nezvyčajné," poznamenal Cato. „Vždy  patril medzi najhorlivejších vykonávateľov svojich povinností. Zrejme sa tentoraz budeme musieť bez neho zaobísť. Koho môžete okrem neho poslať do Newportu?"
„Pôjde Latham. Dokáže držať jazyk za zubami."
Plukovník poslal sluhu za Channingovým zástupcom. „Dáte si raňajky, Granville, kým kráľ dokončí svoju toaletu?"

Brian Morse sťažka otvoril oči. Nad sebou zbadal tvár muža, ktorého nikdy predtým nevidel. Tvár, ktorú by ani nikdy viac nechcel vidieť.
Muž si kľakol vedľa neho. Ležal pod akýmsi kríkom, z ktorého neustále kvapkala voda. Boli asi pol míle od Ventnoru. Traja muži ho niesli ako nemluvňa - zabaleného v plášti, zviazaného opaskom a s ústami zapchatými handrou.
Neznámy si ho mlčky prezeral. Jeho tvár mu nič neprezradila, zato oči a to, čo v nich videl, ho napĺňalo hrôzou.
„Takže ty sa rád hrávaš s malými dievčatkami?" spýtal sa neznámy takmer priateľským tónom. „Porozprávaj mi o tom, Brian Morse." Uvoľnil mu ústa. „Opíš mi ten zážitok."
Brian vypľul nitky látky, ktoré mu zostali v ústach. „Moja sestrička si rada vymýšľa rozprávky. Vy ste ten jej frajer, je tak? Nikdy som si nepomyslel, že sa z nej stane fľandra. Prisahala predsa, že nechce žiadneho muža." Bolo toho dosť, čo sa odvážil vyriecť napriek panickému strachu.
Anthony schmatol Briana pod krk a jeho dlhé, štíhle prsty silno zatlačili. Boli to tie isté ruky, ktoré dokázali udržať kormidlo v správnom smere a ochrániť loď pred zúriacou víchricou. Brian zalapal po dychu ako skapínajúca ryba. Pred očami sa mu začali objavovať čierne kruhy a cítil, ako mu oči vybiehajú z jamiek. Prsty ešte viac zatlačili. Teraz už nevnímal vôbec nič.
Anthony ho pustil. Rozcvičil si prsty a palcami si pošúchal dlane.
„Ty si ho zabil." Olivia k nemu prikročila. „Ty si ho zaškrtil."
Anthony pokrútil hlavou. „Nikdy nezabíjam chladnokrvne, akokoľvek mám na to momentálne chuť," odpovedal. „Najradšej by som poslal toho podliaka do najhorúcejších pekiel." Vsunul ruku do vrecka a vybral z neho malú fľaštičku. „Podrž mu hlavu, Adam."
Adam podložil ruku pod bezvládnu Brianovu hlavu a nadvihol ju. Potom ju opäť spustil a Brianove ústa sa, samovoľne pootvorili. Na krku mal stopy po Anthonyho prstoch.
Anthony pomaly nalial obsah fľaštičky dolu otvoreným hrdlom a Brian poslušne prehĺtal. „Aspoň dvanásť hodín ten darebák nebude vedieť o sebe." Potom sa postavil a oslovil troch mužov, ktorí Briana priniesli. „Položte ho do voza a odvezte do Yarmouthu. Loď už čaká aj s jeho komplicom na polnočný odliv. Toto dajte kapitánovi." Siahol do vrecka a vytiahol mešec, v ktorom zacinkali mince.
Olivia nemohla odtrhnúť, zrak od nehybného tela svojho trýzniteľa. Keď naňho teraz hľadela, bolo pre ňu nepredstaviteľné, že sa ho celé roky tak veľmi bála. Vyzeral tak staro a bez života...
Anthony pozrel na vychádzajúce slnko a otočil sa k Olivii. „Obávam sa, že ťa už budú hľadať."
Olivia odtrhla zrak od Briana. „Nájdem si nejakú výhovorku," odvetila, hľadiac do neznáma. Ako málo jej na tom záležalo. Myslela jedine na to, že sa Anthony o pár hodín odplaví na Veternici a už sa nikdy neuvidia.
„Ja idem do Yarmouthu zistiť, čo je s Yarrowcami," povedal Adam. „Vo Ventnore nájdem nejaký rybársky čln, ktorý ma tam dopraví."
„Ako sa chceš dostať do hradu?"
„Vďaka krabom," uškrnul sa Adam. „Tamojšia kuchárka zbožňuje kraby. Ona mi všetko povie. Je strašne utáraná." Z jeho hlasu bolo badať, že pohŕda tou ženskou slabosťou.
„Pozri, kto je na stráži. Pete by mohol -"
„Dobre, dobre... nemusíte vtáka učiť lietať," prerušil ho Adam. „Dostanem ich odtiaľ, nemaj strach."
Anthony sa zasmial. „Nemám, starúšik, ale potrebujem, aby si už podvečer bol späť na Veternici. Musíš povedať posádke, že sa nevrátime s Mikom na loď, kým nebudem mať kráľa. Pri odlive ju vytiahnite z tiesňavy a dopravte na dohodnuté miesto do Puckasterovho zálivu. Do desiatej by už mal byť kráľ na slobode. A Sam nech dopraví čln ku brehu."
Adam prikývol a vybral sa do Ventnoru, aby pozháňal čln plaviaci sa do Yarmouthu.
Olivia s nemou hrôzou počúvala ich rozhovor. „Anthony, ty sa predsa nesmieš pokúsiť zachrániť kráľa," vykríkla. „Veď ťa podozrievajú..." Hľadela naňho, akoby potratil rozum.
„Kvietok môj, sľub dáme musím dodržať." Vzal ju za ruku a kráčali späť k lúke, kde nechali Gowanovho koňa.
„Nebuď blázon! Ktokoľvek je tá žena, pre ktorú to robíš, určite by nechcela, aby si riskoval život. Žiadna žena so zdravým rozumom by to nechcela."
Anthonyho reakcia bola okamžitá. „Toto je vec mojej cti, Olivia. Do toho ťa nič."
Stála ako obarená. „Čo to hovoríš?" Jej oči vyzerali ako pomätené. Pred chvíľkou si vyznávali lásku, a zrazu takto?
Videl v jej očiach zmätok i hnev. Keď sa jej znovu prihovoril, jeho hlas už bol oveľa nežnejší. „Som kapitán, Olivia. Musím sa rozhodovať sám a plne zodpovedať za následky svojho rozhodnutia. To ma naučil život."
„Takže ty nikdy nerešpektuješ rady iných?" vybuchla. „Nikdy nezmeníš svoje rozhodnutie?"
„Samozrejme, že si dám poradiť," odvrkol so značnou dávkou netrpezlivosti. „Ale konečné rozhodnutie je aj tak na mne."
Otec by povedal to isté, pripustila v duchu Olivia. Zamračila sa nad tým, čo Anthony práve povedal. „Vravíš, že ťa učil život. A čo rodičia?"
„Do toho ťa nič nie je," zopakoval.
V tej chvíli už Olivia úplne stratila trpezlivosť. „Dočerta aj s tebou, Anthony!" rozkričala sa naňho. „Nie je už najvyšší čas, aby si mi o sebe čo-to prezradil? Nedlhuješ mi to?"
Anthony zvážnel. Zahľadel sa ponad jej hlavu ďaleko na more. Ako jej má vysvetliť, že nikam nepatrí? Ako to má vysvetliť markízovej dcére? Dokážete to pochopiť? „Moja matka a otec zomreli v tú noc, keď som sa narodil. Vychovali ma Elien a Adam," povedal zastretým hlasom.
„Je Elien tá dáma, ktorá od teba chce, aby si zachránil kráľa?"
„Je to žena so silným politickým presvedčením," odvetil Anthony. „A keďže jej dlhujem viac než môžem vôbec kedy splatiť, urobím všetko, o čo ma požiada."
„Ako umreli tvoji rodičia?"
„Zavraždili ich."
„V Čechách?"
„Áno... Už o tom nechcem hovoriť."
Bránila sa predstavám, aké strašné to muselo byť. Noc násilnej smrti a zároveň zrodenia nového života. Krv. Muselo tam byť strašne veľa krvi.
„Ale... ale čo tvoji starí rodičia a ostatná rodina?"
„Nemám rodinu," povedal stroho. „Elien a Adam sú moji priatelia a jediná rodina." V jeho hlase počula trpkosť. „Neverím, že by Elien trvala na záchrane kráľa, keby tušila, v akom si nebezpečí," nevzdávala sa Olivia.
V jeho očiach sa mihol náznak pochybností. Znova rezko vykročil a cestou hovoril: „Nech je, ako chce, svoj sľub dodržím. Nikdy nerobím veci polovičato."
„Je to veľmi riskantné." Olivia takmer bežala, aby s ním udržala krok.
„Možno je to nebezpečné, ale iste sama dobre vieš, že tie najnebezpečnejšie skutky dokážu človeka uspokojiť najviac a...." dodal presvedčivo, „obyčajne sa aj podaria." 
Zamieril do stredu lúky, kde sa hnedák popásal spolu s kravami. „Neboj sa, urobil som isté úpravy v pôvodnom pláne," pripustil. „To vďaka zmeneným okolnostiam."
Olivia vyčkala, kým Anthony privedie koňa k nej. „Budú na teba striehnuť."
„Dám si pozor. Netušia predsa, kedy sa to stane. To vedia len muži z Veternice. Takisto nevedia, ako to chcem urobiť, pretože to vedia zase iní ľudia... Tak už poď." Chytil ju za pás a zdvihol na koňa.
„Prosím, nerob to!" naliehala potichu, keď si sadol za ňu. „Veľmi sa o teba bojím."
„To je maličkosť," ubezpečil ju so smiechom, objal ju zozadu, aby sa mohol chytiť hrivy. „Spočiatku som mal v úmysle urobiť pod hradbami len malý ohňostroj na rozptýlenie, ale teraz zamýšľam urobiť veľkolepé predstavenie, ktoré zaujme každého vojaka a každého veliteľa na hrade na tak dlho, kým kráľa nedostaneme do bezpečia."
Spokojne sa zachichotal a Olivia musela priznať, že túto bitku prehrala. Ak Anthony naozaj verí, že to dokáže, tak sa mu to určite podarí. Musí tomu veriť aj ona.
„A keď kráľa dostaneš do Francúzska, vrátiš sa?" Jej hlas nebolo takmer počuť.
„Prídem a zasa odídem," odpovedal vyhýbavo. „Veď tu má moja loď domovský prístav, tu sú moji priatelia, tu sú rodiny mojej posádky."
„Ale keď tu nebude kráľ, otec a ja spolu s ním odídeme," namietla a pozrela na more. Morská hladina bola modrá, jagalo sa v nej dopoludňajšie slnko a pobrežie Dorsetu sa črtalo tak zreteľne ako na dosah ruky.
„To je pravda," dal jej za pravdu. „Všetko je tak, ako má byť. Ty budeš žiť svoj život a ja zase svoj."
„Čo by si povedal na to, keby som išla s tebou?"
Anthony až po chvíli odpovedal: „Bál by som sa, že keď sa raz tvoj sen rozplynie, nebudeš šťastná."
„Prekážala by som ti?" vzdychla, upierajúc zrak stále na more. Modrá farba sa jej zrazu rozmazala pred očami a až po chvíli si uvedomila, že hľadí cez slzy.
„Trápilo by ma, keby si banovala za životom, ktorý by si tu musela zanechať. Svoju rodinu, blahobyt. Také niečo som ja nikdy nepoznal, pre mňa to nič neznamená."
Oliviu zamrazilo. Má pravdu? Nie je vari jej láska dosť silná na to, aby prekonala všetky prekážky? Obaja snili len neuskutočniteľný sen? Nebolo to nič než sen? Sen, z ktorého sa jeden z nich prebudil?
„Keby som zostala na ostrove," pokračovala, „tak kedykoľvek by si sa vrátil, mohli by sme snívať náš sen ďalej."
„Ale ty tu nemôžeš zostať." „A chcel by si opäť snívať?"
Neodpovedal hneď. Keď prehovoril, jeho hlas bol ponurý, akoby na míle vzdialený. „Nemá to budúcnosť. Obaja to dobre vieme. Buď šťastná z toho, čo sme spolu zažili. Opatruj si spomienky, tak ako si ich budem chrániť ja,"
Trvalo ešte polhodinu, než sa dostali ku hraniciam pozemku lorda Granvilla. Polhodinu, počas ktorej visel nad nimi ortieľ rozchodu. Keď došli k ovocnému sadu, Olivia povedala: „Tu sa rozlúčime."
Anthony zastavil hnedáka a zoskočil na zem. Pomohol Olivii zísť dolu a pevne ju chytil za ruky. „Naozaj neviem, čo iné by som ti mal odpovedať," ozval sa smutne. „Nechcel by som byť zodpovedný za tvoje nešťastie."
„Ani ja za tvoje," hlesla. Rýchlo si vymanila ruky z jeho zovretia. „Povedz mi zbohom. Môže ťa niekto vidieť."
Vzal jej tvár do dlaní a nežne ju pobozkal. „Maj sa dobre, láska moja."
„Zbohom." Končekmi prstov sa dotkla jeho úst a túžila, aby sa naveky odtlačili na jej pokožke.
Otočila sa a rozbehla sa k domu. Ak sa mu dnes v noci podarí kráľa zachrániť, odíde s otcom z ostrova. Nebude môcť čakať na jeho návrat. Už nikdy sa nebude plaviť na jeho fregate po šírom mori, s kapitánom pri kormidle a kolísajúcou palubou pod nohami, nebude vidieť jeho rozviate vlasy a pevný postoj, ktorým vzdoroval vetru, kontrolujúc plachty.
Nezniesla pomyslenie, že sa už nikdy v živote neuvidia.
Ale musí sa s tým vyrovnať, pretože nemôže žiť po zvyšok života spomínaním.
Anthony stál v tieni stromu ešte dlho po tom, ako mu Olivia zmizla z dohľadu. Rozhodol sa správne? Vedel, že áno. Ako prvé by sa rozptýlilo očarenie, potom by nasledovalo opovrhnutie a napokon trpké sklamanie. Tým, že každý pôjde svojou cestou, budú na seba spomínať s láskou, a nie nenávisťou.
Olivia nemôže žiť po jeho boku a on by zase nemohol žiť v jej prostredí. Keď sa napokon otočil na odchod, zdalo sa mu, že jeho srdce neunesie toľkú bolesť.
Olivia rýchlo bežala pomedzi ovocné stromy, mieriac k zeleninovej záhrade a odtiaľ k zadnému vchodu do domu. Dúfala, že ju nikto zo služobníctva nezazrie v tomto podivnom oblečení.
Bola taká pohltená svojím nešťastím, že takmer skočila do cesty svojmu otcovi a Rufusovi. Len ich zvučné hlasy ju upozornili na ich prítomnosť v sade. Prudko zastala so srdcom až kdesi v krku. Cato sa rozprával s Rufusom, ktorého dcéra Eva donútila, aby ju zdvihol na ruky. Kráčali veľmi blízko, len o jeden rad ovocných stromov od nej.
Olivia sa ukryla pod konáre neďalekej plánky, ktorej husté lístie poskytovalo dokonalú skrýš. Muži náhle odbočili do uličky medzi stromy a zamierili k plánke, kde sa ukrývala. Boli hlboko zabratí do rozhovoru, a tak si nevšimli, že majú poslucháča.
„Ako kráľ prijal nové väzenie?" spýtal sa Rufus a vyšvihol si dcérku na plecia.
„S nevôľou," odpovedal Cato. „Rezidencia v Newporte je oveľa skromnejšia než hrad Carisbrooke."
„V Puckasterovom zálive, ani v jeho blízkosti sme nenašli žiadnu loď," referoval Rufus a pevnejšie chytil Evu, pretože sa načahovala v snahe odtrhnúť plánku z jablone.
Eva chytila jablko a keď ho ťahala, ohla haluz.
Olivia sa pritisla ku kmeňu stromu a ani nedýchala. Keď sa konár švihnutím opäť vrátil na svoje miesto, s uľahčením si vydýchla. Nahla sa dopredu, aby počula pokračovanie rozhovoru. Muži kráčali z nohy na nohu, takže rozumela každému slovu.
Rufus povedal: „Prečesali sme celé okolie zálivu. Nenašli sme síce loď, ale predsa len sa mi to miesto zdá podozrivé. Záliv je hlboký, dokonale ukrytý medzi útesmi. Máme sa vydať na prieskum? Prosím ťa, vezmi Eve tú plánku. Ešte ju začne bolieť brucho, a to by mi Portia dala..."
„Rád by som dolapil toho chlapíka," pokračoval Cato a vytiahol z Evinej rúčky tvrdé jabĺčko. „Aj keď je už kráľ mimo jeho dosahu, rád by som ho dostal. Zdá sa, že je prefíkaný, všetka česť. Keďže nevie, že sme kráľa presťahovali, určite sa pokúsi realizovať svoj plán a my ho chytíme pri čine. Pozri, Eva, tu je nádherná zrelá hruška." Odtrhol ju a podával dievčatku, ktoré ju nadšene prijalo.
„Správne. Navrhujem rozostaviť na útes kanóny a niekoľko nasledujúcich dní budeme záliv strážiť. Ak tá loď vystrčí nos, bude s ňou amen."
„A čo je s Godfreyom Channingom? Ešte sa nevrátil?" spýtal sa Cato.
„Nie. Hammond sa ma pýtal na to isté. Zdá sa, že
sa prepadol pod zem."	
„Veľmi čudné. Mali by sme ho dať hľadať. Možno sa mu čosi prihodilo."
Na to vy dvaja nikdy neprídete, pomyslela si Olivia, naťahujúc krk zo svojej skrýše. Videla, ako sa jej stratili z dohľadu.
Pomaly kráčala k domu. Pokúšala sa usporiadať si v hlave všetko, čo počula. Takže kráľa premiestnili do Newportu. Dnes v noci príde Anthony k hradu, aby ho vyslobodil, ale kráľ tam už nebude. A nič netušiaca Veternica vpláva do Puckasterovho zálivu a delo ju rozmetá na kúsky.
Bola veľmi vyčerpaná. V noci nezažmúrila ani oka, a k tomu to nešťastné lúčenie... Nemôže to však nechať tak. Musí dať vedieť Anthonymu, čo sa chystá. Lenže ako to má urobiť? Nemá ani potuchy, kam šiel, keď sa s ňou rozlúčil. Nemal v pláne vrátiť sa na loď, tak kde len môže byť?
Po špičkách sa zakrádala pomedzi stromy na okraj trávnika, kde ozdobné kríky tvorili hranicu medzi ovocným sadom a záhradou. Z nového úkrytu pozorovala, čo sa deje pri dome. Phoebe s Portiou sedeli v tieni obrovského duba. Ich deti šantili pri fontáne a z času na čas veselo zapišťali, keď ich Juno ošpliechala svojím huňatým chvostom. Cato s Rufusom sa pridali k svojim ženám a postojačky sa s nimi pustili do reči.
Olivia uvažovala, či sa neznepokojujú, kam zasa zmizla. Museli si všimnúť jej neprítomnosť. Vôbec by jej to neprekážalo, len keby Anthony bol v bezpečí. Nútila svoj unavený mozog pracovať ďalej. Keby sa mohla nenápadne prezliecť, vyšla by spoza kríkov a tvrdila by, že bola na dlhej rannej prechádzke.
Takže v prvom rade sa musí prezliecť, potom sa rozhodne čo ďalej.
Juno začala pobehovať čoraz bližšie k nej. Nadšene pritom krútila chvostom. Olivia zdvihla zo zeme drevený papek a hodila ho smerom ku psovi.
Juno zareagovala okamžite. Schytila drevo do papule a šibrinkujúc chvostom, dychtivo hľadala toho, kto sa s ňou chce hrať.
Pustila papek Olivii k nohám a s očakávaním na ňu pozrela. „Priveď svoju paničku," prihovorila sa jej Olivia šeptom a zohla sa, aby psa pohladkala. „Choď po Portiu."
Juno hľadela na Oliviu inteligentnými očami, ale ani sa nepohla. Neustále dvíhala a púšťala papek a provokovala ju k hre.
„Hlúpy pes!" hnevala sa Olivia. „Dobre rozumieš, čo od teba chcem."
Juno s nádejou zabrechala.
Olivia ju chytila za obojok. Juno sa pokúsila vyslobodiť, ale Olivia ju držala pevne. Juno začala brechať. Štekala krátko a rozčúlene, čo znamenalo, že sa jej takáto hra nepáči.
Olivia ju nepúšťala a modlila sa, aby to bola práve Portia, ktorá príde svojho miláčika ratovať, a nie nejaké dieťa, alebo nebodaj Rufus.
Pozorovala skupinku pod stromom a pevne držala obojok. Juno protestovala a jej brechot už vôbec nebol hravý. Portia sa poobzerala, a keď psa nevidela, postavila sa a prešla krížom cez trávnik.
„Juno? Juno? Kde si?"
„Držím ju," zašepkala Olivia z kríkov. „Poď sem." Portia sa predrala cez živý plot z kríkov a Olivia konečne pustila Juno. Pes sa radostne vrhol na svoju paniu, akoby ju už nevidel celé roky.
„Panebože, Olivia! Kde si bola?" pozrela na ňu prekvapene Portia. „Obidve sme už z tých tvojich výletov v koncoch. Už nevieme, ako ti máme kryť chrbát. Kde si sa túlala? Vyzeráš otrasne."
„Aj sa tak cítim. Teraz ti ale nemôžem nič povedať. Nemôžem sa ukázať otcovi na oči v takomto stave. Prinesieš mi nejaké šaty? Poviem, že som vstala veľmi zavčasu a išla na dlhú prechádzku."
„Ale čo sa vlastne stalo?"
„Nemám čas na rozprávanie. Prosím ťa, rýchlo mi prines nejaké šaty."
„Stavím sa, že v tom má prsty zasa ten tvoj pirát," domyslela sa Portia. „Mohla by si mi to aspoň dosvedčiť?"
„Nie," odvrkla Olivia. Pozrela priateľke naliehavo do očí.
Portia chápavo prikývla a náhlivo odišla preč. Juno jej bežala za pätami.
Olivia netrpezlivo čakala za krovím. Na jej úľavu Cato s Rufusom čoskoro vošli do domu a nechali Phoebe samu. Portia sa o chvíľu vynorila zo zadných dvier domu. Pristavila sa pri Phoebe a Olivia zbadala Phoebin ohromený pohľad smerom ku kríkom. Portia vošla do sadu. V ruke držala prútený košík.
„Toto by ti malo stačiť, aby si sa dostala do domu." Podala Olivii košík. „Vyzeráš ako strašidlo. Vlasy máš ako vtáčie hniezdo a si celá zafúľaná."
„Celú noc som bola vonku," priznala sa Olivia, sťahujúc si kabátec i nohavice. „Premokla som a potom som bola v jaskyni plnej piesku..." Krv jej rozprúdili spomienky na krásne milovanie. Boli také živé, že takmer cítila Anthonyho dotyky. Rýchlo si pretiahla cez hlavu šaty, ktoré jej Portia priniesla. Keď si ich stiahla dolu a pozapínala, opäť sa stala vo svojich očiach dámou.
„Priniesla si aj topánky?"
„Bože, na tie som zabudla, ale veď šaty sú dlhé. Potrebuješ sa iba dostať do domu, nie?"
„Ďakujem." Olivia napchala nohavice aj kabátec do košíka. Prídem za vami." Ponáhľala sa s košíkom spoza kríkov. Rýchlo si vymenila pohľad s Phoebe, keď bežala okolo. Vkĺzla do domu. Keď míňala slúžku, sklonila hlavu, až sa napokon dostala do bezpečia svojej spálne.
Pozrela na seba do malého zrkadla. Naozaj vyzerala ako divožienka. Vlasy mala strapaté a keď ich rozčesávala, do lavóra padali zrniečka piesku.
Teraz, keď už bola v bezpečí, prepadla ju neprekonateľná únava. Už len zodvihnutie rúk a česanie vlasov bolo pre ňu nadľudským výkonom. Klesla na posteľ a vyzula si čižmy, lepšie povedané, odkopla ich z nôh a potom, bez akýchkoľvek zábran, si ľahla oblečená na posteľ.
Len chvíľku si poleží a premyslí si, čo urobí...
S nohami zvesenými z postele a hlavou na prikrývke zaspala.
Olivia sa strhla zo spánku. Ako dlho spala? Pozrela von oknom a s údivom zbadala, že slnko je už celkom nízko. Pod oknom počula rozšantené detské hlasy. Posadila sa. Oči ju nepríjemne rezali a na všetkých končatinách akoby mala zavesené ťažké závažia. Koľko času premárnila spánkom?
Zišla z postele a pristúpila k oknu. Scéna na trávniku sa priveľmi nezmenila: deti sa stále hrali pri fontáne, Phoebe a Portia sedeli pod stromom, po Catovi a Rufusovi nebolo ani chýru.
Opláchla si tvár studenou vodou a zaútočila na svoje vlasy. Podarilo sa jej vyčesať si z hlavy piesok a upraviť ich ako-tak kefou. Vyčistila si špinu spod nechtov a umyla ufúľané nohy. Keď sa opäť cítila ako človek, siahla po knihe, aby vyzerala ako obyčajne a pobrala sa za svojimi priateľkami.
„Vyspaná?" privítala ju Phoebe skúmavým pohľadom a pritom balila do uteráka zubami drkotajúceho Nicholasa. „Spala si tak tuho, že sme ťa nechceli budiť. Dokonca si prespala aj obed."
„Catovi sme povedali, že si do rána sedela nad knihami," povedala Portia.
„Ďakujem. Mal nejaké výhrady?" „Nie, ani nie. Nie je to u teba nič nezvyčajné." „To teda nie je," prikývla Olivia. „Nebudem sa ťa pýtať, čo sa stalo," začala Phoebe.   
„Čo oko nevidí, srdce nebolí," pripojila sa Portia s úsmevom.
„Presne tak," prisvedčila Olivia a usadila sa na trávu vedľa nich.
Otvorila knihu. Hlavu mala jasnú, ani stopy po vyčerpaní. Asi o hodinu zapadne slnko. Anthony do desiatej určite nič nepodnikne. Povedal predsa Adamovi, aby fregata bola v zálive pripravená do desiatej.
Lenže kým Anthony bude čakať na kráľa, jeho Veternicu, pošlú ku dnu kanóny. Vráti sa na pláž a padne im rovno do rúk.
Olivia upierala pohľad na otvorenú knihu a v pravidelných intervaloch prevracala stránky. Neprečítala však ani slovo, listovala skôr v možnostiach, ako zachrániť svoju lásku. Barkerovci! Tí budú určite vedieť, ako možno zastaviť Veternicu pred vplávaním do pasce. Bielu zástavku pri kaplnke by zazreli až z mora, ale ona potrebovala rýchlejší spôsob komunikácie. Keby bol Mike doma, určite by jej pomohol.
V mysli si neustále predstavovala vojakov s kopijami a mušketami, výstrely z kanónov a štiepajúce drevo nešťastnej fregaty.
Privrela oči a v tej chvíli sa v mysli opäť ocitla spoločne s Anthonym v člne smerujúcom na breh. Bola to taká dôverne známa predstava, že takmer cítila pod sebou piesok narážajúci na dno člna. Videla, ako bosý skočil do vody, nohavice vyhrnuté až po kolená, ťahajúc čln na breh. Smial sa a z opálenej tváre mu žiarili biele zuby. Do čela mu spadla neposlušná kader zlatistých vlasov, ktorú si odhrnul netrpezlivým pohybom štíhlej ruky.
Videla ho celkom jasne. Cítila jeho vôňu...
„Olivia? Olivia!"
Portiin nástojčivý hlas premenil jej snenie na čriepky márnych túžob.
„Prepáč. Trochu som sa zamyslela." „To je v poriadku. Myslela som, že spíš. Je čas ísť na večeru."
Olivia si neochotne začala uvedomovať život okolo seba. Pestúnky sa chopili svojich povinností a za hlasných protestov odvádzali deti do domu.
„Budeme jesť v kuchyni," chválil sa Luke s rozžiarenou tvárou. „Nebudeme, jesť v detskej izbe."
Portia prikývla a potom dodala: „Ale nehnevajte pani Bissetovú, pretože naša večera závisí od jej dobrej nálady."
„Nenahneváme ju. Ona nás má rada," kasal sa Toby hrdo. „Povedala, že by chcela mať také deti, ako sme my." Chlapci odbehli, držiac sa za ruky. Cestou sa potkli a spadli do trávy, vzápätí však vyskočili a so zelenými škvrnami na kolenách bežali ďalej.
„To si myslím, že by chcela mať takých beťárov," vzdychla s úsmevom Phoebe a oprašovala si sukňu z trávy.
„Každý ich zbožňuje. Podali sa na Rufusa," súhlasila Portia s poriadnou dávkou materskej hrdosti.
„Mala by som sa pred večerou prezliecť. Šaty mám zababrané od Nicholasovho medovníka," skonštatovala Phoebe a s nevôľou si obzerala fľakatú sukňu. Letmo pozrela na Oliviu.
Olivia zatvorila knihu a vstala. „Je otec doma?"
„Nie, vrátili sa s Rufusom na hrad."
„Tak potom zmiznem. Musím ešte niečo zariadiť."
Portia s Phoebe si vymenili veľavravné pohľady. „Musíš niečo zjesť," namietla praktická Phoebe.
Od raňajok vo ventnorskej krčme už prešiel dlhý čas, uvedomila si Olivia. „Vezmem si chlieb a syr, a zjem ho cestou. Ale musím sa ponáhľať."
„Vrátiš sa do rána?"
Olivia na nich smutne pozrela. Dnes večer urobí pre svojho piráta všetko, čo bude v jej silách, a potom... potom ho už nikdy neuvidí. „Dúfam," hlesla.

Dvadsiata kapitola

Olivia si vzala zo stola chlieb, syr, plátok varenej
hovädziny, k tomu jedno jablko a zadnými dverami	vybehla z domu.
Úchytkom si zajedajúc studenú večeru, náhlila sa
k stajniam. Opatrne nazrela dnu, či je čistý vzduch	a zo steny zvesila ohlávku. Skryla si ju pod sukňu a pokojne vyšla zo stajne. Tvárila sa, že si nevšíma dvoch mladých paholkov, ktorí sa pri sude na vodu niečím zabávali.
Zamierila na pastvinu, kam vyháňali kone počas teplých letných nocí. Jej strakatá kobylka pokojne prežúvala trávu neďaleko živého plota, pár krokov od nej.
„Grayling," zavolala na ňu ticho a vystretou rukou jej podávala jablko.
Kobyla nastražila uši, dychtivo pribehla k nej a svojím zamatovým pyskom si jablko delikátne vzala. Olivia jej nasadila ohlávku a odviedla ju k pníku.
Grayling vôbec nenamietala, že nie je osedlaná. Olivia si podvihla mušelínové šaty, vysadla na konský chrbát, mľaskla jazykom a nasmerovala kobylu ku bráne.
Dúfala, že si zapamätala cestu k Barkerovcom. Predtým sa na to príliš nesústredila, lebo jej mysľou blúdili úplne iné myšlienky. Napriek tomu si pamätala na križovatku, kde bolo treba zabočiť do pravá. Cesta viedla cez rybársku osadu a asi desať minút za ňou by mala stáť chalupa Barkerovcov.
Zmrákalo sa. Všade bolo ticho, nebolo počuť detský krik, kačice či husi, ktoré už zaháňali z paše.
Našťastie dvere chalupy boli otvorené, akoby lákali dnu svieži večerný vzduch.
Olivia zoskočila z kobyly a uviazala uzdu o latkový plot. Zamierila ku dverám. Zaklopala, a keď sa nikto neozýval, otvorila ich a nazrela do kuchyne. Nikto tam nebol. Srdce jej zovrel nepríjemný pocit. Vari sú už v posteli?
Nesmelým hlasom zavolala: „Je niekto doma?" Na jej úľavu začula vzápätí kroky.
„Koho to sem čerti nesú v takúto večernú hodinu?"
Zastrkujúc si košeľu do nohavíc, do kuchyne vošiel starší muž, ktorého Olivia videla po prvý raz v živote. V jeho tvári však zreteľne postrehla Mikove črty. „Vy ste pán Barker?"
„Hej, a vy ste kto?" Sliepňal na ňu v pološere.
„Som Olivia Granvillová... Dcéra lorda Granvilla," dodala, keď videla, že je v pomykove. „Je Mike doma? Musím s ním hovoriť."
Gazda si ju podozrievavo premeral a v tej chvíli Olivia začula hlas jeho ženy. „Kto to prišiel?"
„Slečna Granvillová," zakričal ponad plece. „Chce sa rozprávať s naším Mikom."
Pani Barkerová zišla dolu. Mala na sebe dlhú nočnú košeľu, vlasy zapnuté do uzla: „A čo mu chcete, slečinka?" spýtala sa nedôverčivo.
Olivia sa zhlboka nadýchla. „Kráľa presťahovali do Newportu. Anthony o tom nevie a dnes večer sa chystá do Carisbrooku, aby mu pomohol pri úteku."
Barkerovci hľadeli na ňu v nemom úžase, akoby sa márne snažili usporiadať si v hlave šokujúcu novinku.
Olivia však náhlivo pokračovala ďalej: „Veternica je v nebezpečenstve. Plukovník dal pripraviť kanóny, ktoré budú na ňu strieľať, len čo vpláva do Puckasterovho zálivu." Mala pocit, že ak na chvíľu prestane hovoriť, žena ju preruší a pošle kadeľahšie. Preto chrlila ďalej: „Mike určite vie, ako poslať správu na fregatu, aby zostala ukrytá v tiesňave." Keď Barkerovci mlčali, naliehavo zopakovala: „Musíme ich varovať!" Hovorila v pevnej viere, že zazrie svetielko porozumenia v ich nedôverčivých očiach. „A musíme tiež zabrániť Anthonymu, aby išiel na hrad. Mike by sa mohol postarať o loď a ja pôjdem k hradu a budem tam Anthonyho čakať, aby som ho varovala."
Žena sa po chvíli spýtala: „A odkiaľ to všetko viete, slečinka?"
„Tajne som si vypočula rozhovor môjho otca, lorda Granvilla, s grófom Rothburym." Pokúšala sa zostať pokojná, ale trpezlivosť ju zradila a nahnevane vybuchla: „Tak je tu ten Mike, alebo nie?!"
„Je s kapitánom," zahundral neochotne Mikov otec.
Olivia sa pokúsila o poslednú možnosť: „A viete, ako ich možno varovať?"
Obaja pokrútili hlavami. „Jedine Mike pozná signály," odpovedala pre zmenu pani Barkerová.
„A ten je teraz s kapitánom," zopakoval gazda a neprestával krútiť hlavou.
Možno je už pre fregatu neskoro, ale musí sa pokúsiť zabrániť Anthonymu, aby uviazol v pasci. „Idem k hradu varovať Anthonyho," rozhodla sa, berúc do úvahy čas a vzdialenosť. „Povedzte mi, ktorou cestou sa, tam dostanem čo najskôr. Poznám len cestu z Chale. Musí predsa existovať aj iná. Nemám čas vracať sa do Chale."
„Náš Billy pôjde s vami. Treba ísť cez Holý vrch a potom cez rieku Medinu. To je najkratšia cesta od nás k hradu." prehovoril rázne pán Barker a otočil sa k manželke so slovami: „Priveď Billyho!" Prešiel popri Olivii ku dverám a pozrel na oblohu. „Do desiatej už veľa nechýba, bude najlepšie, ak ihneď vyrazíte. Čaká vás najmenej hodina cesty."
Jeho žena zatiaľ kričala spod schodov: „Billy! Billy, poď dolu, ale chytro!"
„Čo je, mami?" Ospalý Billy zišiel dolu schodmi v nočnej košeli. Oči mu padli na Oliviu, ktorá stála vedľa dverí. „Pánečku! Veď to je slečna Olivia," zamumlal si popod nos.
„Ukážeš slečne cestu na hrad cez Holý vrch. Rýchlo." Matka mu hodila do náručia pár čižiem.
„Musím si obliecť nohavice," zaprotestoval Billy a otočil sa späť ku schodom.
„Ponáhľaj sa."
O chvíľu sa už vrátil a na spodnom schodíku si obúval čižmy.
„Vezmi si koňa a choď už!" postrkovala ho matka von zo dverí.
„Dobre, dobre, veď už idem!" Rozbehol sa a cíp nezakasanej košele vial za ním.
Olivii bilo srdce až v sluchách. Zatiaľ čo čakala na Billyho, kým sa objaví so svojím koňom, strach jej rozprúdil v žilách krv. Vyšla na dvor s rukami prekríženými na prsiach. Nízko nad horizontom visel tenučký kosák mesiaca.
Billy sa konečne ukázal na dvore na chrbte statného koňa. Olivia sa rozbehla ku svojej kobyle a pán Barker jej pomohol nasadnúť; „Nech vás Boh ochraňuje, slečna."
Pani Barkerová náhlivo vybehla z domu. Tvár mala ustarostenú. „Počúvaj, Billy, neopováž sa prekročiť brány hradu. Úplne stačí, že je tam Mike a vystavuje sa tak nebezpečenstvu. Preveď len slečnu cez Holý vrch a prebroď s ňou Medinu."
Billy vyzeral znechutený a len ledabolo mykol plecom, že rozumie. „Tak poďme, slečna." Zovrel nohami konské boky a ten sa pustil do ťažkopádneho klusu. Grayling klusala ladným krokom za ním.
Keď sa dostali na cestu, Olivia dobehla Billyho. „Tvoj otec povedal, že nám to bude trvať aspoň hodinu. Je to tak ďaleko?"
„Ale kdeže! Otec nie je dobrý jazdec," odvetil Billy pohŕdavo. „Jemu to trvá hodinu, ale my to určite zvládneme rýchlejšie, slečna. Pôjdeme tadiaľto." Pootočil koňa, prešli krovím a ocitli sa na vyvýšenom priestranstve, kde rástlo len zopár tenkých stromov, všakovako pokrútených od častých náporov vetra.
„Toto sa volá Holý vrch," referoval Billy. „Navôkol nie sú žiadne domy, pretože vietor je tu v zime veľmi silný."
Akoby sa mlčky dohodli, obaja pomkli kone do cvalu, pritískajúc sa k ich hrivám. Vietor hvízdal Olivii okolo uší, pohrával sa s jej hustými čiernymi vlasmi, ktoré sa uvoľnili zo stuhy a viali za ňou ako závoj. Srdce jej bilo v rytme konského galopu, ktorý sa hlasno ozýval od tvrdej pôdy, popukanej od letného slnka.
Čo asi robí Anthony a kde je Veternica? Anthony nariadil Adamovi, aby do desiatej bola loď na svojom mieste. Možno práve teraz vchádza do Pucasterovho zálivu priamo pred hlavne kanónov. Anthony určite pozná spôsob, akým dať Adamovi alebo Jethrovi na vedomie, aby urýchlene zdvihli kotvy.
Určite existuje nejaký spôsob, ako ich varovať... nejaká možnosť... nejaké východisko... búšilo jej v hlave a nedokázala myslieť na nič iné. Ešte viac sa pritisla ku konskej hrive, aby cválali čo najrýchlejšie. Konečne zbadala pred sebou tmavý pás rieky.
„Medinu musíme prebrodiť," zakričal Billy a trochu spomalil. „V lete je plytká. Len sa držte za mnou."
Grayling sa nechala viesť Billyho koňom. Vošli do rieky v plnom cvale a Olivia mala čoskoro premočenú sukňu od spŕšky vody, ktorú za sebou zanechával mohutný kôň. V diaľke pred nimi sa už vynorili obrysy hradu.
Olivia bleskurýchle rozmýšľala. Kráľovská komnata je, presnejšie povedané bola, v severnom krídle hradu. Anthony a Mike budú určite čakať s koňmi niekde nablízku, možno priamo pod hradbami. Je to šialenstvo! pomyslela si v návale zlosti. Koľkí sa už pokúšali zachrániť kráľa a nepodarilo sa im to.
Lenže Anthony nie je obyčajný človek. Ak je niečo reálne, jemu sa to podarí. Keby kráľa neodviezli do Newportu, o hodinu o dve by už bol na ceste do Francúzska.
„Ďakujem, Billy. Vráť sa domov," vyzvala ho. „Ďalej už pôjdem sama."
„Ale mohol by som sa vám ešte hodiť, slečna," povedal s nádejou v hlase.
„Tvoja mama chcela, aby si sa vrátil. Tak už choď. Nemám čas sa s tebou handrkovať."
„Mama je taký strachopud," mávol Billy rukou.
„Má na to dôvod. Tak už choď!"
Hlas mala taký prísny, že Billy sa napokon otočil a vracal sa cestou, odkiaľ prišli.
Olivia zamierila k aleji stromov, ktorá sa tiahla po hrebeni kopca smerom k hradbám. Obloha bola zastretá mrakmi a keď o chvíľu vyjde kosák mesiaca, bude sa musieť schovať v tieni stromov. Kde asi Anthony môže byť?
Hradná brána bola na konci severnej steny. Určite sú tam vojaci strážiaci hrad. Zbadala aj záblesky faklí na cimburí. Srdce jej bilo ako divé, až sa bála, že stratí vedomie. Myseľ však mala chladnú a čistú, uvažovala rýchlo a logicky.
Zrazu začula fŕkanie koni. Okamžite zatiahla uzdu. Grayling nadvihla nos a vetrila svojich zvieracích druhov.
„Tak kde ste?" šepkala, naťahujúc uši, aby začula aj ten najmenší šuchot. Zazdalo sa jej, že v diaľke počuje hrabanie kopýt a vzápätí cinknutie zubadla! Zvuky vychádzali od skupinky stromov stojacich neďaleko hradieb.
Zoskočila z koňa a viedla Grayling k stromom. Nemala ani potuchy, koho tam nájde. Mohol tam byť Anthony s Mikom, ale aj vojaci.
V chrastí uvidela tri kone, pokojne sa pasúce na šťavnatej tráve. Tri osedlané kone pripravené vyraziť.
Priviazala Grayling neďaleko nich a po špičkách vyšla z hustého porastu. Tenký kosák mesiac sa vyhupol spoza oblakov práve vo chvíli, keď sa ocitla pod hradbami. Nad nimi zreteľne videla zamrežované okno kráľovskej komnaty zahalené v tme. Hore na cimburí blčali fakle. 
Keby šla popri hradbách, mohol by ju zbadať strážnik. Pritisla sa k múru a zakrádala sa ako tieň pod okno, kde býval kráľ.
Vtom ticho noci prehlušili hodiny na veži, ktoré začali odbíjať. Olivia napočítala jedenásť úderov a srdce jej prudko podskočilo.
Vzápätí zaznel prenikavý výbuch. Zo vzduchu pršal oranžový a červený dážď. Výbuchy sa ozývali v rýchlom slede za sebou a po chvíli sa spustil z hradieb oranžový vodopád. Zdalo sa, akoby sa celý hrad ocitol v ohni.
A v tom svetle ich Olivia zbadala. Dve tmavé postavy pritisnuté ku stene, tak ako ona. Stáli priamo pod kráľovým oknom. Bezpochyby to bola Anthonyho vysoká postava. Na sebe mal čierny plášť s kapucňou natiahnutou na svetlovlasej hlave. Pre náhodného diváka by celkom splýval s kamennou stenou.
V tej chvíli sa na cimburí rozpútal neľútostný boj. Muži strieľali, fakle kmitali hore-dolu, oheň sa šíril a nočný vzduch zapínal dym. Anthony hovoril, že iba rozptýli pozornosť stráží, ale toto bola hotová vojna.
Olivia sa rozbehla k Anthonymu. Volala ho po mene, vedomá si toho, že jej hlások úplne zanikne v huriavku nad nimi.
Anthony sa však prudko zvrtol. Zodvihol ruku, v ktorej sa mu zaleskla dýka. Keď spoznal Oliviu, zmeravel. Olivia zastala a predklonila sa, aby nabrala dych. Anthony nenaliehal, aby prehovorila. Bez pohnutia sa nad ňou týčil a ťaživé ticho ju paralyzovalo.
Keď konečne prehovorila, hovorila stručne a trhane: „Kráľ nie je tu... On tu nie je." Rukou ukázala na okno. „Dnes ráno ho odviezli do Newportu."
Anthony sa na nič nepýtal. Chytil ju za ruku a ťahal za sebou. Utekali zohnutí k zemi do úkrytu medzi stromami. Mike bežal za nimi.
„Do čerta, takže ten ohňostroj bol zbytočný," vzdychol Anthony, keď sa dostali do bezpečia. „Ale Gordonovi a jeho mužom sa podaril husársky kúsok."
„To teda hej," uznanlivo prikývol Mike. „Pri takomto cirkuse by sme dostali z hradu aj päť kráľov."
„Tvoja loď..." podarilo sa Olivii konečne dostať zo seba. „Veternica..."
„Čo je s ňou?" strhol sa Anthony. Okamžite sa však spamätal a prehovoril už menej znepokojeným tónom: „Vydýchaj sa, Olivia, a povedz mi všetko, čo vieš."
„Na útesoch nad Puckasterovým zálivom umiestnili kanóny, ktoré majú ostreľovať tvoju loď."
„To určite vytáral Yarrow," zvolal Mike nahnevane.
Anthony pokrútil hlavou. „Nemôžeš ho za to viniť, Mike. Som radšej, že povedal, čo vedel, akoby ho mali mučiť."
„Prue by určite neprehovorila, čo ako by sa jej vyhrážali," pokračoval Mike znechutene.
„Možno." Anthony sa však rýchlo spamätal a posúril Oliviu: „Povedz, čo ešte vieš?"
„Sú tam vojaci. Čakajú na útese, kedy sa tam ukážeš."
„Vravíš hore na útese? Si si istá?" Olivia prikývla. „Tak hovorili. Anthony, čo zamýšľaš-"
Anthony sa od nich odpojil a zamyslene kráčal dolu alejou. Kráľ je stratený. Ale čo jeho loď?! A posádka! Adam, Jethro, Sam... oni sú jeho priatelia, jeho rodina. Vďačí im za všetko, čo má. Akokoľvek mu bola drahá Veternica, nemohla mu nahradiť priateľov. Lenže, aby ich mohol zachrániť, musí zachrániť predovšetkým loď. Otočil sa späť. Výraz tváre mal vyrovnaný, oči chladné a sivé ako more za úsvitu.
„Sam nechal čln pripravený v zálive. Prejdem im cez rozum a zídem tajným chodníkom na piesočnú pláž bez toho, aby ma zbadali," uvažoval nahlas. „Budem mať pár minút, aby som nasadol na čln a dostal sa na more, skôr než si ma všimnú."
„Budú na teba strieľať," zhrozila sa Olivia. „Keď ťa zbadajú, ako tlačíš čln na more, budú na teba strieľať."
„Keď sa podarí nášmu kapitánovi napnúť plachtu, prekabáti každého," povedal hrdo Mike. „Presne tak ako v Maroku. Tam ho tiež naháňali, keď..." vtom zmĺkol a zakašľal. „Vlastne si už nepamätám, ako to bolo."
Anthony sa usmial. „Nebuď taký diskrétny, Mike."
„Vôbec by mi nevadilo, keby si prepadol hoci aj sultánov hárem," vyhlásila Olivia, „zaujíma ma jedine, či to zabralo."
„Stojím predsa pred tebou." Anthony sa uklonil a oči mu šibalsky žiarili. „Som tu... a žiadna guľka ani odaliska sa ma ani len nedotkla, o čom sa môžeš sama presvedčiť."
Presne takéhoto Anthonyho spoznala. Do takéhoto muža sa zaľúbila. „Takže to bol skutočne sultánov..." zmĺkla, keď videla, ako sa vyškiera. „Musíš žartovať ešte aj teraz?"
„Vždy je čas na smiech, kvietok môj. Smiech lieči dušu." Dotkol sa jej líca tak ako zvyčajne a ona, tak ako zvyčajne, si pritisla tvár o jeho dlaň. Oči sa im zahmlili láskou.
„Čo bude s Veternicou?" strhla sa zrazu. „Keď ťa zbadajú na člne, určite začnú páliť z kanóna, ak už ju, pravda, nezničili."
Z očí sa mu stratil lesk. „Už ako chlapec som sa naučil neplakať vopred. Je to zbytočné mrhanie energiou. Jethro vie, čo má robiť, kým neprevezmem velenie ja." 
Anthony sa otočil k svojmu koňovi. „Mike, odprevaď Oliviu domov a potom choď k vašim. Keď sa dostanem na svoju loď, odplávame do Francúzska. O mesiac sa vrátime späť. Nájdeš nás v tiesňave a -"
„Prepáčte kapitán, ale ja nemôžem odísť. Budete potrebovať pomoc, aby ste vytisli čln na more."
Anthony sa na chvíľu zamyslel. Jednou rukou už držal sedlo a druhou uzdu. Otočil sa k Olivii, ktorá sa pobrala ku Grayling. „Trafíš domov aj sama?"
„To je hlúpa otázka. Keď som dokázala prísť sem, samozrejme, že dokážem trafiť aj domov. Lenže ja domov nejdem."
Anthony vysadol na koňa. „A kam chceš ísť?"
Olivia hovorila pomaly a zreteľne: „Ak otcovi vojaci číhajú na útese nad zálivom a ja sa objavím s tebou na pláži a budem ti pomáhať tlačiť čln na more, neopovážia sa strieľať."
„To je pravda, určite spoznajú slečnu a budú sa báť strieľať," potešil sa Mike.
„Presne tak. A ak tam nebude otec, vojakom bude veliť Giles Crampton. Ten ma tiež okamžite spozná." 	Chytila ohlávku, šikovne sa vyšvihla na Grayling a ponaprávala si šaty, aby sa jej pohodlne sedelo.
„A ako to chceš vysvetliť svojmu otcovi?" spýtal sa Anthony.
„To už je môj problém," odvrkla. „Som ako ty. Dokážem znášať dôsledky svojich rozhodnutí." Povedala to hrdo a s príjemným pocitom zadosťučinenia.
Hoci bola medzi stromami tma, predsa len si všimla, ako sa mu zablyslo v očiach a ústa mu stvrdli. 
„Nech ťa ani len nenapadne ísť za nami, Olivia," varoval ju chladným hlasom, ktorý od neho ešte nikdy nepočula. „Poďme, Mike." Otočil sa a cválal od hradu preč.
Mike len bezradne pokrčil plecami a nasledoval ho.

Dvadsiata prvá kapitola

Olivia popchla Grayling do slabín a pobrala sa nenápadne za nimi. Na hrade ešte stále vládol huriavk, ohnivé strely vyletovali do nočnej tmy, pušný prah vybuchoval takmer v pravidelných intervaloch.
Olivia mala Anthonyho a Mika stále na dohľad, ale držala sa v dostatočnom odstupe. Netušila, či Anthony zistil, že ich sleduje. Vlastne jej to bolo úplne jedno. Zrazu sa jej zdalo všetko jednoduché, presne ako hovorila Portia. Počas tejto divokej noci sa citový rozruch, ktorý zažívala v minulých dňoch, ako keby ustálil a rozvírená hladina upokojila. Nepýtala sa samej seba, čo urobí. A vôbec nemala v úmysle márniť čas a energiu na to, aby Anthonymu vysvetľovala svoje správanie.
Asi po polhodine jazdy Anthony s Mikom odbočili na útes. Bola to cesta, ktorú nepoznala. 	Nepríjemné ticho len občas prerušilo hlasné zaškriekame čajky. Tenučký kosák mesiaca svietil na pokojnú morskú hladinu a všade vládlo ticho, akoby zem ani nedýchala. Anthony s Mikom zoskočili z koni. Olivia prišla až celkom k nim.
Anthony na ňu nechápavo pozrel. „Prečo?" To jediné slovo zaznelo v tichu noci ako výstrel z pištole.
„Pretože potrebuješ moju pomoc," odvetila prosto a aj ona zoskočila z koňa. Nohy mala stŕpnuté po dlhej jazde, až si musela na chvíľu pomasírovať kolená. „Kde to sme?"
„Toto je Binnelov útes, slečna,“ ozval sa Mike. Podišiel až k samému okraju útesu, kľakol si a rukami rozhrnul vysokú trávu. Zjavil sa úzky chodník. „Pôjdeme týmto chodníkom, slečna. Tiahne sa dolu útesom a k Puckasterovmu zálivu sa ním dá nepozorovane dostať otvorom v skalnej stene."
„Takže nás vojaci z útesu nemôžu zazrieť?"
„To je zatiaľ len naše zbožné prianie," odvetil Anthony. Pevne ju chytil za plece. „Nepotrebujem tvoju pomoc, Olivia, rozumieš?"
„Ja si myslím, že áno," namietla. Zľahka položila dlaň na jeho ruku. „Nemali by sme už ísť? Každá stratená minúta znamená pre Veternicu, väčšie nebezpečenstvo."
„Nemusíš mi to pripomínať," vyhlásil a v hlase i očiach mal obavy.
„Tak teda poďme." Vymanila sa z jeho zovretia a vykročila na chodník, kde už na nich čakal Mike. Cítila nápor radosti ako vždy, keď sa s Anthonym chystala na nejaké dobrodružstvo.
Anthony ich predbehol. „Drž sa za Mikom," prikázal jej. „Keď zídeme na pláž, zostaneš na brehu v tieni skál. Odtiaľ všetko uvidíš, ale teba nikto nezbadá. Rozumela si? Skutočne nepotrebujem tvoju pomoc, iba by si mi zavádzala. Nechcem prísť o svoju loď kvôli tvojej zaťatosti."
Boli to tvrdé slová, ale Olivia ani nemukla. Zaradila sa poslušne za Mika. Po prvých krokoch sa otočila a schádzala ako po rebríku, pridržiavajúc sa rukami útesu. Svah bol príliš strmý. A navyše, vôbec nemala v úmysle pobaviť ich svojou nešikovnosťou.
Zostup jej pripadal nekonečný. Ale muži pred ňou ani raz nezastali a ona sa nechcela dať zahanbiť tým, že bude oddychovať. Keď otočila hlavu, aby pozrela ponad plece, uvidela pod sebou pokojnú hladinu zálivu, v ktorom sa na striebristej hladine odrážali tisícky jasných hviezd. Veternica sa pokojne hojdala neďaleko ústia zálivu.
Ešte stále je v bezpečí, chcelo sa jej vykríknuť od úľavy. Muži zrýchlili krok a ona zmobilizovala všetky sily. Kĺzala sa a padala, ale nevšímala si škrabance ani odreniny, ktoré sa jej cestou pritrafili.
Zrazu im zablokovala cestu mohutná skala, ale keď prišla bližšie, zbadala v nej otvor, v ktorom zmizli Anthony s Mikom. Neváhala a vykročila za nimi. Keď vyšla z tohto prírodného tunela, ocitla sa niekoľko stôp nad plážou. Anthony s Mikom zľahka zoskočili na piesčitý breh a Olivia spolu so spŕškou , drobných kamienkov a piesku čoskoro dopadla vedľa nich. Pot jej stekal z čela do očí. Uvedomila si to, až vo chvíli, keď jej chladný vánok od mora ovial tvár. Naťahovala uši a snažila sa zistiť, či nie sú nablízku vojaci. Našťastie nič nepočula.
Cato stál na vrchole útesu a pozoroval kotviacu loď.
„Nemali by sme jej vyslať nejaký pozdrav, pane?" Giles, ako obyčajne, sa už nevedel dočkať, kedy zaútočia.
„Nerobí predsa nič nezákonné ani nebezpečné," povedal rozvážne Cato. „Vôbec by ma netešilo vedomie, že som ju zničil len kvôli podozreniu. Čo si o tom myslíš ty, Rothbury?"
Rufus zamyslene žuval steblo trávy. „Veď ani nevieme, či je to Veternica. Je príliš ďaleko na to, aby sme prečítali jej meno."
„Čaká na niekoho. O tom niet pochýb, pane," na-vrhol Giles.
„Dajme jej o sebe vedieť," navrhol Rufus. „Uvidíme, ako zareaguje."
Keď Cato prikývol, Giles vydal rozkaz vystreliť.
„A čo má znamenať toto?!" Anthony pozrel hore na útes, keď im nad hlavami zasvišťala delová guľa. Odpoveď dostal takmer okamžite. Voda sa niekoľko desiatok stôp pred provou fregaty rozprskla.
Olivia zhíkla. Anthony sa k nej otočil. „Zostaň tu, až kým nebude po všetkom. Potom choď domov." Tón jeho hlasu bol nahnevaný a nekompromisný. Chvíľu váhal, a potom, akoby proti svojej vôli, ju prudko objal a vášnivo pobozkal na ústa. Hneď potom ju pustil. 
„Poďme, Mike." Dve tmavé postavy prebehli cez piesčitý breh v tieni vysokého útesu.
Olivia pozrela na čln vytiahnutý na piesku, ktorý
skalný previs chránil pred sliedivými pohľadmi z útesu.
Keď došli k člnu, zaznela ďalšia salva. Srdce jej       búchalo až kdesi v krku. Anthony s Mikom sa len prikrčili a začali strkať čln na more. Pridŕžali sa jeho boku, ktorý im slúžil ako štít. Lenže keď ho budú musieť tlačiť na hladinu, nebudú chránení ničím.
Olivia sa rozbehla doprostred pláže, tvárou otočená k útesu. Začala poskakovať a mávať rukami, aby na seba upriamila pozornosť.
Cato neveriac vlastným očiam, hľadel na pláž. Morský vietor pritisol ženskej postave šaty na telo a tmavé rozpustené vlasy odvial z bledej tváre. Nebolo pochýb, že to drobné stvorenie je jeho dcéra Olivia.
„Zastaviť paľbu!" skríkol.
„Máme zísť dolu a doviesť slečnu Oliviu hore, pane?" Giles Crampton bol očividne tiež šokovaný výjavom na pláži.
„Čo tam, dočerta, robí?" pripojil sa Rufus.
„To len Boh vie," povedal Cato, pozorujúc dvoch mužov, ako tlačia čln do mora. Bude chvíľu trvať, kým vytiahnú na stožiar plachtu.
„Obsaďte breh!" prikázal. „Ale zakazujem vám strieľať, kým tam je moja dcéra. Nechcem riskovať, že ju zraníte."
Anthony a Mike namáhavo tisli čln na vodu. Potrebovali sa dostať do dostatočnej hĺbky, aby mohli nasadnúť a vytiahnuť plachtu.
„Granville svoju dcéru očividne zbožňuje," poznamenal Mike. „Prepečie sa jej toto dobrodružstvo?"
„Chce dokázať, že sa rozhoduje sama," zavrčal Anthony. Ešte raz mohutným záberom postrčil čln dopredu, až bol konečne celý na vode. Delo opäť zaburácalo, ale nechcel márniť drahocenný čas tým, že bude zisťovať, či zasiahlo fregatu. Jeden zásah jeho Veternicu nepotopí. Tá už však potrebovala ako soľ svojho kapitána pri kormidle.
Olivik začula dupot čižiem. Zvuk prichádzal od chodníka, ktorý viedol z útesu, ale nebol to ten, ktorým zišli oni. Rozbehla sa k člnu, ktorý Mike po pás vo vode tlačil do väčšej hĺbky a natáčal proti vetru. Anthony už bol vo vnútri a odvažoval plachtu, aby zachytila vietor.
Dupot za jej chrbtom bol taký hlasný, že nedokázala vnímať nič iné. Pridali sa k nemu hlasné povely a nabíjanie muškiet. Otočila sa a inštinktívne rozhodila ruky, aby urobila ľudský štít, kým sa Anthonymu podarí napnúť plachtu.
Všetko stíchlo. Olivia sa opäť otočila smerom k moru. Na chrbte cítila pohľady vojakov blížiacich sa zozadu k nej.
Anthony pevne uchopil páku na kormidle. Olivia stála v spenenom morskom príboji a opäť otočila hlavu, aby ešte raz pozrela na breh a zabránila vojakom rozbehnúť sa za člnom, skôr než bude mať vietor v plachte. Vedela, že musí vyčkať na tú správnu chvíľu, kedy sa to Anthonymu podarí. Potom sa už rýchlo dostanú z dostrelu muškiet.
Anthony pridŕžal kormidlo. Zrazu ním prudko otočil a plachta sa v mihu oka nadula. Potom len stál a pozeral na skupinu vojakov bežiacich po pláži. Ich muškety mierili naňho, ale Olivia im stála v ceste.
Markíz Granville dobehol na pláž ako prvý s náskokom niekoľkých krokov. „Olivia!"
Otočila sa a pozrela na otca. Cítila sa, akoby ju niekto trhal napoly.
Zrazu si uvedomila, že nemá času nazvyš.
Vystrela ruky dlaňami nahor v bezmocnom geste. „Odpusťte mi, pane," povedala prosto. „Nemám čas vám to vysvetľovať, ale nemám na výber."
Potom sa otočila a rozbehla sa do mora. Čln už bol v dostatočnej hĺbke. „Anthony!" kričala, keď jej voda začala siahať po pás. „Anthony, počkajte na mňa! Vieš, že som sa nenaučila plávať!"
Počula, že vojaci bežia za ňou. Mala pred nimi ešte aký-taký náskok, vlny jej narážali do tela a sukňa jej prekážala v pohybe.
Anthony natočil čln smerom k nej, nahol sa ponad bok a jediným prudkým pohybom ju vytiahol z vody. Olivia vyčerpané klesla na dno člna. Anthony znovu zvrtol kormidlom a plachta sa opäť napla.
„Nestrieľajte!" zakričal Cato. keď sa vojaci rozbehli do morských vĺn v nádeji, že čln zastavia.
Olivia si rukou držala krk. „Dohonia nás?"
„Nie, už sme v bezpečí. Museli by plávať a s mušketami v rukách to nejde."
Jeho slová sa čoskoro potvrdili a prenasledovatelia sa vzdali. Stáli na mieste, kde sa piesčité dno prudko zvažovalo a nemohúcne sa prizerali, ako im korisť uniká.
Olivia nemo hľadela, čo sa deje na pobreží. Otec stál na mieste, kde ho naposledy videla. Rozhodla sa. Urobila nezvratný krok do neznáma. Phoebe a Portia sa to pokúsia otcovi vysvetliť, ale odpustí jej niekedy? Uvidí ho vôbec ešte?
Ďalší výbuch z dela ju vrátil do reality. „Chcú potopiť Veternicu!"
„Zatiaľ ich strely nelietajú príliš presne," povedal pokojne Anthony. „Keď sa dostaneme na palubu, už sa nebudeme musieť ničoho obávať."
Olivia pozrela na fregatu a všimla si, že má napnutú hlavnú plachtu. Taktiež zbadala, že ich čaká povrazový rebrík. V pokojnej nočnej tme začula povely. To posádka mohutnou kľukou dvíhala kotvu. Na lodi panovala činorodá atmosféra, nie zmätok. Zdalo sa, že len ona jediná podlieha panike.
Čím viac sa blížili k ústiu zálivu, tým silnejší vietor fúkal. Striaslo ju. „Vysvetli mi, prečo musím byť vždy mokrá ako myš, keď som s tebou?"
„Asi preto, že sa mi zdáš neprekonateľné príťažlivá, keď si mokrá," uškrnul sa Anthony. „Pripomínaš mi morskú pannu."
„Ony existujú?" zvolala Olivia, predstierajúc prekvapenie. „Nikdy si mi ani jednu neukázal."
„Asi preto, že ju vidím na vlastné oči až teraz," povedal a uškrnul sa. „Tie šaty naozaj veľa nezakrývajú, slečna."
Olivia sklonila hlavu a pozrela na seba. Cez bledý, mokrý mušelín presvitali krivky tela. „Ako môžem ísť na palubu takáto?! Vyzerám, ani keby som na sebe nič nemala." Až teraz si uvedomila, že nie sú na člne sami. Mike sa červenal až za ušami.
Anthony sa len bezstarostne zasmial, jednou rukou si rozopol košeľu, uvoľnil si najprv jeden rukáv, chytil kormidlo druhou rukou a potom dokončil vyzliekanie. „Zatiaľ si obleč toto, kým si nebudeš môcť obliecť ďalšiu moju nočnú košeľu. Veď vieš, kde ich mám uložené."
Olivia vkĺzla do košele. Bola ešte teplá od jeho tela a voňala morom. Usadila sa na prove člna a čakala, kým sa dostanú k Veternici. Anthony stiahol plachtu. Prirazil člnom k boku fregaty a pridržal rebrík Olivii.
Pomaly sa štverala nahor, kde jej ochotné ruky pomáhali dostať sa ponad zábradlie. Nikto sa nečudoval, že ju opäť vidí. Usúdila, že pozorovali scénu na pobreží cez ďalekohľad.
„Mizneme, kapitán?" spýtal sa Jethro od kormidla.
„Hej, je tu príliš dusno," prisvedčil Anthony, keď vkročil na palubu. Jethro ustúpil nabok a Anthony sa chopil kormidla. „Choď do kajuty, Olivia, a prezleč sa," zavolal na ňu.
„To počká." Podišla k nemu. „Čo budeš robiť, ak ti zničia loď?"
„Nezničia. Našťastie mizerne mieria." Pozrel na ňu a oči mu veselo zaiskrili. Mal za sebou dobrodružstvo, za ktoré sa nemusel hanbiť žiadny pirát.
Zrazu opäť zadunelo a v povetrí zasvišťala delová guľa, ktorá len o vlások minula hlavný sťažeň. Strela dopadla pár stôp od provy lode. Anthony sa však len zasmial a otočil kormidlom. „Táto nás len tak lizla. Zdá sa, že prestali žartovať. Vytiahnite plachty."
Posádka splnila rozkaz a v tej chvíli ďalšia guľa dopadla do mora z druhej strany fregaty. Keby Anthony neurobil šikovný manéver s kormidlom, už by mali preťaný bok.
„Chýbalo len málo!" zvolala šokovaná Olivia.
„Máš pravdu... Doprava!" zakričal Anthony a bez mihnutia okom otočil kormidlom. Fregata sa pomaly otáčala doprava. Olivia s hrôzou v očiach pozorovala, ako zamierili k útesu z pravej strany. Z oboch výbežkov pevniny na nich číhali delá.
„Čo to robíš?"
„Plávame k pobrežiu mimo dostrel diel," vysvetlil jej s rozžiarenými očami. „Nemôžu nás trafiť, ak budeme pod útesmi. Budeme sa plaviť popri brehu, až kým im nezmizneme z dostrelu."
„A čo skaly?! Nenarazíme na ne?" Len čo vyslovila tieto slová, uvedomila si ich absurdnosť. Anthony by v týchto vodách nestroskotal ani so zatvorenými očami.
„Ak sa budem držať svojej trasy, tak určite nie," odpovedal jej.
Olivia zmĺkla. Anthony si tíško popiskoval, mieriac priamo k útesu. Olivia mala pocit, že určite stroskotajú. Nad nimi burácali kanóny, ale všetky strely lietali ponad nich a čerili morskú hladinu za nimi.
Keď sa dostali takmer pod prevísajúce skaly útesu, Veternica sa začala plaviť popri výbežku ostrova a čoskoro sa pred nimi otvorilo ligotavé striebristé more.
Keď si vojaci uvedomili svoj neúspech, kanóny stíchli. Posádka začala od radosti vyhadzovať do vzduchu čiapky.
Fregata začala naberať rýchlosť. Olivia zdvihla zrak k svojmu pirátovi, ktorý si stále pískal a oči upieral na plachty. Keď vycítil na sebe jej pohľad, pozrel na ňu a spýtal sa: „Ľutuješ?"
„Nie," povedala rozhodne. „A ty?"
Pokrútil hlavou a obdaril ju tým svojím úžasným úsmevom, pri ktorom si uvedomila, že chytila svoje šťastie pevne za pačesy. Nikdy ho už asi nebude ľúbiť viac ako v tejto chvíli. Len jeden jediný muž na svete ju dokázal vyprovokovať k tomu, aby odhodila za hlavu všetky predsudky. Vzdať sa toľkého šťastia by bolo, ako keby napľula Šťastene do tváre.
„Choď dolu," povedal nežne. „Prezleč sa. Prídem za tebou, len čo stratíme ostrov z dohľadu."
Olivia sa opäť zahľadela na miznúce kontúry ostrova Wight. „Vrátime sa ešte niekedy?"
„Samozrejme, musíš sa predsa udobriť s otcom."
„Áno," vydýchla si uľahčené a pobrala sa do podpalubia.
„Takže ty si sa rozhodla ujsť z domu?" Ležal nad ňou a hľadel jej do tváre. Cez otvorené okno sa už predierali teplé ružovkasté lúče nového dňa.
„Vyzerá to tak," prikývla a hladkala tvrdé, pevné pologule jeho zadku. „Budeme spolu zažívať dobrodružstvá a nikdy nebudeme žiť obyčajným životom."
„Máš pravdu," prikývol. Nadvihol sa, až takmer vykĺzol z jej tela.
„Vôbec nie obyčajným životom," zopakovala.
„Vzrušujúci prinajmenšom." Znovu sa do nej celý ponoril, pomaly, vychutnávajúc tú sladkosť kúsok po kúsku.
Zahryzla si do spodnej pery a slastne si vydýchla. Jej ruka sa vybrala na hriešny prieskum.
Zaklonil hlavu dozadu a z hrdla sa mu vydral ston blaženosti. „Kde si sa to naučila?"
„Šiesty zmysel," uškrnula sa. „Som predsa pirátova milenka a musím poznať rôzne triky."
Anthony si očarene obzeral jej tvár, jej čierne žiarivé oči. Keď zbadal, že túži po pokračovaní, opäť sa nadvihol a chvíľu dráždivo vyčkával a potom do nej pomaly vnikol.
„Nechcem, aby táto krása niekedy skončila," šepla a hladila ho pritom po vnútornej strane stehien.
„Toto je len začiatok, láska moja," ubezpečil ju a zmocnil sa jej úst.
Pohyboval sa v jej tele najskôr pomaly, potom čoraz rýchlejšie a nástojčivejšie, až sa jej zdalo, že každú chvíľu exploduje. Predlžovala ten nádherný, ohromujúci pocit šťastia, vychádzala mu v ústrety, jej jazyk sa zvíjal v šialenom tanci dávania a prijímania.
Prstami mu prechádzala po chrbte, hlboko ich zarývala do jeho bokov, pritískala si ho pevne k sebe, akoby túžila, aby ich telá navždy splynuli v jedno.
Vo chvíli, keď sa svet rozletel na milióny čiastočiek, pritisla sa k Anthonymu vo víre, ktorý ju pohltil a zmietal na všetky strany. V nespútanej vášni vykríkla jeho meno.
Slnko sa už celé vykotúľalo nad horizont a zafarbilo oblohu na oranžovo. Anthony si privinul Oliviu k sebe a ľahol si na chrbát. Z tváre jej odhrnul spotené kučery. „Ako je možné tak veľmi niekoho ľúbiť?" zašepkal. „Až ma to desí. Neprežil by som, keby som ťa mal stratiť."
„Nemysli na to," šepla a jazykom mu prešla po jamke na krku, v ktorej mu prudko pulzovala krv. „Sme stvorení jeden pre druhého. Budeme žiť spolu, aj zomrieme spoločne, láska moja."
Vzal do dlaní jej hlavu a pobozkal ju na kútiky úst, na konček nosa i bradu.
„Ale nevezmeme sa," vyhlásila Olivia a končekom jazyka sa pokúšala na oplátku dosiahnuť jeho nos. „Manželky len komplikujú pirátom život."
„Ja ani nie som vhodný typ na ženenie," zahundral Anthony lenivo. „Dávam prednosť každý deň inej milenke."

Dvadsiata druhá kapitola

Vzduch tej septembrovej noci bol príjemne osviežujúci. Veternica vkĺzla do bezpečia tiesňavy na ostrove Wight a skaliská sa za ňou akoby zatvorili. Po dvoch mesiacoch neprítomnosti ju konečne privítali pokojné vody domovského prístavu.
Olivia stála na prove a pozorovala, ako plachetnica pomaly kĺže tesne popri skalných útesoch. Spomínala na deň, keď na Veternica vplávala do bezpečia tohto prístavu po prvý raz, aby ju vzápätí so zaviazanými očami dopravili späť do reálneho sveta, do života, ktorý jej bol známy a ktorému rozumela.
Obzrela sa na vyvýšenú palubu na konci lode, kde stál pri kormidle Anthony. Keď loď hladko zdolala nebezpečné miesta, podal kormidlo Jethrovi, zišiel dolu a postavil sa k zábradliu vedia nej. Ruku jej položil na plece.
„Pripravená?"	
„Áno." Vystrela ruku a zľahka sa dotkla jeho tváre.
Rachot kotvovej reťaze prerušil nočné ticho. Veternica bola opäť v bezpečí. Posádka spustila na hladinu čln. Olivia svižne preliezla ponad zábradlie a schádzala do člna - chystala sa navštíviť svojich blízkych.
Anthony zoskočil k nej, do rúk uchopil vesla a mocnými zábermi vesiel mieril s člnom z tiesňavy. Potom vytiahol plachtu a v napätom očakávaní sa mlčky plavili pozdĺž pobrežia.
„Možno už odišli z ostrova," povedala zrazu Olivia, keď čln zamieril do neveľkého zálivu neďaleko Chale. Nervózne si obhrýzala necht na palci a na čele sa jej zjavili hlboké vrásky. Za tie dva mesiace sa toho mohlo udiať veľmi veľa.
Anthony natiahol ruku a nežne jej odtiahol palec z úst. „Kráľ je stále na ostrove. Tvoj otec tu bude určite tiež."
„Dúfam."
Čln sa konečne dostal na plytčinu. Anthony vyskočil do vody. „Z vrcholu útesu je to do dediny len kúsok. Choď tým chodníkom hore doľava," ukázal jej, keď vytiahol loď na piesčitú pláž.
„Poznám to tu," pripomenula mu. Chytila sa jeho vystretej ruky. V druhej držala sandálky a bosá zoskočila na vlhký piesok.
Posadila sa na skalu, aby sa obula. „Budeš ma čakať?"
Anthony na ňu chvíľu pozeral a ukazovákom si šúchal pery. „Tentoraz ti odpúšťam takú hlúpu otázku, ale zapamätaj si, to bolo naposledy."
Usmiala sa. „Pýtam sa len preto, že neviem, ako dlho sa zdržím." Postavila sa.
„Budem čakať dovtedy, kým sa nevrátiš." Jemne ju chytil za bradu a dal jej bozk na rozlúčku. „Choď a urob, čo musíš urobiť. A potom sa vráť."
„Vrátim sa," sľúbila a jednou rukou si pridržiavajúc podkasanú sukňu, rozbehla sa krížom cez pláž k chodníku vedúcemu na vrchol útesu.
Anthony sa pokúšal ovládnuť strach. Vedel, že je neopodstatnený. Olivia sa rozhodla sama. Vráti sa k nemu, keď uzavrie mier so svojím vnútrom. Určite sa vráti. Vybral z člna kresliace potreby a usadil sa na skale. Vzal do ruky uhlík a začal kresliť. Kreslil to, čoho mal stále plnú hlavu - Oliviu.
Olivia prešla cez ovocný sad a prekĺzla bránkou do záhrady. V dome sa už svietilo. Zahalená večernou tmou obišla dom. Vydýchla si, keď zbadala, že v otcovej pracovni sa tiež svieti. Otec je doma a ona nebude musieť vojsť hlavným vchodom a podrobiť sa skúmavému Bissetovmu pohľadu. Nechcela hovoriť s nikým, dokonca ani s Phoebe nie, skôr než sa udobrí s otcom.
Opatrne sa prikradla k oknu Catovej pracovne a nazrela dnu. Otec sedel za stolom nad haldou papierov.
Zaváhala. Bolo by oveľa jednoduchšie najskôr sa stretnúť s Phoebe, ktorá by otca pripravila na jej návštevu. Túto myšlienku však okamžite zavrhla. Toto je vec len medzi ňou a jej otcom. Zdvihla ruku a zaklopala na okno.
Cato zodvihol hlavu. Pozrel do okna a vzápätí vyskočil na rovné nohy. Prudko otvoril okno a vyklonil sa von. Pozrel na ňu s neskrývaným prekvapením. „Olivia, si to ty?"
„Áno, ja," prisvedčila. „Môžem ísť dnu?" Keď neodpovedal, sama sa vyšvihla na okenný rám a najprv jednu a potom druhú nohu preložila dovnútra.
„Vrátila si sa domov?" spýtal sa potichu. Vážnymi, ale pozornými očami si ju premeriaval. Pokožku mala opálenú, v očiach šťastný výraz. Vyzerala spokojne ako niekto, kto našiel sám seba i svoje miesto pod slnkom.
„Nie, nemôžem tu zostať."
„Tak prečo si prišla?"
Olivia začula v jeho hlase nekompromisný tón. „P-prišla som vám niečo vysvetliť a po-požiadať o odpustenie." Opäť sa jej vrátilo zajakávanie.
„Nepotrebujem, aby si mi niečo vysvetľovala, všetko mi povedala Phoebe," pokračoval Cato chladným hlasom. „Odpúšťam ti, si predsa moja dcéra a vždy ňou budeš."
„Mám vás rada, pane." Vystrela k nemu opálenú ruku a pokúšala sa tak obmäkčiť jeho srdce. Očakávala zlosť, výčitky, možno aj nadávky, ktorými by ju nútil vrátiť sa domov. Ale toto ticho a chladná reakcia boli oveľa horšie než všetky možnosti, aké si predstavovala.
Cato neprijal jej podávanú ruku, len na ňu bez slova pozeral. Počas tých dvoch mesiacov, čo nebola doma, bol taký nahnevaný, taký nešťastný a takmer sa zbláznil od strachu, čo sa s ňou stalo, že zrazu, keď ju videl stáť pred sebou, spokojnú a šťastnú, pripadalo mu to ako rana pod pás.
„Takže vy ste mi neodpustili," vzdychla a ruka jej sklamane klesla k telu. „A ja som chcela vaše požehnanie."
„Čože si odo mňa chcela?!" skríkol a jeho hnev sa konečne uvoľnil ako voda z poškodenej hrádze. „Utiekla si s akýmsi pirátom. S nemanželským synom blázna, ktorý -"
„Odkiaľ to viete?" prerušila ho zrazu Olivia.
„Myslíš si, že sa to nedá zistiť?" skríkol. „Myslíš si, že môžeš ujsť bez jediného slova vysvetlenia s mojím nepriateľom a zlodejom, ktorý by mal podľa práva odvisnúť na šibenici, a chceš odo mňa, aby som to zobral na vedomie a dal ti požehnanie?"
„Nepoznáte ho," začala tichým hlasom. „Nemáte najmenšie právo odsudzovať ho. Ja ho ľúbim. Len s ním môžem byť v živote šťastná. Mala som pocit, že vám dlhujem vysvetlenie, ale teraz si to už nemyslím." Prudko sa odvrátila a s pocitom prehry, trpkosti a nešťastia sa vracala k otvorenému oknu.
„Olivia.“
Otočila sa. V otcových očiach sa leskli slzy. Vystrel k nej ruky.
Rozbehla sa do jeho náručia. V tej chvíli už aj jej stekali po lícach slzy. Mocne ju objal jednou rukou a druhou ju hladkal po vlasoch. „Takmer som sa od strachu o teba zbláznil," vzdychol. „Aký život ťa čaká s takým dobrodruhom?"
„Život, po akom túžim." Zdvihla k nemu svoje slzami zmáčané oči. „Taký život mi vyhovuje. Čítame, debatujeme, hráme šachy, smejeme sa... viete, koľko sa spolu nasmejeme? Ľúbim ho a on ľúbi mňa. Bez neho by som to už nebola ja."
Vzdychol a pohladil ju po líci. „Musím sa s tým zmieriť, dcérka moja?"   
„Ak chcete, aby som bola šťastná, tak áno..."
„Takže musím." Znovu si vzdychol. „Tvoja matka bola taká nežná, milá a pokorná žena. Nechápem, ako mohla priviesť na svet také svojhlavé stvorenie ako si ty."
Olivia sa len usmiala. „Nikdy som ju nepoznala. Zrejme som sa podala na vás a vašu rodinu. Len sa pozrite na Portiu. Jej otec bol predsa váš brat."
„Vidíš, to mi nikdy nenapadlo." Pokrútil hlavou. „Portia a Phoebe ma tiež prekvapili. Asi som vás nemal podceňovať."
„Ja sama som na to nebola pripravená," priznala sa Olivia. „Prišlo to ako blesk z jasného neba."
Cato sa už neraz v živote presvedčil, že láska neohlasuje vopred svoj príchod. „Chcel by som sa s tebou o niečom porozprávať... Ide o tvoje veno -"
„Anthonymu nejde o moje veno," prerušila ho.
„Je to výnimočný muž, keď nedbá na peniaze."
„Je naozaj výnimočný a dokáže sa o mňa postarať."
„Pomocou nečestne nadobudnutého majetku." Do hlasu sa mu opäť vkradlo odsúdenie. „Preboha, Olivia, musí existovať nejaký spôsob, ako ho presvedčiť, aby žil normálnym životom v medziach zákona."
„On nie je ako ostatní," namietla. „Keby bol, ne-zaľúbila by som sa doňho. A keby som sa pokúsila zmeniť ho, nemohol by milovať on mňa."
Cato si nespokojne vzdychol. Chvíľu len tak zamračene stál, ale nepúšťal ju z náručia. „Nedopustím, aby moja dcéra bola závislá od nejakého dobrodruha a na vrtkavom šťastí jeho osudu. Napíšem darovaciu listinu, aby si mala v rukách, čo ti patrí."
„To nie je nutné, ale aj tak vám ďakujem."
„Kráľa čoskoro prevezú do Londýna. Napíšem ti adresu v Londýne, kam mi môžeš posielať správy." Chvíľu písal na kus pergamenu. „Toto je darovacia listina a máš tam aj našu londýnsku adresu."
„Napíšem, kedykoľvek budem môcť."
„A keby ťa ten tvoj pirát mohol na pár dní oželieť..." Nadvihol obočie, keď pieskovými zrniečkami posýpal hárok papiera.
„Život na lodi je veľmi neistý," povedala a vzala si papier s darovacou listinou.
„To si viem predstaviť." Znova si vzdychol. „Naozaj neexistuje spôsob, že by si -"
„Nie," prerušila ho rázne.
„Ty vari nechceš uzákoniť váš zväzok?" Veľavravne pozrel na jej ruku, na ktorej márne hľadal nejaký prsteň.
Olivia pokrútila hlavou.
„Ak by došlo k najhoršiemu, budeš mať aspoň peniaze."
„Nič také sa nestane," vyhlásila pevne. „Musíte Anthonymu dôverovať. Tak ako mu verím ja."
„Ale ja ho predsa nepoznám," namietol jej vlastnými slovami. Olivia na to nereagovala, a tak dodal: „Choď za Phoebe. A nenechaj nás dlho čakať na správy od teba." Privinul si ju k sebe a pobozkal na čelo. „A, čo tvoje knihy? Kam ich máme poslať?"
Olivii zažiarili oči. „Smiem si ich vziať so sebou?"
„Drahé dieťa, sú predsa tvoje. Nikto z tohto domu nečíta Platóna, Ovidia a všetkých tých ostatných v origináli."
„Tak potom poprosím Mika, aby prišiel zajtra ráno s vozom, na ktorom ich odvezie." Postavila sa na špičky, aby ho mohla pobozkať na líce. „Mám vás veľmi rada."
„Aj  ja teba. Sama si si vybrala životného druha. Buď s ním šťastná."
Oči sa im obom leskli, keď ho držala za ruku. Potom uvolnil objatie, odvrátil sa a rukou si pretrel oči. So slzami v očiach sa Olivia pobrala za Phoebe.
Prečo sa kvôli láske musí človek rozhodovať, koho opustí? Prečo nemôže mať všetkých milovaných ľudí stále vedľa seba? uvažovala smutne, otvárajúc dvere do salónu.
Keď ju Phoebe uvidela, vykríkla tak nahlas, že to muselo zobudiť aj mŕtveho.
O hodinu neskôr sa Olivia po špičkách zakrádala k miestu, kde sedel Anthony, otočený chrbtom k ostrovu, a čosi kreslil. Morský vánok sa pohrával s voľne pohodenými papiermi. Určite kreslil po celý čas, čo bola preč.
Zastala neďaleko a pozorovala ho. Kochala sa v tom pohľade a pripadala si ako zlodejka, pretože naňho hľadela bez toho, aby to tušil. Vari ten plameň lásky môže niekedy pohasnúť? Niekedy ten pocit bol taký intenzívny, že hraničil až s bolesťou.
„Poď bližšie," povedal zrazu, ani nezdvihnúc hlavu.
„Ako si vedel, že som tu?"
„Cítim, keď si nablízku." Konečne odtrhol pohľad od papierov a pozrel na ňu. „Plakala si, však?" „Áno... a veľmi."
„Kľakni si." Rukou ukázal na piesok pri jeho nohách. Olivia si kľakla. Vystretou rukou sa dotkol jamky na jej hrdle. „Toto ma vždy na tebe fascinovalo. Tento maličký kúsok tvojho tela."
Opäť sa vrátil ku kresleniu. Olivia pozbierala roz-fúkané papiere. Všetky skice znázorňovali jej tvár -najmenej tucet jej rôznych výrazov. Kráčala a čakala, kedy skončí.
„Si nešťastná?" spýtal sa jej.
„Som smutná, i šťastná zároveň. Otcovi sa nepáči, ako som sa rozhodla, ale rešpektuje moju voľbu. Chceš moje veno?" spýtala sa a otrčila mu pergamen.
„Milenky predsa neprinášajú milencom veno."
„Ja nie som obyčajná milenka." Nahla sa dopredu a oprela sa o jeho kolená. „Pobozkaj ma."
„Vydrž, všetko má svoj čas."
Olivia sa usmiala a nahla sa k nemu tak blízko, že mu jazykom prešla po perách. „Nemám náladu čakať, kým si ma konečne všimneš." Začala mu bozkávať tvár, obočie, očné viečka, líca i bradu.
Papier a uhlík odhodil do piesku a objal ju kolenami. „A mám ťa," zvolal víťazoslávne, pričom jej naskočili na chrbte zimomriavky. „Tvoje telo aj duša sú iba moje."
„Ale len preto, lebo ty patríš mne," zašepkala a zaklonila hlavu, aby mu videla do očí. „Sme jeden druhému oddaným otrokom. Ja tvojím a ty mojím."
Ďalšia morská vlna vyslala na pláž malé, rozihrané vlnky, ktoré boli svedkami ich radosti a šťastia, istoty z nerozlučiteľnosti, napevno spečatenej putom silnejším, než je manželská prísaha.

Epilóg

Londýn. 30. Január 1649 

„Karol Stuart, za to, že ste viedli vojnu proti parlamentu a ľudu, odsudzujete sa na smrť sťatím ako tyran, zradca, vrah a nepriateľ tejto krajiny."
Takéto slová zazneli nad hlavami davu z popraviska potiahnutého čiernym súknom, ktoré vyrástlo pred budovou parlamentu v Londýne. Tisícky ľudí sa tu zhromaždili, aby boli svedkami popravy hlavy štátu.
Kráľ pomaly kráčal po schodoch na šibenicu. Niektorí sa stavali na špičky, aby lepšie videli ponad kordón vojakov, ktorí obkolesovali popravisko.
Kráľ nemal na hlave žiadnu pokrývku a vlasy mal na zátylku zviazané. Podal svoj plášť vedľa stojacemu vojakovi a sám si sňal z krku biely okrúhly golier a rozopol košeľu. Otočil sa k zástupom a prehovoril, hoci jeho hlas sa nedostal príliš ďaleko.
V popredí davu stál Anthony Caxton a okolo pliec objímal Elien Lylandovú. Keď si kráľ kľakol pred klát, zaborila si tvár do jeho pleca a telo sa jej rozochvelo vzlykmi.
Olivia chytila Elien z druhej strany a nežným hladkaním tíšila jej bolesť, ale sama nedokázala odvrátiť zrak od popraviska. Meravo pozorovala, ako kat zdvíha obrovskú sekeru. Zavládlo hrobové ticho. Tisícky ľudí stálo nehybne so zadržaným dychom.
Ťažká sekera dopadla.
V tej chvíli dav ako jeden muž zastonal. Ten ston 
bol plný desu a zármutku.	
Olivia pozrela na svojho otca a Rufusa. Stáli nepohnute a vietor im povieval vlasmi hneď za popra-viskom. Ich mená neboli medzi päťdesiatimi deviatimi podpismi, ktoré odsúdili kráľa na smrť. Ale stáli tu a s meravými tvárami, ako parlamentní svedkovia smrti Karola Stuarta, pozorovali popravu.
„Už je po všetkom?" zašepkala Elien neschopná zodvihnúť pohľad.
„Áno, je po všetkom," prisvedčil tichým hlasom Anthony. Sledoval Oliviin pohľad na miesto, kde stál markíz Granville a gróf Rothbury. Prešiel medzi obe ženy a objal ich.
Olivia sa k nemu pritisla. Konečne je po všetkom. Kruh násilia a vraždenia, rozpútaného v letné dni pred ôsmimi rokmi, sa konečne uzavrel. Osem rokov vojny. Osem rokov krviprelievania. To, čo začalo popravou, popravou aj skončilo. Stále v ušiach počula triumfálny rev davu, ktorý v to májové odpoludnie roku 1641 oznamoval, že nenávidený gróf zo Straffordu prišiel o hlavu. Dnes nezazneli žiadne jasajúce výkriky. Dnes všetko zastieralo nepreniknuteľné, zármutkom naplnené ticho.
Čo bude ďalej?
Pozrela na Anthonyho. Čokoľvek sa v Anglicku udeje, ich spoločná budúcnosť bude zviazaná pevnými putami lásky. Portia a Rufus, Cato a Phoebe a teraz ona a Anthony. Láska ich všetkých opantala. Ona im ukáže ako ďalej.