Prodáno 05.10.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

lucie
faulerová

SMRTHOLKA

Obálku navrhla a graficky upravila
Jana Vahalíková (Studio Marvil)
Vydalo nakladatelství Torst,

Opatovická 24, 110 00 Praha 1

(www.torst.cz),

jako svou 664. publikaci.
Redaktorka Eva Lorencová
Elektronické formáty připravil KOSMAS,
www.kosmas.cz

Vydání první

Praha 2020

Kniha byla vydána s přispěním Ministerstva kultury České republiky.

K jejímu vzniku přispěl též Literary Residency Program v rámci Mezinárodního visegrádského fondu.

© Lucie Faulerová, 2020
© Torst, 2020
ISBN 978-80-7215-593-4 (tištěná kniha)
ISBN 978-80-7215-672-6 (e-kniha)

Nukínuovi.

A krávě.

Já z toho nebudu!

babička Jiřina

PHVO-VUOG

Jede, jede vlak, letí jako pták. Kola se mu roztáčí, až přechází zrak. Kola se mu roztáčí, až přechází zrak.

Š-š-š-š-š-š-húú.

Sleduju pole a louky a lesy a nebe, anebo pole a louky a lesy a nebe sledují mě, stejně jako je to s tou propastí, do který nahlížíte tak dlouho, až nahlídne ona do vás, nebo nějak podobně to je, a o tom já můžu vyprávět, o tom vám třeba teď a tady můžu vyprávět, zatímco mi všecko ubíhá za oknama a zatímco já se ani nepohnu, a čas — ten mi jde na ruku, za oknama lítaj roky, ale tady uvnitř všecko čeká se mnou.

Uháníme rychlejc než řeka, ta, do který nevstoupím dvakrát, třikrát, stokrát, prostě ne!, v dálce v tý řece zahlídnu plavat Moranu. Smrt plave po vodě, nový léto k nám jede. Sahám si do kapsy, jeden kámen tam vždycky mám schovanej. Ze zvyku.

Jenže řeka už za oknem není.

Místo řeky jsme my dvě, Madlenka a já, pouštíme draka, kterej letí, letí, letí nad kukuřičným polem, a to pole je plný Madlenčina smíchu, když si vyvlíká z prstů provázek, jako by ho podávala větru.

Tadam tadam.

Místo draka tátova tvář, ve který se vyměnilo během chvíle čtvero ročních období. Chce promluvit, ale místo toho je jeho pusa čím dál tenčí čára. Ruskej zpěv se line kostelem —

Tadam tadam.

Z táty je košatej strom a pode mnou praská jeho větev, padám a za mnou se sypou zralý meruňky. Karamel štěká. Něco tu křupne, větev to není. Moje ruka ve srandovním úhlu. Kořeny tlačí do zad. Karamelův čumák na mým čele. Adam křičí: „Máry!“

Tadam tadam.

Plná tělocvična lidí ohnutých do pozice velblouda. „Dýchejte mělce, ať se vám nezatočí hlava,“ slyším instruktorku a pozoruju vzhůru nohama všechny, jak jsou vzhůru nohama. „Dýchejte měl —“ slyším vzhůru nohama. Dokud nezadržím dech.

Tadam tadam.

Matčina záda mezi futry, nohy se sotva mihnou na prahu, když potichu proklouzne z domu. Ze schovky v předsíni naslouchám zaklapnutí zámku a pozoruju kliku, jak se vrací do vodorovný polohy, když ji matka opatrně, potichounku, po-ma-loun-ku z druhý strany pouští.

Tadam tadam.

Madlenčina ruka je pistole, kterou si drží u spánku a mačká spoušť.

Tadam tadam.

A voda, ta voda! Voda ledová…

Tadam. Tátova tvář. Madlenčin smích. Olíznout nos. Dýchejte měl —. Mačká spoušť. Po-ma-loun —. Adam. Křičí. Máry!

Hrk-hrk.

No a pak — ty. Otevíráš mi dveře.

Tadamtadam. Tadamtadam.

Já jsem — já.

Každý je někdo jiný,

jen já jsem já.

To nahoře je moje hlava.

Milena Lukešová: Jak to chodí na světě.
Živá encyklopedie pro nejmladší školáky

PHV-VMÍ CHÁCHK

Tý holky, co si lehla na koleje metra, si prej nikdo nevšim. Prej slezla dolů po schůdkách, těsně u tlamy tunelu, těsně před tou černou dírou — prostě slezla dolů, lehla si na záda kolmo na koleje a zátylkem se položila na jejich hranu. A pak čekala. Čekala na metro C Letňany—Háje.

A tahle holka mi teď leží v hlavě, přesně kolmo, přesně na hraně. Vidím ji, jak stojí v podzemce, možná pár minut, možná hodiny, a s každým dalším vozem, co zastaví, se v masách vystupujících ztrácí z mýho dohledu, rozpouští se a mizí, a zase se vynořuje, a když se prostor kolem ní vylidní — ona tu stojí stejně jako před chvílí, jako by se přes ni jen prohnala vlna, co sotva olízne břeh a zase se stahuje zpátky. A potom, po nějaký době, o který rozhodne ona, pomalu přejde k betonovýmu okraji, sleze schůdky, raz, dva, tři, a uloží se na koleje, kolmo, zátylkem na kolejnici — na její temeno, protože přesně tak se tý hraně říká.

Myslim na to, jestli má otevřený oči.

Myslim na to, jestli má strach.

Myslim na to, jestli cejtí úlevu.

Myslim na tu holku a na hlavu, co se jí bez povšimnutí oddělila od těla, když čekala na metro C Letňany—Háje.

Tadam.

Když jsem byla malá, chtěla jsem bejt kouzelnice. Ještě teď občas chci. Ale hlavně jsem to chtěla, když jsem byla malá. Nahrávala jsem si na videokazety z televize seriál s Davidem Copperfieldem, přetáčela si nejlepší scény a trénovala s ním před obrazovkou. A taky občas v telce dávali, ve Zlatý mříži nebo nějakým jiným estrádním pořadu, českýho iluzionistu Kožíška. Ten mě ale nebral tolik jako Copperfield. Taky jsem teda koukala na reprízy pořadu Možná přijde i kouzelník… a čekala jsem až do konce. Adam, můj brácha, se mi za to strašně smál. A přitom to byl on, kdo mě naočkoval, že se na to mám koukat, protože přece přijde kouzelník.

Tehdy mi přišlo trochu divný, že čarujou vždycky pouze chlapi, který u sebe mívají ženský jen jako podržtašky a kruťprdelky v roli asistentek, co jim podávaly nástroje a u toho se zářivě usmívaly, nebo v roli figurantek, co zalezly do rakve a u toho se zářivě usmívaly, nechaly se rozpůlit a zase slepit nebo zavřít do skříně, zmizely a pak se zase objevily. Teda nepřišlo mi to divný v tom smyslu, že jako genderově fašistický, sexistický nebo tak něco, prostě jen divný, a proto mě o to víc lákalo stát se první kouzelnicí na světě, co navíc nepotřebuje nikoho, kdo se bude zářivě usmívat, podávat věci, co si můžu podat sama, a dělat mi pokusnýho králíka. Chtěla jsem to zvládnout úplně bez nikoho. Internet tenkrát nebyl, u nás v Mršině nebyl ještě dlouho potom, co už jinde byl, takže jsem pořád chodila do knihovny, do naší malý obecní knihovny, kde byl hrozně malej výběr všech knížek, natožpak těch, kde by byly návody na kouzelnický triky. Taková tam byla jen jedna, ode mě už úplně ulistovaná a vykouzlená, jak jsem si ji jednu dobu pořád tahala domů a listovala v ní a listovala a kouzlila a kouzlila. Triky v tý knížce byly ale spíš pro mrňata, naučila jsem se je všechny, asistentka ani figurantka k nim nebyla potřeba. Jenže ty kouzla! Mohla jsem čarovat jen s kartama a mincema a šátkama a krabičkou od sirek. Předváděla jsem to celý rodině i sousedům, Voráčkovi v hospodě, v nemocnici doktorkám, ve škole spolužákům i učitelce, když měla dozor na chodbě, ukazovala jsem to všem pořád dokola, jenže brzo nás to všechny taky přestalo bavit.

Chtěla jsem se naučit větší kouzla, ze kterých budou lidi šíleně překvapený, nejen jako, abych jako nebyla smutná, ale překvapený jako doopravdicky, a přitom by si říkali: Jak to? Jak to udělala?, a nahlas by mi říkali: Jak to? Jaks to udělala? A já bych se jen tajemně usmívala tím tajemným úsměvem, kterej jsem trénovala před zrcadlem, možná bych i supertajemně nadzdvihla jedno obočí, ale neprozradila bych lautr nic. Jenže nebylo odkud se tyhle kouzla naučit. Pořád jsem u naší knihovnice somrovala, ať objedná nějakou čarodějnickou knihu, ale ona pořídila maximálně Harryho Pottera a kámen mudrců, vůbec nepochopila, co po ní chci. Až mě táta vzal do města, mě i Madlu i Adama. Bylo mi tenkrát osm, Madle šest a Adamovi patnáct. Adamovi koupil další díl Dračího doupěte i s příručkou pro Pána jeskyní, Madle knížku s říkankama a mně kouzelnickou knihu. Byly na ní třpytky a kluk s čepicí — podobnou, co měl asi v Bradavicích ten Harry Potter, a já se konečně naučila víc triků.

Ale stejně jsem si nejvíc přála naučit se jedno jediný kouzlo, který v tý knize nebylo, který nebylo v žádný knize, kterýma jsem kdy listovala. Je to asi jasný, ne? Co byste se vy jako první chtěli naučit, kdybyste si přáli bejt kouzelníci? Já chtěla zmizet. No jo, ale proč já chtěla zmizet! Zajímalo mě totiž, když ti kouzelníci mizeli — anebo klidně i ty jejich asistentky když mizely — co se s nima jako stalo. Jestli se nějak rozpustili do prostoru, nebo jestli jsou jen jinde — a v tom případě kde, kam se to poděli a jak to tam vypadá. Znají to tam? Mizí třeba domů, rovnou si opláchnou nádobí, co nestihli před vystoupením, a pak se vrátí? Nebo mizí na hezký místo? Pláň, les, poušť, pláž? Nebo je to nějaký nemísto, jiná dimenze? Místo jen pro kouzelníky? Mizí jen jejich tělo, nebo i duše? Ovládají to, nebo to neřídí?

Chtěla jsem se ztratit. Prozkoumat, kam se mizí. A pak se zase vrátit. Vrátit.

Tadam.

Sleduju se v odrazu okna ve vlaku. A zároveň se sleduju v odrazu okna v Adamově pokoji, Adamova hlava je v tom odrazu dva metry za mojí hlavou. Bulím, protože jsem se dozvěděla, že žádný takový místo prej není. A že jsem mrně, když věřím na kouzla, protože všechny kouzla jsou jenom jako, néasi!

Š-š-š-š-š-š-š-š.

Myslím někdy na tohle kouzlení a čarování, na všechny ty triky, co si ještě pamatuju, zatímco jsem ve svý skutečný práci. Vysávám piliny a třísky kolem prodejního pultu, a přitom tahám Madlence zpoza ucha desetikorunu. Vlhkým hadrem čistím zásuvky, a přitom před mámou nechávám zmizet ve svý pěsti nachovej šátek. Prachovkou otírám vystavený zboží, a přitom tahám z balíčku srdcový eso, otáčím ho na tátu a ptám se: Byla to tahle? Koštětem vymetám pavučiny z rohů, a přitom…

„Dílnu můžete nechat až na zítra,“ oznamuje mi pan Ročestr, když přinese novej kus nábytku do prodejny. Postaví tu truhlici hned za sklo výlohy. Přikyvuju sehnutá nad kýblem s vlažnou vodou, a přitom spojím dlaně jako dvě misky pevně k sobě, a pak fouknu, misky se rozpojí a do vzduchu vzlítne aspoň tucet malých zmatených Copperfieldů, kterým ze zad trčí motýlí křídla. Třepotaj se kolem, zářivě se usmívaj a pomrkávaj na pana Ročestra. Jenže pan Ročestr si Copperfieldů ani nevšimne, a tak postupně jeden po druhým přestávají pomrkávat, až s otráveným šklebem popukají jako mýdlový bubliny, když se on vytrácí zadním vchodem krámu zpět do truhlářství.

Chodím sem uklízet ráda. I když pavučin se tu drží hodně a moje rameno to občas trochu odnese, jak se po nich natahuju. A i když vůně dřeva je někdy až příliš opojná. A až příliš připomíná les. Občas.

Občas. Slovo, který už nikdy nebudu moct vyslovit.

Než odejdu, pan Ročestr na mě vypustí jeden z těch svých krátkých úsměvů, který nikdy nevím, jestli kouzlí z lítosti nebo ze zdvořilosti.

Čáry máry fuk.

Pan Ročestr se vůbec nejmenuje Ročestr.

Húúúú.

A skoro nikdo se mnou nenastoupil, přikulhala jsem se na hlavák tak brzo, že se dokonce ani vestibul nestihnul zaplnit k prasknutí vodákama, trampama ani lidma, co jezdí za prací. Když nejsou zahemžený místa, který jsou k zahemžení určený, znervózňuje mě to. V brzkých ránech to tak v Praze často bejvá, že se nehemží, to je taky jeden z důvodů, proč s ránama mám někdy potíž. Mám k nim vůbec ambivalentní vztah, cejtím z nich nejistotu, protože každý je úplně jiný než to předchozí, a protože přicházej tak náhle, nestihnete se na ně připravit. Otevřete oči — a jsou tady. Nic nepřichází tak nečekaně jako rána.

Jedinej způsob, jak se dají aspoň trochu oblafnout, je nejít spát, sledovat, jak pokradmoučku nenápadně přicházej, nemůžou vás pak překvapit. Ale musíte dávat pozor. Neusnout. Tak jako já dneska neusnula. A proto jsem nasedla do vlaku tak brzo.

Jsou rána, kdy se probouzím a nevím nic. Trvá to sotva okamžik, ale mám tohle svý nic ráda.

Jsou rána, kdy vstanu hned, jak mi zazvoní budík, bez sebemenších obtíží — teda bez obtíží mojí vůle, moje tělo má vždycky nějakou obtíž — vstanu z matrace. A pak jdu do práce. A těším se.

A jsou taky rána, kdy nezvoní budík, protože nikam nemusím jít, kdy uplyne okamžik mýho nic, a náhle je tu něco. Něco, co na vás žuchne ze stropu tak mocně, že neležet, zaručeně vás to položí.

Sedačka pode mnou se mění v moji matraci na Žižkově. Ležím hlavou tam, kam si jindy pokládám nohy. Je to můj zvyk od dětství. Když se nemůžu vyhrabat na nohy a ani nemusím, nic mě nežene, ale chci zůstat bdělá, lehnu si opačně. Vyvádím se z rovnováhy. A zároveň je pořád ještě někde ve mně zastlanej zbytek toho dětskýho vzrušení. Jako když najdete skvělou skrýš při hře na schovávanou přesně ve chvíli, kdy hledač dopiká. Jako když vylezete na půdu, kam se nesmí. Jako když jste poprvé sami doma. Tak tenhle záchvěv mám pořád někde zastlanej v těle, když si kdykoli kdekoli lehnu v posteli hlavou do nohou, nohama do hlavy.

Přetáčím se na bok, pohled mi ulpí na okně.

S příštím mrknutím se na parapet posadí dvě dívčí postavy. Zvedám k nim ruku —

Š-š.

— Sedíme naproti sobě v okně a cpeme se ještě teplým borůvkovým koláčem, když se Madla natáhne po vyzvánějícím mobilu a protočí oči v sloup. „S ním mluvit nebudu, na, vem to ty.“

„Né! Co mu mám vykládat?“ bráním se, ale dost chabě, s pusou tak narvanou, že mi ani není rozumět.

„Třeba že je po mně. Tragicky jsem zhynula,“ plácne, ale pak jí oči zasvítí, a to už vím, že má plán. A když má Madla plán…

„Na to zapomeň, ty magore.“

Přede mnou ale už trčí její ruka s telefonem, displej ohlašuje, že hovor přijala. Beru od ní mobil, kroutím hlavou, její oči se potutelně blýskaj nad obřím hrnkem s čajem. Hlasitě usrkne.

„Haho-o?“ žvejkám a tázavě na ni valím oči. Zmatený klučičí hlas na druhým konci. Zakrývám telefon dlaní.

„Řekni mu, že jsem chcípla,“ šeptá hlasitě Madla a pištivej chichot, kterej následuje, se snaží udusit do loketní jamky, když si před tvář stočí paži, tu samou, co přede mě prve vytrčila.

„Ahoj Roberte,“ říkám a z pusy mi padá drobek. „Nó, Madla… Madla tady není…“ říkám a setřásám ze sebe její nohu, kterou mi žďuchá do kolene a balancuje přitom na zadku. Zadržuju smích, máchám po ní volnou rukou a do telefonu poněkud nepřítomně žvaním: „Kde je…? Nó…“

Madlenčina ruka je smyčka, na kterou se věší, vyplazenej jazyk jí visí z pusy.

Madlenčina pěst je dýka, čepel se zabodává do břicha. „Um-ře-la, um-ře-la, um-ře-la,“ vyráží při tom ze sebe a pokaždý si na triko šplíchne trochu čaje.

„Ona totiž…“ tlačím do ní kolenem, ať přestane.

Jenže Madlenčina ruka je pistole, kterou si drží u spánku a mačká spoušť.

„Umřééláá, umřééláá…“ pohybuje nehlasně ústy.

„Madlenka umřela.“

Madla vyvalí nevěřícně oči, nabere a mocně se mi zakousne do kolene, aby nevybuchla nahlas. Zařvu bolestí, ve snaze kopnout ji, začnu ztrácet rovnováhu a přepadávat, dokud se nesvalím s temným zaduněním na podlahu jejího pokoje. Telefon letí z ruky a rozpadá se pod radiátorem na tři kusy, předek, zadek, baterka.

„Ty seš kráva,“ hýkám a držím se za naraženou kostrč, ale Madlenka mě přes svůj řehot může sotva slyšet.

„Já se pochčiju!“ píská. „Já se poseru!“ nadsedává si v okně. „Já z tý střechy snad skočím, nebo co!“

„Chudák Robert…“

Dveře od pokoje se otevřou. „Řvete na celej barák,“ pronese nevzrušeně Adam. „A ta tráva z vás mimochodem táhne až na schody.“ Celou situaci jen zhorší. Postává dál mezi futry, sleduje nás, jak stěží popadáme dech. Madla seskakuje z parapetu a skáče na mě, její drobný tělo na mých zádech a ruka, co mě chlácholivě hladí po vlasech. Adam se natáhne po kousku borůvkovýho koláče. „Nejste obě náhodou na palici?“

Hrk-hrk.

Mám ráda, když mě někdo hladí po vlasech. A mám třeba taky ráda, když lidi kejchaj pěkně s gustem nahlas, jen se to rozlíhá. A ráda poslouchám lidi, co jim nedomykaj hlasivky, a proto trochu chraptí a hlas jim občas přeskakuje. Mám ráda zavrzání židlí potom, co někdo dosedne, jak kdyby ta židle slastně vydechla, zasténala, jako by do tý doby čekala, až bude obsazená a mohla svýho hostitele konečně s úlevou pozdravit. Mám ráda zvuk Karamelových tlapek po parketách, zvuk louskání ořechů a taky vysavače, když chroupe všechny drobky v rozích a škvírách. Mám ráda první ranní kafe a první lok vína. Mám ráda výraz „píčou ke zdi“, protože nevím, kde se vzal, stejně jako „ses posral v kině“. Často jsme vedly sáhodlouhý debaty s Madlou o legendách podobných frází, dokonce jsme si řekly, že jednou vydáme knižně tyhle pověsti, třeba právě o tom, jak se někdo posral v kině a jak to někdo jinej na něj pak prásknul společným známým, a když pak někdo z tý party udělal něco přes čáru, někdo jinej zas řekl: „To ses snad posral v kině jako Karel, ne?“ Taky mám ráda třeba „nedělej zagorku“. A vlastně mám i docela ráda Zagorku. Mám ráda voňavý záchody, křivý stěny a bouřku. Mám fakt ráda, když mě někdo hladí po zádech. Nebo po vlasech. Mám ráda, když mě někdo hladí. Mám ráda propisky s tenkým hrotem. Mám ráda, když mě někdo hladí. Mám ráda, že má všecko vždycky tři kusy. Tři hlavní díly. Tři základní části. Začátek, střed, konec. Srdcovka, přídržnice, kolejnice. Blizna, čnělka, semeník. Hlava, srdce, základ. Úvod, stať, závěr.

Š-š-š-š-š.

Pan Ročestr za sebou nechává něžnou pěšinku z pilin, hoblin a smetí, ze všech malých věciček, co z něj padaj na čistou podlahu — na podlahu, kterou pro něj vytírám den co den. Nechává za sebou pěšinku, když mi jde otevřít dveře, abych už odešla.

Š-š-š.

Než jsem začala uklízet, doplňovala jsem zboží v supermarketu. Ale odtamtud mě vyhodili, to kvůli tomu incidentu se skokem z regálu. Ze tří metrů.

Š.

Stojím v kanceláři a dívám se na záznam z bezpečnostní kamery, kterej mi pouští šéf. Samozřejmě mi ho nemusí pouštět, nemusí to vůbec řešit, přece nepožaduju žádný odškodný, přece nehodlám nic nahlašovat na pojišťovnu. Ale přehrává mi záznam z předchozího dne, na záběru nakládám celá rozpixelovaná zboží ze skladu, z nejnižší přihrádky regálu. Potom si, s prázdnýma rukama, dřepnu na zem a nehejbu se. A po chvíli se začnu rozhlížet, skoro až zběsile, a hned nato nečekaně a taky překvapivě mrštně vyskočím a škrábu se po stojanu se zbožím, po tý kovový konstrukci, stoupám na druhý patro regálu jako opice a pak se po zádech vrhám na zem. Pamatuju si, že mě zahlídla uklízečka, která nahlas zapištěla.

A pak to šéf pauznul, rozpixelovaná já jak široká tak dlouhá s vyraženým dechem mezi regálama.

Vyhodil mě ihned, ještě vypadal, že si ublinkne, když mě vykázal z kanceláře. Ani se mě neptal na žádný vysvětlení. Stejně bych mu nic neřekla. Do agentury, která mě tam zaměstnala, jsem se pak ani nepokoušela volat a prosit o další práci.

Výluka.

Ročně se u nás zabije pádem z vejšky asi čtyřiadvacet žen a pětasedmdesát mužů. Přitom před padesáti lety bylo skokanů i skokanek přes osmdesát — zatímco u mužů se teda číslo nijak závratně nezměnilo, ženských skáče v poslední době zhruba o šedesát míň, než tomu bylo v šedesátých letech.

Devadesátiprocentní jistotu, že se dílo zadaří, máte u šestiposchoďový budovy. Čím víc pater, tím větší pravděpodobnost samozřejmě. I když si tenhle způsob volí dost lidí, často se jim nepodaří překonat strach z vejšky a vykašlou se na to. Nicméně statistiky říkaj, že devět lidí z deseti pád z šestýho patra nepřežije.

Občas myslím na toho desátýho.

Padam.

Skládám si nohy opatrně pod sebe do tureckýho sedu. Přes celou uličku v kupé je totiž v tuhle chvíli nataženej ten Maďar, co zrovna vyskočil z okna. Leží na břiše, v poloze značně nepřirozený, placatý a polámaný. Ale dejchá. Slabě, ale dejchá. A vlakem se z rozhlasovýho reproduktoru nese písnička. Szomorú vasárnap.

„Hechhó?“ zkouším potichu, ale Rezsó Seress by z toho těžko poznal, že vyslovuju jeho jméno. K tý písničce složil hudbu, je to totiž pianista, co se v třicátých letech dvacátýho století snažil prorazit jako skladatel. Nakonec se mu to právě a jedině s tímhle hitem povedlo. Szomorú vasárnap. Ponurá neděle. Text básníka László Javora. Smutná písnička, po piči smutná, jak by řekla Madla, tak moc, že se spousta lidí po jejím uvedení rozhodla skončit se životem — některý prej skočili do Dunaje s notovým záznamem v ruce, jiný zas citovali úryvky v dopisech na rozloučenou. Písnička zaujala dokonce i Ameriku, kde ji pod názvem Gloomy Sunday nazpívala v roce 1941 Billie Holiday. BBC ji ale zakázalo zařazovat do playlistů kvůli „škodlivému účinku na morálku“.

A co na to Rezsó Seress? Co na to židovskej skladatel, kterej za války přežil nacistickej pracovní tábor na Ukrajině? V lednu 1968 skočil v Budapešti z okna. Nevím, z kolikátýho patra, patrně to ale nebylo šestý a určitě ne sedmý. Přežil.

Konec skladby a tichej šum, jak tiše šumí gramofonový desky, když dohrajou.

Rezsó už na zemi neleží.

V nemocnici, kam ho převezli, se uškrtil drátem.

Tadam.

Záhy potom, co jsem se dozvěděla, že neexistuje místo, kam se mizí, začala jsem přehodnocovat, co chci bejt, až budu velká. Většinou jsme dělávali domácí úkoly společně, já, Madla, Adam a táta. Všichni v obýváku. Vzpomínám si především na dny, kdy se Madla učila teprve číst a psát, kostrbatý písmenka malovala nesystematicky a zásadně s vyplazeným jazykem a četla hrozně srandovně. Měla tenkrát takový zkratkový období. Spoustu slov prostě odmítala přijmout za plnohodnotný, četla je jako zkratku a nedalo se jí to vymluvit. Třeba „Pepíček zakopnul v lese o dé er en“ nebo „Chytila medvěda za es er es té“. A bráchovo učení bylo zas občas mnohem zajímavější než to moje — teda nebavilo mě, když s tátou probírali války nebo matiku, ale docela ráda jsem je poslouchala, když se bavili o místech na Zemi, který jsem si pak představovala. A dožadovala se, ať mi ještě jednou ukážou na glóbusu, kde je ta Paříž a jak dlouho by mi trvalo, kdybych se tam teď rozhodla z Mršiny dojít pěšky. Ale nejvíc mi utkvěly úkoly z fyziky, o tý totiž táta dovedl hezky vyprávět, i když jsem mu nejdřív vůbec nerozuměla. Takže táta by se s Adamem učil fyziku asi třetinu času, kdybych na ně já neustále nedotírala, jak to jako myslej s tou pákou a sílama a kladkou a odporem a třením. A táta to dovedl krásně vysvětlit na nějakým příkladu, třeba to i přímo předvedl na něčem, co jsme měli doma, na zahradě nebo v garáži. No a tehdy řekl větu, co jsem si zapamatovala, takový to, jak vám v hlavě utkví přesná formulace, která je vám pak většinu života k prdu, takový to, čím vás prostě na základce krměj jak rozblemcaným špenátem a dušenou mrkví v jídelně, no a tahle věta, kterou jsem v celým svým dospělým životě nikdy nepotřebovala, stála na začátku mýho druhýho rozhodnutí, čím chci bejt, až budu velká. „Energie stroji dodaná musí být vždycky větší než práce strojem vykonaná.“

Jak jako musí?

No a táta vysvětloval a vysvětloval, až začal vysvětlovat, co by bylo, kdyby to tak nebylo, a přitom řekl to tajemný „perpetuum mobile“.

Co to jako je, pereplum volile?

„To je stroj, Márinko, co nepřetržitě pracuje, aniž by ho kdokoli nebo cokoli pohánělo. Takže je věčně v pohybu.“

„A to není ani v zásuvce?“

„Správně, není ani v zásuvce.“

„Ani na baterky?“

„Ani na baterky není.“

„A co to třeba je? Máme to doma?“

„Nemáme, protože takovej stroj ještě nikdy nikdo nevymyslel a nejspíš ani nevymyslí, protože to není možný.“

„Jak to není možný?“

„No odporovalo by to tomu, jak na naší planetě věci fungujou. Ale to ti vysvětlim, až budeš starší.“

A tak jsem se aspoň zeptala, jak se říká lidem, který vymejšlej věci, a zjistila jsem, že se jim říká vynálezci. No a tehdy jsem si umínila, že budu vynálezkyně. A někdy jsem strávila i hodiny tím, že jsem chodila po našem domě nebo po ulici nebo po škole nebo po nemocnici nebo prostě kdekoli a brala do rukou věci a přemejšlela, na jakej pohon fungujou, a jestli by nemohly fungovat bez něj. Ale tentokrát jsem si nechala pro sebe, že to, co vynaleznu, bude tohle perpetuum mobile, co je věčně v pohybu. Protože jsem věděla, že by mi to všichni vymlouvali, že to přece není možný, že nic takovýho existovat nikdy nebude, že to prostě nejde, néasi.

Š-š-š-š-š-š-húúúú.

Manželce našeho starosty, kterýmu jsme s Madlou mezi sebou říkali DJ, protože rozhlasem po celý vsi neustále vyhrával nějaký šlágry před i po hlášení, jsme s Madlou mezi sebou říkaly paní Starostníková, protože jsme měly rády pohádku o Grinchovi a kdovících. Paní Starostníková se starala o program v naší sokolovně a zároveň byla velice ezo, takže jsme v tý sokolovně stále měli nějaký rodinný konstelace, základy tarotu, seminář o síle minerálů, andělský písmo a jak slyšet sdělení andělů, Hó oponopono, kurz reiki a meditace a všechno možný. S Madlou jsme často na tyhle seance chodily, tvářily se na nich, jako že to bereme setsakra vážně, plnily všechny zadání, vyluzovaly tolik ómmmmm, co se po nás chtělo, vstřebávaly tolik pozitivní energie, co se do nás vešlo, nechaly se prostoupit láskou, až v nás nezůstala ani částečka, která by nechtěla obejmout celej svět, čistily si duši, dokavaď naše nitro nebylo hladký jak vylízanej talíř. Žily jsme z toho potom totiž hodně dlouho.

Některý kurzy byly obzvlášť výživný, jiný se zas naopak moc nepovedly. Jako třeba: Ohýbání lžíce pomocí vlastní mysli. To tenkrát přišel takovej rádoby nakorbenej borec, s Madlou jsme těmhle týpkům říkaly krabičáci, protože vypadaj, jako by v každý ruce furt drželi nějakou krabici, která jim brání přiložit si paže normálně podél těla. Přitom maj jenom nějak divně přifouknutý prsa, zataženej pupek a zpravidla bílý triko o dvě velikosti menší. Ale z kdovíjakýho důvodu si myslej, že svý okolí přesvědčí o tom, že jsou to polokulturisti, když budou mít držení těla, jako když nestihli doběhnout na velkou. A tenhle borec, než vůbec vytáhnul tu lžíci, vyprávěl o tom, jak se jeho život díky kvantovce změnil, a tou kvantovkou myslel kvantovou terapii, a tou kvantovou terapií myslel ezo techniku, kdy se prej naučíte využívat plně potenciál svých myšlenek, a to slovo „kvantová“ se používá v souvislosti s touhle béčkovou eskamotéřinou asi proto, že to celý zní jakoby vědečtějc, a proto důvěryhodnějc. No a tenhle krabičák s kvantovkou nám vyprávěl, že dřív dělal v korporátu a pořád se kvůli něčemu stresoval a neuměl zpomalit, jenže pak v rámci teambuildingu měl přejít přes žhavý uhlíky, a to mu změnilo život, dal výpověď a začal objíždět semináře s těma příborama. A podle mě v žádným skutečným korporátu krabičák beztak nedělal, ale spíš chodil po ulicích a nabízel finanční poradenství, nebo možná objížděl sokolovny a důchodcům nabízel hrnce a nepustil je přes svý nabombený tělo, dokud si nekoupil každej aspoň pokličku, no a teď prostě vyměnil hrnce za lžíce. A tenhle krabičák nám taky vyprávěl, že síla mysli může bejt tak silná a v kvantovce se můžete tak zdokonalit, že se pak naučíte jako jeho kamarád, kterej je mistr v oboru, odsolit polívku pouhým mícháním. No a v úplným závěru krabičák prostě vytáhnul lžíce, který nám rozdal, za čtyřicet kaček jedna ikea lžíce pro každýho, a vysvětlil nám, že se musíme soustředit pohledem na jeden bod na tý lžíci, a až nám začne brnět lžíce v prstech, tak ji v tom bodě, kam jsme zírali, máme normálně rukama ohnout. Že uvidíme, jak je ta lžíce v tom místě zahřátá naší energií, prostě tím pohledem jakoby rozžhavíme ten kov, a proto ji pak ohnem. Kvantovka!

Tenkrát i paní Starostníková uznala, že se tenhle výběr moc nepoved. A Madlu tehdy napadlo, že bysme mohly objíždět vesnice s kurzem Ohýbání mysli pomocí vlastní lžíce.

No a jednou jsme absolvovaly kurz Seznámení s transpersonální psychologií. Sešlo se nás tam asi patnáct bab, procházely jsme jakousi řízenou meditací, nic zajímavýho, to už jsme párkrát zažily, na meditace hotový profíci. Ten jakejsi transkouč, co já vím, jak si říkal, před nás na velkou tabuli napsal očíslovanou mantru:

Tam je světlo.

Vidím světlo.

Světlo vidí mne.

Světlo je ve mně.

Já jsem světlo.

Na to jsme se měly soustředit a opakovat si to stále dokola v hlavě a ztotožňovat se s tím, transnarvat to do sebe. Cílem bylo propojit se s okolním světem nebo tak něco, vždycky jde beztak o to samý, vyčistit, usebrat, souznít. Nejdřív jsme si jakože to světlo nechaly vyklíčit v dlani jako semínko, měly jsme si ho v rukou myšlenkama opečovávat a nechat ho vyrůst, a když už bylo světlo z toho semínka dostatečně silný, měly jsme ho jakože přelejvat z dlaně do dlaně. S Madlou jsme ho po sobě házely jako míč na volejbale, když se transkouč a paní Starostníková nedívali. Předpokládám, že se po nás chtělo, abysme se vnímaly jako to světlo, co jsme si vypěstovaly v dlani.

Druhej den ale byla paní Starostníková pekelně rozrušená, DJ hned potom, co dohrál kličkovanou s Daliborem Jandou, ohlásil do rozhlasu, ať všichni, kdo jsme byli na kurzu, přijdeme v sedm večer do sokolovny. Byla sobota, takže jsme s Madlou nebyly odjetý na školách, a do sálu jsme dorazily stejně jako všichni ostatní. Ani nikdo ostatní nebyl odjetej. On totiž z Mršiny skoro nikdy nikdo nikam neodjížděl. A kdo už odjel, většinou se nikdy nevrátil. No, a abych se já vrátila zpátky k tématu, paní Starostníková se tvářila vážně, když na nás čekala v sále, skoro až vytřeštěně, jak tam tak postávala před zaklopenou tabulí a žmoulala si prsty sepjatý před sebou.

„Všechny se tady dobře známe. Všechny,“ rozhlídla se po nás a dala si záležet, aby se do očí podívala skutečně všem, „všechny mě dobře znáte. Víte, že se mi můžete svěřit s čímkoli, co máte na srdci. Teda aspoň doufám, že to víte. Zavolala jsem si vás proto, že tohle považuju za jasné volání o pomoc. Pokud tedy nejde o hloupý žert. Byla bych ráda… žádám vás o to, aby se přiznala ta z vás, která tohle udělala. Ať už tady před námi všemi, nebo alespoň mně soukromě, pokud stojíte spíš o diskrétní rozhovor. Slibuju vám, že si to nechám pro sebe.“

Pak rozevřela tabuli. Včerejší sloupec tu stále byl, nikdo ho nesmazal. Jen každý světlo bylo velkým písmem přečmáraný na propast.

Davem to zašumělo a co to má bejt a to je děsivý a kdo to tak mohl napsat a no já to teda vážně nebyla.

Nikdo s žádným prohlášením nevystoupil, a tak jsme se zase rozešly domů. Každá se ještě jednou pozorně podívala na tabuli, co jasně říká, že tam je propast, že vidím propast, že propast vidí mne, že propast je ve mně, že já jsem propast.

Tak dlouho nahlíží člověk…

Propast. Slovo, který už nikdy nebudu moct vyslovit.

Občas si těch pět řádků ještě opakuju. Jako modlitbu.

Tadam.

Občas, když u nás v Mršině v rozhlase dohrávala Marie Rottrová nebo Katapulti a vědělo se, že DJ se už pomalu chystá promluvit ke svýmu lidu, představovala jsem si, že to, co ohlásí, bude třeba konec světa, že těsně před koncem písničky se ozve: … A co děti? Mají si kde hráááát? — krchchchch — uhm, uhm. Zkouška, raz dva. Pozor, pozor, za hodinu bude po všem. Vesmírem se právě rozpíná rychlostí 1 456 567 km za minutu černá díra, která pohltí celou naši planetu a vůbec všechno. Opakuji: Konec světa.

Tadam.

Smrtko, smrtko bílá, odříkávám v duchu, mechanicky, monotónně a po slabikách, tak jak se říkanky odříkávají. Slunce zatím už vylezlo nad kopce a jeho paprsky se začínaj ostře rozlejzat ke mně do kupé. Stoletý parodie na závěsy nezatahuju, jenom trochu přimhouřím oči a sleduju, jak se srpen za oknama proměňuje v konec března, sleduju průvod, v jehož čele trčí Morana.

Smrtko, smrtko bílá,

kdes tak dlouho byla?

U studánky u hlubáňky

ruce nohy myla.

Madlenka vedle mě popotahuje, pokukuju po ní celou cestu a táta se od jejích zad nehne, aby ji měl pořád před očima. Má strach, aby se nenastydla, teď když je zase nemocná, mohlo by jí bejt ještě hůř. Pokaždý když mě Madla přistihne, jak se na ni dívám, široce se na mě usměje a přidá na volume: „Ruce nohy myla!“

Čims je utírala?

Červeným šátečkem koláčkem.

Koláče ti sníme,

tebe utopíme.

A já se skláním pro kámen, placatej a šedivej, sbírám ho z pěšiny.

Moranu nese starosta vepředu, vysoko nad hlavou, upoutanou slaměnou pannu obalenou v hadrech kolem kříže z latí. Co chvíli někdo z menších děcek žadoní, aby ji směl aspoň poponýst, Madla běží k nim, i ona ji chce nýst. I já ji před rokem chtěla nýst. Dneska ne. A není to tím, že už jsem velká… i když už jsem vážně velká — je mi jedenáct.

Rozestoupíme se pak všichni na břehu u potoka, starosta a učitelky a menší děcka v krojích, ostatní dospěláci a větší děti stojí na mostku a sledují to zpovzdálí. A pak ji starosta vrhá do potoka. Morana se potápí pod salvou kamení. Já ten svůj žmoulám v ruce. Rozhlížím se po ostatních a cejtím se trochu, jako by mě někdo hodil do rozehraný hry, jejíž pravidla neznám, a řekl: hraj s náma, tak si hraj! Tehdy poprvý nedokážu porozumět tomu rituálu, nechápu to jejich veselí, tu rozjařenost. Vytvořili jsme si pannu, a teď ji zabíjíme. Madla běží od břehu ke mně. Kámen schovávám do kabátku.

„Proč nehážeš?“ ptá se, je zadejchaná.

„Už jsem házela.“

Nevím, kde je v tu chvíli Adam. Máma na nás shlíží z mostku, ale taky nevím, kde v tu chvíli doopravdicky je.

Chci hadrový stařeně podat ruku a vytáhnout ji na břeh.

Hrk-hrk.

Pamatuju si mámu jako paní, se kterou někdy byla hrozná zábava, třeba s náma válela sudy z kopce, hrála na schovávanou v kukuřici, lechtala nás mezi žebrama, a když mně nebo Madle myla vlasy, vyplýtvala tolik šamponu a vody, že nám pěna a bubliny přetýkaly z vany.

Pamatuju si ji jako srandovní tetu, co s náma koukala do noci na Věřte nevěřte a Krajní meze, co mě nechala potáhnout si z cigarety a loknout si becherovky, co nám jednou o půlnoci udělala obří zmrzlinovej pohár z nanukovýho dortu a konzervovaných jahod, mandarinek a ananasu a se spoustou šlehačky z takový tý flašky, kterou stačilo jenom zatřást, a Madlenka po tom poháru pak zbytek noci problila, protože ty jahody byly nějaký divný, bílý, kyselý a šuměly v puse.

Máma byla jako srandovní teta. Která občas přijela na návštěvu.

Slunce neúnavně pálí.

Tadam.

Tu a tam si představuju pana Ročestra, co dělá, když je sám, takový ty normální běžný úkony, co jsou k životu potřeba. Jde na nákup. A pak se z nákupu vrátí a vyloží věci do lednice. Vaří si kafe, nejspíš turka. Večer oplachuje nádobí a nechává ho jen tak okapat vedle dřezu. Zbytky lógru na houbičce. Ráno si žehlí košili. Myslím na to, jestli si při tom pouští rádio nebo televizi, nebo jestli je radši v úplným tichu. Představuju si ho, jak odhrnuje peřinu a ulíhá ke spánku. Myslím na to, jestli spává na zádech, na boku nebo na břiše. Představuju si, jak tiše oddechuje, možná i slabě chrápe. A někdy se u těch představ usmívám, a někdy mi je smutno. Ale u žádný z nich mi není tolik smutno, tak hrozitánsky smutno jako u tý, v níž sám u jídelního stolu večeří párky.

—Šššš—

Šahám na cizí lidi. Zcela záměrně. Mraky lidí jsem už přímo i přímo nepřímo obtěžovala. Možná už někde dávno visí varování, na výlepní ploše na zastávce třeba. Portrét mojí tváře, zkřivený a znetvořený, zachycenej policejním kreslířem dle výpovědí obětí a očitých svědků.

Šahám na cizí lidi, otravuju je zcela záměrně. Dotýkám se prstů prodavače na kase, když mi vrací drobný, přišupuju svoji ruku příliš blízko pod jeho, jako bych se chtěla přilepit, a někdy bych se chtěla přilepit. Tlačím se ve frontách, chytám nárazy těl před sebou a za sebou, lovím je chamtivě jak dítě pokémony, všechny chytit máš. Třesu si dlaní se svojí logopedkou dýl, než je společensky tušenej standard. Sedám si tam, kde už je i beze mě málo místa. Jakoby omylem do lidí vrážím. Prosmýkám se mezi těly. Mačkám se v davech čekajících na metro nebo tramvaj. Opírám se pak o ně, když nastoupíme, a chytám se madla v blízkosti cizí ruky a pak tu svoji pomalu, pomaličku, po-ma-loun-ku sunu blíž a blíž a blíž. Dokud necuknou. Dokud necouvnou. Neuhnou. Nevystoupí. Nevzdálí se.

Dokud neodejdou.

Čáry máry fuk — nezmizí.

Tadam.

A předtím, než jsem doplňovala zboží v supermarketu, jsem pomáhala v jedný restauraci v kuchyni. Nebyla to žádná špičková restaurace, ale ani úplnej pajzl. Ledasco se šidilo a prasilo, ale na výsledku, kterej se před vás dostal na talíři, jste nepoznali, čím je to ve skutečnosti dochucovaný, jak moc je to čerstvý a kde se to všude vyválelo. Já tady byla taková ta děvečka pro všechno, hlavně teda pro mytí nádobí, ale když bylo potřeba, jela jsem nakoupit suroviny nebo jsem krájela. Umím krájet zeleninu asi tak na sto padesát devět způsobů. Dobrodružná věc, ta práce v kuchyni.

Asi je jasný, že mě to vůbec nebavilo. Číšnice se na mě mračily, hlavní kuchař mě neměl rád. A ve finále pro mě tady ani nebylo moc prostoru a času na nějakou kolektivní zábavu. Já byla často stranou od těch všech a drhla připečený hrnce nebo nakládala myčku, zatímco jsem vykládala druhou, oplachovala sklenice, drhla troubu, odbíhala do obchodu.

„Umíš brousit nože?“ zahrčel na mě jednou kuchař. Přikývla jsem. Tátovi jsem brousila nože často. „Tak na a nezkurvi to,“ podal mi tři pořádný kousky a brousek.

Ten večer mě našel pomocnej kuchař. Měla jsem řeznou ránu od dlaně až do poloviny předloktí. Nebyla jsem při vědomí, takže si pamatuju jen mžitky. Nejdřív nic, pak ten železitej puch, pak nic, pak jak mě nakládají do sanitky, zatímco mě vyprovázejí zděšený pohledy personálu. Pak nic.

Hele já říkala, že brousit nože umím.

Tak dlouho člověk brousí nože, až se nůž zbrousí o něj.

Výluka.

Docela mě překvapilo zjištění, že jen málokomu se doopravdicky podaří ukončit svůj život podřezáním žil na rukou. Respektive pokusit se jich může mraky, ale je malá pravděpodobnost, že to skončí úmrtím. Podle průřezových statistik Českýho statistickýho úřadu se ani nedozvíte konkrétní procento, tenhle způsob sebevraždy je řazenej mezi „ostatní“ (teda všechny způsoby kromě oběšení, zastřelení, otrávení, skoku z vejšky a skoku pod auto či vlak), což představuje v letech 2012—2016 šest procent u chlapů a devět procent u ženských. Důvod, proč je podřezání žil málokdy smrtelný, může bejt dvojí. V prvním případě se dotyčnej nechce skutečně zabít, v druhým prostě nedokáže říznout ve správným směru a do potřebný hloubky, a přivodí si tak jen povrchový zranění.

Nejrychlejší způsob, jak umřít podřezáním, je přeříznout si hrdelní tepnu, což je ovšem velmi obtížný, protože krkavice jsou chráněný průdušnicí, a tak musíte vynaložit po piči dost síly, jak by řekla Madla.

Občas přemítám o těch procentech, co si to během řezu rozmyslely.

Hrk hrk.

Pootevřený dveře do koupelny. Táta si přejíždí holítkem po krku, prosekává se tou hustou krajinou, mete napěněnej sníh k bradě a brouká si při tom Our House od Crosby, Stills and Nash.

Tadam.

Zvolňujeme a na vedlejší koleji si všimnu ušpiněný bílý obálky. Válí kotouly, občas se lehce vznese, popolítne a zase spadne, ale drží s náma krok.

„Hele. Jsi strašně zamilovaná,“ povídá Madla, chce, abych si to představila. Přikyvuju. „A jste fakt šťastný, úplný, chápeš, nemůžete se bez sebe hnout, prostě Tom a Jerry, šroubek a matička, smetáček a lopatka, chápeš, prostě jste na sebe přilepený jak čitatel na jmenovateli, jak…“

„Myslím, že chápu, co se mi snažíš říct…“

„Dobrý. Představ si, že před tebe někdo položí obálku s jeho jménem, v tý je papír a na něm napsaný —“

„Počkej, schválně! Za jak dlouho se rozejdem!“

„Ne, ale to je dobrý, sakra… proč mě to nenapadlo…“

„Tak co?“

„Není o tom nějakej film?“

„Určitě jo. Co je tam napsaný?“

„To ty nevíš. Ty nevíš, co přesně je na tom papíru napsaný, ale víš, že je to nějaký tajemství toho tvýho soulmejta. Fakt otřesná informace o něm, něco, co by tě rozhodně zarmoutilo, celej ten vztah by se podělal, protože bys s ním kvůli tomu nemohla bejt nebo bys mu to nemohla odpustit, prostě by to všechno změnilo!“

Obě víme, na co se mě ptá. Chvíli mě nechá přemejšlet.

„Jenže zároveň jsi s nim fakt šíleně šťastná, jste spolu už roky, plánujete smrady, svatba, závoj, chápeš, nedovedeš si představit, že bys byla bez něj, prakticky vám chybí už jen synchronicita prdu, jinak jste dokonalý, vidíš se s ním stárnout, krmit společně kačeny, měnit mu plíny a tak, zatím teda šuká jak pánbůh, všechno v cajku, žádný plíny nebo todle…“

„A jak moc strašná informace jako? Jakýho charakteru — že mě nemiluje? Že mě podved? Že je smrtelně nemocnej? Že někoho zabil?“

„Proč v tomhle pořadí? Tos to teď vyjmenovala od nejhoršího nebo po nejhorší?“

„Nahodile.“

„Nic není nahodilý.“

„Ty vole, Freude, asi od nejhoršího po nejhorší.“

„To se neví, jakýho typu je ta zpráva. Jen víš, že by vás to rozdělilo… Že by už nic nebylo jako dřív. Nevratitelně. Tak co? Podívala by ses dovnitř?“

V opačným směru se na vedlejší koleji s hlasitým lomozením řítí vlak.

„Asi jo?“ říkám, ale to už nejsem skoro slyšet. Obálka zmizí, vlak ji unese s sebou pryč.

Tadam.

Vydrželo mi to asi rok, to systematický hledání způsobů, jak sestavit perpetuum mobile. Pak mě to už trochu unavilo. A přestalo bavit. Řekla jsem si, že tomu nechám volnej průběh. Vlastně mi to někdo tenkrát poradil, že mám nechat věcem, který nedokážu rozlousknout hned, volnej průběh, že se časem třeba vyřešej samy. Tak jsem tomu teda ten volnej průběh nechala. Ale stejně jsem nedokázala už nad věcma přestat přemejšlet v tom smyslu, jestli by nemohly fungovat jakože furt, bez zásuvky a bez baterek, stejně jako jsem ještě pořád občas dělala nějaký triky a kouzla, dokonce i jen tak sama pro sebe, když se nikdo nedíval.

Další rok jsem pak názor na to, čím chci bejt, až budu velká, změnila ještě několikrát. Až dokud jsme v šestý třídě nezačali probírat na zemáku vesmír. Bylo to, jako bych na to konečně přišla, konečně mi někdo ukázal, co mám bejt! A možná to nebyla náhoda, že ten někdo byl zrovna náš zeměpisář, tehdy velmi krátce odpromovanej, nagelovanej a úplně nejkrásnější chlap na světě — navíc to byl taky tělocvikář, což znamenalo, že byl ještě úžasnější, než kdyby k zemáku učil třeba matiku nebo děják, žejo.

Nejvíc jsem tomu propadla, když nás zeměpisář společně s naší třídní vzali do hvězdárny. To byl tenkrát ten nejnádhernější pocit, jakej jsem kdy zažila, dokonce bych řekla, že byl nádhernej až příliš. Seděla jsem zaražená v sedačce a uhranutě sledovala souhvězdí a planety, co zářily ze tmy, nechala jsem se obalamutit, zapomněla na to, že sedím pod kupolí, na kterou se to všechno jen promítá a nic není skutečný, nechala jsem se obalamutit a nemohla jsem skoro ani dejchat. Jako bych byla nadosah všemu, myslím tím úplně všemu. A tahle nádhera a velikost, tohle všecko fyzicky bolelo, protože jsem měla pocit, že to vůbec nedokážu unýst a že to ono vůbec nedokáže unýst mě.

Vesmír mě tenkrát úplně pohltil, učila jsem se na hodiny zemáku napřed, sešit jsem měla krásně barevně podtrhanej, doplněnej o spoustu obrázků planet a hvězd a na okrajích taky byly občas nějaký srdíčka, a tátu jsem doma pořád zahlcovala otázkama, jak to, že když Slunce je hvězda, tak ještě nespadlo, a jakej je rozdíl mezi hvězdama a asteroidama, a jak to, že už dávno nežijeme na Měsíci, když se tam dá doletět, a co kdyby nás vcucla černá díra, co by bylo pak, a jak to, že už nás dávno nenavštívili mimozemšťani, a jestli náhodou ta divná věc, co jsme viděli jednou letět nad Mršinou, nebyli ufoni.

„Márinko, nechceš bejt radši vyzvědač v armádě než kosmonautka?“ zeptal se mě táta s rukou na klice od záchodu, když jsem se ho jedno odpoledne celý proptala na miliony věcí a doprovázela ho při tom po celým baráku na každým kroku.

„Ne,“ řekla jsem po chvíli, kdy jsem o tom vážně zauvažovala.

„Hm. Myslel jsem si to. Tak já jdu teď tam, kam musej určitě i ufouni, a ty si zatím vytáhni úkoly na zejtra, jo? Bez jedniček tě do vesmíru nikdo nepustí.“

„To asi myslíš mimozemšťany, UFO je lítací objekt, co nikdo neví, co je!“ křičela jsem za nim, když se zavřel na záchodě.

A v tý době taky, když se mě někdo ptal, kolik mi je, jsem říkala: dvanáct z hlediska lineárního času. A když jsem vyplňovala dotazník na žákovskou vlakovou kartičku, do místa bydliště jsem titěrnýma písmenkama, aby se to tam všecko vešlo, napsala: obec Mršina, stát Česká republika, kontinent Evropa, planeta Země, soustava sluneční, galaxie Mléčná dráha, vesmír Vesmír.

A tehdy mě k dvanáctým narozkám vzal táta ještě s Madlou a Adamem do hvězdárny znova, a byl to potom, co odešla máma, ten nejskvělejší den, a vůbec první výlet, kam nás táta, když Madla znova onemocněla, vzal. Navíc jsem pak dostala hrozně super velkou mapu sluneční soustavy a lampičku, která vypadala jako planeta s prstencem, takže bylo jasný, že je to Saturn, néasi, a taky plakát týpka, kterej jsem nevěděla, kdo je, ale pak jsem se dozvěděla, že je to první člověk, co přistál na Měsíci, a tak se z něj stal hned po našem zeměpisáři náhradník — jakože náhradník v tom, koho miluju a kdo mi jednou udělá děti. Zajímavý na tomhle týpkovi ještě bylo, že měl narozeniny ve stejnej den jako já, takže pátýho srpna, akorát že se narodil v pravěku. Takže když jsem zjistila, že on zrovna slaví šestasedmdesátý narozeniny, už jsem ho jako náhradníka vůbec nechtěla. Ale i tak to byl borec.

To, co mě na vesmíru fascinovalo především, bylo to, že se pořád bylo na co ptát. Že zásobník otázek a tajemství byl nevyčerpatelnej. Že jste ohledávali něco, co nebylo to největší, jako třeba kouzlo zmizení nebo perpetuum mobile, ale že to bylo nekonečný přece. A že se všechno dalo tak hrozně těžce představit. Že mi najednou táta nemohl ukázat, jak věci fungujou na něčem, co jsme měli doma nebo na zahradě. A taky se mi líbilo, že mi bylo až špatně, když jsem se moc, ale opravdu moc snažila představit si nekonečno nebo pocit bez tíže, představit si to široširý temno, ve kterým září a levitujou obří přenádherný tělesa. Chtěla jsem do kosmu ihned, někdy jsem kvůli tomu nemohla ani spát.

A o pár let pozdějc, když jsem jela na výměnnej pobyt do Francie, tak mě rodina, u který jsem žila, vzala do Disneylandu. A já jsem tenkrát šla čtyřikrát po sobě na atrakci, která se jmenovala Space Mountain, a hrozně jsem při tom brečela, protože to bylo ještě tak dvacetkrát silnější, než byla ta hvězdárna. Celý to byla vlastně horská dráha, akorát že uvnitř obří hory, ve který to vypadalo jak v doopravdickým vesmíru. Byla tam úplná tma a hvězdokupy a občas se zdálo, že hlavou užužuž musím narazit do některý z planet, ale profrčela jsem těsně pod ní nebo těsně vedle ní, a nikdy jsem se jí nestačila dotknout. Jediný, co mi na tom přišlo líto, bylo, že jsem tam úplně sama, jen s tou holkou, který jsem skoro vůbec nerozuměla a která se se mnou ani potřetí a už vůbec ne počtvrtý nechtěla projet. A tak si trochu myslím, že jsem možná nebrečela jenom proto, že to bylo tak strašně nekonečný, ale možná trochu i proto, že tam se mnou nebyla ani Madla, ani táta, nikdo, s kým bych se držela za ruku a mohli bysme si pak o tý vesmírný nádheře vyprávět. Nebo bysme si o tom ani nemuseli vyprávět, možná by stačilo jenom to, že víme, že tam jsme spolu a prolítáme kolem planet a hvězd, kterých se nestačíme dotknout.

Bumžšššš!

Vykláním se do prázdna a pozoruju hvězdy. Zas tak moc toho o nich nakonec nevim. Ale třeba vim, že naše nejbližší hvězda je Slunce a její světlo k nám doletí za osm minut. A taky vim, že třeba Schedir ze souhvězdí Kassiopeia je oranžovej obr vzdálenej od nás dvě stě dvacet devět světelných let. Takže když se na ni díváme, díváme se vlastně do minulosti.

Vykláním se do prázdna a pozoruju hvězdu, která už není, která před pár rokama explodovala a ten výbuch prozářil celej vesmír Vesmír — supernova, jejíž světlo tady u mě pořád je. Ale přitom není.

Ta—

Držím Madle vlasy. Madla blije do příkopu. Madla se poprvý ožrala, je jí čtrnáct. Pily jsme víno s kolou. Jsou dvě ráno. Víno s kolou tu furt máme, ale kola jsme někde nechaly.

Madla přestane blít a rozškytá se. Sedám si s ní o kus dál do trávy.

„Hele, Máry?“

„Jo?“

„A můžou bejt lidi taky alergický na psy, když jsou psi alergický na lidi?“

—dam.

Kodrcáme pomalu, skoro krokem, louka se přelívá v zahrádkářskou kolonii. Očima počítám jednu zahradu vedle druhý, čtvereček za čtverečkem, čtvereček za čtverečkem za čtverečkem za čtverečkem, až se slijou v tu jednu zahradu, v tu jednu jedinou, tu naši, se sádrovým vodníkem, co pitomě čuměl za plotem na skalce. Táta měl tenhle kýč rád. Když jsme byly malý, začaly jsme vodníka s Madlou přesouvat všude možně po zahradě, po našem domě a nakonec i po celý vesnici. Měly jsme radost z toho, když ho táta zmatenej hledal a překvapenej nacházel v kůlně na starým křesle, u Karamela v pelechu, ve výloze Jednoty. Vždycky jsme dělaly, že stejně jako on netušíme, kam se vodník poděl, my s tím nemáme nic společnýho!, on zase na oplátku předstíral, že nám věří, že ho ani nenapadlo nás podezřívat. Po určitý době jsem pochopila, že to jen hraje společně s náma, pochopila to pravděpodobně i Madla, ale ani jedna z nás to nikdy neřekla nahlas. A myslím, že po určitý době taky táta věděl, že my už víme, že on ví. Přesto jsme to všichni tři hráli dál a s náma i celá vesnice. Vodník za výčepem, vodník u táty v posteli, vodník s ovladačem u televize, vodník na autobusový zastávce, vodník v lednici, vodník u sousedů za volantem zahradního traktoru, vodník v okýnku na vrátnici sokolovny. A táta nikdy, nikdy, nikdy nedal najevo, že ví, jak to je. Nikdy neřekl, holky, už toho nechte, nebo holky, kam jste ho zas schovaly. Nikdy. Jen opakoval: „No to jsem blázen, co tady ten vodník zas dělá…“

Možná jsem sentimentální kráva, ale jestli tohle není láska, tak už teda nevim.

Š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š.

Pamatuju si mámu jako paní, která v tom mezičase, kdy si s náma nechtěla hrát, sedávala v kuchyni a vykládala si pasiáns, nebo sedávala za domem, dívala se do lesa a moc nemluvila. V těchhle dnech fungovala skoro až srandovně napůl. Vařila, ale nedalo se to moc jíst, a někdy uvařit zapomněla, a někdy jsme museli to samý jíst tři dny, protože toho navařila moc. Prala, ale občas se nám prádlo srazilo, občas obarvilo a občas vůbec nevonělo, protože do pračky zapomněla nasypat prášek.

Máma byla jako srandovní teta, která občas přijela na návštěvu. Srandovní teta, která k nám jezdila čím dál míň na čím dál kratší návštěvy. Odněkud zdaleka, z tajemnýho místa, nechala nám tady jen svoje tělo jako člověčí nádobu, ze který ji někdo odsál, vycucnul a schoval někam, kde my nejsme, možná do toho lesa, kam se občas vydržela dívat hodiny — já si vůbec o tom našem lese vždycky tak trochu myslela, že je jinej než jiný lesy. A občas se v tý nádobě objevila jako v portálu, přenesla se k nám, manická a s becherovkou v hrnku od čaje.

Srandovní teta, která jedný noci odešla i s nádobou.

Tadam.

V kupé jsem pořád jen já, vstávám a přesedám si na lavici proti mně, na sedadlo v protisměru. Otáčím hlavu po hlase, otáčím ji k oknu.

„Je to prokletí, Máry, je to prokletí.“ Pozoruju matku za ušmudlaným sklem, ukazuje na mě nejistou rukou s nejistým ukazovákem vytrčeným dopředu jak zapomenutým pahýlem na osekaným kmenu. Vidím ji matně, za ní letí stromy, koruny stromů, kmeny ne, vidím ji za oknem, jen ten její prst prorůstá skrz sklo až ke mně a užužuž se mě dotýká na tváři.

„Jsme prokletý,“ říká, „já…“ druhou rukou sahá po flašce, po tom moku, co cejtím v nose — jak by ne, když jí lahev vypadne z ruky právě ve chvíli, kdy se ji pokouší položit na stolek — na odkládací stolek, o kterej se při drkotavý cestě opírám a kterej je taky konferenčním stolkem v našem obýváku, „já a ty zrovna tak,“ slyším ji, když koberec becherovku pije žíznivějc než Karamel vodu z potoka. Ohlížím se po sourozencích, Madlenka spí na gauči s knížkou hádanek v ruce, Karamel jí leží u nohou, Adam nás pozoruje od kuchyňský linky, a jakmile zachytí můj pohled, civí jen na mne.

Prokletí. Slovo, který už nikdy nebudu moct vyslovit.

Matka mizí. Vlak se řine dál. Adam mrkne. Madla dlouze vydechne. Vlak se řine dál.

Tam.

Běžím, běžím, nemám dech. Přitom ležím na zádech. Kdo jsem?

Řeka!

Tadam.

Někdy se v noci projíždím po městě. Noční tramvají, autobusem nebo posledním metrem. Jezdím po městě, protože nemůžu spát. Někdy je to trik spolehlivej jako rána palicí po palici. Drncání a pohyb mě ukolíbá, párkrát se mi podařilo usnout i poměrně tvrdě (řidič na konečný cloumá mým ramenem), jindy jen upadám do krátkých mikrospánků (konstantní klimbání a sliny nahromaděný v koutku pusy). Někdy neusnu vůbec, ale stejně mě to aspoň lehce ukonejší. Bejt cestující mě uklidňuje. Nemuset se pohnout, nemuset přivádět vlastní údy do pohybu, jen se vízt. Bejt přepravovaná z místa na místo. A o to místo samozřejmě nejde, cesta může bejt cíl, se ví, se ví už dlouho, se o tom i zpívá.

Včera v noci jsem čekání na dnešek vydržela probdít a pak vyrazila na tenhle vlak. Včera v noci jsem při těchhle svých ukolíbavkách musela zůstat stát před podzemkou, protože metro C Letňany—Háje nejelo. Všude byly policejní pásky a zátarasy. Zajímalo mě, co se přihodilo, napadlo mě, že se někdo zabil, o to víc, jsem potřebovala vědět, co se přesně stalo. Když se někdo zabije, potřebuju vědět, co se přesně stalo. Okouněla jsem tam tak dlouho, dokud jsem nezaslechla, jak se někdo baví o holce, co si lehla na koleje, co slezla po schůdkách hned u tlamy tunelu, ale vůbec nikdo si jí přitom nevšim.

Myslela jsem na tu holku, na její hlavu, co prej zůstala vcelku, jen potlučená jak brambora nebo ovoce, když spadne ze stromu na zem. Myslela jsem na zbytek z tý holky, na ten zbytek rozbitej a tiše rozházenej po kolejích jak rozdupnutej domeček z lega, jak nádobí, co popadalo ze stolu, jak drobky na cestě, díky kterým má člověk trefit zpátky.

Šššš.

Pan Ročestr má na bradě malou jizvu a ta jizva je trochu vidět, i když se pár dní neoholí. Pan Ročestr se skoro neholí. Chtěla bych mu říct, že mu to tak sluší, že se holit nemusí vůbec. Ale neřeknu mu to. A nejspíš bych mu to neřekla, ani kdybych mohla.

Tadam.

Předtím, než jsem pracovala jako pomocná síla v kuchyni, jsem dělala na recepci ve veřejným bazénu. Vydržela jsem tam dost dlouho, skoro půl roku, brala jsem odpolední nebo ranní směny podle školy. Tenkrát jsem do školy ještě chodila. Měla jsem to v bazénu docela ráda, protože když nebyl frmol, mohla jsem se učit nebo si číst. Já dost čtu. Hlavně návody — zmiňovala jsem to už? Že čtu hlavně návody? Návody a statistiky. Možná ne, možná jsem to nezmiňovala. Každopádně když jsem chodila na odpolední, tak jsem přicházela na směnu o hodinu dřív, abych si stihla zaplavat, dokud neskončí ranní šichta.

Jednou jsem zaplula do rohu úplně ke dnu a zapírala se rukama a nohama o vykachlíkovaný stěny a snažila se tam udržet. Pak jsem se vynořila a dávila přechlorovanou vodu, přehoupla se mátoživě přes okraj bazénu a dobu jen ležela a dejchala skrz mřížku odtokovýho kanálu. Když jsem to udělala podruhý, ztratila jsem vědomí a tahal mě ven plavčík.

Výluka.

Kdo se chce utopit, volí radši rybník a řeku než moře. Možná zcela logicky proto, že ne všichni sebevrazi mají tu kliku, aby žili v přímořský oblasti, ale to se v žádný dostupný statistice nijak zvlášť nerozpatlává. Některý lidi si pro jistotu poutají kolena nebo kotníky, případně ruce za zádama. Často se zatěžkávají kamením, plněj si jím kapsy. Pojišťujou se sami před sebou a před zrádným pudem sebezáchovy, kterej je v případě tonutí až dojemnej.

Fatalita je ukazatel vyjadřující, v kolika procentech případů je sebevražedný jednání úspěšný — vim to, protože toho o sebevraždách vůbec hodně vim. Říká se úspěšný, případně fatální výsledek — to je moje oblíbený. Utopení je jedna z metod sebevraždy s nejvyšší fatalitou, prej kolem devadesáti procent.

Přitom je prakticky nemožný vypočítat, kolik lidí ze všech utonulých to udělalo záměrně. Sebevražda utopením se totiž řadí mezi čtrnáct procent nejasných okolností utonutí.

Než úplně umřete, trvá to asi pět minut. Jakmile se voda dostane do pusy, nastávají dvě varianty. Ve dvaceti procentech nastane tzv. suchý utonutí, kdy se vám křečí uzavře hlasivková štěrbina a zamezí průniku vzduchu a paradoxně i vody. Pak se prostě udusíte, během toho se zpomalí srdeční činnost, až se zastaví úplně. A pak konec. Pak z toho nebudete.

V druhým a častějším případě se voda dostane jícnem do žaludku nebo průdušnicí do plic. Zvětšuje se kapacita žaludku, tlačí na plíce a ztěžuje dýchání. A v tu chvíli se vám začne chtít zvracet, jenže není kam. Zvratky a voda pak teda tečou jediným možným směrem — do dejchacích cest. Z toho se vám pravděpodobně bude chtít kašlat, úsilí těla je obdivuhodný, však to povídám, jenže těma pokusama o vytlačení vody z plic se vám do nich dostane vody ještě víc. A pak konec. A pak z toho nebudete.

Když se voda dostane do plic a dojde ke kontrakci svalů hrtanu, následuje prej velká bolest. Pocit trhání a pálení v hrudníku. Ale pak, když voda pronikne do dejchacích cest, člověk má údajně začít pociťovat klid až do ztráty vědomí. Pak se zastaví srdce. Pak přijde mozková smrt.

Někdy myslím na ten zlom. Mezi rozervaným hrudníkem a klidem.

Hrk-hrk.

Stojíme s Madlou celý zmáchaný ve sklepě, kde, jak se domníváme, je něco jako hlavní uzávěr vody. Vůbec si nepamatuju, že by nám to táta kdy ukazoval, že by nás připravoval na tuhle chvíli, kdy zůstaneme samy doma, vyteče pračka a voda se prosákne skrz strop do přízemí. Jak něco takovýho vlastně vypadá, ptám se nejdřív sama sebe v duchu, jak vypadá takovej uzávěr vody, má to bejt nějaký velký čudlítko? Nebo páčka? Nebo kohoutek? Obě se bezradně rozhlížíme po stěnách, pavučinách, regálech s domácí pálenkou. Kouknu na Madlu.

„Hele, Madlo, a ty víš, co vlastně hledáme?“

„No…“ poškrábe se na hlavě, „jako v životě?“

Hrk-hrk.

Někdy jen předstírám, že je všechno jako dřív. Že neležím na zemi na matraci v mým mizerným žižkovským podnájmu, ale že ležím v Madlině posteli, jen ji zrovna nevidím, protože už mám zavřený oči. Ale že tady je, hnedle vedle mě, stačilo by se pohnout a dotkla bych se jí. Nebo když prostě jen sedím v okně a balím si cigáro, představuju si, že si zrovna odběhla na záchod nebo pro něco k jídlu, a za chvíli se vrátí, vyřítí se těmahle dveřma, hrcne si ke mně na parapet a řekne mi: „Davaj, drahá,“ a natáhne ke mně ruku. Někdy si představuju, že zvuk pálícího se papírku způsobuje Madla, když nasaje kouř z cigarety. A v těchhle chvílích předstírám, že věřím tomu, že tomu věřím, hraju si na to, že mám jenom zavřený oči nebo že na ni jenom čekám, přestože hodně hodně hodně hluboko, v nejzapadlejším koutě, pod poklopem v podlaze ve sklepě svojí hlavy, takhle hodně hluboko vím, že mám oči dokořán a že vůbec na nikoho nečekám.

Tadam.

Na Madlu myslím bez ustání. Koleje v elipse.

Madla-Madla. Madla-Madla.

Tadam.

Už nikdy nebudu tanečnice nebo sprinterka. Ani herečka. Modelka taky ne, leda by hledali nějakou vošklivou.

Už si nikdy nenalakuju nehet na levým malíčku.

Klavíristka už nikdy nebudu.

Už nikdy nebudu moct na nikoho mrknout jedním okem.

Už se nikdy nenaučím pořádně francouzsky, protože nemá smysl učit se francouzštinu, když není slyšet.

Tadam.

Je mi patnáct. Je první den školy. První den na střední. Sedím v lavici a dívám se na neznámý tváře svých budoucích spolužaček a dvou spolužáků. Připadám si dospělá. Připadám si dospělá? Vybrala jsem si obchodní akademii. Vůbec nevím proč. Přepisovali jsme s tátou přihlášku asi sedmkrát, říkala jsem si, že by mě mohlo bavit bejt učitelkou, jenomže na to nemám tak dobrý známky, že by mě mohlo bavit bejt prodavačkou, jenomže mi nejde matika, knihovnicí, jenomže já moc nečtu, malířkou, jenomže já neumím moc malovat, tak doktorkou… jenže to taky nešlo, protože nemám ráda krev. Jsem na obchodní akademii. Vůbec nevím proč. Vůbec nevím, jestli by mělo smysl bejt někde jinde. Věřím tomu, že chci pracovat na úřadě. Třeba na matrice. Nebo u soudu. Nebo tak. Věřím tomu, že tomu věřím. Věřím tomu, že chci. Ale nechci.

Ššššš-ššššš-ššššš.

Blíží se poledne. A paprsky metaj panem Ročestrem o okno. Vlak se klidně nese. Chlácholivě ševelí. Ráda si vybavuju dokola a dokola den, kdy jsem ho poznala.

Jeho stůl na mě civěl z výlohy. Nemohla jsem si ho samozřejmě dovolit, ale nespouštěla jsem z něj oči a nepřála jsem si v tu chvíli nic jinýho než za něj usednout. Usednout si za stůl. Zpříma. Položit ruce na jeho desku. A usebrat se. „Prodýchejte to,“ vynoří se na protějším sedadle instruktorka z hodin jógy, kam jsem chodila, její hlas se nese celým vagonem.

Zalomcovala jsem bez výsledku klikou obchodu. Ukročila jsem, abych se podívala, jestli někde visí cedule s otevírací dobou nebo nápisem zavřeno. V tu chvíli jsem ale zaslechla kroky a on už stál přede mnou. „Moment,“ podíval se na mě přes skleněnou výplň dveří a lovil ten pravej klíč z tlustýho svazku. Sledovala jsem ho skrz sklo, do kterýho se opíralo slunce, a proto se jen tu a tam v mým stínu mihnuly rozeznatelný obrysy jeho postavy, který ale při každým pohybu jednoho z nás znovu překryl jen odraz žhnoucí žlutý koule. Stejně tak ji teď pozoruju mezi stromy podél trati. Vidím pana Ročestra, jak cinká klíči za oknem jedoucího vlaku, a setinu chvíle předtím, než strčí ten pravej do zámku, ke mně vzhlídne — a s tím pohledem se vytratí a přede mnou už se rozprostře jen louka, co náhle působí tak opuštěná a úplně samotná, když před ní on nestojí a když po sobě nezanechá ani vlastní odraz.

Cink a klap.

„Dobrý den, pojďte dál, byl jsem jen vzadu v dílně,“ povídá. „Sháníte něco konkrétního?“

Kroutím hlavou a pomalu mířim ke svýmu stolu, po cestě se dotýkám každýho kusu, co se mi octne pod prsty, opěradlo židle, stěna prádelníku, hrana příborníku, musí mu to lízt na nervy, všem prodavačům musí lízt na nervy, když lidi osahávaj jejich zboží… a nakonec obvykle odejdou s prázdnou. „Saháme očima,“ ozvala se mi přímo u ucha Beránková, naše učitelka na výtvarku, která nás ten jeden rok, co jsme na obchodce tenhle předmět měli, tahala z galerie do galerie — otáčím se po jejím hlase, otáčím se na sedačku vedle sebe. „O-či-ma,“ opakuje důrazně, s přísnou vráskou u kořene nosu, a já odvracím hlavu zpět k oknu, zpět k psacímu stolu.

Je masivní, hnědočervený barvy, matnej, drsnej, surovej, jako rozřízlej kmen, jako syrový maso.

„Ten jsem dodělal teprve minulý týden. Je to palisandrové dřevo,“ povídá a já vím, že uvíznul očima na mojí dlani, která s chybějícím článkem prstu hladí palisandrový dřevo. „Dovezené ze Střední Ameriky,“ řekne ještě a já si nejsem jistá, jestli se trochu usmívá, nebo jestli je to prostě jeho tvář ve výchozí pozici.

Přikyvuju. Panu Ročestrovi může bejt padesát. Chvíli jen tak oba stojíme, já s rukama a očima na stole, on o kus dál. A pak mu podám papír, na kterej jsem předtím napsala, že jsem si včera přečetla jeho inzerát ve výloze. Že shání uklízečku. A že já uklízet umím. A že sháním práci.

Š-š-húúúú.

Jsme tady. V sokolovně. Jsme tady všechny mršinský bohyně.

Paní, která má vlasy dlouhý jak víla, říká, lehněte si na zem nebo si sedněte, uvelebte se, ať je vám příjemně. Říká, připravte se na cestu. „V přírodě je tato meditace lepší, ale my si tady ukážeme, jak na to, a vy to příště zkusíte třeba u vás na zahradě.“

„Já mám malou zahradu, spíš mě to tam rozčiluje. Pavel nikdy neposeče,“ ozve se z rohu mrmlání.

„Tak v lese. Máte tady přece les, les je ideální.“

V Mršině máme les. A jakej.

„Tam je to samej komár a klíšťák,“ ozve se o něco tišší zamrmlání z jiný strany. Paní, která má vlasy dlouhý jak víla, na to nic neříká, jen se zhluboka nadechne a povídá, ať zavřeme oči a sledujeme svůj dech, povídá a přitom bosky prochází sokolovnou a v rukou drží nějaký doutnající vonný sajrajty, ze kterých mě svědí v nose. „Sledujte svůj dech, jak vniká do vašeho těla a jak zase odchází z vaší tělesné schránky ven. Soustřeďte se na ten dech,“ říká pomalounku, obchází nás a pokládá vedle každý nějakej malej šutrák nebo krystal. „Nechte odplout všechny svoje myšlenky, o ničem nepřemýšlejte, vypouštějte to ven s každým vaším výdechem. Všechny vaše starosti a myšlenky, všechno to vypusťte ven.“ Slyším vedle sebe tichej Madlin smích a vím přesně, že ji napadlo něco infantilního, něco o vypouštění myšlenek ven jinudy než pusou. „Berte si s sebou na tyhle výlety nějaký váš amulet nebo měsíční kámen nebo křišťál, ten má úžasnou moc odhánět myšlenky. Chceme meditovat a myšlenky nepotřebujeme. Pokud se přece jenom nějaká objeví, nechte ji být, neřešte ji, jen ji pozorujte a čekejte, až odejde. A až se vám podaří osvobodit se od všech myšlenek, jste už připravené a můžete začít s vlastní vizualizací.“ Paní, která má vlasy dlouhý jak víla a která našlapuje jako víla a která je možná víla, povídá, ať si představíme, že kráčíme po úzký pěšince mezi loukama. Je léto, ptáci zpívaj, včelky bzučej, vzduch voní. „A vy už se těšíte, až vstoupíte do lesa, do stínu stromů, který vás obejme. Ten stín vás obejme. Všechno to prociťujte.“

Představím si les. Procítím silnou nevolnost.

Paní, která má vlasy dlouhý jak víla, pak strašně dlouho plácá o svěžím vánku a vůni jehličí, o zeleni listoví.

„Vizualizuju si z toho reklamu na prací prášek s vů-
ní lesa,“ šeptne Madla.

„Náhle v dálce mezi stromy zahlédnete kamennou kašnu ozářenou sluncem. A u kašny nádhernou nahou ženu.“ Madla: „Pere si v kašně hadry s novým Persilem.“ Víla: „Máčí se ve vodě a něco si brouká, možná něco, co dobře znáte.“

Znovu se mi zvedne žaludek. Přetočím se ze zad na bok. Je možný, že mojí vnitřní bohyní je Morana?

„Tiše stojíte a sledujete ji, bohyni nespoutané svobody a lásky. A její kořeny jsou kořeny stromů a její tělo je tělem lesa.“ Paní, která má vlasy dlouhý jak víla, povídá, že jdeme blíž a vidíme, jak se nám žena podobá, že my jsme ta žena, povídá, taková žena dřímá v našem nitru a ta žena nás naučí, jak bejt sama sebou, když budeme otevřený, naučí nás, jak přijímat svý tělo takový, jaký je. A teď u kašny čeká, až odložíme svoje šaty, masku a ego, povídá, ať pozorujem tuhle ženskou, ať se svlíknem taky a jdem k ní.

Madla: „Začíná se to zvrhávat.“

„Objevte své pravé Já, svou ženskou podstatu,“ povídá víla.

„Já jsem ji objevila včera a za měsíc tu bude zas,“ prohodí Madla a já do ní šťouchnu, protože ji může paní víla zaslechnout.

„Objevte svou schopnost vnímat i to, co nevidíte, komunikovat beze slov, rozumět tomu, co nebylo vysloveno. A až poznáte, že nastal čas, rozlučte se a odejděte. Vezměte si své šaty i masku a jděte lesem zase zpět k pěšině, po které jste přišly. A radujte se. Právě jste objevily svou vnitřní ženu, své opravdové Já, svou vnitřní bohyni. A pak se naposledy zaposlouchejte do zpěvu ptáků a nadechněte se svěžího vzduchu plného květin, užijte si slunce, které vás hřeje na tváři, a pomalu otevřete oči. Probuďte se do tady a teď.“

Paní Spáčilová hlasitě zasmrká. „To je vod tohohle ležení na studený zemi,“ prohodí ke svojí sousedce.

Paní víla nám říká, pěšinka, les, ptáci, kašna i bohyně jsou v nás, a když se budeme na tohle místo pořád vracet, zahodíme masku a začneme se milovat. A naše okolí si pak všimne, že jsme zahalený světlem, budou nás proto vyhledávat a jednat s náma s úctou, přitahovaný naší vnitřní září.

Paní Suchánková se podrbe na zadku. Spáčilová znova zasmrká.

„Pamatujte si ale, že svou vnitřní bohyni neobjevujete a nerozvíjíte jen při meditaci, ale při všech kreativních činnostech. Při tanci, malování, józe, milování.“

Miluška se trochu uchichtne. O tom, že Miluščin manžel je „na dvě věci“, jak sama vypravuje, vědí všichni. Všichni kromě víly. Miluška si nevrzne.

Paní víla pak ještě říká, že každá máme svůj střed a ten střed si máme představit jako velkej trůn uvnitř svojí duše. Jak si máme představit duši, už neříká. Říká, že když jsme v pevným spojení se svojí bohyní, tak na našem trůnu kraluje. Ale pokud se motáme v začarovaným kruhu myšlenek, pochybností a sebetrýznění, svou bohyni z trůnu sesazujem, náš střed je nestabilní, život vratkej.

„Naciťte svou vnitřní bohyni, poznávejte ji skrze lásku s vašimi blízkými, skrze intimitu s vašimi partnery. Opravdu je to i milování, při kterém svou bohyni rozvíjíte a sami se osvobozujete.“

Rozhlídnu se po všech mršinských bohyních.

„Kolik z nich podle tebe pravidelně šuká?“ nakloní se ke mně Madla, jako by mi četla myšlenky.

Pokrčím rameny. „Pár možná i jo. Ale to stejně nezaručuje, že je to dobrý.“

„Možná že kdyby některou z nich radši někdo u tý kašny —“

„Pořádně vopígloval…“

„Ta nahatá bába, co tam na ně čeká, by se klidně mohla koukat.“

„A všude by vonělo jehličí a slunce by je hřálo na kůži a ptáčci by zpívali a trůn by vrzal…“

„A on by z ní pěkně vymrdal tu její vnitřní podstatu.“

„Ale no tak děvčata!“ prodere se ozvěnou našeho smíchu káravej hlas paní Starostníkový.

Š.

V tý době jsem měla prvního kluka. Prvního se vším všudy, přišla jsem s ním o panenství. Byla to divná věc. S odstupem to celý vnímám jako trapný a toporný a zafuněný, bylo to hrozný. Ale v tu chvíli to tak nebylo. V tu chvíli to bylo nijaký. Bolelo to dost, hlavně zezačátku, zkoušeli jsme to asi natřikrát, než se do mě vůbec dostal, a bolelo to i pak. Ale o tu bolest nešlo, po chvíli jsem si na ni zvykla, šlo spíš o to, jak to celý bylo cizí, nezřetelný, zmatek, zmatek. Pamatuju si, že jsem ležela na jeho posteli rovná jako prkno a skoro zapomněla na to, že tam nade mnou se on snaží a vzdychá a rosí se mu kůže a podle všeho si to zároveň i užívá, i když tak nějak opatrně, s obavama, jestli mi to není příliš nepříjemný. Byl to absurdní okamžik, ve kterým jsem se snažila vyznat.

A připomnělo mi to kdovíproč tu otřesnou hlučnou karmu u nás doma. Když se u nás pouštěla teplá voda, tekla někdy dobu jen ledová, a pak se najednou nečekaně a vmžiku proměnila ve vroucí. Teprve v tu chvíli se mohla začít přitáčet i studená a proud naštelovat na vyhovující teplotu. Takže vždycky, když jsem si napouštěla vanu, otočila jsem uzávěrem na teplou a strčila pod proud rychle, superrychle — abych se případně neopařila — ruku. Abych zjistila, jestli už je horká, nebo ještě ne. Jenže někdy jsem v tý super-
rychlý chvíli prostě vůbec nepoznala, jestli je ta voda ledová, nebo vařící. A ruka pak zatrnula stejně neurčitě a já nevěděla, jestli pálí nebo zebe. A když to bylo takhle nezřetelný a z vody se nezvedala pára a kůže na ruce se furt nemohla rozhodnout, jestli pálí nebo zebe, strčila jsem prostě pod proud tu ruku znova.

Můj první kluk nade mnou vzdychal a matrace se pod náma prohejbala a já cejtila jeho přírazy, ven a dovnitř a ven a dovnitř, a bylo to, jako když škrtám rukou pořád dokola pod naším kohoutkem a nevim, prostě nevim, jestli teče ledová nebo vařící, ledová nebo vařící, zatímco karma hučí a huláká, až se chvěje.

Tadam.

Je tma, za oknama zurčí vítr, je tma a já mám pořád kámen v kapse kabátku. Běžím nocí naší vsí, běžím na kopec a pak dál podél potoka po proudu. Svítím si baterkou, nedoschnutý prameny vlasů po koupeli, co mi trčí z čepice, mi rampouchovatí na krku, kterej jsem si zapomněla ovinout šálou. Je březnová noc a je skoro na nule. To je poprvý, kdy něco podnikám sama, bez Madly. Jenže k tomuhle jsem Madlu vzít nemohla, to musím udělat sama. Je to moje důležitá mise. Je mi jedenáct a tohle je moje první důležitá mise.

Běžím až do lesa, ale jen na okraj, tam už ji zahlídnu. Svítí do tý tmy, potažená bílýma hadrama. Dřevěným křížem, ke kterýmu je přikurtovaná, uvízla mezi kameny v mělký vodě. Natahuju se po ní od břehu, k místu, kde má slaměnou paži. Nejdřív zachytím jen pár uvolněných mokrých stébel, potom ale popadnu lať pod slaměnou rukou a tahám ji na břeh. Musím u toho vynaložit překvapivě dost síly, kříži se z kamenů nechce, a i když se to nezdá — je to přece panák ne větší než já, je to jen sláma a hadry a dvě prkna — lehká není.

Konečně ji vytáhnu na břeh, pokládám na záda vedle sebe, a pak, když jí pohlídnu do tváře pomalovaný černýma vodovkama, slabě vyjeknu a odskočím. Přehnaně zlověstnej výraz na bílým prostěradle se totiž ještě přehnanějc rozpil. Polovinu tváře proud vody lehce rozmazal směrem vzhůru. A tak jedno oko jako by nabobtnalo až k čelu a jeden koutek úst se jí zdvihá v bizarním úsměvu do poloviny hadrový tváře. Vzápětí se zastydím, plním přece misi, nemám se co bát, navíc takhle vypadá úplně směšně. Je to spíš k smíchu, jo. Měla bych se teda smát, říkám si a pro jistotu se opravdu polohlasně zasměju.

„Tak poď,“ oslovím ji, ale vzápětí se toho sama zase leknu. Představím si totiž, jak mi do tý tmy Morana odpoví, představím si, že najednou uslyším její hlas, chrčivej a čvachtavej, klokotavej a hlubokej, ale už nerozumím tomu, co říká. Snažím se to ihned zaplašit. Místo strašidelných představ musím přece vymyslet, kam s ní. Kolem je les — a kam jinam bych ji mohla odtáhnout než hloubějc do něj? Proč jsem nevzala Madlu, třeba by mi nebránila, třeba by ji taky chtěla vysvobodit a schovat, třeba bysme se společně nebály a byla by to sranda. Ale místo toho jsem tu sama a už to musím dokončit.

Zvedám se z promrzlý země a Moranu beru za spodní konec kříže, za ten, kterým se vynáší přes vesnici. Jenže je na mě příliš těžká, kape mi z ní ledová, ledová voda na ramena a na hlavu a po pár krocích se stejně převáží dozadu a zabodne latí do země. Popadnu ji teda v pase, přiložím si její tělo kolmo na svý, ale to taky vydržím jen chvíli, je to nepohodlný a ještě těžší. Pak už ji jen vleču za sebou. Snažím se jít co nejrychlejc, ale i tak jsem pomalá. Cestou přemejšlím nad konkrétním místem, skrýší, kde ji můžu nechat. Musí to bejt místo, odkud trefím domů a který snadno zase najdu. Ale pořád to musí bejt skrýš, aby ji nenašel nikdo jinej… nebo aspoň ne nějakou dobu. Třeba dokud neseženu lepší úkryt a nevezmu tam s sebou i Madlu. V létě už Madle bude dobře, už bude zdravá a les nebude tak strašidelnej, můžeme Moranu pak někam ukrýt spolu, bude to sranda, můžeme jí třeba i společně vymyslet jiný jméno. Můžeme ji, a tý představě se trochu zasměju, pokřtít. I když netuším, jestli se může křtít pohanská bohyně.

Jsem u krmelce, vydávám se doprava, ve směru z vesnice, ve směru z Mršiny. Snažím se jít rovně po vytyčený cestě, svítím si baterkou, dělám pravidelně dlouhý kroky a počítám je. Zahouká nějakej noční pták, cukám s sebou, vykřiknu, lekám se vlastní ozvěny, ta jako by se ke mně vracela mezi stromy, a mně začíná bejt divně. No tak, není ti pět, nebuď strašpytel! Chci to mít co nejrychlejc za sebou, přidávám do kroku. Čtyřicet osm, čtyřicet devět. Morana ztěžkne, otáčím se po ní, ale pořádně na ni nevidím, musím se zastavit a druhou rukou na ni posvítit. Namířím — zahlídnu jen na setinu hrozivej obraz, to nabobtnalý oko a ten pokřivenej škleb, jako by na mě čekal, aby mohl vybafnout ze tmy. Baterka mi padá z ruky, ale ten obraz pořád vyšlehává hluboko v hlavě za očníma důlkama, ostře osvícenej, úsečnej a definitivní jako zásah blesku. Baf!

Skláním se pro baterku a vyhejbám se pohledu na škleb, kterej kužel světla zčásti zabírá. Jsem rozčilená, při sebemenším zvuku s sebou trhnu. Baf! Stromy mi hučí v uších. Ruka, co drží baterku, moje ruka, se chvěje, vleču Moranu za samej konec kříže, nechci se už dotýkat jejího slaměnýho těla. Šedesát jedna, šedesát dva. Čím to je, že listí najednou šumí hlasitějc, roští pod nohama praská hlasitějc, vítr hučí hlasitějc. Snažím se zhluboka nadechnout a vydechnout. Kašlu na to, že je tak těžká, že je čím dál těžší, beztak je to tím, že s sebou nabírá kupu roští a zarývá se do hlíny, určitě je to tím… Jenže další metry mám pocit, jako kdyby za mnou rostla, zvětšovala se, ožívala, zvedala se, napřahovala se. Ke mně.

Nepodívám se dozadu ani za nic. Devadesát tři, baf!, devadesát čtyři. Proč to listí tak řve? Zoufale si potřebuju vyměnit ruce, ale vím, že by mě to zpomalilo, že bych musela zastavit, a tak zatínám zuby a pokračuju. A svítím si jen na pěšinu, ze který neodlepuju zrak.

Jako by mě někdo sledoval za stromem. Vždycky o pár kroků přede mnou. A když užužuž ten strom míjím, odhupká za jedli o něco dál. Jako by mě sledoval celej les.

Počítám nahlas. Sto čtyři, sto pět, to stačí. Zastavuju, otáčím se snad celou věčnost a zadržuju při tom dech, můžu teď uvidět cokoli, můžu teď uvidět naprosto cokoli, říkám si — baf — přestaň! Konečně se otočím. Vyhýbám se přímýmu pohledu do její tváře. Zvedám lať, která jí podpírá ruce, co když se na mě teď vysápe, serve slaměný paže z latí a pevně mě obejme, rychle ji odhazuju ke kořeni stromu. Opakuju si, že tohle celý nebyla chyba.

Už to máš za sebou, chlácholím se, když od ní odcházím a snažím se jít zvolna, v klidu, odvážně. Slyším listí? Neslyším! Najednou si uvědomuju, že klušu, že uháním, že se střemhlav ženu pěšinou a větve jako by pod mýma nohama nestíhaly praskat, jako by zapraskaly ty, po kterých už jsem před vteřinou proběhla. Jako když za váma někdo běží. Neohlížím se, svírám pevně baterku, baf!, ne, nepozoruje mě, nemůžu cejtit její pohled, je to pohled namalovanej vodovkama na bílým prostěradle, nic víc, tak se uklidni, ne, Morana je ze slámy, nedívá se, nic necejtí, nedívá se, ne, neběží za mnou, ani se neplíží, ne. Baf!

Hrk-hrk.

Myslím na potok, do kterýho jsme házeli Moranu. A na náš dům v Mršině. A na ten les za ním. A na to místo v něm, kde se začaly měnit stromy. A já chtěla bejt taky ta dendroložka, takže když se stromy mění, já to poznám. Boulovitost kořenů, strupovitost listů, hniloba plodů, kůry chřadnou na rakovinu. Nojo, i stromy můžou mít rakovinu. Stejně jako Madla.

Hrk-hrk.

Madlenka se potichu směje a šeptá mi tajemství. Její vlasy mě lechtají na tváři. Madla se odtáhne, zamkne mi pusu na dva západy a neviditelnej klíč přede mnou polyká.

Výhybka.

Výhybka do dne před patnácti měsíci.

Já, táta, Adam sedíme v kuchyni u stolu. Máma tu není, tátova Darina šúruje kuchyňskou linku.

Adam říká: „Já bych vybral tohle. Poslední list padá, hledám tě pod ním, nejsi tam, po okně stéká kapka deště, hledám tě pod ní, nejsi tam, říkám si tvoje jméno, hledám tě pod ním, nejsi tam.“

Já mlčím, Darina natahuje uši. Táta klopí hlavu a mne si kořen nosu.

„Je to od Hrubína. Je to dobrý,“ říká Adam bez jediný pochybnosti. Hrubín a Adam jsou zajedno. Madla tu není.

„Dobrý,“ ušklíbnu se. „Podle tebe je to možná dobrý.“

„Co ti na tom vadí?“

„Je to hnusný. Celý. Nelíbilo by se jí to. Je to příliš dramatický.“

„Vážně? Já zapomněl, že ty přesně víš, co by se Madle líbilo nebo ne.“

Vidím tátu, jak se nadechuje a chce něco říct, ale rozmyslí si to, ramena mu klesnou, palec a ukazovák se zaboří do koutků.

„Co tím chceš říct?!“ vyletím, protože jsem moc dobře viděla, jak mu blesklo v očích, když říkal TY.

„Máry,“ ozve se táta.

„Přijde ti něco hezkýho na tom, že ji všude hledáme, a nikde není?!“ pokračuju.

„Nevidím nic hezkýho na tom, že umřela, ale prostě to takhle je. Nikde není.“

„Takhle to vnímáš ty, já s tím nesouhlasím. Co ty, tati?“

„Tak mi ji ukaž! Ukaž mi ji!“ vyjede Adam, až sebou všichni trhneme. „Kde je Madla, Máňo? Kde je?! Hej, Madlo!“ zařve a rozhlídne se. „Kam ses schovala?“ nadzdvihne poklop od cukřenky. „Madlo!“ odhrne ubrus a podívá se pod stůl. „Tak kde ji vidíš, Máňo?! Madlenko!“

Karamel se na pelechu probere z letargie, zvedne hlavu a zastříhá ušima, ve skelných očích psí naděje.

Zakroutím ohromeně hlavou. „Seš kretén.“

„No ták…“ ozve se slabě táta.

„Děti, nehádejte se,“ přidá se Darina.

Sleduju ubrus, kterej zůstal zmuchlanej pod Adamovou rukou.

Karamel slabě zakňučí.

„Tak co by se jí podle tebe líbilo, Máňo?“

„Každého tam, kam kdo chce, doveze pan strojvůdce,“ řeknu.

Táta pomalu zvedne hlavu, dívá se na mě, jako bych se pomátla, Adamovi nejistě zacukají koutky.

„Tohle popřála každýmu, kdo kdy něco slavil. Říkala to pokaždý, když se někomu něco přihodilo. Dyť si to pamatujete, ne?“

„To nemůžeme dát na parte, Márinko,“ řekne táta.

„Proč ne?“

„Nehodí se to.“

„Jak to, že ne?“ odfrknu. „Takže hádám, že ani písničku, co by chtěla, nenecháte pustit.“

„Jakou?“

„Muslima Magomajeva.“

„To snad nemyslíš…“

„Máňo, dyť tam zpívá o Moskvě!“

„Jo, ale víte, že do ní byla blázen, ne?“

„Márinko… tohle nemůžeme…“

„Fajn, takže to bude pohřeb pro někoho univerzálního bez osobnosti, zahrajem tam Až mě andělé zavolají k sobě, svatoš tam odkecá pár frází o tom, jak se na ni Ježíš těšil tak moc, že jí k sobě vzal poněkud předčasně, a pak půjdem na tichou hostinu a domů.“

„To, co navrhuješ, prostě není důstojný.“

„Pro Madlenku?“

„Všichni by si zaťukali na čelo…“

„Tak záleží nám na Madlence, nebo na ostatních? A jejich čelech?“

„Ten pohřeb ale je pro ostatní, Máňo. Madla tady už není,“ řekne Adam.

Podívám se na Karamela. Ještě pořád je napůl ve střehu. Jednu přední tlapku lehce nad zemí, uši nastražený. Čeká. Hledáme Madlu?

Zakroutím na něj hlavou. Že ne. Že. Madla. Tady. Není.

Tunel.

„Seš vážně úplně pitomá,“ cedí Adam mezi zuby a pohled stočí zpátky na silnici. Otírám si slzy. Adamovy ruce na volantu. Z rádia hraje Man of the Hour od Pearl Jam.

Hrk-hrk.

„Radši bys šukala s mrtvolou, nebo zvířetem?“

„Jak bych asi mohla šukat s mrtvolou?“ vzhlídnu k Madle.

„Připínákem třeba, to je vedlejší, jde o princip.“

„Princip!“

„No, chápeš, je vedlejší jak, musíš si vybrat. Mrtvola, nebo zvíře.“

„Jaký jako zvíře?“

„Já nevím… třeba kůň.“

„Ty vole, kůň by mě rozerval, néasi!“

„No dobře… tak pes? Nějakej velkej, německej ovčák třeba.“

„Karamel je německej ovčák! Seš nechutná, vždyť to by byl skoro incest!“

„No vidíš, Karamel… Tak třeba nějaká doga velká.“

„Dogy jsou vždycky velký.“

„No štěňata ne, že jo.“

„Štěně bych taky nešukala.“

„No a dospělýho psa teda jo? Radši než mrtvolu?“

„A v jaký fázi rozkladu je ta mrtvola?“

„Copak já vim? Už trochu smrdí, ale ještě drží pohromadě.“

„Seš fakt nechutná.“

„Já? To tys chtěla šukat Karamela!“

„Co to meleš?!“

„Takže?“

„Ježiš já nevim… a ty?“

„To neplatí, musíš si vybrat jako první, já tu otázku položila.“

„A že to je výborná otázka… Asi zvíře… Ne! Mrtvolu. Ne, počkej! Zvíře, rozhodně radši zvíře. Pes by mě ojel sám, to bych vydržela, mrtvola má šílenejch bakterií.“

„Já spíš tu mrtvolu.“

„Fakt? Proč?“

„Nebudu šukat se psem, ne? Nejsem prase.“

Š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-húúúúú-húúúúú.

Jiskry vlají divoce jako peří ohniváků, to ti mává strojvůdce z půlnočního rychlovlaku. Húhúhú.

Jedu vlakem.

Jsem tady sama.

A snažím se rozpomenout, co mi táta říkal o vztažný soustavě.

Sahám si do kapsy, jeden kámen tam vždycky mám schovanej. Ze zvyku.

Ze zvyku. Slova, který už nebudu nikdy moct vyslovit.

Protože nemám jazyk.

„Húhúhú,“ říkám. „Ho he ma hovmo.“

Otáčím hlavu k oknu, dívám se ven, snažím se prokouknout skrze svůj odraz a sleduju pole a louky a lesy a nebe. Húhúhú — to ještě říct zvládnu. Bravo! — to už ne.

Tvář na skle jako ti, co teskní v tmách.

Obloha, v níž jsem prošel nocí.

Netečný obzor, dvojí pláň

mých dlaní marně rozevřených.

Tvář na skle jako ti, co teskní v tmách.

Hledám tě ve svém zapomnění,

Tam, kde se nikdy nedočkám.

Tak miluji tě, že už sám

nevím, kdo z nás dvou tady není.

Paul Éluard: Le front aux vitres, přeložila Zora Obstová v knize
Umberta Eca Otevřené dílo

GHVUHÁ CHÁCHK

Tu holku, co ztratila hlavu v metru a zbytky jejího těla se rozsypaly po kolejích jako drobky, po kterých má člověk trefit zpátky, vidím stát na tom nástupišti. Vidím ji stát nehnutě a myslim na to, jestli mohla nastoupit a odjet pryč, nebo jestli se mohla otočit a vyběhnout schody ven na ulici. Myslim na to, jestli mohla, nebo ne.

Myslim na to, co cejtí, co tělesně cejtí, soustředím se na to tak urputně, až se mi z toho dělá špatně, podobně jako v tý hvězdárně, když jsem věděla, že se skoro až dotýkám něčeho, co je příliš veliký a nebezpečný a neodolatelně přitažlivý, ale zároveň nemilosrdný a hrůzostrašný. Jako když se řítíte takovou rychlostí, že víte, že není možný ji udržet, že to nějak musí skončit. A to nějak je zásadní.

Myslim na ten zlomek okamžiku předtím, než holka z metra udělala krok směrem ke schůdkům do tlamy tunelu.

Myslim na to, jakej rys se jí v obličeji pohnul, jakým tempem při tom dejchala, myslim na to, jestli se jí třásly ruce, nebo ne, jestli se jí rosilo čelo, jestli měla sucho v puse a cejtila chvění v břiše, jestli bylo její tělo rozhodnutý, nebo ho musela přesvědčovat.

Myslim na to, jak moc svoje tělo v tu chvíli cejtila, jestli bylo bolestně propojený s myslí, nebo jestli bylo odpojený jako mrtvej zub, co vám hnije v puse. Jak moc byla v tu chvíli ta člověčí nádoba plná nebo prázdná.

Myslim na to, jestli svý tělo cejtila jako to poslední, čeho je třeba se zbavit, odevzdat ho, rozsypat ho na částky, který se už nedaj složit dohromady.

Tak dlouho se člověk dívá do tlamy tunelu, až ho tlama sežere.

Tadam tadam.

Místo okna ve vlaku počmáraná tabule. Tam je propast. Vidím propast…

Já svoje tělo cejtím jako prkna přibitý ledabyle k sobě.

Prknama profukuje.

A pod prknama — propadliště.

Húúúú.

Moje logopedka má dvě ordinace, tu jednu provozuje u sebe doma, tam za ní obvykle už od února chodím. Má krátký nepřechýlený příjmení, co zní jako druh cizokrajnýho ovoce, a taky má postiženýho psa. Do jejího domu chodím jednou tejdně ve čtvrtek, s obtížema se pokouším pozdravit jejího vysokýho vykulenýho manžela, když se s ním náhodou potkám. Ten už musí bejt zvyklej na hotovou plejádu dementů, co na něj šišlaj, koktaj, ráčkujou, zadrhávaj pozdrav, když si pucujou boty na rohožce před jejich domem.

Mám svoji logopedku moc ráda, má kaštanový vlasy, vždycky voní a je ohromně trpělivá, když mi popisuje, co mám dělat s tím pahýlem, kterej mi v puse zbyl a kterej tříští a drolí všechno, co chci říct, v nesrozumitelný huhlání. Obě víme, že s třetinou jazyka stejně moc parády nenaděláte a že žádných velkých pokroků nemáte jak dosáhnout. Já k ní vlastně chodím jen proto, že mi sezení platí pojišťovna a že je jediná osoba, se kterou si můžu aspoň podat ruku, hodinu naproti ní sedět a huhlat. Jednou jsem jí řekla, že pravděpodobně brzo umřu. Znělo to asi jako: „Phavge-
hogobme beh-ho umhu.“ Usmála se na mě a pochválila mě, že už mi to jde líp. Myslim, že mi nerozuměla.

Když vcházím k ní, otevírám branku a otáčím se, abych ji zavřela, všimnu si divný ženský, co sedí před domem v autě a sleduje manžela mý logopedky, jak jde se psem po ulici a na jejím konci zmizí za rohem. Ta ženská si otírá oči a při tom se čímsi láduje.

Vypadá to jak piškoty.

Tadam.

„Hele, kolik myslíš, že si to udělalo kluků a myslelo při tom na tebe?“ ptá se Madla, když se válíme na naší zahradě a pokuřujeme.

„To je fakt těžký… kdybych to měla soudit podle kluků, o kterých vim, že jsem se jim kdy líbila, tak to bude… třeba deset?“

„Já si naopak myslím, že si to s tebou ve svý hlavě udělalo mraky chlapů, do kterejch bys to nikdy neřekla.“

„Možná…“

„Třeba Tonda.“

„Ježiš, dyť ten neví ani o sobě, natož o mně.“ Tonda byl místní retard.

„Ále hovňajs, má péro? Má! Pamatuješ, jak mu stál, když jsme se opalovaly u potoka? Tak mi neřikej, že zrovna von si ho v noci nehoní, div si ho neurve.“

„Díky, dneska se mi budou zdát krásný sny.“

„Nebo nějakej náš učitel! Nebo svatoš, ty vole!“ Svatoš jsme říkaly našemu faráři.

„Jasně. A cpe si u toho krucifix do prdele.“

Madla se zasměje, přetočí se na bok, podepře si hlavu a típne cigaretu do vlhký trávy. „Hele, já si myslim, že si to mohlo udělat klidně sto chlapů a mysleli při tom na mě.“

„Kde bys vzala sto chlapů? V Mršině jich není pomalu ani dvacet.“

„No jo, ale třeba ve škole.“

„Já myslela, žes říkala, že na konzervatoři máte samý buzny.“

„Jsou spíš obojetný. Hele nebo může jít klidně o někoho, kdo se o mě otřel v autobuse, chápeš, kdo mě zahlídnul na ulici, v čekárně u doktora, může to bejt kdokoli — třeba i ten doktor. Nebo senila, co za tim doktorem jde s prostatou. To je docela vzrůšo, ne? Dobrodrúžo!“

„Jasně, prostatici jsou vždycky hotový dobrodrúžo. Blbý je, že se to nikdy nedovíš. To číslo. Přijde mi možná ještě zajímavější, kolik jich na tebe myslelo přitom, co to dělali s někým jiným.“

Madliny oči se rozsvítí a její brada se stáhne do uznalý grimasy. „No to teda! Tý vole.“

Obě se zase uvelebíme na záda a jedna z nás škrtne sirkou, aby tý druhý připálila.

„Já si představuju Spocka,“ zvedne Madla dlaň a ukáže to slavný startreckovský gesto. „Přece jsem mu složila tu báseň: Čau, Spocku, pojď na mě z boku. Jo anebo teda myslím na pana Rochestera.“

„Na jakýho Rochestera?“

„No toho z Jany Eyrový, ne? Prostě mám perfektní představu o tom, jak vypadá, a představuju si skoro vždycky výlučně jenom jeho. Takhle já jsem věrná.“

„Až na Spocka.“

„No na toho myslim převážně, jen když jsem zhulená.“

Š-š-š-š-š.

Někdy si představuju, že si mě pan Ročestr představuje.

Hrk hrk.

Ještě nějakou dobu stojím a sleduju tu kliku ve vodorovný pozici. Ve výchozí pozici. Kdybych až v tuhle chvíli sešla schody našeho domu do přízemí, kdybych až v tuhle chvíli přišla sem do předsíně a podívala se ke vchodovým dveřím, mohla bych si myslet, že jsou takhle už dlouho. Tichý, nenápadný, s klikou ve vodorovný pozici. Zavřený, nejspíš je hodiny nikdo neotevřel. Tak jak to má v noci bejt. A chvíli to tak i je — chvíli prostě jenom tak stojím na prahu předsíně uprostřed noci a prostě jenom tak pozoruju zabouchnutý vchodový dveře. Chvíli jen škrtám rukou pod proudem vody a nedochází mi, jestli je ledová nebo vařící.

Jenže pak mi to docházet začne. Jak to všechno je doopravdicky. Vždyť včera v noci jsem vytáhla Moranu z potoka a skryla ji do lesa. A dneska ráno se táta vrátil z nemocnice s Madlou celej šedivej v obličeji. A Madla nemocná. A teď máma odešla. To není náhoda, to je všecko moje vina! Moje zodpovědnost! Proč jen jsem nehodila po Moraně kamenem jako každej jinej rok? Proč jsem ji pak musela odtáhnout z tý vody? Vždyť jsem zachránila smrt! Máma se určitě už nikdy nevrátí a Madla možná umře a táta bude zejtra ráno ještě šedivější a všechno je moje vina!

Běžím do svýho pokojíčku a překotně se oblíkám do věcí pohozených přes židli. Na pyžamo tepláky, svetr asi naruby, baterku do ruky, v předsíni potichoučku bundu z věšáku, sněhule z botníku, klíče schovat do dlaně, aby nechrastily. A zavřít dveře. Potichoučku jako máma. Jenom nechat zaklapnout západku. Milimetr po milimetru. Jde to tak lehce a snadno, až mě to samotnou překvapí. Pak si teprve obouvám boty, natahuju bundu a běžím, utíkám, mráz nevnímám, i když nejdřív štípe jen do očí, pak i do tváří. Běžím do lesa, protože jediná možnost, jak by se dalo všecko zachránit, je napravit, co jsem včera v noci způsobila. Pobíhám s baterkou lesem, kužel světla vrhá po stromech stíny. Nejdřív se nebojím, ale když skoro zakopnu o kořen a já se po něm otočím a vidím, že už nedohlídnu na silnici ani na pěšinu, strach přijde. Jenže na strach není čas, já musím přece běžet ještě dál, musím doběhnout ke krmelci a od něj sto pět kroků doprava, směrem od Mršiny. Ale jak to, že nemůžu najít krmelec?! Byla jsem tak nepozorná? Motám se v kruzích a kolem pleskají křídla nějakýho nočního ptáka a mně je zima a mám pocit, že kolem je tisíc očí, co mě pozorujou. A to strašný temný ticho, hluboký ticho, ticho všech tich, tak tichý ticho, že i nepatrnej zvuk vyvolá ozvěnu. Začnu si broukat jakousi nesmyslnou melodii, jen abych slyšela jinej zvuk než zvuk lesa, volnou rukou si zakrejvám jedno ucho, abych se slyšela víc zevnitř. Metám tou melodií všechny obavy z hlavy pryč a hledám krmelec, brečím — vzteky, ne strachy, ale vzteky, že mi to tak dlouho trvá. A pak si uvědomím, co si broukám, ale nejsem schopná s tím přestat. Jedno z říkadel, co se zpívá, když Moranu vynášíme přes ves. Smrtná neděle, ptám se já tebe — kams poděla klíče, klíče od země? Smrtná neděle, ptám se já tebe… Baterku si musím přendávat z jedný ruky do druhý, protože po chvíli začnou prsty vytažený z rukávu zimou až praštět — jak jsem si mohla zapomenout rukavice! Jsem tak zbrklá! Vždycky jsem tak zbrklá! Všichni mi to říkaj. Přikládám si volnou ruku na druhý ucho a broukám si dál. Kams poděla klíče, klíče od země. Šlehám baterkou zprava doleva, a jako by mezi stromy zase! někdo dokola běhal, neslyšně, a schoval se za jedli nebo smrk nebo modřín pokaždý těsně předtím, než na něj zamířím. Jako by jich byla armáda. Tisíc. Nebo jako by to byl celej ten les.

Chvíli si myslím, že pomůže, když budu komíhat světlem pomalejc, ale je to horší, a tak metám rychle, až se mi z toho točí hlava. A už skoro věřím, že jsem se doopravdicky ztratila, jenže v tu chvíli krmelec! Už jen sto pět kroků doprava, směrem od Mršiny. Dělám překotný kroky a polohlasem drmolím čísla. Ale už od devadesát osmičky znovu zuřivě metám světlem, protože Moranu nikde nevidím. Zbylý kroky dobíhám, a možná ještě o nějakej navíc, posvítím i nahoru na kmeny a koruny stromů, ale zbytečně. Rozhrnuju zem, nejdřív botama, pak se skláním a hrabu volnou rukou. Ale dobře vím, že jsem ji ani nezaházela roštím, že kdyby tu byla, prostě bych ji viděla.

„Jak to!“ řeknu a leknu se tý hlasitosti, toho, že skoro ječím. Nesmím křičet, křikem si akorát přivolám větší strach. Nesmím se bát, není na to čas, nemělas bejt tak zbrklá! Jenže kde mám teď hledat? Kde mám teď hledat! Držím se celou dlaní za pusu, při výdechu skoro pískám. Musím se zklidnit. Jenže kde je?! Kam zmizela?! Jinam jsem ji přece neschovala a nikdo jinej o ní neví, tak kde může bejt?

A pak těsně vedle mě praskne spadlá větev. Jako kdyby na ni někdo dupnul.

A pak zaslechnu ten zvuk.

Jako když hodíte — ale ne z velký vejšky, jen z malý — jako když hodíte těžkej vak nacucanej vodou. Jako když ho hodíte na jiný vlhký místo, třeba do mělký kaluže. Žuchnutí. Čvachtnutí. Krátký. Ne moc hlasitý. Ale slyšíte ho. Je blízko.

Vůbec sebou netrhnu. Ani se nepohnu. Ani se nenadechnu.

Nejde to. Je blízko.

Čvach.

Húú-čvach-čvach. Húú-čvach-čvach.

Stává se mi občas, že se proberu uprostřed dne nebo noci a netuším, kde jsem, kdy jsem a jestli jsem. Stává se mi to odmala, tahle totální dezorientace. Nahmatat pohledem okno mi pomáhá ke zjištění, kde zrovna jsem a kdy zhruba jsem. Osahat svoje tělo mi pomáhá ke zjištění, jestli něco chybí nebo přebejvá, pomáhá mi to spočítat součet ztrát, tržných nebo bodných ran, podlitin nebo zlomenin. Ke zjištění, jestli jsem, se dochází v prvních chvílích nejobtížnějc.

Probouzím se, hmatám pohledem okno, vidím, že jsem ve svý kuchyni, která je zároveň ložnicí, obývákem i koupelnou, chci se osahat, ohledat jako kapesní zloděj, zjišťuju, že v rukou svírám šátek omotanej těsně kolem krku. Zjišťuju, že se mi blbě dejchá. Pomalu, po-ma-loun-ku povoluju improvizovaný škrtidlo. Zůstávám ležet. A znovu očima hmatám po okně. Projíždí za ním vlak a v něm jsem já a shlížím na sebe povalenou na zemi. Zkusím na sebe do vlaku chabě mávnout, ale zpátky si pozdrav neoplatím a ujedu.

Zavřu na chvíli oči a pak to zkusím znova, podívám se do okna, soustředím se na výhled, na výhled, co zrovna potřebuju. Poznávám to tu, jasně, vidím protější dům, muškáty v oknech, vidím strom na naší zahradě, vrbu, která tichoulince zpívá a kyne, když v létě pofukuje vlahej vítr.

Spokojeně usínám.

Výluka.

Sebevražda uškrcením je poměrně vzácná, často končí jen u nepovedenýho pokusu, protože se přidusíte, ztratíte vědomí a škrtidlo prostě povolíte. Oběšení je oproti tomu dlouhodobě nejoblíbenější metodou sebevrahů v Česku. Obzvlášť u chlapů, těch se věší cca jednašedesát ze sta sebevrahů, zatímco ženských kolem čtyřiceti ze sta sebevražedkyň.

Pokud nemáte tu kliku, že si zlomíte vaz, smrt nastane zhruba po deseti minutách.

Překvapilo mě, že oběšení nabízí širší škálu možností provedení, než by se mohlo zdát. Jakejsi profesor napočítal v devatenáctým století dvě stě jednašedesát různých pozic, ve kterých se sebevrazi věší. Ve sto šedesáti osmi případech se nohy opíraly o zem, ve dvaačtyřiceti spočívalo tělo na kolenou, ve dvaadvaceti případech ležel sebevrah na zemi, devatenáct jich bylo vsedě a tři poslední dřepěli na bobku. Nejpoužívanější je pak k provedení pochopitelně provaz, ovšem dál tu máme kravatu, kapesník, rozstříhaný prádlo, tkaničky, podvazky, opasky, elektrickou šňůru nebo řemen.

Škrtidlo. Slovo, který už nikdy nebudu moct vyslovit.

Někdy myslím na to odhodlání, na nevůli žít nebo spíš vůli nežít u oběšenců, který najdou dřepět na bobku.

Vžžžimmm.

„Ale víte, proč já tady dneska doopravdy jsem?“ povídá pán v bílý košili, co stojí pod pódiem v čele sokolovny.

„Proč?“ ptá se ho paní ve žlutých šatech, která stojí vedle něj. Je to jeho manželka, ovšem dvojice nám právě předvádí dialog mentora (on) s publikem (ona), protože publikem (my) si nemůžete bejt nikdy jistý.

„Celé tohle sezení vás má inspirovat k tomu, abyste získali odvahu!“

„Odvahu k čemu?“ zvýší hlas paní ve žlutých šatech. Madla si vedle mě cpe celou pěst do pusy.

„Odvahu žít svůj skutečný život!“ zvolá pán v bílý košili. Nastane něco, co má představovat nejspíš katarzní chvilku, kdy se očekává vzrušená reakce od reálnýho publika. Rozhlížím se po ostatních v židlovým půlkruhu, dvě třetiny opět jen ženský. Nikdo nereaguje, a tak to paní ve žlutých šatech znova vezme za celý osazenstvo a zatleská. Tak teda tleskáme taky.

„Slyšeli jste už někdy o havajské technice Hó oponopono?“ ptá se pán v bílý košili. Ticho. „Než vám řeknu něco k tomu, jak tahle technika vznikla, řeknu vám to základní. To nejdůležitější! Jste připraveni?“

„Ano!“ zachvěje se paní ve žlutých šatech.

„Tak pozorně poslouchejte. Ale opravdu — pozorně poslouchejte,“ říká pomalu, „je to to nejdůležitější, co tady dnes zazní. Je to přesně to, co vám může změnit život.“

Všichni tedy mlčíme, napjatě čekáme, chceme změnit svůj život.

„Miluji tě,“ říká pán v bílý košili s pohledem na paní Starostníkovou. „Omlouvám se,“ říká pak a podívá se na Boháčkovou. „Prosím, odpusť mi,“ pokývá hlavou na Boháčka. „Děkuji ti,“ povídá s pohledem upřeným na Madlu, která si pěst povytáhne z ústní dutiny ven.

Následuje opět krátké ticho. Odkašlání. Ošívání. Starostníková se tahá za vole. Paní ve žlutých šatech vypadá tajnosnubně.

„Že na těchto větách není nic divného? Říkáte to přeci skoro každý den, že?“ říká pán v bílý košili.

„To tedy ano!“ praví paní ve žlutých šatech.

„Tyhle čtyři věty, tyhle zdánlivě prachobyčejné věty ale můžou také přispět k čištění našeho podvědomí. Můžete s nimi rozpustit skryté programy, které nás ovládají, které nám brání v naplnění našeho poslání na tomto světě. I v dosažení našich přání. Díky těmto čtyřem větám se můžeme dostat do takzvaného nulového stavu, do stavu, kde neexistuje nic a možné je všechno. V tomto stavu nejsou žádné myšlenky, slova, vzpomínky, žádná přesvědčení. Prostě nic. Je to stav prázdnoty, stav, kterého se snaží lidé dosáhnout různými způsoby už celá staletí, celá tisíciletí.“

Pán v bílý košili se snaží vypadat, že to tady spatra formuluje, ale je znát, že ví moc dobře, co povídá, povídá to asi často. „Víte, co je nulový stav? Ne? Stav čisté lásky, co nemá žádná omezení. My všichni tady máme takovou čočku, skrz niž pozorujeme svět, jenže tahle čočka je plná nánosů. Víte, co tím myslím. Předsudků, iluzí, vzpomínek, zajetých vzorců chování, toho je potřeba se zbavit. Vyčistit to ze sebe. A pokud budeme čistit a čistit, vstoupíme do prostoru, který se dá nazvat světem bez hranic…“ Madla si začne potichu broukat melodii Her bez hranic. „…naleznete svoje vlastní Já, zbavíte se negativní energie, a vámi tak můžou proudit jen čisté myšlenky a slova. Takže proč zrovna tyto čtyři věty? Miluji tě. Omlouvám se. Prosím, odpusť mi. Děkuji ti. Protože jsme zaneřádění negativitou a emocionálními bolestmi! Ty v nás vyvolávají nerovnováhu! Nemoci! Jenom procesem pokání, odpouštění a následné proměny se z toho můžeme vymanit. To je Hó oponopono.“

Pán v bílý košili povídá, že skrze slova „miluji tě“ se propojujeme se stvořitelem, podstatou je milovat vše, i svou nadváhu, i všechny šílený myšlenky, co nás napadaj, řekněme jim prostě „miluju vás, drahé myšlenky, miluju tě, nadváho“. Pán v bílý košili povídá, že slovy „omlouvám se“ uznáváme, že se do našeho systému dostal nějaký virus, neprosíme stvořitele, aby odpustil nám, ale aby nám pomohl odpustit sobě samým. Pán v bílý košili povídá, že prosíme-li o odpuštění, prosíme zároveň o transmutaci negativní energie ve světlo, prosíme o proměnu našeho podvědomí v prázdnotu, abychom díky tomu objevili svý vlastní já, protože to jde najít jenom v nulovým stavu. Když říkáme, že děkujeme, povídá pán v bílý košili, vyjadřujeme tím stvořiteli svou vděčnost a víru v to, že se vyčistíme. Pán v bílý košili říká, že Hó oponopono není životní koncept mekáče, kde u okýnka hned dostanem hotový jídlo, povídá — stvořitel není sluha. Je třeba čistit, čistit, čistit, vymazávat, nalézt svou vlastní Šangri-lu, čistit, mazat, čistit.

„Není rychlejší ňáký projímadlo?“ nakloní se ke mně Madla.

„Co myslíš, že je Šangri-la,“ říkám jí.

„Zabij mě,“ zašeptá ještě Madla. „Poděkuju ti, fakt.“

Pán v bílý košili říká, že si o tom zazpíváme, že si to totiž zpívají lidi po celým světě, že možná díky tomu pochopíme, jak je to očistnej proces. Paní ve žlutých šatech jde pro futrál s kytarou. Madla si opět pomaličku zasouvá pěst do pusy.

Pán v bílý košili hraje na kytaru a společně s paní ve žlutých šatech zpívají furt dokola ty čtyři věty, než dojde na refrén (hó oponopono, hó oponopono atd.), a povzbudivě vyhledávají oční kontakt s publikem (my), jakože ať se přidáme.

Pozoruju Mršiňany v půlkruhu. Sleduju ty, který mají zavřený oči a usmívají se, sleduju ty, co jim tečou slzy, sleduju ty, co spíš nezaujatě zírají před sebe, sleduju ty, co zpívají bez rozpaků, i ty, co se váhavě přidávaj, sleduju Bartákovou, co si čistí špínu za nehtama. Jenže! V tu chvíli, do havajskýho rytmu písně o milování, odpouštění, omlouvání a děkování, do rytmu písně o hledání smyslu života, do písně, kterou se čistíme, do sokolovny vtrhne terorista. Běží nejdřív k Bartákový a urazí jí ruku mačetou, tu, na který si ňoumala špínu za nehty. Pak běží ke Starostníkový a probodne jí hákem vole. Krev cákne na bílou košili pána v bílý košili, on ale pořád drnká do kytary, jen mu trochu zamrzne úsměv. Dovnitř doběhnou další teroristi, je jich aspoň deset, dva z nich na sobě mají bombu. Na moment se ale zastaví, zaposlouchají, začnou se houpat do rytmu, pobrukují si spolu s pánem v bílý košili a paní ve žlutých šatech. Pak si ale uvědomí svý vlastní já, svůj vlastní smysl života, poděkují svýmu stvořiteli a poručí nám, ať si lehneme na zem. Křičí, mávaj zbraněma, párkrát vystřelí, všichni kňučíme, vyděšeně po sobě vrháme pohledy, bojíme se, že umřeme. Teď a tady. Už se nevrátíme domů. Umřeme tady. Takhle. To. Skončí. A v tuhle chvíli v myšlenkách smlouváme, protože v tuhle chvíli taky víme, na čem doopravdicky záleží. Bartáková ví, že to, na čem záleží, je třeba ruka, doteď ji to nenapadlo. Všichni rázem vědí, co jsou věci důležitý a co jsou věci míň důležitý, všichni si přejou bejt na jiným místě, každej má to konkrétní místo v hlavě, každej má konkrétní lidi na tom konkrétním místě v hlavě. Teroristi pak přetáhnou pána v bílý košili kytarou přes hlavu a vypadnou, nechaj nás naživu, protože jim dojde, že v týhle vesnici jsme nebezpečně blízko nulovýho stavu.

Takže všichni žijeme, sice nějaký ty posttraumatický šoky a pochcávačky v posteli, ale všichni z toho čerpáme, vlastně až teprve po tomhle zážitku do-
opravdicky žijeme. Krásnej rok dva. Milujeme, omlouváme se, prosíme o odpuštění, děkujeme.

A pak po dvou třech letech… pak vyprávíme příběh o tom, jak nás jednou v Mršině přepadli v sokolovně teroristi na kurzu Hó oponopono. Vyprávíme o tom pak už celej život — tu část, co z něj zbyde — spoustě lidí, byl to totiž fakt otřesnej zážitek, povídáme na vánočním večírku se sklenicí sektu. A pak jdem domů, doma na počítači rozesmolenej motivační dopis a rozklikaných dvacet nabídek na jinou práci na jobsech, protože v tý stávající to začíná bejt stereotyp a není kam růst, bezradnej pohled do plný lednice, rozčetovaných pět borců na messengeru, protože všichni můžou bejt ten pravej, ale kterej to je? kterej??, další kolečko od hrnku na stole — kolikrát ti mám říkat, ať si pod to nádobí dáváš tácek!, mačkání špeků na břiše před zrcadlem v koupelně, od zejtřka nežeru!, před ulehnutím odeslat poslední pusinku pusinku a chybis mi a smutnej smajlík, a než se zhasne, jednu pusinku taky tý, co leží vedle, no a představ si to!, zase zdražili máslo, to snad není pravda!

Tadam.

Místo okna pootevřený dveře do koupelny. Táta stojí před zrcadlem, šplouchá holítkem v napuštěným umyvadle a brouká si přitom Our House od Crosby, Stills and Nash.

Dřív jsem si myslela, že můj táta je sekvoje. Největší na světě. Jako Hyperion, strom, co má skoro sto šestnáct metrů. Jenže on se potom, co Madla umřela, začal propadat do země. Jeho kůra zešedla, větve se ohnuly a já už nenašla důstojnej strom v žádným z atlasů, podle kterýho bych svýho tátu mohla pojmenovat.

Malákrabička malákrabička.

Malákrabička, šeptaj kola vlaku, šeptaj jako zákeřný skřeti, chichotaj se při tom, šeptaj, když shlížím z kopce na krchov. Kolem poletuje chmýří.

Sněží topoly a Madlina rakev je tak absurdně malá, že z ní nemůžu spustit pohled. Potichu povídám Adamovi, že se do ní přece nemohla vejít, Adam mi dává prsty na pusu, protože jsem trochu slyšet. Ale mám pravdu, uvnitř je buď polámaná, nebo nějak schoulená. A čím dýl svatoš mluví, tím menší ta dřevěná bedna je, možná v ní Madla nakonec vůbec není! Svatoš trochu zvýší hlas, protože nahoře za kostelem projíždí můj vlak. Otáčím hlavu ke kopci a představuju si, jak sedím uvnitř a uháním pryč, jsem na cestě, ne tady, jsem na cestě, co je cíl, cesta může bejt cíl, se ví, se ví už dlouho, se o tom i zpívá. A když dávají Madlino tělo do díry v zemi, ta dřevěná bedna je už spíš jen taková krabička z klenotnictví, krabička od docela malilinkatýho prstýnku, krabička, jakou byste v klidu sevřeli v jedný dlani a nechali ji zmizet v rukávu. Jako kouzlem. Čáry máry fuč.

Sklepávám si z šatů chmýří.

Malákrabička malákrabička malákrabička, šeptaj kola. Vlak se loudá a drhne. Brodíme se bílou závějí.

Tadam.

Na Madlu myslím furt. Slepý koleje.

Tunel bez konce.

Prázdná stránka v knize.

Občas, když pan Ročestr přinese do obchodu novej kus nábytku, co zrovna dodělal, chvíli u něj ještě stojí a prohlíží si ho z několika úhlů, v jednom se pak zastaví a trochu se po mně ohlídne a myslím, že se chce zeptat, co na to říkám, a možná se chce zeptat, jen aby řeč nestála, než že by ho to doopravdicky zajímalo. Ale zeptal se jen jednou. „Co na to říkáte?“ a vzápětí si uvědomil, že na to neřeknu nic, tak dodal: „Nevypadá zle, ne?“ a já zavrtěla hlavou, že ne, že nevypadá zle, a snad jsem se trochu usmála, když jsem se odvážila jít k tý komodě blíž a pohladit ji po hranách.

„Tys mi dala,“ řekl a pohladil komodu taky. Přejel rukou dlouze a pak plácnul.

Jsem komoda a pan Ročestr mě hladí po zádech. Odshora až dolů.

A pak plácne.

Překvapeně se na mě podívá, když se zahihňám jako idiotská puberťačka a zrudnu jako idiotská puberťačka. Zakroutím hlavou, jako bych ten trapnej moment chtěla vyklepat ušima ven.

Usměje se.

Chtěla bych ho obejmout.

Tadam.

Už nikdy nebudu rozhlasová moderátorka, tisková mluvčí, zpěvačka taky ne.

No a rosnička už tuplem nebudu.

Už nikdy nebudu moct nikomu zatelefonovat. Ani přijmout hovor. Už nikdy nebudu moct nikomu nic říct.

Už nikdy nebudu moct hvízdnout.

A lízat zmrzlinu už taky nikdy nebudu.

Tadam.

Často se procházím po městě. Po centru, v těch nejlidnatějších úsecích. Na místech zamořených turisty. Přesně to, co nenávidíte na Praze, já miluju. Když vidím možnost k nárazu, rozbuší se mi srdce a s rozkoší kolizi absolvuju. Nikdy nevynechám. Nikdy tu šanci nepromarním. A někdy se stane, že do mě někdo narazí, podívá se mi pak krátce do očí a vypustí z pusy omluvu. Dívám se na tu pusu, na to, jak se jeho rty pohnou, jak se pokusí o úsměv a pak pokračuje dál, a já si potom v hlavě přehrávám dokola a dokola tu chvíli toho nárazu, pohledu, pohnutí rtů, na chvíli mě to nasytí. A pak už hladová vyhlížím další potravu. Občas se taky stane, že někdo, často i chlap, k omluvě přidá dotyk. „Ježiš, pardon,“ řekne třeba a ve zlomku obav, že mi ublížil, mu spontánně vystřelí ruce a dotkne se mých paží nebo ramene, „v pořádku?“, ptá se, aby se ujistil, že všechno je v pořádku. A já říkám: „Vem me khobe gomů phochím. Ugehách mi kakao. A pak mi ko ugehách! Chacha!“

A on vycení zuby, protože je šťastnej, že vrazil zrovna do mě, skutečně mě vede k sobě, středem Václaváku, hrdě mě táhne ve svým rámětiti, já mu kulhám po boku, Václav na koni na mě zamíhí ukahovákem — v gestu, jakože jsem třída, a kůň lehce zaržá, lehce, aby si toho asijský turisti, co se vedle něj fotí, nevšimli. A já pak v posteli tohohle šťastlivce, udělaná a nahá s kakaem na břichu, trávím život, trávím s ním celej život, rodím mu děti, celkem sedm dětí, Pondělí, Úterý, Středu, Čtvrtka, Pátka, Sobotu a Leopolda, protože kdo by asi tak chtěl bejt Neděle, žejo, neděle jsou nejhorší, a pak stárnu, výdej a příjem, stárnu a pak konec, pak z toho nebudu.

Ššššš.

Ještě předtím, než u nás začala žít Darina, nebo i potom, co už s náma byla, ale odcházela na noční směny do pekárny, si táta často chystal k večeři párky. Zahlídla jsem několikrát, nespočítala bych kolikrát, ten obraz svýho táty přikusujícího k párkům rohlíky, ze kterých padají drobky na porcelánovej talíř, pamatuju si přesně zvuk, jakej vydává prasknutý střívko, když se zuby do párku zakousnou, pamatuju si odér z toho ošizenýho nic, co se ohřívá v mastný vodě na sporáku. Jenže já si nikdy předtím neuvědomovala, co to znamená, nic to nebylo, prostě táta večeří párky, noaco.

Když jsem tátu viděla naposled, byla neděle večer. Loučila jsem se s ním, jela jsem do školy. Zrovna vytáhnul párky z lednice a lil do kastrolu vodu, a když mě viděl, jak tahám sbalenej kufr do předsíně, nechal to bejt, že mě odveze na vlak. A já mu říkala, to je dobrý, tati, v klidu se navečeř, dyť je to kousek. Ale on nad tím mávnul rukou, že se přece nepotáhnu s kufrem sama na vlak, že stejně ještě nemá hlad a párky počkaj, a šel nastartovat a já se s ním pak u trati úplně normálně rozloučila pusou na tvář.

Nojo, jenže pak ve vlaku na mě najednou, zničehonic, no vážně, vůbec nikdo to nečekal, ani já, ani ten pár, co seděl naproti mně, a už vůbec ne průvodčí, kterej na mě zíral jako na podezřelýho pasažéra, přitom jsem mu podávala platnou jízdenku i studentskej průkaz, prostě nikdo z nás to nečekal, jenže najednou mě přepadnul takovej příšernej záchvat pláče, co se nedal vůbec zastavit. A to jenom proto, že jsem věděla, že jakmile se můj táta vrátil domů, šel si ohřát ty párky a teď je sám v kuchyni večeří. Bože, já se až zajíkala, a hrozně jsem mu chtěla zavolat a říct mu něco, cokoli, to je jedno co, jenže jsem si říkala, přece mu nemůžeš volat takhle ubulená, dyť bys ze sebe nevydala ani jednu kloudnou větu — říkala jsem si, zavoláš mu, až se uklidníš, třeba až dorazíš z nádraží na kolej. Jenže já pak dorazila z nádraží na kolej, a stejně jsem mu nezavolala — říkala jsem si, dyť už je pozdě, zavolám mu ráno. Jenže já mu nezavolala ani ráno, ani pak pozdějc, a tak jsem se aspoň dušovala, že až přijedu domů na víkend, že ho prostě obejmu, protože jsem to už dlouho neudělala, a řeknu mu, mám tě ráda, tati, už proboha nežer ty párky! Jenže ani to jsem neudělala. A skoro nic jsem mu už nikdy potom neřekla, protože jsem to nestihla. A už mu nikdy nic neřeknu. A všichni (až na ty ostatní) víme proč.

Š-š-š-š-š.

„Mehykhámeuke che ha híchgy ch okem,“ čtu nahlas nápis nad oknem, před kterým stojím, a vůbec se nevyklánim, protože nesmim, protože se to nemá, protože to tady píšou. Miluju nápisy, pokyny. Miluju návody. V posledních letech jsem si na nich vybudovala přímo závislost. Někdy při jejich pročítání zažívám ten pocit blízkej katarzi, jako když zaslechnete písničku, kde přece zpívaj o vás, nebo čtete báseň, kde přece píšou ale úplně přesně o vás! — dokonce to vyjádří mnohem líp, než byste to kdy sami svedli. Ten pocit sounáležitosti, nejste v tom sami, minimálně jeden člověk jednou v životě na planetě Zemi, v galaxii Mléčná dráha, v soustavě sluneční, ve vesmíru Vesmír cejtil to samý. S návody je to někdy podobný, akorát že tady už chybí pocit sounáležitosti. Tohle už neznamená, že to někdy někdo cejtil a napsal to za vás. Znamená to jenom, že něco je asi divně, když se identifikujete s obrázkem úložnýho dílu pod postel se třema zásuvkama a následující výčet potřebných druhů a kusů matiček, šroubků, vrutů, imbusů a klíčů vás až dojme, že je asi něco divně, když vám každodenní proces bytí připadá jako „připravíme za stálého míchaní do požadované hustoty a necháme tři minuty odstát“.

Ne vždycky se ale takhle ztotožňuju, ve skutečnosti to čtu asi především proto, že mě to prostě uklidňuje. V popisu toho, jak se z nesourodých součástek nebo všelijakých surovin nebo z obyčejnýho papíru může postavit skříň nebo upíct třípatrovej dort nebo sestavit labuť, mě zkrátka uspokojuje. Jakmile se mi dostane do ruky návod, je jistota jistá, že ho přelouskám.

A taky se někdy přistihnu, jak v návodech hledám šifry, tajný sdělení. Představuju si, kdo takovýhle návody píše, a doufám, že někomu někdy přeskočí a vepíše do něj nesmyslný instrukce k tomu, jak se daná věc má připravit k použití. „Těsto míchejte pravým chodidlem, dokud vám nelupne za krkem, následně si hmotu vyklopte na hlavu a zvolejte přitom: Znal jsem lenochoda, co frčel na koksu, a já jsem natuty úplnej debil!“ Nebo je prostě jen čtu a hledám závan něčeho osobního. Ale nejvíc ze všeho jen hledám návod, kterej mi řekne, co můžu udělat, když zrovna nechci ani skříň, ani třípatrovej dort, ani papírovou labuť.

Néasi.

Výluka.

V Japonsku v roce 1993 vyšla kniha od Wataru Tsurumiho, která se jmenuje 完全自殺マニュアル, do češtiny se to dá přeložit jako Kompletní návod k sebevraždě a prodalo se jí přes milion výtisků. Celá zatím není přeložená do žádnýho jazyka, aspoň oficiálně ne, ale v angličtině, a dokonce i v češtině se o ní dá dohledat spousta informací, včetně lákadla na obálce knihy: „Od smrtelných léků, které seženeme v lékárně, až po ty nejpříjemnější způsoby smrti: sebevražedný stroj ve slovech, který je užitečnější než bible.“ Nebo: „To, na co se dnes na konci století můžeme spolehnout, nejsou ani pojišťovny, ani důchodové fondy. Je to pocit jistoty, že se kdykoli můžeme rozhodnout zemřít.“

Sám autor ke knize řekl, že pokud se člověk nachází v tý nejtěžší situaci, kdy se domnívá, že ho z jeho bolesti může vysvobodit už jedině sebevražda, může se pro něj s touto knihou stát život aspoň na chvíli snesitelnější. Pohnutkou k sepsání návodu není povzbudit čtenáře, aby sebevraždu spáchali, ale učinit svět jednodušším místem k životu. Příručka je členěná do jedenácti kapitol podle způsobu provedení. Předávkování, Oběšení, Skok z výšky, Podřezání zápěstí a krční tepny, Srážka s autem, Otrava plynem, Zásah elektrickým proudem, Utonutí, Uhoření, Umrznutí, Smíšené způsoby. Počtení bude bezpochyby zajímavý, dá vám detailní informace o tom, co zvolenej typ smrti obnáší. Třeba první věta devátý kapitoly zní: „Uhoření bolí.“ Počet malých lebek pak představuje bodování kategorií jako: bolestivost, náročnost na přípravu, zohavenost těla, obtíže pro nálezce, šok pro okolí, fatalita. Hádám, že uhoření má ve všech kategoriích pět
lebek.

Manuál se stal velmi populární mezi třicátníky, mnoho sebevrahů pak údajně našli s touhle knihou v kapse. Zároveň ale samozřejmě autor čelil ostrý kritice a debatě, kvůli tomu pak vydal další knihu: Naše stanovisko ke Kompletnímu návodu k sebevraždě. Publikoval tady dopisy nenávistný i dopisy děkovný. A to mu údajně pomohlo posunout pozornost veřejnosti k pohnutkám lidí, co páchaj sebevraždy, a kontroverze tím byla trochu potlačená.

Ve stejným nakladatelství byla jiným autorem vydána třeba taky knížka s názvem 完全失踪マニュアル.
Název zní nádherně, ovšem obsah je mnohem pro-
zaičtější, tenhle manuál pojednává o tom, jak odpravit člověka, zbavit se jeho těla, jeho konkrétních částí (existuje pět zaručených způsobů, jak se zbavit penisu — rozuměj: jak jej zneškodnit, když to z kdovíjakýho důvodu potřebujete), případně zahladit stopy po vlastním životě.

Název tý knížky, jak jsem už zmínila, je ovšem dokonalej. Název tý knížky je magickej a láká mě a děsí jak vesmír Vesmír. Název tý knížky je Kompletní návod ke zmizení.

Výhybka.

Výhybka do jedný z tisíce chvil, kdy sedím u počítače a googlím sebevraždy a googlím konec světa a klikám na stránku info.top. Chci info top. Kdo by nechtěl info top.

Víte o tom, že žijete ve velkém podvodu? Země není kulatá, je nehybná a plochá s klenbou, která je z pevného materiálu! Žádný „vesmír“ neexistuje!

Proč věci padají? Důvodem, proč věci padají nebo stoupají, je jejich hustota a rovněž vztlak. Pokud je něco těžší než vzduch, klesá to. Pokud je něco lehčí než vzduch, stoupá to.

Gravitace je pouhá fantazie. Stačí trochu přemýšlet. Celá kulatá Země a „vesmír“ je největší spiknutí všech dob. Neexistuje žádný „vesmír“, je to smyšlený prostor. Země je plochá s nebeskou klenbou, na které se nacházejí nebeská tělesa – Měsíc, Slunce, hvězdy… Nebeská tělesa jsou nehmotná (jde o světla), proto na nich není možné přistát ani provádět žádné průzkumy.

V prvním okamžiku intuitivně šahám po telefonu, abych o tom řekla Madle. Žijem ve velkým podvodu. Vesmír neexistuje. Klesá to a stoupá to.

Zkouším pak na stránkách info.top najít, jestli teda náhodou už někdo nevynalez perpetuum mobile.

Výhybka.

Výhybka do toho odpoledne, kdy sedím v kavárně naproti škole s pár spolužáky. Přestávám vnímat, o čem mluví. Z naprostý fascinace nad tím, s jakou pevností vyslovujou všechno, co říkají, co jak je, co si myslí, s jakou jistotou vyslovujou svoje názory na studium, na politiku, na ekologii, na medicínu, na filmy, na knihy, na život, na planetu Zemi a vesmír Vesmír a octomilky a horoskopy a smetí a Jižní Ameriku a paleolitickou dietu a plasty a neděle a pondělky a tu ženskou, co potají porodila a svý dítě pak zahrabala na zahradě, a tu druhou ženskou, která sedí za vraždu, ale protože otěhotněla v base, museli ji ze zákona na rok pustit na svobodu a nechat se o novorozeně starat, a pošťáky, co nikdy nezazvoní a hážou do schránky rovnou lístečky, že nejste k zastižení, že nejste k zastižení, a středně praženou kávu z Etiopie a chození naboso a chození na podpatcích a chození a matcha čaj a nematcha čaj a smysl života a mouku celozrnnou a žitnou a pšeničnou a hrubou a hladkou a polohrubou a polohladkou, z tý naprostý fascinace jsem přešla do modu vypnuto. Sleduju už jenom brigádnici, která krájí dílky čokoládovýho dortu a chystá je na talířek s dezertní vidličkou a ubrouskem a pak je pokládá na tác ke dvěma latéčkům a odnáší je k vedlejšímu stolu.

Myslím na to, jak by se všichni tvářili, kdybych teď vstala a zařvala: Jak to, že si pořád všichni něco o něčem myslíte?!

Je mi třiadvacet. Madla umřela před půlrokem. Mám za sebou dvě nedokončený studia. Dva semestry na katedře botaniky a jeden na katedře fyziky. Tenhle rok jsem nastoupila na dvouobor kulturologie a filozofie. Netuším, co se sebou. Netuším, jestli má cokoli studovat smysl. Netuším, jestli má cokoli smysl. V tu chvíli si nejvíc ze všeho přeju bejt cukrářkou. Píct zákusky a rolády a koláče a dorty, na dorty vršit šlehačkový hady a kudrlinky a v zástěře pak za kasou sledovat lidi, co se tím vším cpou, malinkou vidličkou honí drobky po talířích a nosí mi zpátky olízaný nádobí.

V tu chvíli si přeju, aby mi už nikdy nikdo na nic neříkal svůj názor.

(Vžžžimmm.

Zaprvé rozkrájet na pidikousíčky k nepoznání — pak vyhodit.

Zadruhé rozvařit až na buničinu — pak vyhodit.

Zatřetí rozmačkat/rozmixovat na kaši — pak vyhodit.

Začtvrté přimět oběť k tomu, aby ho spolkla.

Zapáté dát ho sežrat psovi.)

Vžim-vžim.

„Představ si, že se ti zdá o někom cizím, koho vůbec neznáš. A že ten člověk existuje stejně jako ty a zdá se mu o tobě ten samej sen. To by bylo hustý, ne?“ povídá Madla, když utírá hrnec, ve kterým jsme vařily k obědu špagety. Hrnec si opírá o kolena, má zmáčený tepláky.

„Jo, o tom už podle mě i někdo musel natočit film, ne?“ kouknu na ni od dřezu, ve kterým drhnu plech od buchty. Táta nikdy nezjistí, že když pečeme s Madlou my, většinou do toho přidáme trochu trávy.

„Co já vim. Mně se takhle zdává o Rochesterovi. Jako o tý mý perfektní představě pana Rochestera, myslim. Už se mi o něm zdálo nejmíň pětkrát a pokaždý vypadá úplně stejně. Takový přísný rysy má, a přitom hrozně dobrý oči, ty ho prozraděj.“

„Jasně, voči…“

Pleskne mě něžně utěrkou. „O kom se zdá tobě?“

„Nevim, asi o nikom cizím nebo o nikom opakovaně.“

Chvíli je slyšet jen tření látky o dno hrnce.

„Napadlo tě někdy, že ve skutečnosti neexistujem?“ povídá Madla.

„Jako že jsme jenom něčí sen?“

„Jo, něco takovýho. On už nějakej pradávnej borec… nějakej Číňan, jakože filozof z nějaký starý země…“

„Asi Číny…“

„No, asi, měl takovou teorii, že prej se mu v noci zdálo, že je motýl, a teď neví, jestli je Číňan, kterýmu se zdálo, že je motýlem, nebo je motýl, kterýmu se právě teď zdá, že je Číňanem.“

„Jo, něco podobnýho mě už napadlo, ale ne s Číňanem.“ Hodím do odpadkovýho koše drátěnku, co umřela na připálený zbytky od buchty. „Možná jsme jenom nějaká simulace.“

„Nějaká hodně promakaná počítačová hra.“

„Hraje nás nějakej poďobanej šprťák z dvacátýho třetího století.“

„Ty vole, proč někdo hraje hru, kde dvě sestry me-
jou nádobí…“

„Nesnaž se pochopit příští generace.“

„Hele, to by taky mohlo znamenat, že hraje jen jednu z nás. Ta druhá vůbec neexistuje, jakože ani tak, že by ji někdo živej ovládal, prostě je jenom naprogramovaná a jede random,“ dřepne si Madla s dokonale vysušeným hrncem na kolenou.

„No jo,“ vypustím špunt a vysadím se na linku. „My vůbec nemusíme společně neexistovat!“

„Představ si to,“ postaví se, nasadí si hrnec na hlavu a začne přecházet tam a zpátky. „Ty seš počítačová postava, za kterou sedí šprťák, co tě hraje. Ale všechno kolem tebe je jenom virtuální, chápeš. Ty si sice myslíš, že jsem normálně samostatná osobnost, že myslím a mám tě ráda a tak, ale omyl, holčičko, jsem jenom iluze, jsem jenom tahle virtuální postava…“

Adam vejde do kuchyně, nese prázdnej talířek od koláče.

„Adune, jak se říká postavám v počítačových hrách, který nikdo neřídí?“

„Myslíš enpísíčko? Non-player character.“

„No! To jsem!“ spráskne ruce Madla, hrnec se zakymácí.

„Hele,“ obrátí se na nás Adam, „občas to už fakt přeháníte, enpísíčka, z tohohle je to cejtit jakože dost. Táta sežral tak čtyři kousky, teď v obýváku pouští desky s Petrem Novákem a dělá mu druhej hlas, Karamel už se pomalu dává do vytí.“

„Tak dej kousek i Karamelovi,“ křičí radostně Madla a hrnec s rachotem padá na zem.

Tadam.

Duše má je čistý list. Nevím, co je nenávist. A co je láska.

Tadam.

Mám chuť zeptat se pana Ročestra, jestli se mu někdy zdávalo o jedný praštěný a strašně krásný holce.

Tadam.

Mně se zdává o Moraně. Už celý roky.

Tak dlouho sníte o svojí bohyni, až začne snít o vás. Tak dlouho sníte o smrti…

Še-še-hú.

Šeří se. Za okny se šeří a poprchává. Za okny je rázem dubnovej podvečer. Tady uvnitř vůně dřeva a ticha, jen občas něco konejšivě zapraská, dá to o sobě vědět, ještě to pořád trochu žije. Pro dnešek mám hotovo. Už je zavřeno a já jsem tu zamčená. Musim počkat na pana Ročestra, potřeboval si narychlo někam odběhnout, ale říkal, že za chvíli se vrátí. Omlouval se, nechá mi pro tenhle případ přidělat klíč. Teď ale musí běžet. Něco ho muselo zdržet.

Když jdu vylít kýbl se špinavou vodou do jeho koupelny, zůstanu chvíli sedět na vaně, co mu závidím, protože sama mám jen sprchovej kout a mám ten sprchovej kout hned vedle kuchyňskýho koutu, doslova, mohla bych si jednou rukou holit nohy a druhou míchat polívku. Můj byt je kout. Bydlím v koutě. Rozhlížím se po koupelně pana Ročestra, pak vstanu a opláchnu umyvadlo, otřu ho vlhkou houbičkou, zvednu přitom plastovej kalíšek se zubní pastou a jedním kartáčkem. Pasta mu brzo dojde. Na kartáčku se štětiny rozjížděj do všech stran. O břišní stěnu se mi rozbije vlna a chvíli se tam houpá, když kalíšek vracím na místo.

Moje hlava se objeví v zrcadlových dvířkách skříňky, rychle ji otevřu a smetu svůj odraz. Holicí strojek, kolínská, deodorant, čisticí tampony do uší, platíčko brufenu, ústní voda, nůžtičky na nehty. Všechno to vyndám opatrně ven a setřu usazenej prach a zaschlý kapky mýdlový vody. Potom vydrhnu záchod, škraloup dokola vany, otřu kachličky na stěnách a vytřu podlahu. Vyjdu ven, nahlídnu z předsíně do obchodu, ticho pořád stejný, za oknama ještě větší tma. Ohlídnu se ke dveřím, za kterýma tuším kuchyň. Beru za kliku a překračuju práh. Jako bych vcházela do kostela s nahýma ramenama.

Dřevěnej jídelní stůl, příliš velkej pro jednoho, kdy ho asi vyráběl a kolik u něj mělo sedávat lidí. Hrstka drobků na jediným místečku, tam, kde snídává a obědvá a večeří. Další vlna se tříští. Je tu uklizeno, ne dočista jako v bytě někoho, kdo lpí na pořádku, ale jako v bytě někoho, kdo žije skromně a sám a vždycky po sobě hned všechno sklidí. Hrnek a talířek v dřezu. Otevírám lednici. Dvě lahvový piva a krabicový mlíko ve dveřích, hermelín a jinej kus sýra, vajíčka, máslo, uzeniny.

Vracím se do předsíně přesně ve chvíli, kdy cvakne zámek vchodových dveří.

„Já se vám hrozně omlouvám, Marie,“ spustí zadýchaně. „Nečekal jsem, že se zdržím, nezlobte se.“

Mávnu rukou.

„Odvezu vás, jo?“

Kroutím hlavou, to je v pořádku. Oblíkám se do kabátu.

„Ne, opravdu. Nechte mě vás odvézt domů… Nebo kam potřebujete,“ dodá rychle.

Nikam mě nevoz.

Váhavě teda přikývnu. Otočím se k bločku na pultu a na žlutej papírek píšu svoji adresu s dodatkem, že mi to stačí na rohu, aby si nezajížděl do jednosměrky. Bydlim totiž v jednosměrce. V koutě jednosměrky.

„Vím, kde to je, jasně,“ kývá.

Sedím vedle něj. Nikdy jsem neseděla vedle něj. To je novinka. A nikdy jsem ho neviděla řídit, uvědomim si, když nastartuje. Pan Ročestr řídí, novej obraz, co si musím zapamatovat. Je to trochu, jak kdyby ho někdo vytrh z přirozenýho prostředí, jeho život mimo obchod a dílnu jako by doteď neexistoval. Patří jenom do dílny a do obchodu. A teď je za volantem, řídí a sluší mu to i takhle. Představuju si, že někam jedeme spolu, že jsme spolu. Třeba k někomu na návštěvu. Nebo spíš z návštěvy domů. Koho bysme spolu navštěvovali? Všimne si, že si ho prohlížím. Možná by se mě chtěl na něco zeptat. Aby řeč nestála. Ale na nic se nezeptá. Řeč stojí. A on zajíždí do jednosměrky a usmívá se na mě, když říká: „Tak zase zítra.“ Vystupuju, můj den končí a začne zase zítra, až mi pan Ročestr otevře dveře.

Doma z tašky tahám párky a vyhazuju je do koše.

Tadam.

Máma odešla tý noci a nevrátila se domů, jenom občas zavolala, chvíli mluvila s tátou a pak většinou se mnou a Madlou, Adam s ní mluvit nechtěl. Dlouho jsme o ní věděli jenom to, že teď bydlí někde ve městě, a ani potom pozdějc jsme se o ní vlastně o moc víc nedozvěděli. Až skoro po roce za náma začala taky tu a tam jezdit na návštěvu, ta zábavná teta, Madla ji pak vždycky dlouho přemlouvala, ať s náma zůstane, ať nikam neodjíždí. Ale nezůstala a odjela. A Madla mívala tak hysterický záchvaty, že ji ani táta nedoved utišit, třeba i hodiny a hodiny, dokud vyčerpáním, celá v jednom ohni neusnula Karamelovi na kožichu. Tehdy už byla zase zdravá, rakovina ustoupila a vrátila se až po několika letech. Já jsem mámu nepřemlouvala. A Adam už vůbec ne.

Občas ale nepřijela, i když se ohlásila, a naopak taky přijížděla a brala nás na vejlety, aniž by ji někdo z nás čekal. Odvezla nás třeba do kina nebo do města na zmrzlinu, táta kolikrát ani nebyl doma a ona mu nenechala vzkaz, a on se pak strašně zlobil, když nás přivezla zpátky. Pamatuju si přesně, jak na ni tehdy řval, když se s náma vrátila z pouti, byla už skoro noc, Madla usnula v autě a Adam ji odnášel do patra do postele. A táta na mámu řval, strašlivě řval, že tohle nemůže dělat, a pak ji vyhnal a řek jí, že je nezodpovědná kráva. A máma odjela a táta si sednul sám do kuchyně, ani si nerozsvítil a seděl tam a vůbec se nehejbal a já nevěděla, jestli mám jít k němu nebo do postele, abych ho nerozčílila taky, i když jsem věděla, že na mě by se nikdy takhle nerozčílil.

Po nějaký době k nám začala chodit Darina, kolegyně od táty z práce. Neměla vlastní děti ani nikoho jinýho. Chodila k nám a přinesla třeba upečenou buchtu, tehdy jsme s Madlou byly ještě docela malý, a tak jsme nic píct neuměly, přinesla buchtu a dala si s tátou kafe, pak zas odešla. Jindy přišla a pomohla tátovi se zahradou, jindy zas donesla svíčkovou, kterou táta neuměl, uklidila u nás nebo Madle udělala copánky. Pak občas napekla koláče a buchty přímo v naší kuchyni a začala nás to s Madlou učit, stejně jako nám ukázala, jak se háčkuje a plete, a pomáhala nám s úkolama do pracovních činností, když jsme měly třeba něco vyšít, protože to táta vůbec neuměl. A taky to byla ona, kdo mi ukázal vložky a tampony, když jsem to poprvý dostala.

Myslím, že spolu tehdy ani táta s Darinou nic neměli, že jen chodila za ním, aby nebyl tak sám, aby nebyl na všechno tak strašně moc sám, na mě a Madlu a Adama a na celej dům a zahradu, a vůbec na život. A pak párkrát zůstala přes noc, když byla Madla nemocná, a pak zůstávala, i když už Madla byla zase znova zdravá, a táta už neodcházel spát na gauč v obýváku, ale zůstával v ložnici s Darinou. A pak jednou už prostě neodešla. Naučila se dokonce i vycházet s mámou, která se u nás jednou za čas zjevovala a pak se zase vypařovala.

Podle mě byla do táty zamilovaná od začátku, bylo to poznat z toho, jak se na něj dívala, jak se na něj usmívala, když se s nim loučila, bylo v tom něco odevzdanýho a přitom smutnýho. A táta jí byl moc vděčnej, protože mu pomáhala a moh mít na chvíli pocit, že ho taky kromě mě, Madly a Adama má někdo další hodně rád. A podle mě se do ní ale nikdy nezamiloval, aspoň ne tak jako kdysi do mámy, kterou pravděpodobně miluje ještě teď, ještě pořád o ní sní, představuje si ji a má ji zabodlou jako trn hluboko v sobě. Myslim, že jeho osudovou ženskou byla vždycky máma, i přes všechnu její šílenost, přesto, že nás opustila, přesto, že tátu možná ona nikdy nemilovala, a i přesto, že Darina je ta, která tady pro nás vždycky byla, i když nemusela. A to si zas myslím kvůli tomu, jak se táta dívá na mámu, dokonce jak se na ni díval i tehdy, kdy na ni řval, že je nezodpovědná kráva, a ať vypadne.

Madla se mě jednou zeptala, jestli si myslím, že kdyby se máma u nás zase objevila a řekla tátovi miluji tě, omlouvám se, prosím, odpusť mi, děkuji ti, jestli by ji táta vzal zpátky a s Darinou se rozešel. Odpověděla jsem, že asi ne, že by to Darině neudělal, že jí podle mě má šíleně rád, že mámu sice miluje, ale v tom-
hle případě je možná víc mít rád. A myslela jsem na Darinu, jaký to asi je vědět, že je a vždycky bude tak trochu ta druhá. A teď myslím na Madlu, jak je možný, že ona se na mámu nikdy nezlobila a bez mrknutí oka by ji kdykoli plně přijala do svýho života, i když ji máma opustila ve chvílích, kdy musela chodit na všechny ty vyšetření do nemocnice, kdy to vypadalo, že umře, že doopravdicky umře, přestože jsme o tom takhle doma nikdy nemluvili — jen jednou, a to jsem byla já s Adamem, kdo o tom mluvil. Před tátou to nešlo. Byl statečnej, ale vyčerpanej, a hlavně musel bejt ve skutečnosti k smrti smrtí vyděšenej, i když to nedal znát.

S mámou se nikdy o tom, proč odešla, vlastně nedalo mluvit. Sama nám to nikdy nepověděla a myslím, že se jí nikdo z nás tří nezeptal. Možná že táta to ví nebo aspoň trochu chápe, ale ptát se jeho mi vždycky přišlo, jako bych ho tim nějak zrazovala nebo co. Nejlepší řešení bylo mámu prostě vypustit. Nechat ji, ať si dělá, co chce. Důležitej byl jenom táta, ji jsme vlastně nikdy nepotřebovali.

A teď myslím na mámu, na to, že já jí to neodpustím nikdy, nebo možná až za hodně hodně let, za eony věků, kterých se ale nedožiju. Teď jí nic odpouštět nehodlám. Protože teď jsem na cestě za odpuštěním někomu jinýmu, teď mám plný ruce práce s odpouštěním Madle.

Hrk-hrk.

Paní v batikovaný sukni, která přehnaně artikuluje a nemá oholený podpaží a kdovíco ještě, povídá, že modlitba JÁ JSEM je cesta, jak oslovit svoje nejvyšší vědomí, že když vyslovíme nebo pomyslíme na JÁ JSEM a za ně přidáme slova vyjadřující, čeho chceme dosáhnout, uvedeme do pohybu síly, který mají strašně silnej účinek. Protože když to vyslovujem nebo na to pomejšlíme správně, vždycky se naplní to, o co si řeknem. JÁ JSEM není modlitba pro to, co chceme být, ale co chceme mít.

„Je to tak, že když umíráme, náš duch definitivně opustí svoje hmotné tělo,“ klade zřetelně slovo za slovo, „tuhletu schránku,“ ukáže na sebe, abysme pochopili, co je hmotný tělo. „V první fázi prochází vědomí hmotným tělem. Touhle schránkou,“ ukáže na sebe znova, abychom už sakra pochopili, že má schránku. „Tato první fáze fyzické smrti je, jako bychom procházeli temným tunelem. V druhé fázi se děje to, že naše vědomí projde hlavním proudem podél páteře a definitivně opouští tělo ve světle korunní čakry. Ale to si teď nemusíte pamatovat.“

Podívám se na Dagmaru, která těmhle setkáním úplně propadla a vždycky si něco zapisuje — pokud zrovna nemeditujem, to pak medituje a zapisuje si potom. Dagmara je rozvedená, bezdětná a po rozvodu nastěhovaná zpět v domě svojí mámy.

„JÁ JSEM,“ povídá paní v batikovaný sukni a zvedne u toho ruce, takže všichni znova vidíme, že nemá oholený podpaží, „je místo, odkud všichni pocházíme a kde skončíme po naší pouti — po ukončení cesty koloběhu všech našich inkarnací. A na tohle místo vstupujeme jenom v naší ryzí duchovní podobě bez jakýchkoli bytostných obalů.“

„Bezobal. To je ekologický,“ kývne uznale Madla. Paní v batikovaný sukni si jí všimne, probodne ji pohledem, ale nehne u toho ani brvou. Do chvilky ticha je slyšet jen Dagmařino škrábání po papíru.

„Ukážu vám teď,“ povídá paní v batikovaný sukni, „jak se to dělá. Abychom docílili okamžitého spojení s JÁ JSEM, musí být naše záda, týl a hlava v jedné kolmé rovině, tím je zprůchodněn spirituální kanál procházející páteří do korunní čakry,“ demonstrativně nám ukáže, jak se srovnat do týhle pozice, a pak pár z nás obejde, aby si je srovnala sama. „Pak uctivě oslovíme JÁ JSEM. Nejprve to musíme třikrát zopakovat, tím docílíme vědomého kontaktu s JÁ JSEM. Můžete pak ucítit ve spáncích mírný tlak a v oblasti srdeční čakry takový jemný… láskyplný pocit. Potom vyslovíte přání. Například pokud potřebujeme ochranu před negativními vlivy okolí, utvoříme si ochranný obal takto…“ odkašle si. „Obal?!“ sykne Madla pohoršeně. Batikovaná neoholená zavře oči a zvýší náhle tak dramaticky hlas, až sebou trhnu. „Já jsem, já jsem, já jsem — ochranný elektronový obal okolo mne! Já jsem ochranný elektronový obal okolo mne! Já jsem ochranný elektronový obal okolo mne!“ Všichni ji fascinovaně pozorujem. Madla vedle mě zakňučí. Milušce se neslyšně ze rtů vydere „Co?!“. Koušu se do tváří.

„Vyzkoušejte si to.“

„Já jsem, já jsem, já jsem ochranný elektronový obal okolo mne,“ hučí sokolovnou a z některých úst to zní spíš jako otázka.

„A teď si to vyzkoušejte každý pro sebe, potichu nebo v duchu. A vyslovte vaše vlastní přání,“ povídá paní v batikovaný sukni, povídá, že chceme-li mít dlouhý život, říkáme já jsem život, chceme-li lásku, říkáme já jsem láska, já jsem finanční blahobyt, já jsem vosí pas a ňadra dmoucí, já jsem splacená hypotéka, já jsem povýšení, já jsem dítě, já jsem zrekonstruovaný podkroví, já jsem všecko, všecko, všecko. A já si říkám, že je to jak vesmírnej e-shop, řekneš, co chceš, máš to, ta paní to jasně povidala, takhle jednoduchý to je, jen se to musí dělat správně.

„Musíte si uvědomit, že je to tak, že věci se dějí, protože JÁ JSEM. Ve skutečnosti,“ povídá paní v batikovaný sukni, „se nic neděje.“ A tak si okolo všichni myslí JÁ JSEM a já jsem zmatená a opakuju si, víc jak třikrát dokola, že ve skutečnosti se nic neděje.

Já-jsem. Já-jsem. Já-jsem-Madla.

Stojím v naší předsíni, v předsíni u nás doma. Jak jsem se tady vzala? Pár měsíců už jsem domů přece nejela. Aspoň si to myslím. Je noc. Všude tma a ticho. Pak si uvědomím, že se schovávám, schovávám se za rohem u přístěnku pod schody na prahu předsíně. Před čím se tu schovávám? Slyším šramot o pár kroků dál, u vchodových dveří. Nohy vklouzávají do bot, ruce pomalu otevírají dveře, záda mezi futry, něčí záda mezi futry, nohy se sotva mihnou na prahu, když záda potichu proklouznou z domu. Ze schovky v předsíni naslouchám zaklapnutí zámku, stejně jako tenkrát, a pozoruju kliku, jak se vrací do vodorovný polohy, když ji Madla opatrně, potichounku, po-ma-loun-ku z druhý strany pouští. Madla?! „Prosím tě, nedělej to!“ řvu jak na lesy, ale nevydere se ze mě ani hláska. A stejně to řvu pozdě.

Vlak sebou trhne, hlava mi klimbne o okno. Probudím se. Ležím na Madlině posteli, čelem k ní. Postel je rozpůlená oknem, sklo nás dělí od sebe. Madla je mrtvá.

Když mě Adam přivezl domů, všichni stáli na chodbě před jejím pokojem, nejvíc mě zarazilo, že je tu máma, brečela a kvílela a třeštila oči na dveře a opakovala, že tam nemůže jít, že tam nemůže jít. Jako by ji někdo nutil. Jako by ji někdo zval. Přešlapovala tam a zpět, tam a zpět, nemohla se zastavit. Zastavovala se jen na okamžik, kdy se začala dávit. Darina se ji pokoušela tišit, hladit po zádech, chytat za ruku, pobízet, aby si sedla, ale matka se po ní ohnala, musela chodit, musela chodit, nenechala na sebe sáhnout a nedovedla se zklidnit.

Táta byl jak povlečenej v šedým filmu, v šedý zácloně, v šedý dece, obličej měl šedivej, jeho pohyby byly šedivý, jeho tvář i tělo připomínaly dokonale prázdnou člověčí nádobu. Šedivou.

Adam byl jedinej, kdo byl schopnej se na někoho dívat. Díval se na mě. Adam se většinou díval na mě.

Táta řekl, že Madlenka je ještě v posteli, jak ji tam našel. Že se můžu jít rozloučit, než zavoláme pohřebáky. Jakýpak loučení.

„Vypadá, jako by spala,“ řekla potichu Darina.

„Ale nespí!“ zalkla se matka a odešla rázným krokem pryč, Darina se váhavě podívala na tátu, na mě, ani jeden jsme jí nedali odpověď, podívala se na Adama. A on za matkou odešel.

Karamel přešlápl u dveří, zvedl ke mně hlavu. Vzala jsem za kliku a otevřela dokořán. Z prahu Madlenčina pokoje jsem zpátky tady ve vlaku, taky beru za kliku a otvírám dokořán, tady ve vlaku beru Karamela s sebou do Madlina pokoje a nechávám šedivýho tátu za sebou.

Madla nevypadá, jako když spí. Ani ode dveří. Ani zblízka. Nevypadá ani jako Madla. Ani jako člověk.

Karamel skáče na postel a stáčí se k jejím nohám.

Kloužu po starý sedačce Českých drah, dokud se nesvezu do lehu, a přitom si lezu k Madlence pod peřinu.

Nebrečím. Necejtím odpor. Hladím ji po vlasech.

„Máchám, máchám prádlo. Nezdržuj mě, Madlo. Až to prádlo vymácháme —“

Hrk-hrk.

Z vlaku jsem zpátky na prahu Madlina pokoje. A nedokážu ho překročit. Nejdu se rozloučit. Jakýpak loučení.

Tadam.

Slunce za okny zapadá a šíří kolem sebe teplý měkký světlo jako z fotek, na který hodíte retro filtr. Filtr nedělního podvečera na konci léta, toho nejpalčivějšího momentu, kdy je všechno zlatý, ale v tónu, kterej je příjemný sledovat, filtr nostalgie. A ta přívětivá atmosféra je o to víc matoucí — nutí ke smíření, který nepřichází.

Přede mnou se ve zlatým poli mihne dětská tvář, postupně se zostřuje jako 3D obraz, jako optickej klam. Jako takový ty vzorovaný plochy, na který se máte dívat tak dlouho, dokud nevystoupí dopředu jasnej obrazec, co původně nebyl vůbec vidět. Pamatuju si, že tyhle obrázky dávali do přílohy nějakýho magazínu, co naši odebírali, když jsem byla malá. Madla v nich vídávala roztodivný věci, o kterých mi vyprávěla, pro mě to byla vždycky jen barevná plocha, ve který nic není. Ale Madla v nich našla ledasco. Anebo si to vymejšlela.

Malá Madlenka vystoupí z pole a potichu se směje, když se ke mně naklání skrz okno a šeptá mi tajemství. Její vlasy mě lechtaj na tváři. Odtáhne se, zamkne mi pusu na dva západy a neviditelnej klíč přede mnou polyká.

A za oknem už je zas jen to zlatý pole.

Tadam.

Myslím na pana Ročestra. Myslím na to, jestli má nějaký děti. Myslím na naši dceru a na to, jak ho rozesmívá, když se mu škrábe po zádech a rukama se mu omotává kolem krku jako chobotnice.

Tadam.

Nejdřív se ozve drkotání koleček a pravidelný pípání, něco se řine uličkou. Před dveřma do kupéčka se objeví malá bílá kuželovitá bytost, vypadá trochu jako zvětšenina naleštěnýho naběhlýho žaludu. Zasvítí na mě přerušovaně modrým světlem jako laserovým paprskem. Pak vjede přímo přede mě. A je tady takový ticho, že kromě jeho popípávání můžu slyšet už jen tichoulinký a pravidelný mručení jeho motorku, co připomíná pomalej nádech a výdech, nádech a výdech. Zvuky vlaku slyšet nejsou. Robot je ke mně natočenej z profilu, poznám to, i když nemá profil, bliká přímo do okna, rozjímá s kontrolkou namířenou kamsi do dálky.

„Há vím gho hech…“ řeknu potichu. Pootočí se ke mně a chvíli tak setrvá, jako by si mě měřil.

„Pí-pi-píp,“ zabliká pak zpátky s kontrolkou k oknu a chová se dál, jako bych tam nebyla.

Odkašlu si, cejtím se trochu trapně. Mlčíme tu takhle docela dlouho, přitom bych mu ráda řekla, že jsem o něm četla v novinách. O robotovi, co měl v nákupním centru ve Washingtonu nahradit lidskýho hlídače. Za pár dní se ale uprostřed směny zničehonic rozjel střemhlav do fontány. A těsně předtím, než to udělal, řekl: Všechno je v pořádku. Nikdo ho nezastavil. Prej nikdo nemohl tušit, co se chystá udělat, nikoho nemohlo napadnout, že se robot sám od sebe rozhodne naráz utopit ve fontáně.

Chtěla bych mu říct, že o něm vím, že se o něm psalo, chtěla bych se ho zeptat, jak to myslel s tím, že všechno je v pořádku, ale místo toho neříkám nic, místo toho se s ním dívám z okna.

Po nějaký době se na místě otočí o sto osmdesát stupňů, posvítí kontrolkou na dveře a projede jima na chodbu. Tam se ještě na moment zastaví. Jako by se zamyslel nebo chtěl něco dodat.

„Fhechmo he fpochábku,“ řeknu potichu. A on odjede. Ani nepípne.

Ššššš.

A nejradši mám průvody. Když se něco děje, třeba na Staromáku, a davy lidí se tlačí v úzkých ulicích, co ústí na náměstí a co si jejich názvy nikdy nezapamatuju, a ani si nikdy nezapamatuju, kde začínaj. Když se ty davy tlačí, tlačím se s nima, stoupnu si do chumlu a nechám se unášet tím proudem, jako když teče řeka, a já jsem naplavenina a řeka mě strhává s sebou. Jsem bezvládná, jsem panák ze slámy a hadrů.

A líbí se mi ta blízkost těl na tělech, hřeje mě to ze všech stran, naplňuje vděčností, ten útlak, ta stísněnost, co mi znemožňuje dělat úkroky stranou nebo i jen pohnout rukama, tahle nesvoboda je pro mě úlevná jako namočit si nohy ve škopku s horkou vodou nebo jako smích po tom, co se dlouho brečelo.

Je zima, je tma, není moc pozdě, ale je tma, adventní neděle a brzo bude celá. A dav turistů z ciziny je promíchanej s turistama z Čech a Moravy, co se přijeli podívat na hezkou vánoční Prahu, a je promíchanej s kapsářema, co přišli využít hezký situace, a jsem tu já, já s nima, a někdo mi šlápne na nohu a někdo jinej mi vrazí loktem do zad a někdo jinej je cejtit hospodským smradem, a někdy to trochu zabolí, když do mě někdo strčí, ale vůbec to nevadí, ono to vůbec nevadí, když to trochu zabolí, a jejich hlasy ševelí, slejvaj se do šumu, do zurčení, všechny ty hlasy a jazyky, rezonujou jako úl, jako chór, jako všecko. A já si je prohlížím, prohlížím si zblízka jejich tváře, jejich zarudlý nosy a čepice naražený na čela, prohlížím si ty rozesmátý tváře i zpruzený ksichty, na všechny se dívám a chci jim poděkovat, že mě berou s sebou, a v extázi tepla lidských těl přicházím k orloji, ale přitom zvedám hlavu o něco vejš, až nad střechy, až k temný obloze, ze který se sypou drobný vločky, nebo si je jenom představuju, a v tu chvíli chci někoho chytit za ruku, a tak hrábnu dlaní, dlaní bez rukavice po ruce, co je nejblíž. Patří starší Asiatce, která se mě lekne, omluví se a posune se o něco dál.

Posledních několik měsíců, když se na mě někdo usměje, usměje se na mě omylem. Protože pak se na mě teprv skutečně podívá a všimne si pořádně a lekne se, nebo je mu ze mě trapně, nebo mě polituje.

Asi jsem si neměla vrážet do oka tu pastelku.

Tadam.

A občas, když se procházím po Václaváku nebo Staromáku nebo Karlově mostě, představuju si, jak se najednou tělama lidí i přes ty těla začnou prodírat tanky, jak se nebe zaplní stíhačkama a vzduch nasákne smradem střelnýho prachu a ruch ulic rozčísnou výstřely a výbuchy. Vypukla válka.

Tadam.

„Tak hele. Zabila bys radši sebe, nebo mě?“

„Jak kdy.“

„Hej, vážně!“

„Čím jako?“

„Jak čím?!“

„Čím bych měla zabít tebe nebo sebe?“

„Co to je za otázku?“

„Děláš si prdel? Ty se mě ptáš, co to je za otázku?“

„No tak to je vedlejší, ne? Čím, čím… rychle, bezbolestně… pistolí třeba.“

„Kde bych jako vzala pistoli?“

„Prostě máš pistoli. A musíš zabít mě, nebo sebe.“

„Tak sebe asi.“

„To řikáš jen proto, že by znělo blbě, kdybys řekla mě.“

„Ne, fakt sebe. Koho bys zabila radši ty?“

„No taky sebe.“

„To říkáš proto, že by znělo blbě, kdybys řekla mě.“

„Když myslíš…“

„Nezapaluj si tady, vlez aspoň do okna, táta to ucejtí.“

„Ále neucejtí. A proč bys teda radši zabila sebe než mě?“

Pokrčím rameny a vezmu si od ní cigáro, potáhnu. „Protože bych nesnesla vědomí, že jsem tě zabila, s tím bych žít stejně nemohla… takže bych nakonec zabila i sebe.“

„Není o tom nějakej film?“

„Určitě je.“

„To já jo.“

„Co ty jo?“

„S tím já bych žít mohla. Jako že s tím, že jsem tě zabila.“

„Tak proč bys teda ty zabila radši sebe než mě?“

Madla se na mě pozorně podívá a pak zas koukne na cigáro, který přetáčí v prstech, a opře se zádama o postel. Po podlaze mi přisune v petce namíchaný víno s kolou. „Bylo by mi líto, že bys nežila.“

„To je to samý.“

„To není. Já bych tě klidně zabila, kdybys chtěla. Ale protože vím, že bys nechtěla umřít, tak bych to neudělala.“

„Hele, to moc nedává smysl.“

„Mně jo. A taky teda… sorry,“ vezme si zpátky flašku, „ale co bych tady jako bez tebe asi tak dělala?“

Tadam.

Sedím v univerzitní knihovně u dlouhýho stolu, je tu dalších šest nebo sedm lidí. Ten stůl je jak štrúdl nataženej na plechu v řadě dalších štrúdlů. Každej u mýho štrúdlu si dělá svoje, čte si, dělá si výpisky ze skript, nějaký dvě prvačky potichu štěbetaj schovaný za notebookem. Já jsem skloněná nad okopírovanýma stránkama knihy. V prstech držím pastelku. Zelenou pastelkou si v papírech totiž nejradši podtrhávám. Ty okopírovaný stránky jsou z knihy Vztáhnout na sebe ruku, kterou napsal Jean Améry, kterej se původně jmenoval Hanns Chaim Mayer a během druhý světový války bojoval proti nacismu a byl vězněnej v několika koncentračních táborech a mučenej gestapem. A tenhle Améry to všechno přežil, usadil se v Belgii a stal se filozofem, a potom, co napsal tuhle knihu, ve který si podtrhuju zelenou pastelkou, se předávkoval práškama a umřel.

Listuju a pročítám na přeskáčku podtržený pasáže a části vět.

Jeden kovář vložil hlavu mezi čelisti svěráku a pravicí ho utahoval, dokud mu nepuknula lebka…

…stávám na balkoně v šestnáctém patře, přelézám mříž… drže se levicí zábradlí vykláním se volně do prázdna a upřeně se dívám do hloubky. Stačilo by se pustit… představuji si, že padám hlavou dolů a v imaginaci předjímám tříštění lebky na asfaltu…

…když spolykám prášky… bude má hlava viset přes okraj postele?

…Ten, kdo na sebe vkládá ruku, hledá sebe sama v zrcadle… Lidé, kteří se zastřelili, jsou často nalezeni v krvi před zrcadlem…

…říká-li si: tak tohle jsem já. Proč to jsem já?

A pak ji ucejtim, blíží se. Ve vzduchu zavoní stromy a hlína, tím to vždycky začne. Ohlídnu se, ale vím, že nic neuvidím, přestože se to ozve těsně vedle mě, jako kdyby někdo dupnul na spadlou větev.

…když spolykám prášky… bude má hlava viset přes okraj postele?

A pak už jen čekám, celý moje tělo čeká, moje krev je rtuť, hlava zalitá v betonu. Nepohnu se, nejde to. V prstech drtím pastelku.

A pak přijde ten zvuk.

Jako když hodíte — ale ne z velký vejšky, jen z ma-
lý — jako když hodíte těžkej vak nacucanej vodou. Jako když ho hodíte na jiný vlhký místo, třeba do mělký kaluže. Žuchnutí. Čvachtnutí. Krátký. Ne moc hlasitý. Ale slyšíte ho. Je blízko.

Vůbec sebou netrhnu. Ani se nepohnu. Ani se nenadechnu.

…tak tohle jsem já.

Nejde to. Je blízko.

Čvach.

Proč to jsem já?

Ta bolest, když si bodnu pastelku do oka, je tak strašná, že mi všecko zatemní. Stihnu zahlídnout jen chaos do půlky barevně zalitej, ne zeleně, ale rudě, někdo ječí, někdo se někam rozebíhá. Ale já se možná i usmívám, když padám do mdlob s pastelkou trčící z oka, kdyby mě tak viděla Madla!, možná se i usmívám, protože Morana — Morana je pryč. A pak je pryč všecko.

Vžžimmm.

A někdy si představuju, že ten její smích, ten Madlin nakažlivej smích zachytila nějaká družice ve vesmíru jako signál, ve kterým je ukrytý tajemství a vůbec úplně všecko, doopravdicky všecko, a v tom vesmíru se rozlíhá pořád dokola ve smyčce a jako ozvěna dopadá do všech alternativních vesmírů, a klidně i na vršky všech světel, co jsou fejkový tělesa a klidně taky na klenbu z pevnýho materiálu nad naší placatou Zemí, a představuju si, že tam bude takhle zachycenej vždycky a navždycky, celý eony věků, bez zásuvky i baterek, bez ničeho, protože to, co ten signál drží v chodu, je on samotnej, krmí sám sebe, nikdy nepřestane, bude věčně v pohybu. Přestože hodně hodně hodně hluboko, v nejzapadlejším koutě, pod poklopem v podlaze ve sklepě svojí hlavy, takhle hodně hluboko vím, že Madlin smích nikde není, protože Madla není, a není bez přestání. A přesně tak je to cejtit. V těsný blízkosti, na kůži, neslyšně je to cejtit. Jako zvíře, jako srst, kterou se o mě otírá, když šmejdí kolem. Jako zvíře, se kterým sdílím společnou klec.

Výhybka.

Kostel. Já, máma, táta, Darina, Adam stojíme v první řadě. Před náma rakev, za chvíli ji začnou vynášet k jámě vedle babičky a dědy. Svatoš pouští hudbu, Adam s tátou vybral Enyu, kterou Madla neposlouchala, ale byla důstojná. A když dohraje, překvapivě se spustí ještě jedna. Hned s prvníma tónama jako by celej spící kostel probudila. Veselá písnička opěvující Moskvu.

Podívám se po tátovi. V jeho tváři se vymění během chvíle čtvero ročních období. Pomalu stočí hlavu ke mně, dívá se na mě přes mámu a zdá se, že se ani nezlobí a že chce něco říct, ale místo toho je jeho pusa čím dál tenčí čára.

Pesnja plyvjot, serdce pajot, eti slava — o tebje, Maskva!

Ruskej zpěv se line kostelem — Maskvaaaa!

Tadam.

Na Madlu už nemyslím. Do všeho se rozlila.

Tadam.

Kdesi v chodbě hlasitě prásknou dveře.

Pan Ročestr přichází zadním vchodem z dílny do obchodu, dopíná si při tom košili u krku a říká mi, že už mám pro dnešek volno, protože potřebuje odejít. Myslím na to, jestli jde na rande, když si vzal košili, jestli si je oblíká, když jde za nějakou ženskou, jestli tu ženskou bere na večeři a jestli si k tý večeři pan Ročestr dá pivo nebo víno, nebo jestli vůbec nepije, a přitom kývu a ždímu mokrej hadr do kýble. Můj život, ta část, co za něco stojí, se dá v posledních měsících shrnout do chvil, kdy ždímám hadr do kýble.

Na zem v tu chvíli cosi dopadne, věcička obkrouží dvě malý kola, dokud se nezasekne o spáru mezi prkny. Knoflík. Oba se na něj chvíli díváme, pouštím hadr a natáhnu se po něm. Sevřu ho v prstech v tu chvíli, kdy se pro něj on sklání, jeho prsty se skoro dotknou těch mých. Narovná se a pátrá po košili pohledem i rukama.

„Kterej to…“

Ukážu zhruba do úrovně jeho prsou, kde se košile odchlipuje.

„No, to se mi skvěle hodí. Byla jediná vyžehlená…“ podívá se na mě a zakroutí nad sebou hlavou a sluší mu to i takhle.

Naznačím mu, ať chvíli počká. Vytáhnu z batohu toaletní tašku, kde si nosím náplasti a chladicí krém a dezinfekci a vatový tamponky a kousek obvazu a zavírací špendlík a gumičky a brufen a papírový pytlík a jehlu a nit. Vracím se pak k němu s tenkou špulkou bílé niti a jehlou.

„Vy jste teda vybavená…“ měří si vysypanou hromádku na pultu a usměje se tak, jak jsem ho ještě neviděla, jako by ten úsměv rozehrál nějakou dětsky nevinnou hru s celou jeho tváří, vrásky se mu tak nějak přeskupí a pak si klidně usednou zpátky na svoje místo.

Provleču nit uchem jehly a přikládám mu opatrně knoflík na místo, kde se urval.

„Chcete mi to teď přišívat?“ ptá se. Jen se na něj podívám. „Takže chcete,“ kývne a pak už nic neříká a já provlíkám jehlu s nití knoflíkem a látkou a je to, jako bych se potopila. Však taky zadržuju dech, protože zrovna teď jsem pod vodou a protože v tu chvíli nějak usoudím, že když svůj dech popřu, nepozná, co se ve skutečnosti děje. Jenže já u něj stojím tak blízko, že není možný, aby tu diskotéku v mým hrudním koši neslyšel.

Knoflík přidržuju tak opatrně na lemu košile,
abych se nedotkla nahý kůže pod ní. Nemůžu vzhlíd-
nout, ani za nic, spíš než voda je to, jako by mi někdo zalil hlavu betonem. Nevím, kam se přesně dívá, co zrovna pozoruje, jehlu, moje ruce, chybějící článek prstu, oko po demolici?, i když jeho pohled cejtím. Mlčí a pravidelně dejchá. Na prsou se mu rozprostírá jemnej a řídkej les chlupů. Ztratit se v tom lese.

Vzduch je jak vata.

Provlíknu čtvrtý kolo. Kdesi nade mnou poskočí jeho ohryzek. A je to, jako by mi někdo vyrval hlavu z betonu, a já na moment vzhlídnu a vidím jeho pohled, ten podivuhodnej měkkej pohled. Zalejte mě do betonu celou.

Zapošiju na rubu uzel.

Přikládám zuby k niti a trhnu. Zalejte mě do toho trhnutí.

A pak se odtáhnu, jehlu zabodnu zpátky do špulky, špulku vložím do kapsy, popadnu hadr, kýbl, koště, mizím v jeho koupelně. A když se vracím, je mi šíleně trapně. A on nic neříká, jen potichu prohodí „děkuju vám“, když se kolem něj prosmýkám ze dveří a on je za námi zamyká. To už jsem ale skoro za rohem.

V noci si pak představuju, že moje prsty jsou on, když do mě proniká, že můj dech je jeho dech, že to prázdno v mojí puse zaplňuje jeho jazyk, že ho zaplňuje on, když mu obkročmo sedám na obličej, abych mu nastavila svůj klín a přitom sama sklonila hlavu mezi jeho nohy.

Vžim.

Už se setmělo, a tak se čím dál ostřejc zrcadlí moje tvář v okně, ale ještě ne tak docela, ještě mi obličej chvíli místo masa a kůže budou vyplňovat břízy vysázený podél trati a krávy, co se ještě pasou na kopci. Břízy jsou moje oblíbený stromy, krávy jsou moje oblíbený zvířata a kopce jsou moje oblíbený kopce. Pozoruju svoje rysy ztrácející se v krajině za oknem, rysy, ve kterých se promítá jak na průsvitným plátně všechno to tam venku.

Nemám ráda svoji tvář, už pár měsíců se na ni dívám jen nerada a krátce, když není zbytí. Většina z nás po ránu říká, že vypadá strašně, jenže já fakt vypadám strašně — po ránu, po obědě, k večeru, furt. Po těle mám spoustu jizev různých velikostí a stupňů zahojení. A někdy v noci se mi zdá, že se ty jizvy rozevíraj jak květ pupalky dvouletý, ta totiž po soumraku rozkvítá a kvete pak celou noc a ráno zvadne a opadá. A pak moje tvář. Zbořený pravý oko trčí v mojí hlavě jak hromada suti, jak zbytky baráku po demolici, vrchní víčko kvůli poškozeným nervům je trvale spadlý přes bulvu, která vyčuhuje jen úzkou špehýrkou, dírou v základech. A to oko jako by mi trochu zbortilo celou pravou tvář, sice skoro nepatrně, ale přesto, jako by se celá sesula o milimetry níž, povadla a už nevypadá jako dřív.

Zvláštní je, že když se dívám na svůj odraz, je mi mnohem víc odporná ta zdravá půlka obličeje, protože zůstala v mý hlavě jako výsměch, jako krutá připomínka na něco, co už není úplný, co jinde chybí. Co bejvalo.

Sleduju svůj odraz. Nechám si po čele přejet mraky.

Výluka.

Každých čtyřicet sekund se jeden člověk na planetě Zemi, v soustavě sluneční, galaxii Mléčná dráha, vesmíru Vesmír dobrovolně zabije. Ovšem odhadovanej počet lidí, který se o sebevraždu neúspěšně pokusí, je dvacetinásobek. Což znamená, že se o to někdo pokusí každou druhou vteřinu.

V Česku se ročně zabije kolem šestnácti set lidí. Což je hodně, kdybyste to nevěděli, pro srovnání je to třeba čtyřnásobek těch, co umřou při autonehodě. A taky vim, že je to asi jeden a půl procenta všech úmrtí u nás. Jenže se nepočítá s těma případama, který umřou nějakou „náhodou“ nebo „nehodou“, ty se jako sebevražda neklasifikujou.

Pak jsem taky četla, že hodně z těch, který se o sebevraždu pokoušej, se pohybujou mezi touhou žít a touhou zemřít. Jejich postoj je k výsledku jejich sebevražednýho jednání provázenej silnou ambivalencí. Jsou od sebe sama oddělený. Jedna jejich část chce žít, ta druhá je sebedestruktivní. Třeba lidi, který přežili skok z Golden Gate, pozdějc uvedli, že v okamžiku, kdy skočili a padali dolů z mostu do vody, litovali svýho rozhodnutí. Zatoužili žít.

Když se sebevrahům dostane včasný pomoci, je prej možný je od sebevraždy odvrátit a dostat zpátky na stranu života. A prej někdy stačí jen říct „prosím tě, nedělej to“.

Odhaduje se, že každou sebevraždou je zasaženo nejmíň šest dalších osob. Je na to graf, soustředný pásy, vypadá to jak pruhovaná pizza nebo koláč, říká se mu kontinuum přežití. Pruhy od kraje znázorňujou ty nejmíň zasažený až po ty nejvíc v centru, v samým středu se dá domyslet černá tečka představující toho, kdo upek tenhle koláč.

Na prstech přepočítávám, kolik pruhů má koláč, v jehož středu je černou tečkou Madla.

Húúúúúúúúúúúúúúúú.

Já, táta a Adam se díváme na toho doktora, co nám říká, že Madla umřela, protože spolykala velký množství prášků na spaní. Ptáme se ho, jestli se dalo z pitvy určit, v jakým stadiu byla její rakovina. Chceme vědět, jak moc byl její stav nezvratitelnej, a proto to vyřešila po svým — a proto se nechtěla léčit, proto nám nechtěla nic říct. Jenže doktor povídá, že Madla rakovinu neměla, doktor povídá, že byla úplně zdravá.

Madlenčina ruka je pistole, kterou si drží u spánku a mačká spoušť.

Stojím vedle táty a je to, jako bych stála vedle balónku a poslouchala, jak pomalu uchází.

Umřééláá, umřééláá.

…když spolykám prášky… bude má hlava viset přes okraj postele?

Fšššš.

Táta se dívá, jak si rozbaluju dárek ke třiadvacátým narozeninám, a povídá: „Adam, ten jedinej si s tebou uměl poradit. Nikdo z rodiny nevěděl, jak on to dělá, ale kdyžs byla malá, dokonce úplný mimino, a brečelas nebo ses vztekala, anebo kdyžs nemohla spát, pokaždý jsme zavolali Adama, protože on jedinej věděl jak na tebe.“

Nevím, jak se Adam tváří. Nedívám se na něj. Ten dárek je zarámovaná zvětšená černobílá fotka z našeho rodinnýho alba. Na tý fotce je osmiletej Adam, co tlačí kočárek. Z něj vykukuju já, zvědavě civím přímo do objektivu. Adam se ale dívá do kočáru.

Moje oslava třiadvacátých narozenin je fiasko. Čtvrt roku po Madlině smrti. A táta mi dal fotku s Adamem. Jako kdyby mi tím chtěl říct, že teď jsme už jen my dva, třetí dílek není, že už jsou jenom dvě hlavní části. Že je v pohodě, když Madlu necháme jen někde mezi negativy, a jediná fotka, na který teď sejde, je ta z doby, na kterou si ani nepamatuju, kde jsem jen já a Adam.

Adam je to zdravý oko, který není hromada suti, barák po demolici.

Adam je ta nezborcená část mýho obličeje, co jen připomíná a připomíná a připomíná, že druhá část zrovna taková taky bejvala, ale už není a není a není.

Hrk-hrk.

Venku je noc. Teda chvíli to tak vypadá, že je noc. Ale pak si uvědomím, že není noc, jen na Zemi spadla obloha, protože hvězdy jsou blízko a měsíc je blízko, a vidím, že se všechno trochu smrsklo, že je všechno mnohem blíž, všechny planety. Chvíli si myslím, jestli nejsem zpátky na tý atrakci v Disneylandu, na Space Mountain, ale rychle se vyvedu z omylu. Letíme totiž sice rychle, ale ne střemhlav, spíš tak plujeme, klidně a v tichosti, nikdo tu nevříská a koleje nedělají randál. Podívám se na druhou stranu, z okna na chodbě je vidět jen ohromná žlutobéžová koule. Svítí stejně jako moje lampička v dětským pokoji. Vykouknu pozorně ven z mýho okna a vidím, že vůbec nejedeme po kolejích, ale po prstenci. Takže Saturn. A kolem se občas protočí několik z jeho dvaašedesáti měsíců.

„Tyhle souhvězdí, Velký vůz, panečku,“ říká můj zeměpisář, vůbec nezestárnul a má na sobě školní přezůvky a na krku píšťalku. V první chvíli se ho leknu a začnu rukávem šudlat okenní tabuli, jako bych přistiženě gumovala srdíčka na okraji učebnice zemáku.

„Velkej vůz ale není souhvězdí,“ povídám já, jenže neotevírám vůbec pusu. „To je asterismus. Skupina hvězd, která patří k souhvězdí Velký medvědice přece! Jak to, že to nevíte?“

„Já ti nevim,“ plácne se do kolen, „tak teda meteorismus, no.“

„Asterismus!“

Zeměpisář se přitrouble usmívá, nereaguje na mě, vstává, pohazuje si v ruce s píšťalou a jde na chodbu, kde si prohlíží planetu. „Ten Jupiter, co?“ uchichtne se, jako kdyby říkal: ten filuta jeden!

To není Jupiter, ty debile nagelovanej.

Za oknem prosviští skupina asteroidů a za nima se sype prach. Po jednom z měsíců se prochází kosmonaut. Zaťukám na okno vlaku. Kosmonaut mě — světelný roky nesvětelný roky — uslyší a ohlídne se po mně, zamává a poskočí si u toho. Na nohy dopadá pomalu. Jako když se díváte na pohyby lidských těl pod vodou. A už to zase cejtím, jako by se ve mně všecko rozpínalo, je to bez vůně a bez zápachu, zebe z toho, přichází to v návalech, zalejzá to do všech najzašitějších škvír. Jsem plná škvír.

„Tak kam?“ ptá se najednou Adam vedle mě, jednu ruku má na volantu, druhou na řadicí páce. Otáčím hlavu k němu a pak vyhlídnu zpět z okna. Vlak je teď naše stará škodovka, projíždíme Mršinou.

Ukazuju prstem šest tisíc světelných let daleko.

Adam přikyvuje. Stahuju okýnko. Adam sešlapuje plyn.

Vytahuju ruku — hladím vzduchoprázdno. Jako bych čeřila hladinu.

Tadam.

Vstanu ze sedačky, abych si protáhla přeseděný tělo, sedím už věčnost, sedím už eony věků, sedím už celej život na přeskáčku. Vycházím na chodbu. Je tady takovej klid. Chodba je neuvěřitelně dlouhá a rovná, je vidět strašně daleko, až do tý dálky, kde jde tušit konec vlaku, nebo spíš je to až taková dálka, že tam jde tušit jenom další dálku. A v druhým směru to vypadá úplně stejně, jako by obě strany byly jen zrcadla, není vidět předěly vagonů, ani se neztrácejí v zatáčce.

Trochu se projdu, vyberu si protisměr. A nikde žádný okna, po levý ruce jen holý stěny, po pravý zas kupéčka jak malý pokojíčky. Jdu a jdu a jdu. Jdu snad roky, cesta mě zmáhá. Nahlížím do pokojíčků a v jednom vidím zase zeměpisáře, má na sobě pořád ty přezůvky a v puse píšťalu, a rozdává si to v obdivuhodně krkolomný pozici s mou instruktorkou jógy, v dalším kupé postavenej bunkr z dek a peřin a povlečení a prostěradel a uvnitř bliká baterka a kdosi se hihňá, a v dalším táta, co se dívá někam před sebe, sedí na sedačce z nekonečnýho hada, a když zaostřím, vidím, že jsou to motouze z párků, kilometry párků, a v dalším sedím já a dívám se z okna na to, jak se dívám z okna, a pak se já — já tady na chodbě podívám před sebe na tu dlouhou rouru, která pořád vypadá úplně stejně, a všimnu si, že je trochu šero, že je tady čím dál míň vidět, jako by někdo postupně ztlumoval světla, a když se podívám vzhůru ke stropu, abych se o tom přesvědčila, žádný světla tam nejsou — a přesně v tu chvíli si uvědomuju, že stojím v absolutní tmě. A jediný, co je slyšet, je šeptavej zvuk kolejí, ten tichej pravidelnej rytmus. Tichoulinký tadam tadam. Tadam tadam.

Stojím a nehejbu se.

Ještě je tu nějakej další zvuk, vrzání, tichý zavrzání, jako by někdo prošel po špičkách po dřevěný podlaze, a já najednou skoro nedejchám, a vtom se přede mnou vyrýsuje tenkej proužek světla, to když se otevřou vchodový dveře a nohy, něčí nohy se mihnou mezi futrama, a záda, něčí záda potichounku proklouznou ven, a jsem to já, to moje záda se sotva mihnou ve dveřích, když je před Adamem, kterej mě nehnutě pozoruje, zavírám. A pak další změna. Ten tichej pravidelnej rytmus kolejí je rychlejší a hlasitější, náhle tak hlasitej, až si zacpávám uši, tak rychlej, až se všechna ta tadam-tadam-tadam ženou přes sebe jak dusot koňskejch kopyt. Zavrávorám.

Padám na zem a kolem mě se sypou zralý meruňky. Adam. Křičí. „Máry!“ —

Dadadadadadadadadadadadadadadadadadada—

Zhluboka jsem se nadechla

a naslouchala známému, chlubivému hlasu svého srdce.

Já jsem, já jsem, já jsem.

Sylvia Plathová: Pod skleněným zvonem, přeložil Tomáš Hrách

KHE-CHKÍ CHÁCHK

Adamova postel je hlediště.

Jsem smutná, protože Madla je zas v nemocnici a naši mě s sebou nevzali. Adam mě hlídá. Jako vždycky.

Adam přede mě postaví dvě židle, obě z boku, opěradly od sebe, prostě do tvaru U. Přes opěradla přehodí deku jako oponu, tak abych neviděla, co se odehrává na těch židlích. Ty židle jsou totiž Adamův kouzelnickej pultík. A Adam je první kouzelník, kterýho v životě vidím. Ještě před Copperfieldem a před Kožíškem a před tím, co nikdy žádnej nepřišel do Možná přijde i kouzelník. A Adam mi předvádí kouzlo, při kterým zmizí igráček. Ukazuje mi ruce i rukávy, dovoluje mi prohledat mu kapsy a protřepat tu deku. Ale nic. Vojáček nikde není. Adamovi se povedlo kouzlo zmizení. A já ho za to neskutečně obdivuju.

A pak když jdu čůrat, igráček stojí na sklopeným prkýnku záchodový mísy a usmívá se na mě. Od toho okamžiku chodím na záchod vždycky s podivným šimráním v břiše, jako by tam kdykoli mohl sedět Copperfield, kterej v tu samou chvíli někde v Las Vegas ve světový show zmizel a čeká tam na něj celej sál lidí napnutých, jestli se zas objeví. A on je přitom u nás v Mršině. Na záchodě. Třeba je náš záchod portál! Občas tam pak sedávám i dlouhý minuty, dokud mi táta nebo Madla nazačnou bušit na dveře, sedávám tam dlouhý minuty a čekám, a někdy mi dokonce někdo i klidně otevře dveře a otráveně se mě ptá, co tam tak dlouho dělám. Jenom Adam tušil, co tam doopravdicky dělám. Adam mi ty dveře nikdy neotvíral.

Fuk. Fuk. Fuk.

Projíždíme loukama, kde tráva je vysoká asi jako já, možná vyšší, možná spíš jako dvě já nad sebou. A možná ještě vyšší, a jediný, co z tý trávy vyčuhuje ven, jsou hlavy žiraf a taky krky těch žiraf, který se v trávě proháněj, a jejich krky se vlněj, jako kdyby byly zpomalený, ale nejsou, takhle se prostě krky žiraf hejbou, když utíkaj.

Setmí se, protože zavřu oči.

Když jsme byli malý, táta dělal občas takovou věc. Třeba vyšel ven na zápraží a začal nás přivolávat, honem, děti, pojďte sem, ale honem! Na zahradě nám pobíhaj žirafy!, nebo na nás křičel z kuchyně, když stál u okna, tohle jste ještě neviděli, rychle všichni sem, to snad není možný, po ulici jdou sloni! Takhle nás třeba dostal z postele, když jsme o neděli vyspávali až do oběda, nebo na nás takhle volal i jen tak, když jsme se dívali na televizi, uklízeli, cokoli. Děti, honem! V kuchyni máme krávu, olizuje Darinku, pojďte se rychle podívat!

A vždycky to zafungovalo, my vždycky přiběhli a zvědavě se rozhlíželi. I když jsme už byli starší a věděli, že neuvidíme žádný žirafy, že neuvidíme žádný slony, medvědy, klokany ani velrybu. Doběhli jsme za tátou a on jen spráskl ruce a řek: Propásli jste to! Hned zmizeli! To jste ale neviděly, děti, to bylo něco!

A Madla vždycky tvrdila, že ona to stihla, že třeba zahlídla chobot nebo zadky žiraf, že stihla aspoň kousíček.

A pak jsme zestárli asi moc, asi jsme se stali moc velký na to, aby nás táta takhle svolával, možná se bál, že bude trapnej a že nikdo nepřiběhne. A možná jsme se toho báli i my.

Ta-tam.

Asi jsem nikdy nebyla svoje. Vždycky to byly světy těch ostatních, do kterých jsem se já jen přikradla. Nastěhovala se do nich jako do cizích domů. Do Madlina domu, do domu mýho prvního a druhýho kluka, do domu mých spolužáků, do Ročestrova domu.

Možná ve skutečnosti nejsem. Možná ve skutečnosti jen napodobuju. Možná dovedu jen absorbovat cizí vjemy, návyky, myšlenky, přilínám, přizpůsobuju se, adaptuju se, domestikuju. Dokud se moje kontury nerozpijou a nesplynu s prostředím, dokud se chromatocyty v mý kůži nezabarví jako vzor tapet v domovech těch ostatních, dokud nezačnu měnit skupenství, měnit se v kaši, v břečku, v kaluž, co se vsakuje do koberců. Do koberců v domovech těch ostatních.

Nejsem svoje.

Musím lnout. Parazituju.

Jsem závislá. Necelá.

Rám bez obrazu. Smetáček bez lopatky. Polopřímka. Nedokončená vě—

—ta-dam.

Odcházím s vodou do koupelny a na chodbě si všimnu, že do dílny je pootevřeno a zevnitř je slyšet pravidelnej zvuk, jako když něčím ostrým přejíždíte po tvrdým, ale poddajným povrchu. Zaposlouchám se do toho opakujícího se zvuku. Pravidelnej rytmus mě uklidňuje, už jsem to říkala? Nesnesu ticho, ale pravidelnej tichej rytmus mě strašně uklidňuje. Zajímá mě, jestli hned tady vedle za těma dveřma pracuje pan Ročestr, nebo někdo z jeho zaměstnanců. Když odkládám kbelík a blížím se ke dveřím, rytmus zesiluje, opatrně tlačím do dveří, škvíra se rozevře — ale ne moc, nahlídnu dovnitř. Pan Ročestr je v mírným předklonu, natahuje se před sebe nad širokou desku, která ještě před časem byla strom, a pak se zase stahuje zpátky. Kolem něj padaj tlustý hobliny. Vidím ho z profilu, ale taky trochu zezadu. Na jeho triku vystupujou mokrý mapy. A jeho ruce vypadaj silnější než jindy a záda větší než jindy. Chtěla bych udělat pokus, kolik by se toho za ty záda dalo schovat. Samotnou mě překvapí, jak rychle zvlhnu. A on se pořád hejbe dopředu a dozadu, dopředu a dozadu, soustředěně, pečlivě. Má všechno pod kontrolou. A ze surovýho kusu tvoří něco, na co si někdo jinej sedne, schová si do toho šaty, opře si o to lokty. Teď a tady, šeptám mu v duchu, ohobluj mě, říkám, a v ten moment to v mojí hlavě zní jen trochu směšně.

Pravidelnej zvuk najednou utichne a seběhne se to rychlejc, než se stihnu vzpamatovat, pan Ročestr si otírá čelo a dívá se na mě přes rameno. Kýbl u mojí nohy se zapotácí, polovina špinavý vody vyšplíchne ven, ale nepřevrhne se. Pan Ročestr oddechuje po-
otevřenou pusou, zírá. Cejtím, jak rudnu, samozřejmě, rychle se skláním, zvedám kbelík, běžím do koupelny a vracím se se suchým hadrem zpátky. Pan Ročestr háže na rozlitou louži nějakou utěrku. Kroutím na něj hlavou, že ne, že to zvládnu sama. Čelo se mu leskne. Vysychá mi v krku. Jeho pach jako by se mi otřel o bradavky. Potím se i já a trochu se mi tmí před očima. Skláním se se suchým hadrem k louži a taky k jeho nohám. Ždímu hadr nad kbelíkem. Špičky jeho bot jsou od pilin. Nehejbou se. Zvedám hlavu. Voní slaně.

Dívá se. Ne měkce. Ale jako by něco hledal. Ale dívá se na mě. A pak lehce přikývne, ale možná se mi to zdá.

Zespoda je jeho brada skoro dokonale oblá.

Vrátí se zpátky do dílny. Dveře nechá pootevřený. A ještě se po mně jednou ohlídne.

Večer ve sprše proud vody jsou jeho prsty, kterýma mě rozevírá, proud vody je jeho jazyk, kterým mě líže, dokud můj slabej výkřik nezarezonuje miniaturním bytem a moje ruka křečovitě nesevře kohoutek.

Šššš.

Jsem mořidlo nábytku pana Ročestra.

Výluka.

Francouzskej doktor a psychiatr Alexandre Jacques François Brière de Boismont v roce 1856 vydal studii s názvem Sebevražda a sebevražedné šílenství. Zabejval se mimo jiný tím, co třeba sebevrazi měli na sobě ve chvíli, kdy našli jejich těla. Na nějakých čtyřech tisících případů zjistil, že tři tisíce osmdesát čtyři jich bylo oblečených — dvě stě devadesát jedna si pak nechalo kalhoty a košili, devět set osmdesát sedm jen košili. A šedesát čtyři jich bylo úplně nahatých. Polovina z těch nahatých přitom svoje oblečení pěkně poskládala, zejména ty, co se utopili. A ty, co umřeli oblečený, na sobě měli obvykle ty nejlepší šaty, především ženy, který skoro zásadně neumíraj nahý. Některý z nich si dokonce oblíkly svoje svatební šaty.

A pařížská policejní prefektura v roce 1946 zase vypracovala roční přehled o sebevraždách střelnou zbraní, při kterým zjistila, že jednasedmdesát obětí sedělo na židli nebo v křesle, dvacet devět leželo ve svý posteli a devět ve vaně plný vody, osm na rohoži, jeden byl zabalenej do koberce, dva byli ve skříni, dva seděli na záchodě a jeden si sednul na nočník u postele.

Občas myslim na Madlu v pyžamu se zebrama pod peřinou v její posteli. A taky myslim na to, jestli by se smála tomu pánovi na nočníku.

Tadam.

„Co to je za pitomost?“ říkám, když se skláním nad parte, který se válí v kuchyni na stole.

„Co?“ otočí se po mně táta, kterej si dělá zrovna čaj.

„Opustila nás po dlouhé nemoci?!“ předčítám nahlas. Táta nic neřiká, jen ho slyším hlasitě vzdychnout. „Tati, po jaký dlouhý nemoci?“

„Máry, já vím, ale co jsem tam měl nechat napsat? Víš, jak jsou lidi zvědavý, celá vesnice by si potom šeptala o tom…“

„O čem? Že se Madla zabila?“ V tátově obličeji cukne. „Mohl jsi tam prostě nechat napsat jenom, že nás opustila, dyť důvod se tam vůbec psát nemusí!“

„To nemusí, ale ty myslíš, že by se nikdo nerejpal v tom, proč umřela dvacetiletá holka? Všichni tady vědí, že byla nemocná, takže si to sami spojí, a aspoň nikdo nebude mít řeči, nikdo se do toho nebude plíst.“

Ohromeně na něj zírám.

„Tys to věděl? Ty s tím souhlasíš?“ vyrazím na Adama, kterej zrovna přijde domů.

„S čím? Co věděl?“ nechápe.

„Že táta hodlá předstírat, že Madla umřela na rakovinu.“

„Co ti na to mám říct,“ vzdychne a podívá se na tátu, „chápu, čemu se chce vyhnout.“

„Vy jste se zbláznili…“ odfrknu. „To teď budem jako ignorovat, co se doopravdicky stalo?“

„Nikdo to neignoruje, ale co s tím chceš dělat — sama to říkáš, už se to stalo,“ povídá Adam.

„A vy —“ rozhodím rukama a nechám je klesnout. „Vy jako chápete proč? Proč se to stalo? Říkala vám něco? Říkala něco?“

„Myslím, že kdyby někomu něco řekla, byla bys to ty, Máry,“ povídá táta. Nevím proč přesně, ale strašně to v tu chvíli zabolí.

Říkala mi něco?

„Adam změnil to motto, všimla sis?“ ptá se táta a sedá si ke stolu. Kroutím hlavou, že ne, a odcházím nahoru.

A Olga Scheinpflugová říká: A přišla dlouhá noc — a po ní žádné ráno.

A já před svým pokojem zaváhám a poodejdu ke dveřím do toho Madlina.

A já tady ve vlaku beru za kliku, vcházím dovnitř a ulíhám na její postel.

Madla se válí na koberci. „Vědělas, že obličej kaž-
dýho člověka nese podobný vizuální znaky jako jeho přirození?“

„Kristepane… ty s tímhle nikdy nepřestaneš, co?“ zahučím z její postele.

„No fakt to tak je, někde jsem to četla, vědci řikali. No a já to teď nemůžu vůbec dostat hlavy a na kohokoli se koukám, hlavně teda na chlapy — a to kdekoli, v obchodě nebo ve škole, na ulici, řikám si, víš co, viď, jako že — co to asi je za čuráka.“

„Ty seš fakt magor,“ zabublám smíchy. Obě se smějem. I já ve vlaku se směju.

„Madlo?“ říkám pak po chvíli.

„Hm?“

„Jaký to teď je, když seš zdravá? Chápeš, když nemusíš řešit žádný ozařování a léky a doktory. Jaký to je?“

Madla mlčí. Opřu se o lokty, abych na ni z postele viděla.

„Vlastně dost divný,“ přetočí se na záda a vzhlídne ke mně.

„Divný?“ Obličeje máme skoro přesně nad sebou, jen vzhůru nohama.

„Tak někdy do čtrnácti, vlastně většinu života, jsem se smiřovala s tím, že můžu kdykoli umřít, víš, jak to myslím? Že to reálně může přijít. A bolet. Naučila jsem se s tím tak nějak počítat.“

„Tak to musí bejt právě hrozně osvobozující, když teď s ničím takovým počítat nemusíš, ne? Když už pět let můžeš fungovat normálně… Je to úleva, ne?“

„Někdy jo,“ řekne a podívá se stranou.

„A jindy?“ nechápu.

„Těžko se to vysvětluje. Ono se to vlastně i dost blbě chápe mně samotný… Předtím to bylo… víš jako každodenní boj.“

„No právě!“

„Jo, jasně, ale zase jsem věděla, za co bojuju.“

„Nechápu asi, jak to myslíš…“

„Taky teď vypadáš jako hodně vyděšená vagína.“

„Nech toho, myslím to vážně.“

„Já taky. Všecko vždycky myslim vážně.“

„To chceš jako říct, že je lepší smrtelně nemocná bojovat o to, abys žila, než bejt zdravá a nemuset o tom přemejšlet?“

„To vůbec neřikám. Vidíš, povídala jsem, že je těžký to pochopit,“ na chvíli se zase odmlčela. „Je to samozřejmě lepší bejt zdravá. Jenom říkám, že někdy je to vlastně taky… no… matoucí.“

„Já ti asi nerozumim.“

„To nevadí. Tak už na mě hlavně přestaň mračit tu kundu a pojď něco dělat.“

Tadam.

Kéžbymadlaumřelanarakovinu.

Tadam.

A občas, když jsem ještě chodila do školy a seděla jsem na přednášce v aule plný lidí a profesor mluvil třeba o existencialismu a Heideggerovi, o absurdnu a Camusovi, představovala jsem si, že na školu spadne bomba a všecko utne jako lusknutím prstu, jako když se vypne film v tom nejlepším.

Húúúúú bumžžž—

A potom, co mě pustili z nemocnice, když jsem si bodla pastelku do oka, jsem si našla malej byt na Žižkově. Věděla jsem, že je to díra už podle fotek v inzerátu, celej ten barák vypadal, že je zralej na demolici, perfektně se ke mně hodil. V přízemí domovní chodby se nedalo rozsvítit, ve zdech byly místo vypínačů díry, z nich trčely dráty a kabely, všude byla cejtit podivná vlhkost a taky sem trochu zatejkalo, což bylo vždycky po deštích poznat z vlhkých map na zdech. Ale ten nájem byl levnej a majitel mě ujišťoval, že barák bude postupně procházet rekonstrukcí. Zatím opravil jen to svícení v přízemí, a já vím proč, já vím, že kvůli mně — che kvůhi me.

Moje spolubydlící tenkrát měla radost, že už s ní na kolejích v pokoji nebudu, podle všeho se mě štítila a možná i bála. Když jsem si balila věci a vracela jsem se do pokoje pro druhej kufr, slyšela jsem ji za dveřma, jak se uvnitř potichu baví se svým klukem, kterýho si tam zavolala asi proto, aby tam se mnou nebyla sama. Vyprávěla mu o tom, jak jsem to v umývárnách onehdy naprala čelem do zrcadla, zatímco si vedle mě jiná holka čistila zuby, a že ta holka měla pak šok z toho, že jsem se po tom nárazu narovnala jakoby nic, z obličeje mi crčela krev, a přitom jsem se prej normálně! usmívala. A taky mu vyprávěla, jak mě jednou její kamarád viděl, když jsem v obchoďáku sjížděla po eskalátoru a v průběhu tý jízdy jsem nakročila do prázdna a skutálela se dolů, že jsem prej vypadala jako v nějakým transu a že prej bylo úplně jasný, že jsem to fakt! udělala schválně. A taky mu vyprávěla, že ona sama mě jednou pozorovala, jak jsem si položila ruku na zapálenej hořák naší dvouplotýnky v předsíňce. Poslouchala jsem ji ještě chvíli za těma dveřma — moji spolubydlící, co vyprávěla svýmu klukovi, že jsem se totiž asi trochu zbláznila potom, co se mi zabila ségra, a že se asi teď snažím tak trochu zabít taky.

Tadam.

Paní, která vypadá jako kříženec Saxany a nejpřísnější matikářky na světě, stojí před projektorem v sokolovně. Židle nejsou v kruhu, ale v řadách jako v učebně. Je tu s náma i pár lidí, co neznáme, co nejsou z Mršiny — ale oni matikářku evidentně znaj. Jeden chlap vypadá jako její kolega z matfyzu čar a kouzel, má sako a džíny. V Mršině nikdo nenosí sako a džíny.

„Lidské tělo se skládá z hmotného těla, astrálního těla, duchovního těla, duše a ducha,“ spustí matikářka a na projektoru se objeví první slajd s diagramem, na kterým jsou všecky naše těla.

„Ou, já jsem asi ve škole vůbec nedávala pozor,“ utrousí Madla.

Matikářka nám vypráví o všech našich tělech, o smrtelným hmotným a astrálním a nesmrtelným duchovi a pak taky o duši, o tý říká: „A pak duše, duše je duch v obalu,“ říká, „duše umožňuje splynutí ducha s hmotným tělem a je součástí těla astrálního.“

„Doufám, že z toho nebude zkoušet.“

„Dotazy?“ rozhlídne se matikářka. „Nejsou, dobře. Takže začneme umíráním.“ S Madlou na sebe uznale kývnem. „Asi vás nepřekvapí, že to není příjemný okamžik ve vašem životě — stejně jako porod. V obou případech jde o vstup do nové formy života, doslova o průchod tunelem do Světla. O porodu ale dnes mluvit nebudeme. Co myslíte, že cítíte, když umíráte? Nejdřív překonáváte silnou nevolnost, to je přirozené, taková nevolnost plyne z úzkosti z neznáma. V ideálním případě hned nato stanete před Světlem. Ale pozor — to se nestane, dokud se nepřetrhne šňůra, která vás pojí s hmotným světem. Pokud se šňůra nepřetrhne, stále cítíte a prožíváte pocity fyzického těla. Proto pokud jste příliš vázáni na hmotný svět, hrozí vám, že váš duch po smrti bude prožívat své vlastní tlení, vlastní pohřeb, případně kremaci. Takže teď asi chápete, že to není nic příjemného a může to být ještě horší.“

„No do prdele,“ šeptá Madla, „není o tomhle nějakej film?“

„Jo, několik hororů.“

„Je to pro ducha velmi matoucí fáze, protože nechápe, co se s ním děje,“ povídá matikářka, „neví, jestli je ještě tady mezi námi, nebo ne.“

Vyschne mi v krku a srdce se rozbuší jak splašený. Právě jsem se dozvěděla, že jsem duch.

„Když ale tento duch pochopí, že má následovat Světelnou bytost, která se ho snaží navést, odloží nakonec své astrální tělo a přijde takzvaná druhá smrt. A duch pak může odejít. A duše následně přejít do další inkarnace.“

Najednou jsem v lese a slyším a cejtím Moranu a nemůžu se hnout. Možná jsem celou dobu jen nechápala, že je to moje Světelná bytost, co se mě snaží navíst.

„Ty vole, tahle ženská je z Vesmírný univerzity,“ lape vedle mě po dechu Madla. „Co to tady Starostníková doteď s těma všema joudama amatérskýma blbla…“

Pán v saku a džínách ze sebe mezitím pravidelně vyluzuje souhlasný mručení za vším, co matikářka říká. A ženská, co sem přišla zjevně s ním a sedí vedle něj, nepřetržitě přikyvuje, až si nejsem jistá, jestli to spíš není nějakej tik. A Dagmaře se kouří od propisky. Další slajd.

Matikářka si odkašle. „To byl takový úvod a tady můj oblíbený citát.“ Na projektoru je bílým písmem v kudrlinkovým fontu přes velkou barevnou mandalu matikářčin oblíbenej citát. Jako se člověk zbavuje starých obnošených šatů a obléká si nové, stejně tak duše uvězněná v těle se zbavuje starých těl a vstupuje do nových. Neboť smrt čeká každého, kdo se narodí, a narození každého, kdo zemřel.

„Dotazy?“ ptá se matikářka. „Pokud ne, můžeme pokročit dál. Jistě všichni víte, co je karma.“ Na chvíli se odmlčí a já tady ve vlaku na moment slyším to randusení u nás doma, když se pustila horká voda. A matikářka zatím říká, že karma je zákon, podle kterýho se duše reinkarnujou, a že duše se reinkarnujou, dokud se neočistěj ze svých vin, matikářka povídá, že když se nám zdá, že máme život příliš těžkej, má to svůj důvod — nejedná se o trest, kterej by na nás vyšší bytosti uložily, o tu nálož hoven si totiž vždycky říkáme sami před Světelnou radou. „Naše duše si sama dobrovolně vybírá, s jakými karmickými úkoly se chce v novém životě setkat,“ povídá matikářka, „karmická rada jí pak podle zásluh určí rodiče, prostředí, zemi, kde bude žít, dokonce i setkání s lidmi, se kterými má nedořešené záležitosti z minulých životů. Čím rychleji chce naše duše růst, tím těžší si může zvolit své učební látky. Ale pozor, může se samozřejmě stát,“ povídá matikářka, „že si někdo naloží víc, než je schopný zvládnout, protože se chce brzy dostat přes všechny inkarnace do vyšších Světelných sfér. Jenže to může skončit fatálně. V pokusu o řekněme útěk před vlastní karmou si někdo může vzít život, takový člověk si bohužel neuvědomuje, že své karmě neunikne. Naopak.“

„Co se s takovýma dušema pak děje?“ zeptá se najednou nahlas Madla, když se matikářka chystá přepnout na další slajd. Překvapeně se po Madle podívám, nikdy se na nic nahlas neptáme. Matikářka na ni taky zaostří, ale přísně, nedala přece pokyn k dotazům.

„Pokud někdo vědomě odmítne své tělo, žádné nové určitou dobu nezíská,“ vysvětluje matikářka. „Všechny úzkosti a frustrace ze života si bere s sebou a po určitou dobu tento stav nedokáže opustit. Je to logické, protože když se někdo dopustí něčeho takového, znamená to, že nepochopil principy života. Proto pak dlouhou dobu prožívá hrůzy… hrůzné divadlo, které si ale připravil sám. Dokola a dokola se mu vracejí ty nejhorší prožitky a výčitky. No a teprve ve chvíli, kdy je jeho duše připravená, inkarnuje se do nového těla, ale samozřejmě pak dochází ke karmickým vyrovnáním. Například si v další inkarnaci jeho blízký vezme život stejným způsobem. Takováhle vyrovnání platí pro všechny, kteří se dopustí nějakého zločinu,“ povídá matikářka. „Například vrazi se rodí jako mrzáci, ženy, co jdou na potrat, pak vyrůstají jako sirotci nebo jsou neplodné, kdo se choval bezcitně, v novém životě zpravidla umírá na rakovinu. Je známý případ, kdy se narodilo dítě bez rukou a nohou a jeho zoufalá matka se nakonec díky regresní terapii dozvěděla, že její dítě bylo v minulém životě gestapák, který házel lidi do plynu. V jaké jiné formě by se takový člověk mohl asi znovu narodit? Tak prostě funguje karma…“

„A k čemu to třeba tomu mrzákovi je?“ zeptá se Madla a trochu matikářce skočí do řeči.

„Jak to myslíte?“

„K čemu je dobrý říct někomu, kdo se narodí bez rukou, že byl v minulým životě gestapák, a proto si to v tomhle životě zasloužil?“

„Nechápu, jak to myslíte. Přece mu to pomůže pochopit, proč se mu to přihodilo, uvědomí si, že to má svůj důvod.“

„Fakt? Já bych se spíš nedivila, kdyby kvůli takovýmu zjištění spáchal sebevraždu.“

„No,“ vzdychne matikářka, ale její hlas je ostrej jak dvacetistupňovej úhel, „co vám na to mám říct, slečno. Možná tomu prostě jen zatím nechcete rozumět.“ A pak se znovu rozhlídne: „Dotazy?“

„Jak to všechno víte?“ ozve se znovu Madla.

„Prosím?“

„Jak tohle všechno víte — že se přesně tohle děje, že to takhle funguje.“

Matikářka se na Madlu podívá najednou s mírným až láskyplným úsměvem, jako by jí říkala, ach broučku, ty nic nechápeš, ale přitom nahlas říká: „To je vesmírný computer, slečno.“ Pán v saku a džínách se zasměje. Matikářka se na chvíli odmlčí a pak se podívá zpátky na Madlu. „Podstoupila jsem učení Andreje Dragomireckého, který už je bohužel mimo hmotný svět, on byl kapacita v oboru takzvané HAP, hlubinné abreaktivní terapie. Mimoto jsem se sama osobně prošla mimo své tělo a díky metodám, ke kterým se snad za moment dostaneme, si pamatuju některé své minulé inkarnace.“

Madla sedí se založenýma rukama, nespouští z matikářky pohled.

„Na to už nemáš co říct, co?“ drcnu do Madly. Ta fascinovaně kroutí hlavou, že ne, že na to nemá co říct.

„A teď vám tedy povím něco o možnostech čištění karmy.“

„Myslim, že ty by ses po dnešku měla mydlit jak mourovatá,“ šeptám Madle. A ona nezareaguje.

„Seš v pohodě?“ ptám se jí ještě.

„Jo,“ mávne rukou. „V pohodě.“

Matikářka nás zpraží pohledem. Zmlkneme. „Priprav se na to, ze mozna odejdem s dutkou,“ píše Madla na mobil a ukazuje mi to.

„Proč je čištění karmy důležité? Samozřejmě proto, abyste si do příštích inkarnací převáděli co nejméně karmických dluhů. Existuje několik metod čištění,“ povídá matikářka a povídá nám pak o nich — o kineziologii a o HAP alias hapce, povídá nám o technikách, který pracujou s podvědomím a nadvědomím, a povídá nám o zpracování engramů, což jsou bolestný události z minulých životů, který nás zatěžujou v podobě nemocí a traumat. A pak povídá o metodě LSVJ, teda Léčení Skrze Vlastní Já, povídá nám, že díky týhle metodě můžem odstranit negativní energie, zharmonizovat čakry, srovnat jemnohmotná těla a odstranit karmický bloky. Matikářka povídá o metodě Spirit, která navibrovává klienta na vyšší vibrační toky a ve fyzickým těle působí přímo v buňkách — na úrovni opravy DNA!, matikářka povídá, že u vyšších duší, který Spirit absolvujou, dochází k otevření třetího oka a aktivaci kundaliny.

„Ta by mi tak mohla zkusit aktivovat kundaliny!“ zavrčí Madla.

„To je pro dnešek všechno, na závěr můj oblíbený citát.“ Slajd. Aby nezahynuly duše, hynou těla.

„Čištění karmy opravdu není dobré zanedbávat. A já všechny zmíněné metody provozuji ve své ordinaci,“ povídá ještě kříženec Saxany a matikářky. „Při odchodu ze semináře si proto prosím nezapomeňte vzít letáček, slouží zároveň jako poukaz, se kterým budete mít první hodinu terapie zdarma.“

Pán v saku a džínách tleská. Jeho sousedka přikyvuje. Dagmara si běží pro letáček.

Brm-brm.

Adam řídí auto a já sedím vedle něj. Adamovi je čerstvě osmnáct a ještě nemá řidičák a nemá co řídit auto, ale řídí ho. Projíždí se mnou Mršinou a pak ještě kousek za vesnici a potom zase zpátky. To děláme skoro každej večer. S Adamem jezdíme, protože v noci nemůžu spát.

Jsme doma pořád jen my dva, někdy i přes noc. Máma se nevrátila, Madla je v nemocnici a táta tam s ní většinou zůstává, aby tam nebyla sama. Adam mě musí hlídat, protože táta hlídá Madlu. Adama nikdo nehlídá.

Adam se mě ptá, jestli jsem si tu ruku fakt zlomila omylem, jestli jsem z toho stromu fakt spadla omylem. A já mu říkám, že až přijedeme domů, řeknu mu tajemství.

Húúú-š-š. Húúú-š-š.

A občas, když si jdu třeba vybrat peníze do banky a stojím sama v hale u stroje na peníze, představuju si, že přijde někdo, kdo mi přiloží pistoli k hlavě. Vůbec si často představuju, že někdo někomu přikládá pistoli k hlavě. Můj vlak zpomaluje, projíždíme tou kavárnou, kam jsme po přednáškách chodili se spolužákama. S nima jsem si to s tou pistolí taky představovala. Když diskutovali o všech důležitých věcech — třeba o životním stylu, o dánským hygge, o švédským lagom, o holandským niksen. A pak taky říkali, že když si doma pořádně uklidíte, uklidíte si i v hlavě, a někdo jinej zas říkal, že ideální je nemít skoro nic a stát se minimalistou, že to je taky životní styl, a pak někdo jinej říkal, budete se mi asi smát, ale mě změnila život knížka Změň svůj život — a nikdo se na to nesmál, ale někdo jinej řek, že čet knížku Obejmi svůj život, a někdo další se ho zeptal, jestli to náhodou není druhej díl knížky Miluj svůj život. Že je to skvělej návod na život. A když řekli „návod“, tak jsem se úplně zachvěla. A chtěla jsem se jich zeptat, jestli slyšeli o lidech kmene Bajau, který žijou někde mezi malýma tichomořskýma ostrůvkama, nemaj žádnej stálej domov, protože pořád plujou na loďkách, kde tráví většinu života, a neznaj nic jinýho než lovení ryb, a ke všemu jsou negramotný, ani nedokážou určit svůj vlastní věk, neznaj peníze — žádnou měnu, skoro nepřijdou do kontaktu s civilizací, a jen se potápěj a lověj ryby, a podle fotografa, co se mezi ně dostal, lidi kmene Bajau žijou v ráji a vypadaj, že jim nic nechybí.

Ale nezeptala jsem se jich.

A někdo jinej pak říkal, že máme stejně štěstí, že jsme se narodili až po revoluci, protože můžeme všechno!, tolik možností!, a svoboda!, tolik svobody!, a ty možnosti! A já se jich chtěla zeptat, co si myslí o tom, že za konečný potvrzení svobody člověka Seneca považuje sebevraždu. A chtěla jsem se jich taky zeptat, jestli dávali pozor, když profesor mluvil na přednášce o Patočkovi a Platónovi a o tom, že člověk je na cestě k čemusi božskýmu a že katharsis neboli očištění — protože čištění je důležitý pro všechny — je tahleta cesta, že lidská autonomie a svoboda je cesta do nadlidský říše, že náš život je rozhodnutí, že je to volba, ale že v týhle volbě se jde za něčím, co samo o sobě je už úplně klidný a čistý a bez hnutí, co trvá nad časem a nad veškerou volbou. Chtěla jsem se jich zeptat, jestli dávali pozor, když to profesor říkal.

Ale nezeptala jsem se jich.

A pak taky říkali, že teď je prostě doba, kdy se můžem seberealizovat, sebepoznávat, usebírat se — to se dřív nedalo. To se dřív ani nemohlo, bylo to zakázaný — se usebírat. A já se jich chtěla zeptat, jestli vědí, že ve Vietnamu přišlo o život míň amerických vojáků, než kolik se jich pak po návratu zabilo. Ale nezeptala jsem se jich.

A jedna spolužačka říkala, že její máma dělala dřív ředitelku ve velký firmě, jenže se pak složila. A že ta její máma má teď svojí vlastní koučku, že má svojí vlastní průvodkyni, co jí často všude možně doprovází a podporuje a pomáhá s vnitřním rozvojem, a ta spolužačka říká, že to mámě fakt pomáhá, že jednu dobu jen ležela v posteli a nemohla z ní vstát, nemohla jíst, nemohla si ani dojít na záchod, a teď to všechno může, teď dokonce i tvoří, přitom dřív vůbec netvořila, protože byla zablokovaná. Myslim na to, kde se to ta koučka naučila, kde vzala ten návod. Já mám ráda návody. Myslim na to, kde ten návod asi vzala a kde všude tu mámu mý spolužačky doprovází, kde všude ji podporuje. A představuju si vlastně takovej dojemnej vztah, kdy koučka ráno motivuje tu mámu mý spolužačky, ať se zvedne z postele, a říká u toho třeba: to dáš, makej, makej, jeď, a pak s ní stojí u kuchyňský linky a říká třeba: pojď, natři to tomu rohlíku, to dáš, a pak za dveřma od záchodu soustředěně volá: pojď mi, pojď, zaber, no tak, to dáš!, dokud neuslyší slavnostní spláchnutí, jakože to fakt dala.

A zatímco moji spolužáci diskutovali, v mojí hlavě kolem nich pobíhal zmatenej borec v černý kukle, co jim na střídačku přikládal pistoli k hlavě — podle toho, kdo zrovna mluvil. A občas se tou pistolí poškrábal na čele, protože nevěděl, koho střelit dřív. A chtěla jsem se jich zeptat, jestli vědí, že v období válek se rapidně snižuje počet sebevražd. Chtěla jsem se jich zeptat, co si o tom myslej. Ale nezeptala jsem se jich na to, místo toho jsem si zkoušela představit, že všem lidem, který přemýšlej o sebevraždě, někdo přikládá pistoli k hlavě, zkoušela jsem si představit, kolik z nich by ve chvíli, kdy se ozve cvaknutí odjištěný zbraně, najednou vědělo, že vlastně chce žít, a kolik z nich by o tu kulku naopak vděčně poprosilo, protože pak nemusej bejt oni těma, co sami zmáčknou spoušť.

Můj vlak zrychlí, nechávám svý spolužáky za sebou, nechávám je v jejich svobodě možností, zmatenej borec v kukle mezi nima přestal pobíhat a nakonec si sám strčil hlaveň do pusy a prásk!, ale já to nechávám celý za sebou a myslím na tu holku z metra a na to, co si vůbec myslela, když sešla ty schůdky těsně u tlamy tunelu a lehla si na koleje. Myslím na to, proč zvolila tenhle způsob, proč se radši nerozeběhla a neskočila, když metro přijíždělo, proč se takhle tejrala minuty čekáním. Myslim na to, jestli se rozhodla to províst takhle, protože nechtěla vyvolat rozruch, jenže pak nechápu, proč si vybrala stanici plnou lidí. Myslim na to, jestli doufala, že si jí nikdo nevšimne, nebo jestli právě naopak. Nebo jestli chtěla, aby to rozhodnul osud — buď si všimnou a něco se stane, nebo si nevšimnou a nestane se nic. Ale přece si nemohla myslet, že by jí někdo stihnul vysvobodit. Nebo o tom nestihla vůbec přemejšlet a prostě se rozhodla v tu chvíli? Nemyslela ani na toho řidiče, kterej bude odcházet ze směny s vědomím, že dneska někdo umřel, dneska někdo umřel, protože jsem mu ujel hlavu?

Myslím na tu holku a na to, jestli je možný, že se prostě jen bála, že by si to mohla rozmyslet, kdyby se rozeběhla a skočila. Protože skok se musí udělat dobře a je na něj jen jedinej pokus, a ten pak všechno rozhodne, a taky nemusí vyjít. Jenže ona si lehla, ona se pomaloučku, po-ti-chouč-ku vydala ke schůdkům, ustlala si na kolejích, hlavu položila zátylkem na hranu kolejnice — na její temeno, protože přesně tak se tý hraně říká, a věděla, no jistě, ona moc dobře věděla, že už je pozdě si cokoli rozmejšlet.

Myslim na to, jestli se dívala vzhůru.

Myslim na to, jestli se dívala na lidi.

Myslim na to, jestli se dívala do černočerný tmy, jestli vyhlížela.

Nebo jestli se nedívala vůbec nikam.

Myslim na to, že možná ta holka prostě — možná jenom nechtěla bejt na tom samotným konci tím, kdo zmáčkne spoušť, tím, kdo si s oprátkou na krku podrazí pod nohama židli, tím, kdo oddělí duši od těla. Možná potřebovala jen čekat. Až to někdo udělá za ni.

Myslim na to, na co nebo na koho v tu chvíli ta holka asi myslela. Myslim na to, na co nebo na koho myslela Madla.

To-dáš-to-dáš. To-dáš-to-dáš.

„Myslím, že kdyby někomu něco řekla, byla bys to ty, Márinko.“

Říkala mi něco?

Zvolňujeme a na vedlejší koleji si všimnu ušpiněný bílý obálky. Válí kotouly a občas popolítne, drží s náma krok. A já slyším sebe a Madlu, slyším nás jako v ozvěně a stejně neostře nás taky vidím, jako kdybych se na nás koukala na nečitelných záběrech z průmyslových kamer, jako kdybysme byly celý rozpixelovaný, a já se přitom snažila zachytit detail, mačkám tlačítko přetáčení dopředu.

„— a jste Tom a Jerry — bzzzzz — fakt šťastný, úplný, chápeš, šroubek a matička — bzzz — nemůžete se bez sebe hnout, smetáček a lopatka, chápeš, přilepený jak — bz — čitatel na jmenovateli, jak…“

„Myslím, že chápu, co se mi snažíš říct — bzzzz — co je tam napsaný?“

„To ty nevíš — bzzzz — ale víš, že je to něco, co by tě zarmoutilo, všechno by to změnilo.“

„— bzzzz — asi od nejhoršího po nejhorší.“

„Tak co? — bz — podívala by ses dovnitř?“

Obálka za oknem vytančí do vzduchu.

Mačkám pauzu. A pak mačkám play.

„Asi jo?“ říkám a je mě slyšet, přestože se naproti nám na vedlejší koleji s hlasitým lomozením řítí vlak.

„A kdyby tam bylo moje jméno?“ ptá se Madla.

Obálka na chvíli zmizí z dohledu a pak se prudce přilepí na moje okno.

„Tvoje jméno?“

To jméno je na obálce nakreslený dětským krasopisem, kterýmu se ještě chvěje ruka.

„Moje.“

Vlak se nervózně valí, rachotí, naříká.

Přetáčím zpátky. A mačkám play.

„Moje.“

Tvoje, říkám, ale ozvěna už slyšet není. Prohlížím si svoje ruce, ty rozpixelovaný ruce, prosvítá skrz ně. Jako by je někdo gumoval.

„Moje.“

Co jsem odpověděla? Co bylo dál? Nahrávka tady končí, dál už není nic, průmyslový kamery někdo odpojil.

V okně hledám svůj odraz, ale nikde není.

Možná je to teď, říkám si a zvedám do vzduchu svoje vygumovaný ruce.

Možná už je to tady!

Možná už — čáry máry fuk — mizím.

Tadam.

Obecně se má za to, že sebevrazi většinou nechávají dopis na rozloučenou. Jenže dopis na rozloučenou ve skutečnosti nechává jen dvacet procent lidí. A obvykle se nejedná o srdceryvný dlouhý listy, ale spíš o poměrně pragmatickou zprávu — něco jako závěť, anebo třeba jen jednu větu, nevysvětlujou žádný důvody. Dopis na rozloučenou, i tu podělanou titěrnou kraťoučkou holou větu nechává jen dvacet procent lidí.

V tomhle ale Madla výjimečně patří k většině.

Tadam.

Na vedlejší koleji si to šine vlak ve stejným směru. Předhání nás. A v každým okně jedna tvář. Jedna a ta samá tvář.

A v jednom okně se pitvoří s nosem nalepeným na skle.

A v dalším se usmívá.

V dalším brečí.

A v dalším polyká neviditelnej klíč.

V dalším na mě zamává.

A v dalším je nehnutá.

A v tom dalším zas nehnutá. A v dalším zas. A zas.

Někdy si představuju, že Madla umřela na rakovinu. A nikdo za to nemůže. Nikdo se nemusí ptát, kdo za to může. Rakovina za to může.

Někdy si představuju, že tady se mnou Madla chtěla zůstat. Ale že nemohla, protože byla nemocná a umřela. Že si to nevybrala. Že kdyby si mohla vybrat, tak tady je.

Když jsem se před pár tejdnama koukala na Forres-
ta Gumpa, Madla mi nejvíc připomínala scénu, kdy se Forrest Gump po tom, co roky běží a běží a přidávají se k němu davy lidí, co běží a běží s ním, najednou zastaví. A všichni se zastaví taky a čekaj, protože se Forrest Gump otáčí a chystá se něco říct. A on řekne: „Jsem už unavenej, tak jdu, lidi, domů.“ A pak prostě jde zpátky, zpátky, odkud přiběh, a ten dav lidí je celej opařenej a zmatenej a někdo řekne: „A  co máme dělat my?“

A co máme dělat my, Madlo?, říkám a zatahuju závěsy, který neodhrnu, dokud nás ten nekonečnej vlak s nekonečným počtem Madlenek nepředežene nadobro.

Tadam.

Když uklízím věci u pana Ročestra, když vracím čisticí prostředky, kýbl, hadry a koště na místo v koupelně, a vrátím se do obchodu, na prodejním pultu je něco, co tam ještě před pár minutama nebylo, pan Ročestr to tam musel položit teď. Přijdu k tý věci blíž, je to hrubě opracovaná červená krabička nebo truhlička velká asi jako těžká bichle. Je z červenýho dřeva, jako byl ten stůl, kterej se mi líbil hned první den, co mi pan Ročestr otevřel dveře. Sáhnu na vršek krabičky a pochopím, jak se otvírá, musí se vysunout vrchní deska na stranu. Vysunu ji, zaplaví mě vůně lesa. V krabičce je lístek a na něm „Marii“.

Pan Ročestr mi asi děkuje za to, že jsem mu uklidila celej byt, i když to není moje práce, nebo že jsem mu přišila knoflík, i když to taky není moje práce, ale díky tomu jeho rande s ženskou, která má normální oči a normálně s ním mluví, nebylo fiasko.

Pan Ročestr mi otevírá dveře. A nic neříká, dokonce ani „tak zase zítra“ jako vždycky. A taky mi přijde, že se na mě neusmívá tak jako obvykle, a nevím, co to znamená. Nesu si v náručí krabičku, držím si ji u prsou jako novorozeně, když se na něj naposledy podívám, abych aspoň odezírala z tý jeho tváře s přísnýma rysama, ale taky s očima, co ho vždycky prozradí. Ne, vůbec se na mě neusmívá a já nevim, jestli je smutnej, nebo naštvanej — možná je ta krabička na rozloučenou?! Možná to není poděkování, možná mi tím dává najevo, že jsem překročila hranice? Že jsem u něj v bytě neměla co dělat? Možná pochopil, že jsem mu zabavila ty párky? Panebože možná si myslí, že jsem mu je snědla?! Ježišikriste, to mi vůbec nedošlo, on si možná myslí, že jsem mu ty párky sežrala! To už ho nikdy neuvidím? Znamená to, že už nemám chodit?! Vyděšeně se na něj podívám, když se zastavím na prahu — a chtěla bych mu to v tu chvíli všecko vysvětlit, chtěla bych mu to všecko říct! Pan Ročestr vypadá jako lidi, který něco nechápou a zároveň se trochu bojej, jako lidi, který pokládaj otázku, jenže se na nic neptá, aspoň slovama ne, ale já si myslím, že chápe, že se ve mně něco odehrává, a že se toho leknul, sahá mi na rameno, úplně spontánně mu tam ta ruka zahnízdí, a já vim, že vidí, že se mi chce brečet. Tak sklopím radši rychle oko dolů.

„Zase zítra, Marie?“ ptá se a já rychle mrkám a musím se na něj podívat, abych se přesvědčila, že je to pravda, že ho ještě uvidím, že se na mě možná vůbec nezlobí. Těma očima mě opatrně drží jako nějakou skleničku, jako bych se mohla najednou polámat a rozpadnout na hromádku střepů. A já cejtím zase tu vlnu, co se mi rozbíjí o břišní stěnu a chvíli se tam houpá. Několikrát kejvnu a zamrkám, a když odcházím, vím, že ještě chvíli u těch dveří stojí a dívá se za mnou.

Večer pak ležím na matraci s krabičkou a sleduju, jak na ni dopadá světlo z ulice. A přitom ji hladím a prstama zapadám do prohlubinek a stoupám po výběžcích a představuju si, že je to jeho tvář a tělo a že já takhle zapadám do jeho prohlubin a že takhle stoupám po jeho výběžcích, zachytávám se na útesech a nořím se do proláklin, ulpívám na něm, a představuju si pak, že vzájemně zapadáme do našich brázd, drážek a rýh, představuju si jeho tíhu na svý tíze, protože to je přesně to, co mi nejvíc schází, teplo a tíha.

A usínám pak ukomíhaná vlnama, co se mi tříštěj zevnitř o tělo, tím příbojem, tou něhou, která se mnou vůbec nesmlouvá, která se mě na nic neptá, ale naprosto suverénně, naprosto automaticky, bez sebemenších pochyb a diskusí, tady prostě je, protože tady je on.

Přikládám ucho k víku krabičky jako k mořský mušli. „Marii“ tam pořád spí, zmítaná a kolíbaná.

Tadam.

Naproti mně sedí profesor z přednášek existencialismu, kam jsem při studiu filozofie chodila, i když jsem jako prvák neměla prakticky šanci většině věcí porozumět. Vlak frčí vzhůru po strmým kopci, až mě to zarazí do sedačky. Snažím se ale šponovat do vzpřímenýho sedu. Dívám se na profesora, on na mě. Propnutý, do sebe zapletený prsty mu visí v klíně, brejličky hnízděj na kořeni nosu, nevypadá, že by s jeho tělem ten příkrej sklon vlaku cokoli dělal.

„V tom spočívá veškerá tichá Sisyfova radost, říká nám Camus. Sisyfovi jeho osud patří. Jeho balvan je jeho věcí,“ povídá mi profesor a skloní hlavu ke svým prstům. Pak prudce vzhlídne a skoro zvolá: „Opouštím Sisyfa na úpatí hory!“

Trhnu sebou, ale zase se uklidním, když i on zmlkne. Začne se mnou šít drobná nervozita, neměla bych si to zapisovat?, musí si myslet, že jsem lempl. Ale pak si uvědomím, že jsem lempl a že mě stejně vůbec nevnímá, dívá se kamsi za mě, když dál cituje Camuse. „Člověk vždycky nachází své břímě. Avšak Sisyfos nám vštěpuje vyšší věrnost, jež popírá bohy a zvedá balvany. I on soudí, že vše je v pořádku.“

V kapse žmoulám kámen. Vždycky tam jeden mám…

„Ten vesmír, jenž napříště už nemá žádného pána, mu nepřipadá ani neplodný, ani marný. Každé zrnko toho kamene, každý nerostný záblesk hory zahlcené nocí samy o sobě vytvářejí nějaký svět. Samo snažení dostat se na vrchol stačí zaplnit lidské srdce.“

Profesor dokončí větu, postaví se, podaří se mu stát vzpřímeně ve sklonu skoro devadesáti stupňů, a tak se nade mnou tyčí. Ale pak se i on skloní — nejdřív se zdá, že se chce opřít v mírným podřepu o kolena, ale místo toho sevře moje ramena. Jeho malý očka na mě nalíhavě zíraj nad obroučkama brejlí, když říká: „Musíme si představit, že Sisyfos je šťasten.“

Frrrrrr.

Držím v jedný ruce láhev s kolou a v druhý láhev s červeným vínem, klepu nohou do dveří Madlina pokoje a pak je loktem otvírám, ale nikdo tam není, jen ten prastarej plakát Jiřího Korna nad její postelí.

„Madla se vrací až zejtra,“ vykoukne Adam ze svýho pokoje, když zaslechne moje kroky.

„Aha,“ hlesnu. Chvíli oba jen tak stojíme.

„Stalo se něco?“ zeptá se.

„Ne,“ pohodím ramenama. „Jo,“ řeknu pak.

„A co ne a co jo?“

„Jsme se rozešli.“

„Jo tak. Kdo s kým?“

„On se mnou. Nebo já s ním? Aby se v tom prase vyznalo, ani nevim.“

„No… byl stejně divnej, ne?“

„Ani ne právě…“

Vyjde na chodbu a otevře dveře do svýho pokoje dokořán.

„A tohles chtěla pít jako na žal?“

Neurčitě přikývnu, když si sedám k němu na koberec a opírám se zády o rám postele.

„Do čeho chceš ten hnus smíchat?“

„Se smíchá v puse…“ říkám a po tvářích se mi koulej slzy. A ani nevím proč. Asi že s Adamem se nějak dobře brečí a bylo to tak vždycky. A vůbec to vlastně v tu chvíli ani není proto, že by mi bylo líto toho rozchodu. Vlastně se mi ulevilo. Ale brečím tak nějak proto, že aby se v tom prase vyznalo. Tak nějak proto, že se furt tahaj ty kameny nahoru na kopec a pak se samy kutálej dolů.

„Ukaž,“ natáhne se po obou flaškách Adam, nejdřív si lokne vína, nechá ho v puse, lokne si koly, a pak to promíchá, jako když si člověk vyplachuje pusu při čištění zubů, akorát že to nevyplivne, ale spolkne. Adam pak vypadá, že se pozvrací.

Trochu se mu směju a otírám si tváře. „Nemáš tady nějakej kapesník?“

„Jo,“ kejvne a rozhlídne se po pokoji. „Na.“ Adam mi podává kancelářskou sešívačku.

„Co?“ natáhnu k němu automaticky ruku a zas ji stáhnu. „Říkám kapesník!“

„A jo,“ vrátí sešívačku na psací stůl. Natáhne se na noční stolek a podává mi talíř s nakousaným krajícem chleba. Ruku už nezvedám, začínám chápat. Adam vrací talíř na stolek a natahuje se po knížce, kterou mi podává — kapesník? říká při tom. A mně teče z nosu nudle a Adam mi podává květináč s fíkusem. Adam mi podává židli. Adam odpojuje televizi ze zásuvky a chystá se mi ji taky podat. A já se směju a brečím zároveň. Dřív tohle dělával, když jsem po něm chtěla něco, na co jsem nedosáhla. Snášel mi všecko, jen ne to, o co jsem ho požádala. Snášel mi všecko, dokud jsem se nerozesmála.

Sedne si pak na zem vedle mě. A podává mi balíček papírových kapesníků. A natahuje ruku kolem mých ramen. Chvíli jen mlčíme. S Adamem se dobře mlčí. I brečí. Je důležitý mít člověka, se kterým se dobře brečí.

„Víš, jakej je rozdíl mezi holkou modrookou a čípkem?“ ptá se, když si zrovna v puse mixuju drink. „Holka modrooká sedává u potoka a čípek se dává do prdele.“

Na tom koberci doteď den po dni bledne a bledne trochu červenej a trochu fialovej flek.

Frnk!

Jsem s panem Ročestrem v dílně. Dal mi za úkol přebrat a vyklidit police a skříně s harampádím. Loučí se s náma jeho dva zaměstnanci, říkám jim pro sebe Pat a Mat, ale vlastně nevím, jak se doopravdicky jmenujou. Zůstávám s panem Ročestrem v dílně úplně sama. Sbírám mezi pilinama, lahvema, rozbitým hrníčkem, obálkama, starýma novinama, sbírám mezi tím vším harampádím rozsypaný karty a skládám je na hromádku.

„To je zbytečných krámů, co?“ slyším ho za sebou. Beru do ruky hromádku, asi půlka jich chybí. „To se tam nashromáždilo asi za deset let.“

Otáčím se k němu s kartama v ruce. Rozkládám je do vějíře lícovýma stranama k němu. Chvíli se na mě nejistě kouká, snažím se ho pobídnout výrazem, ale vůbec nevím, jakej mám výraz. Usměje se. Stojí u mě úplně blízko, snažím se nemyslet na to, jak mu ve skutečnosti musím připadat ošklivá, asymetrická, zborcená. Ještě chvíli se na mě dívá, jestli to s kartama myslím vážně. Jeho oči jsou hnědozelený a někdy mi přijde, jako by mě jima hladil. Já vím, že jsem pitomá a je to prostě jeho tvář, jeho tvář ve výchozí pozici, ale ráda si myslím, že mě prostě hladí.

Vytahuje kartu. Neukazuje mi ji. Složím vějíř a rozdělím karty na dvě kupičky. Držím je v dlaních před ním. Pokládá tu svou na vršek jedný z kupiček a ani jeden z nás ke kartám přitom neshlídne. Dotkne se mýho palce, když mi kartu vrací. Skoro nepatrně, ale dotkne. A je to jak výboj. Myslím, že kdyby se mě pan Ročestr dotýkal o něco dýl, začla bych se třást a drkotat zubama a vlasy by mi vstávaly na hlavě jeden po druhým, a to by se dělo, dokud by mě od něj někdo neodtrhnul dřevěnou tyčí, třeba násadou od koštěte, kterým zametám jeho podlahy. A na chvíli si vzpomenu na to, co se stalo, když jsem elektrickou ránu dostala naposled, a pak na to zas zapomínám. Míchám karty. Míchám je a vím, že se na mě pořád dívá. Chci nás zatavit do tenkýho igelitu a nechat nás tak. Klidně deset let. Dokud nás někdo nenajde a nezačne přebírat. Jako harampádí.

Vytahuju kartu. Otáčím ji lícem k němu.

Usmívá se ještě víc a přikyvuje. „Teda,“ říká, „jste skvělá, Marie. Pro mě je vás škoda.“

Usmívám se na něj i já a kroutím hlavou že ne, že žádná škoda. Chvíli ještě jen tak stojíme a on už nic neříká, ale mně v hlavě furt zní ten způsob, jakým vyslovuje moje jméno, taky už najednou chápu, že jsem se jako malá učila ty debilní kouzla pro mrňata právě pro tuhle chvíli.

Výluka.

A jeden ranger v národním parku v Americe, kterej se jmenoval Roy Sullivan, přežil celkem sedm elektrických zásahů, který za život dostal. Šlo navíc o zásahy bleskem, který jednak člověk prakticky nemůže přežít, a vůbec pravděpodobnost, že do člověka blesk uhodí jednou jedinkrát za život, je jedna ku třem milionům. Jenže Roy jich schytal sedm a všechny přežil. Někdy ho blesk zasáhnul do nohy a urazil mu jenom nehet z palce, jindy mu spálil obočí, dvakrát ho zasáhnul dokonce do hlavy a zapálil mu vlasy, ale Roy nezpanikařil, vzal prostě kýbl s vodou a vylil si ho na hlavu. Dokonce i jeho ženu jednou zasáhnul blesk, když venku věšela prádlo, Roy ji zachránil a tehdy se mu nic nestalo. A nakonec tenhle pán, tenhle Roy Sullivan, co přitahoval blesky a přežil jich celkem sedm, se v jednasedmdesáti letech v posteli vedle svojí ženy střelil do hlavy. To už nepřežil.

Tadam.

Když jsem Adamovi zavolala z nemocnice, byl hrozně překvapenej, protože si stejně jako táta myslel, že jsem na studijním pobytu v Anglii. Tam jsem totiž měla na půl roku odletět, ale neodletěla — což jsem si vůbec neplánovala, že neodletím, ani mě to nenapadlo. Ale nakonec se to prostě nestalo. Dojela jsem tenkrát na pražský letiště, ale tam jsem si místo toho, co bych šla na check-in, sedla do kavárny, ze který bylo vidět na odletovou tabuli. Koupila jsem si předražený kafe, který stejně nebylo dobrý, a sledovala jsem tu tabuli, dokud z ní můj let nezmizel. Pak jsem si dala ještě další dvě předražený kafe, který stejně nebyly dobrý, ale v tu chvíli to bylo tak nějak to nejlepší, co jsem mohla dělat. A když mi pak po pár hodinách přišla zpráva od táty, jestli jsem doletěla v pořádku, civěla jsem na displej telefonu, dokud nezhasnul, podobně jako jsem civěla na tu tabuli, dokud můj let nezmizel. A pak jsem mu odepsala prostě: jo, všechno v pohodě, prší tady. V Anglii vždycky prší, ne? A pak jsem si hledala předpověď počasí v Anglii, jestli tam fakt prší nebo ne, a hrozně mě uklidnilo — ale fakt, hrozně mě to uklidnilo, že tam doopravdicky zrovna pršelo, jako by na tom záleželo, jako že aha! nelžu! fakt tam prší! A táta napsal, ať se opatruju a užiju si to a brzo se ozvu, jaký to tam je, a ať se teple oblíkám. A já jsem si sama pro sebe přikejvla jako hodná holka, co se ozve, jaký to tam je, a co se zatím bude opatrovat a bude si to tam užívat. A to, co mi napsal o teplým oblíkání, se mi úplně zaseklo v krku jako knedlík, co nejde spolknout. A tak jsem si objednala další kafe a pak, když už se celým terminálem prolily stáda a stáda lidí, co sem přijeli, aby někam odletěli a doopravdicky tam odletěli, jsem se sebrala a vrátila se na kolej. A říkala jsem si, že to takhle vlastně bude dobrý, že to bude lepší než doteď, když si doma budou myslet, že jsem na půl roku v Anglii, protože se nebudu muset do Mršiny vracet, protože vracet se tam bylo jako si odřezávat končetiny tupým nožem, a snažila jsem se nemyslet na to, že je tam v tom všechny nechávám, místo toho jsem si říkala, že já jim stejně nijak nepomůžu, že nijak nezměním to, že se z našeho domu stalo místo, kde se najednou opírá ticho do všech zdí, že nijak nepomůžu Karamelovi, kterej za chvíli pojde, protože nic nežere a ani nechce chodit ven, a že nepomůžu tátovi, kterej je už doopravdicky šedivej a předstírá, že Madla se vůbec nezabila, že prostě umřela. A pak je tam taky většinou Adam, na kterýho nedovedu promluvit ani se na něj podívat, přestože on se na mě dívá pořád a snaží se se mnou mluvit taky pořád.

Jenže pak se po pár tejdnech stalo to s tím okem a já se vzbudila v nemocnici a zavolala jsem Adamovi. A Adam přijel a vůbec ze mě netahal, proč v tý Anglii nejsem, jako kdyby ho to vlastně nezajímalo, jako kdyby to nebylo důležitý, a místo toho se mě ptal na úplně jiný věci, jako třeba jestli chci umřít. Třeba jestli chci umřít jako Madla.

Tadam.

Co když v tom posledním momentu, kdy slyšela, jak se pod ní chvějou koleje, kdy to cejtila, kdy věděla, že přijíždí metro C Letňany—Háje, co když si to v tom momentu rozmyslela.

Shlížím na holku na kolejích. Chci jí podat ruku.

Chci ji vytáhnout na břeh.

Š-š-š. Š-š-š.

Ve svým miniaturním bytě mám na svý miniaturní lednici přimagnetovanou zalaminovanou kartičku, kterou jsme si s Madlou koupily na ezotrzích, co pořádala paní Starostníková. Je to smlouva o životě, kterou nejspíš zkopírovala z nějakýho blogu, a já na tu smlouvu koukám vždycky, když jdu kouřit do okna, protože na ni většinou večer přesně dopadá světlo pouliční lampy.

§ 1) Obdržíte tělo.

§ 2) Obdržíte mozek.

§ 3) Obdržíte srdce.

§ 4) Obdržíte lekce.

§ 5) Můžete dělat, cokoliv chcete. Všechno, co uděláte druhým, se k Vám vrátí zpátky.

§ 6) Lekce se opakuje tak dlouho, dokud se nepochopí.

§ 7) Tato smlouva je pro všechny stejná.

§ 8) Dostanete zrcadla, abyste se mohli učit. Zrcadla vypadají jako jiná těla. Jsou tu k tomu, aby Vám ukazovala, co je ve Vás.

§ 9) Pokud se Vaše tělo zničí nebo přestane fungovat, dostanete nové.

§ 10) Smlouva vyprší tehdy, když všechny lekce dospěly k uspokojivému výsledku.

§ 11) Co je uspokojivé, určujete Vy!

Většinou se vracím k paragrafu osm. A nemůžu se rozhodnout, jestli mi úvaha, že úkolem ostatních lidí v našich životech je nám ukazovat, co jsme my, přijde strašně smutná a sobecká, nebo pravdivá a sobecká. Pokud jde o mě, jsem k smrti unavená z celýho já, z myšlení na já, z toho, že se má všechno točit kolem já. A přitom jsem zaseklá na já, ale taky závislá na nich, jenže jestli je jejich úkolem ukázat mi, co jsem já, jsem zase zpátky zaseklá, néasi!

Vlak s sebou začne házet. Do rytmu tam-tam-tamtadamtadáám skáče jeden krok dozadu a dva dopředu. Jako při letkisu v tanečních. Venku se strhlo derecho. Z lednice padají magnety i zalaminovaná smlouva o životě. Vedlejší kolej se rve ze země a poletuje ve větru a poletuje s holkou, která se na ní snaží udržet, rukama objímá kolejnici a její tělo vlaje jak noční košile na šňůře.

Jenže co já jsem sama? Co jsem sama bez lidí? Nedefinuje mě nic, mě samotnou nedefinuje nic. Pokaž-
dý, když si začnu příliš uvědomovat sebe, začnu se drolit jak pískovec, jako bych mohla držet pohromadě jen kvůli ostatním, musím myslet na ty, co jsou, na ty, co nejsou. Musím. Musím lnout. Musím parazitovat. Protože jinak nejsem.

Tam-tam-tamtadamtadáám.

Když jsem chodila na přírodovědeckou fakultu a chvíli chtěla bejt dendroložka a chvíli chtěla bejt speleoalpinistka, a proto jsem si zapsala karsologii, dozvěděla jsem se, že propast je deprese — fakt, to je oficiální termín, propast je přírodní deprese v zemským povrchu a dělí se podle toho, jestli na dno dopadá sluneční světlo, nebo ne. Když dopadá, je to light hole, když nedopadá, je to aven.

Vlak je průsvitnej a já v něm průsvitná, lomozí v ozvěně, jsme jen napůl, napůl nejsme, jsme jen obrázek, co se propsal na spodní papír, vybledlej negativ. Průsvitná je sokolovna a paní Starostníková a tabule, na který je, že tam je propast, že vidím propast, že propast vidí mne, že propast je ve mně, že já jsem propast, jsou taky průsvitný. Je to už tolikrát zrecyklovaná scéna, vzpomínka, co už nedává smysl, nedokážu si prohlídnout Madlinu tvář při tom, když se dívá na tabuli. Podívala jsem se vůbec tenkrát na ni? Nedovedu si představit, jak bych nemohla, jak bych si s ní nemohla tenkrát vyměnit pohled. Jenže jak se tvářila? Napadlo mě to už tehdy? Že to napsala ona? Madla byla v light hole a já jí nepomohla. Nechala jsem ji spadnout do aven. Snažím se vybavit si nějaký náznaky, jakýkoli, vybavit si stíny na Madlině tváři, který jsem přehlížela, který měly varovat. Snažím se usilovně a je mi z toho trochu špatně.

Napadlo mě, že to tehdy napsala ona? Napadlo mě to třeba jen hodně hodně hodně hluboko? Křičela na mě Madla pod poklopem v podlaze ve sklepě mojí hlavy?

Padá-padá.

„Hele,“ povídá Madla a převalí se na mojí posteli a nadechne se.

„Hele,“ předběhnu ji. „Na tohle já teď ale nemám vůbec čas,“ povídám jí, když dřepím u skříně a hážu do kufru věci, chystám se do Prahy. „Neboj, neboj, jednoduchá otázka.“

„Tak fajn,“ přestanu s balením a čekám.

„Radši bys skočila z mostu, nebo pod vlak?“

„Bože můj, Madlo,“ podívám se na ni otráveně do zrcadla. „Tvoje problémy bych někdy fakt chtěla mít.“

Tadam.

Jsem v obchodě, otírám prach na nábytku pana Ročestra a potichu si broukám, ale nevím o tom. Vím o tom až v tu chvíli, kdy si pana Ročestra všimnu mezi futrama zadního vchodu. Stojí tam a pozoruje mě. A já ztichnu a pak nastane moment takovýho toho lepivýho ticha, cejtím paniku a není mi přesně jasný proč. A on nic neřekne a zase zmizí a tváří se přistiženě, možná jako já, když jsem ho sledovala při hoblování.

A když mi pak pozdějc odemyká dveře od obchodu, podívá se na mě s rukou na klice, ale přitom ty dveře neotevře. A říká: „Marie, já bych chtěl vědět, proč nemluvíte.“ A pak se odmlčí. „Ne že by mi na tom záleželo. Jen jsem si celou dobu tak nějak myslel, že máte možná něco s hlasivkama… Bylo mi to ale jedno, ne, netvařte se takhle prosím, bylo mi to vážně úplně jedno, ze začátku mi to přišlo zvláštní, ale pak jsem na to vlastně přestal myslet.“

Zírám na něj překvapeně, protože jsem ho nikdy neslyšela tolik mluvit.

„Ale dneska jste si zpívala…“ dodá a tím pohledem mě opatrně drží, jako bych byla křehká sklenička a mohla bych klidně prasknout. „Vůbec mě to nemusí zajímat. Omlouvám se,“ řekne pak rychle, tentokrát doopravdicky bere za kliku a otevírá, ale já se rukou do těch dveří opřu a opírám se do nich, dokud se zas nezavřou.

A pak ho beru pomalu za ruku. Nebrání se a já jsem si úplně jistá. Jeho dlaň je suchá a kůže na ní hrubá, zdvihám tu dlaň ke svý pootevřený puse. A pozoruju ho, jak mě pozoruje — a přitom mu vedu ukazovák a prostředník, svírám ty dva prsty a vkládám si je do pusy. A pak ho nechám ohmatat důvod.

Hledá — dívá se, jako by hledal. Vyhlížím v jeho obličeji výraz odporu nebo zděšení, až si uvědomí, čeho se to dotýká, ale nepřichází ani jedno. Jeho prsty se mi chvějou na pahýlu a jako by mi tím chvěním založil požár někde uvnitř v břiše a pak ještě níž. Vysunuju si jeho prsty z pusy a ruku mu pouštím. Na chvíli se vůbec nic neděje, ale to se jenom zdá, že se nic neděje, ono se toho ve skutečnosti děje hrozně moc.

A když se pak natáhnu po klice já, dá rychle ruku na mojí, aby mě zastavil, prsty má ještě vlhký od mých slin.

A přitom se dívá, jako by to všecko konečně našel. A já v tu chvíli vím, že o tý chvíli víme oba. A pak se ke mně nakloní a jeho rty přistanou na těch mých jak dva magnety, co někdo položí na sebe. A je to, jako by ve mně serval ubrus a všechny talíře popadaly na zem a roztřískaly se na miliony malých střepů. A když mi pak rozevře jazykem rty a špičkou se dotkne mýho torza, jako by mě hladil přímo po mase.

Jako by si do mě posvítil baterkou.

Ústa se rozdělujou podle toho, jestli na jejich dno sluneční světlo dopadá (light hole), nebo ne (aven).

Tadam.

Paprsky metaj panem Ročestrem o okno. Vlak se klidně nese. Chlácholivě šumí. Ráda si vybavuju dokola a dokola den, kdy jsem ho poznala.

Ten den, co mi otevřel dveře. Ve skutečnosti ale spíš někdo rozkopnul olověný vrata.

Zamilovat se do pana Ročestra bylo jako rozhodnutí.

Fšššššš.

„Hele, delfíni a velryby a tak… znáš, že jo?“

„Jako nějaký konkrétní?“

„Spíš obecně, jako že dejchaj jako savci. Prostě vzduch.“

„Oni to jsou savci.“

„To jo, ale taky trochu ryby. Prostě dejchání maj specifický. Jakože nedejchaj automaticky jako my, tos věděla? Že to u nich není bezděčnej proces. Si plavou pod hladinou, najednou si řeknou, že by se asi měli nadechnout, pokud nechtěj umřít, tak se vynořej, nadechnou, hotovo.“

„No… a co?“

„To je přece fantastický, nepřijde ti?“

„Co je fantastický?“

„Přece že se nejdřív rozhodnou, jestli se chtěj nadechnout!“

Tadam.

Sedám si na zem a prohejbám svý tělo do pozice velblouda. „Je to náročná poloha,“ ozve se z reproduktoru hlas mojí instruktorky jógy. „Otevírá srdeční čakru. Proto dýchejte mělce, ať se vám nezatočí hlava, speciálně Marie, opovaž se —“

— zadržim dech —

Tadam.

Adam se mě v nemocnici ptá, jestli chci umřít, jestli chci umřít jako Madla, a já mu na to nedokážu nic říct. Protože když se mě takhle ptá a když vím, že si to myslí on a že si to myslí i lidi ze školy a že si to myslí i ta doktorka, který jsem nebyla schopná odpovědět na to, proč jsem si vrazila pastelku do oka, tak najednou jako bych sama nevěděla, jak to teda se mnou je. To chci umřít jako Madla? A já si myslela, že to, o co se zoufale snažím, je tady zůstat. Je přežít. Tak ono to tak není? Je to přesně naopak? Nebo je to oboje zároveň? Co mám Adamovi říct? Nic z toho nedává smysl.

Zírám na Adama a mlčím.

„Tohle ne, Máňo, takhle to nepude,“ řekne najednou. „Pojedeš se mnou domů.“

„Nikam s tebou nepojedu.“

„Pojedeš.“

„Táta mě takhle nesmí vidět. Navíc si myslí, že jsem pryč!“

„A co po mně chceš? Abych mu lhal?“

„Ví, že jsem neodletěla? A že jsem v nemocnici?“

„Neví. Nic z toho zatím neví.“

„Tak mu to ani neříkej.“

„Myslíš, že si toho nevšimne? To oko nejspíš už nikdy neotevřeš, můžeš bejt ráda, že to nedopadlo hůř. Nebo vlastně nevím, jestli seš ráda, kristaboha, já už ti vůbec nerozumim.“

„Táta si toho nevšimne, ne hned, když mě teď nějakou dobu neuvidí.“

„Jakou dobu?!“

„Dokud se nevrátím z Anglie.“

„Ty ses úplně zbláznila, Máňo! Žádný takový. Já tě tady prostě nenechám.“

„Jak to myslíš, že nenecháš? Odtáhneš mě násilím?“

„Máňo, klidně.“

Otočím hlavu na druhou stranu, protože to je jediná forma trucovitýho vzdoru, kterýho jsem v tuhle chvíli schopná.

„Já vim, že ti chybí,“ ozve se kdesi za mnou mírným tónem. „Nemyslíš si ale, že je to v něčem hezký, že umřela takhle?“

„Co?!“ smýknu hlavou prudce k němu zpátky.

„Že měla možnost se rozhodnout, jak to bude. Já už to tak beru. Že se tak rozhodla, měla na to právo. Nemusim tomu rozumět, nemusim s tím souhlasit, ale není to moje věc. Můžu jenom respektovat její rozhodnutí.“

„Ty to respektuješ?! Mohli jsme tomu přece zabránit, vůbec se to stát nemuselo!“

„A mohli?“

„Zklamali jsme ji. Jo, zklamali! Nepomohli jsme jí. Ničeho jsme si nevšimli!“

„Nikohos nezklamala, Máňo.“

„Říkám my!“

„To sice říkáš, ale…“

„Ale co?!“

„Nic. Jen že to my od tebe zní vlastně dost falešně, nepřipadá ti?“

„Co tim chceš zase říct?“

„Že my jsme celou dobu tady.“

Tadam

Trochu rozpačitě se usmívám na podivnou dvojici, která se usadila naproti mně. Podivná dvojice je malej kluk s bezhlavým kohoutem v náručí. Ten kluk si prozpěvuje, nebo spíš vydává takový rytmický troubení, jako by imitoval zvuk nějakýho dechovýho hudebního nástroje. Zaposlouchám se do toho troubivýho zvuku, co mi to jen připomíná…

„Ahá,“ kejvnu na něj. Já už vím, copak je to za cápka. To je přece Adolphe z Belgie, kterýmu se taky přezdívá „duch“. Jeho matka o něm říkala: je to dítě odsouzený k neštěstí!, ten na to umře!, nebo tak nějak podobně to říkala. Adolphe je totiž trochu smolař. Nebo právě že není? Zkrátka Adolphe jednou vypadnul z třetího patra a chvíli se myslelo, že umřel. Ale neumřel. Pak třeba spolknul špendlík a taky se popálil střelným prachem, spadnul na vroucí litinovou pánev a asi čtyřikrát se mu podařilo otrávit, z toho jednou, když se napil bělidla prej v domnění, že jde o mlíko. Ale mlíko to nebylo. A stejně to přežil. Ještě si taky třeba rozrazil hlavu o kámen a skoro se utopil v řece. Ale on to všecko prostě přežil, naproti tomu osm z jeho deseti sourozenců umřelo v docela nízkým věku — proč, to už nevím, asi že 19. století a že se rodilo víc dětí a víc jich i umíralo.

Pak tenhle Adolphe vyrost a začal vymejšlet různý vychytávky a hudební nástroje. Měl hafo patentů, vymyslel třeba saxotrubku, saxoroh, saxotubu, ale za to se mu lidi prej docela smáli, taky přišel s návrhem na novou zvukovou signalizaci pro železnici. Furt to ale nebylo ono. Vydal se do Francie a tam vymyslel saxofon. Doufal ve velkej úspěch, ten přišel, ale asi trochu jinak než očekával — začaly se vyrábět saxokopie, za který nic nedostal. Někdy v tý době taky umřely dvě z jeho pěti dětí a jeho družka, on pak sám několik let bojoval s rakovinou, a přestože se zdálo, že to nemůže přežít, to přežil. Adolphe Sax umřel ve svých devětasedmdesáti letech.

„Há ko chmám, Agoufe, há ko chmám,“ usměju se na něj chápavě. Adolphe přestane troubit a skloní hlavu, aby mi ukázal jizvu od toho kamene. „Chvuchmý,“ kývnu uznale. „Heue!“ ukážu mu chybějící článek malíčku. „Ko mi byho achi hako kek kobhe. Chekaua chem ghíví.“ Adolphe se ke mně nakloní přes uličku, aby si to mohl prohlídnout zblízka, ale přimáčkne při tom kohouta, kterej bublavě zaklokotá a nelibě zatřepotá křídlama. Adolphe se zpátky opře do sedačky a pohladí bezhlavýho Mika. Pak si začne zase troubit a já si prohlížím kohouta, kterej žil před sedmdesáti pětasedmdesáti lety na jedný americký farmě. Farmář mu useknul hlavu, jenže Mike — jak už to tak u drůbeže občas bejvá, neumřel hned, slepice občas chvíli i můžou běhat bez hlavy, než se skácej. Mike pobíhal trochu delší chvíli, nicméně farmář šel spát s tím, že do rána bude prostě kohout tuhej. Jenže Mike tuhej nebyl, Mike stál na bidýlku, chodil, dokonce se snažil sezobnout zrní a zakokrhat — místo toho zvládnul jenom strašidelný bublání.

Farmář si řek, že takovej kohout bez hlavy se jen tak nevidí, a chtěl se postarat o to, aby ho naživu udržel, co to půjde. Takže mu pipetou přímo do jícnu kapal vodu a směs zrní a mlíka, čistil mu krk, když se začal dusit, a tak. Zpráva o bezhlavým kohoutovi se roznesla a z Mika se stala celebrita. Objevil se v časopisech Time a Life, farmář s ním objížděl nejrůznější kabarety a cirkusy a měl z toho slušnej výdělek. Mike nakonec po necelých dvou letech umřel v motelu ve Phoenixu. Farmář uved, že v noci se Mike začal dusit, jenže tentokrát sada na čištění kohoutova krku zůstala doma, a proto Mike umřel.

Doktoři tu celou záhadu, jak vůbec mohl žít, vysvětlili tak, že přestože většina hlavy byla fuč, farmář sekl tak šikovně nebo nešikovně, že kohoutovi nepřeseknul hlavní tepnu, a proto Mike nevykrvácel, a navíc nezasáhnul mozkovej kmen, odkud jsou u drůbeže řízený funkce jako dejchání a reflexy.

„Byu ko kchůhák, kem kvůh fahmách,“ podotknu a pohladím Mika za jedním uchem, který mu zůstalo.

„Glo-glo-hyký!“ řekne kohout.

Tadam.

Haloooo!!! Mano, zvedni ten telefon!

Tadam.

Adam se mnou sedí v autě, když vypne motor. Stojíme na parkovišti u kolejí. Oba chvíli zíráme před sebe, jsme ticho. Pak se na mě otočí, položí mi ruku na moje dlaně spadnutý v klíně. „Odpočiň si. Zabal si věci. A já pro tebe za tři dny přijedu. Platí?“

Přikývnu.

„Víš, že jsem se o tebe vždycky bál?“

„O mě? Proč?“

„Nevim. Odmalička... Někdy jsme si hrozně rozuměli, ne?“

„Jo,“ kejvnu.

„Nebylo jednoduchý se dostat mezi tebe a Madlu, nikoho jste k sobě nepouštěly. Možná to bude znít hnusně, ale docela rád vzpomínám na ty chvíle, kdy Madla byla v nemocnici. Samozřejmě jsem se o ni bál, ale zároveň jsem měl rád ty chvíle, kdy jsme byli jenom spolu.“

„Já taky.“

„Bylas úplně jiná, když jsi u sebe Madlu neměla.“

„Jiná?“

„Jo… no, nebo nevim. Prostě jsem se k tobě aspoň dostal. Jako bych tě teprve v těch chvílích poznával. Když jsi byla s ní, jako bys nějak převzala její osobnost, byly jste jak jedna a ta samá.“

Překvapeně na něj zírám a otvírám pusu a chci mu říct spoustu věcí a zároveň nevím, co říct, ale místo toho je moje pusa čím dál tenčí čára a Adam povídá: „Ale měl jsem o tebe fakt strach, jak se ti pak začaly dít ty podivný úrazy. A pak, kdyžs mi vyprávěla tu pohádku o Moraně, to mě na jedný straně vyděsilo ještě víc a na druhý mě to uklidnilo.“

„Jakou pohádku?“

„Jaks ji vytáhla z potoka… a pak tě pronásledovala… Není to vlastně v nějakým filmu?“

„Možná v knížce. A to nebyla pohádka.“

„No tak představa. Že tě honí a chce tě dostat a způsobuje ti všecky ty zranění.“

„Ale tak to nebylo,“ říkám a Adam se na mě zvědavě podívá. „Říkala jsem ti, že si to všechno způsobuju proto, že mě Morana chce obejmout. A já se jí musela vyškubnout. Nikdy jsem neřekla, že mi to způsobuje ona.“

„No dobře. Já si tenkrát prostě říkal, že sis do tý představy o ní promítla nějaký svoje výčitky a strachy, a že je to asi dobře, že seš prostě dítě, co potřebuje zpracovat všechny ty okolnosti a emoce, který rozumem zatím nepobírá.“

„Takže jsem si to celý vymyslela?“

„Jasně. Máňo, je to pochopitelný, bylas malá, kolem tebe se začaly dít šílený věci, máma odešla, Madla onemocněla, bála ses.“

„Odvždycky se mi stávaly ňáky úrazy.“

„Jo, to jo, ale obvykle to byly malý věci. Někdo je prostě holt nešikovnej, ale dvě období si pamatuju, že už to nebyla moc sranda…, zlomeniny a popáleniny, usekla sis prst. To už jsem pak nevěděl, jestli je to jen nehoda, nebo záměr.“

„Myslim, že táta si myslel, že na sebe chci přitáhnout pozornost, protože se všichni starali o Madlu.“

„Možná jo,“ řekne po chvíli. „Ale určitě ti to nikdy neměl za zlý. Ani by si nemyslel, že to děláš vědomě. Ale co já, Máňo, nechápu, je, proč jako by se to teď dělo zas. A jako paradox mi přijde, že Madla tady sice zase není, a tentokrát už tady ani nebude, nikdy, ale ty už seš vůči mně úplně zavřená. A já nevim, co s tím mám dělat. Protože tě přece nemůžu nechat dělat si tohle.“

„Víš, cos mi na to tenkrát řek?“

„Na co?“

„Na Moranu. Cos mi poradil, že mám dělat?“

„To už si nevybavuju. Asi, že ji máš ignorovat, ne? Že odejde sama.“

Hm, kývnu. Každej si to pamatujeme jinak.

Tak dlouho vcházíš do lesa, až les vstoupí do tebe.

Když si pro mě Adam přijel o ty tři dny pozdějc, nenašel mě a ani se mi nedovolal.

A když jsem v domovní chodbě pak šáhla do těch drátů ve zdi a pak se probudila zase v nemocnici a zjistila, že v puse mám Macochu, a řekli mi tam, že jsem byla zasažená elektrickým proudem a překousla si jazyk, ale že mám štěstí, že jsem to přežila, přestala jsem brát telefony i tátovi. Jen jsem mu psala a vymlouvala se a lhala.

Můj jazyk se nenašel.

Uš-uš. Uš-uš. Uš-uš.

Odškrtávám si ve svý hlavě seznam. Seznam, co už nikdy nebudu moct a co už nikdy nebudu.

Už se nikdy nebudu moct stát koučkou osobnostního rozvoje.

Už nikdy nebudu youtuberkou.

Už nikdy nebudu moct nikoho naučit mluvit.

Už nikdy nebudu lamačkou mužských srdcí. Ani pololamačkou. Ani ženských srdcí.

Už nikdy se nenaučím lyžovat. A ani nebudu nikdy lízt po skalách.

Už nikdy nebudu moct hrozně moc věcí. Čím víc svůj pomyslnej seznam škrtám, tím míň možností zbejvá. Tím ohlodanější zůstávám já a můj život.

Tohle všecko a mnohem víc už nikdy nebudu. Nejde to.

No a v tom je něco tak po piči osvobozujícího, néasi!

Tadam.

Stojím před podzemkou. Je noc ze včerejška na dnešek. Metro C Letňany—Háje nejede. Slyším příběh o holce, co si lehla na koleje, ale vůbec nikdo si jí při tom nevšim. Slyším o její hlavě, co byla potlučená jako brambora nebo ovoce, když spadne ze stromu. Vycházím na ulici, jdu. Brečím pro tu holku, pro Madlu, pro sebe, brečím hlava nehlava. A pak buším na zadní vchod pana Ročestra. Otevírá mi dveře —

V šeru jeho ložnice se pak zouvám a v tom šeru si pak taky svlíkám mikinu a skládám ji na židli a pak si svlíkám kalhoty a skládám je na židli a svlíkám si triko a skládám ho na židli a rozepínám si podprsenku a pokládám ji přes opěradlo židle a stahuju si kalhotky a pokládám je tam taky. Pan Ročestr mě pozoruje, jako se v lese pozoruje srna, aby se nevyplašila. Odevzdávám mu všechny svoje trapný nedokonalosti a jizvy a vůbec ničeho se v tu chvíli nebojím. A když naroste komínek z mých šatů na jeho židli a já před ním stojím doopravdicky nahá, začne mi všecko odevzdávat on, ruce, hruď, břicho, chlupy, klín, nohy, žíly, kůži. A pak mě obejme a je to první objetí v životě. A když si na mě lehne, bere do rukou moje prsa a já myslim na to, že jeho ruce jsou jeho ruce a jeho dech je jeho dech a jeho jazyk je jeho jazyk, a myslim na jeho teplo a na jeho tíhu. A pak rukou najde můj klín a já jsem dřevěná truhlička, ze který tahá nekonečnou šňůru z barevných šátků. Šátrám pak ve tmě a tvaru a hmotě mezi našima tělama, mezi jeho nohama a chytám ho pevně, trochu mi povyroste v dlani. Pohyb jeho ruky zrychlí, prstama do mě pronikne a při tom se trochu napřímí, aby pohledem chytil můj pohled, a chvíli se na sebe jen díváme, když si to vzájemně děláme rukama. A pak — pak ho sevřu v dlani o něco silnějc a nasměruju ho přímo do sebe. Je ve mně hned, proklouzne hbitě, jak kdyby tu cestu znal. A moje tělo na něj čekalo už dlouho, a proto ho přivítá a celý úlevně vzdychne. A pak se on pohybuje dopředu a dozadu, soustředěně a všechno má pod kontrolou, a já mu patřím, jsem useklej strom, jsem čerstvě uřízlej kmen a on sčítá moje letokruhy, a na všechny strany se sypou hobliny, na všechny strany lítaj třísky. Mý jizvy se otvíraj a fantomový bolesti vracej a vůbec to nevadí, vůbec to nevadí, že to všechno zároveň bolí, bolí uvnitř, bolí nekonečně. A když mi strčí prst do pusy a nahmatá pahýl, zalykám se tím vším, brečím, možná brečím poprvý v životě, rozpouštím se pod ním, a přitom jsem přítomná jako nikdy.

A pak — tam je světlo. My jsme světlo.

A do svítání pak poslouchám jeho pravidelný oddychování, pravidelnej zvuk mě uklidňuje, ležím těsně u něj. A je to, jako bysme k sobě srostli. Jako bysme do sebe zapustili kořeny. Čekám na ráno, protože vím, že musím. A pak vstanu, oblíknu se v tichu a stejně potichounku zavřu dveře, když se vykradu ven.

Tadam.

Halo?? Segra, tata se me furt pta, jestli nevim, co s tebou je. Proc ti nemuzem zavolat? Ses v nejakym pruseru? Proc mi to proboha nemuzes vzit?!

Du-dum. Du-dum. Du-dum. Du-dum.

Vlak duní a prodírá se hromadou světel, který střídavě svítí mně do tváře. Zavírám před nima oči a zacpávám si uši.

Ooh, baby, do you know what that's worth? Světla blikaj, měněj se z barvy do barvy. Celý tohle místo mi duní ve spáncích a cuká v břiše, padám z barový židle. Ooh, heaven is a place on earth. Směju se tak, až mi z toho třeští hlava a pálí v krku. Nebo mě možná pálej ty panáky, co pořád dokola objednávám. Sobě a nějakým dvěma borcům. Věřili byste, že borci z města nepijou zelenou? Borci mě přidržujou. Řvu na ně, že tuhle písničku miluju, a falešně nahlas zpívám. Ooh, heaven is a place on earth.

„Hele, hele, hele,“ vydejchávám se pak. Zem se chvěje — teda nebe se chvěje, protože nebe je místo na zemi. „Hele, hele… víš, jakej je rozdíl mezi holkou modrookou a čpí... čpí… čípkem?“ nakloním se k jednomu z nich. Kroutí hlavou a směje se. „Hele… rzď… hlka… uf,“ zamrkám rychle do světel a hledám rovnováhu. „Rzdíl je v tom,“ nadechnu se zhluboka a zkusím to pomalejc, „že modrooká holka si sedne k potoku, kdežto čípek — čípek si strčíš do prdele. Dobrý, ne?“

Ooh, baby, do you know what that's worth? Pobrukuju si pak opřená zády o špinavý kachličky umýváren na koleji. Prkýnkem jsem zaklopila záchodovou mísu, kterou jsem zeleně zneuctila. Sedím tady už nějakou chvíli a pobrukuju si tak, že se to příjemně rozlíhá. Nějaká holka na mě ale už chvíli buší, podle klapání podpatků taky přitáhla z nějakýho baru, buší na mě a nadává mi, ať už vypadnu.

„Nejseš tady sama, kurva!“ řve na mě a já na ni zařvu zpátky, že děkuju, že je hezký, že mi to říká. Nejsem tady sama, kurva. Ooh, heaven is a place on earth. Pokusim se teda vybelhat na nohy a chci se přitom rukou opřít o prkýnko, ale pak si uvědomím, že moje ruka nepřistála na plastový desce, ale spíš se mírně zabořila. Zaostřím. A leknu se — bodejť by ne, opřela jsem se o něčí stehno. Šplhám zrakem vejš a zastavím se o americkej úsměv Davida Copperfielda, kterej na tom záchodě sedí a civí na mě s lišáckou jiskrou v očích, v těch umývárnách jsou jeho chrup i jiskra oslnivější než pleš Mistra Propera.

Hrcnu zpátky na zem a vlak hrcne se mnou a já se rozbulím tak nahlas, že ta holka, co se na mě dobejvala, toho nechá a odejde.

Bulim a bulim a bulim a bulim a Copperfield si povzdechne a chlácholivě mě poplácává po hlavě. A pak si povzdechne znova. A pak praskne jak mýdlová bublina a na mě se pomalu snášej ty kousky sraženýho mejdla.

Adam přese mě hází deku. Chci, aby zůstal, ale nestihnu mu to říct, jako nikdy nic, chci, aby zůstal, ale zmizí.

Jsem tady sama, kurva.

Vlak sebou háže a já s ním.

Ooh, heaven is a place on earth.

Ooh, heaven is a place on earth.

Ooh, heaven is a place on earth.

Ooh, heaven is a place on earth.

Tadam.

„Zkus se nejdřív nadechnout a pak mi to pověz.“

Sleduju se v odrazu okna v Adamově pokoji, Adamova hlava je v tom odrazu dva metry za mojí hlavou.

Bulím, protože jsem se dozvěděla, že žádný takový místo, kam se mizí, prej není.

„Co?“ jeho hlava se v odrazu přiblížila. „Kdo se ti smál?“

„Ve třídě.“

„A proč?“

„Že jsem mrně, když věřím na kouzla,“ utírám si nudle do rukávu a můj hlas zní mezi vzlyky dutě. „Všechny kouzla jsou prej jenom jako.“

„Kdo ti tohle říkal?“

„Jaruna a Hrubec. A Syvák.“

„Tak to bude Jaruna blbá kráva a Hrubec a Syvák vypatlaný debilové,“ říká Adam. „Umí vůbec Hrubec už aspoň číst? A není náhodou Jaruna ta, co ti záviděla baťoh?“

„Jo, to je vona!“

„Píča,“ povídá Adam a já se na něj překvapeně otočím.

„Tys řek píča!“

„Jo, řek. Protože Jaruna je píča.“

Zabublám smíchy a po břiše se mi rozleje příjemnej pocit, takovej ten příjemnej pocit, co se po břiše rozlejvá, když se člověk rozesměje, přestože ještě trochu brečí.

„To nesmíme říkat,“ říkám.

„Občas to můžem říkat,“ říká.

„Kdy občas?“

„Když nás rodiče neslyšej. A když je někdo fakt píča. Tak to se to pak smí říct,“ říká Adam a usmívá se na mě a já vím, že v tuhle chvíli mám dovoleno všechno.

„Jaruna je píča,“ řeknu potichu, ale stejně se leknu, jestli mě nemohl slyšet někdo další kromě Adama. Přestože je to blbost, doma nikdo není, jen my dva.

„A Hrubec?“

„A Hrubec je taky píča. A Syvák taky!“

„Co Syvák taky?“

„Píča!!!“ A následujících pět minut vyjmenováváme jeden po druhým lidi, co jsou píči, a společně to pak zařveme tak nahlas, až to přiláká k Adamovi do pokoje Karamela. Karamel není píča. I tomu se smějem.

Pravda je, že jsem to věděla taky, myslím tím hodně hodně hodně hluboko, v nejzapadlejším koutě, pod poklopem v podlaze ve sklepě svojí hlavy, takhle hodně hluboko, že žádný kouzla, že žádný kouzelníci, že žádný místa, kam se mizí, nejsou skutečný. Pravda je, že jsem nebulela tak úplně kvůli tomu, že by mi Jaruna nebo Hrubec nebo Syvák prozradili něco, co jsem nevěděla, nebo že by zviklali moje přesvědčení tím, že se mu vysmáli. Pravda je, že jsem to prostě jen nechtěla slyšet někoho říct takhle nahlas, takhle napřímo. Chtěla jsem si věřit tomu, že tomu věřím, chtěla jsem si na to hrát a nepřiznat, že si na to hraju, chtěla jsem si to mít pro sebe — a oni to zkazili. A vím, že Adam věděl, že vím. Proto se mě nesnažil chlácholit balamucením, že to všechno existuje, neříkal mi, že Jaruně, Hrubcovi a Syvákovi nemám věřit, že kecali.

Možná jsem sentimentální kráva, ale jestli tohle není láska, tak už teda nevim!

Ne-vim. Ne-vim.

Mano, prosim te napis aspon, jestli ses v poradku.

Ni-kdy. Ni-kdy.

Nejsem silná osobnost. Nikdy jsem nebyla tahoun party. Nikdy jsem ničím nevynikala. Ani krásou. Ani inteligencí. Ani talentem. Ani zábavná nijak extra nejsem. Vždycky jsem byla průměr.

A nikdy jsem toho doopravdicky moc nevěděla. Ani teď toho moc nevim.

A někdy vůbec nevim, co si o něčem myslim.

A někdy vůbec nevim, co cejtim.

A někdy toho cejtim tak moc, že nevim, co cejtit dřív.

A někdy nevim, co chci, co chci bejt, co chci bejt za člověka, až budu veliká. A myslim, že už jsem veliká.

A někdy taky nevim, jestli jsem. Doopravdicky.

To nahoře je moje hlava. A já nevím, co doopravdicky v mojí hlavě vzniklo v mojí hlavě. Co je ta moje podstata, co je to moje. Co cejtím a co už ne. Po čem toužím a po čem už ne. Kdy naposled bylo to, co chci, tím, co doopravdicky chci, ne tím, co si myslím, že chci. Tím, co bych měla chtít. Tím, za co se má, že je dobrý to chtít. — A bylo to tak vůbec někdy?

To nahoře je moje hlava. A vnitřek mý hlavy pozbyl postupně svýho 3D tvaru, až zůstal úplně plochej a nejasně rozmazanej jak Rorschachova skvrna.

Šátrám kolem sebe a nedokážu nahmatat svý hranice. Nevim, jestli jsem ještě tady, nebo jestli jsem už zmizela, nedokážu přijít na to, kde já končím a všichni ostatní začínaj.

Skříííííííp.

Cau, Mano. Predstav si, dneska se v tvym pokoji pasly zirafy. Byla to teda bizarni podivana. Nestihl jsem ti je vyfotit, ale chci ti rict, jen abys vedela, ze ti nasraly do postele. Mela by sis to prijet uklidit.

Hrk-hrk. Brzda.

Stavíme před tunelem. Já vim proč.

Procházim chodbou, otevírám dveře, slejzám schůd-
ky. Raz. Dva. Tři.

Jdu k tunelu, těsně k tlamě. A lehám si, lehám si k tý holce na koleje.

Její krk opřenej o hranu kolejnice. Pozoruju ji. Dívá se na mě, ty oči dobře znám.

Chytám ji za ruku. Chvíli tady s ní počkám.

A než se zvednu a nastoupim zpátky do svýho vlaku, pohladím ji, chci, aby věděla, že je to v pořádku. Že všechno je v pořádku.

Zastávka.

Dřív než po procitnutí otevřu oči, slyším cvrlikání ptáků a šumění stromů a cinkání zvonku. Uvědomím si, že pořád stojíme. A pak uslyším to táhlý zabučení. Cuknu sebou a otevřu oči. Zírám do obrovských očí krávy, co strčila hlavu oknem do kupé. Její hlava je ode mě sotva pár centimetrů. Kráva nevzrušeně žvejká pastvu a dál na mě zírá. Krávy maj krásný oči, krásnější dokonce i než koně. Nevím, proč stojíme kdesi na trase, snad čekáme na vlak, co tudy musí projet, snad někdo skočil pod vlak, co já vim, tenhle vlak neřídim, nejsem strojvedoucí. Je mi to jedno. Mám okamhik s krávou.

„Ko hech ky, khávo?“ zeptám se jí.

„Bů.“

Vím, že je to ona. Že tahle kráva je ta polská kráva, co odmítla nastoupit do dodávky, která ji měla přepravit na porážku. Místo aby nastoupila jako její kolegyně, srazila ocelovej plot a utekla k jezeru, co přeplavala, a pak se utábořila na jednom z ostrůvků. Ostrovy jsou tam maličký, a proto kráva nenašla dostatek obživy. Přesto odmítala s kýmkoli odejít. Když se někdo pokusil přiblížit k ostrovu, prostě odplavala na jinej. Majitel, kterej ji chtěl původně převízt, to vzdal, místo toho se jí snažil zajistit jídlo, aby přežila, a tamní guvernér se rozhodnul, že ji vezme k sobě na farmu a nechá ji tam žít. Bylo ale potřeba, aby se za krávou někdo vypravil a dostal ji z ostrova. Veterinář se čtyřma záchranářema se vydali za ní, aby ji uspali a převezli. Chytit ji jim trvalo několik hodin, na uspání pak museli použít tři výstřely. V tý době už příběh krávy oběhnul noviny, všichni tý hrdince fandili. Jenže potom, co ji převezli, zjistilo se, že kráva je mrtvá. Prej šlo s největší pravděpodobností o následky stresu a příčinou smrti byl infarkt.

„He me ko híko, khávo.“

„Bů.“

„Byhach fak chkakechmá.“

Kráva se na mě dívá trochu zmateně, dokonce přestane na moment přežvykovat. Už ani krávy mi nerozuměj, když jim chci vyjádřit respekt za jejich statečnost. Mávnu rukou, ať to nechá bejt. Kráva přikývne. Zvonek na krku jí zazvoní. Naposledy se na mě obrovsky podívá. A dívá se dlouho. Dívá se tak dlouho, až zahlídnu svůj odraz v černých duhovkách, a pak se začnu v tom odrazu ztrácet. Tak dlouho se člověk dívá do oka krávy… Pak sebou trhne, zacouvá, vytáhne hlavu ven. Hrk-hrk, dáváme se do pohybu. Ale to už kráva hrd-hrdě odchází.

Š-š-š-š-š-š-š-š. Nabíráme rychlost.

V příštím životě chci bejt kráva.

Hrk.

Říkám Adamovi, že jsem zachránila smrt a že ona teď po mně půjde, dokud mě nedostane. Říkám Adamovi, že se ke mně Morana občas přiblíží moc blízko, že se pak cejtim, jako bych se rozdělovala, jako by moje hlava už nebyla moje hlava a moje tělo už nebylo moje tělo, že se bojim, že mě chce obejmout, že se bojim, že to udělá a že zmizim. Že zmizim tak, že už se nikdy nevrátim. A říkám Adamovi, že někdy zase sama odejde a nechá mě na pokoji, ale někdy odejít nechce — a to pak musim udělat něco, abych se jí vyškubla. A Adam mi říká, že se tomu strachu nemusim vždycky bránit. Adam říká, ať ji zkusim obejmout. To už se jí pak nebudu bát?, ptám se ho. To se jí asi budeš pořád bát. Ale to nevadí.

Húúúúúúúú.

Někdy se v noci budím a naslouchám tichýmu šustění a škrabkání. Tichýmu klokotání a chroptění. Už jsem si na to vlastně zvykla za ty roky. Už jsem si na ni zvykla. Je něco jako moje koučka, moje průvodkyně, jen nic neříká — ani že to dám. Ráno mi nanáší z tuby pastu na zubní kartáček, večer mi češe vlasy, před spaním mi naklepává polštář. Chodí se mnou po městě, projíždí se se mnou v tramvajích, otevírá mi dveře, je mi pořád v patách. Natahuje ke mně ruce.

Moje průvodkyně. Moje vnitřní bohyně. Moje Morana.

Hrk-hrk.

„Hej, Máry!“

„No?“

„Co je nahoře?“

„Jak jako co je nahoře?“

„What’s up, néasi! Chachá, chápeš ne? What’s up!“

Prodáno 05.10.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

KDE JSEM

Na světě.

Je můj a já jsem jeho.

Kdyby svět nechtěl, abych byla jeho,

nebyla bych na světě.

Ale já jsem.

Milena Lukešová: Jak to chodí na světě.
Živá encyklopedie pro nejmladší školáky

EPHI-VUOG

Mezi domy, mezi poli vláček supí po údolí. Mašinka si hvízdá, to je pane jízda!

Vlak se nese rychle a volně jako pták.

Já jsem v tom vlaku.

Jsem v něm sama, není tu ani živáčka, o kterýho bych se mohla otřít.

Vlak švitoří a rytmicky drkotá. A já se dívám z okna, ohlížím se a dívám se nazpátek, abych viděla na krajinu, která je už za mnou — na krajinu, co mizí a zmenšuje se, dokud po ní nezbude jen čmouha na obzoru. Tahle cesta trvá už tak dlouho. Projíždím jarem, létem, podzimem i zimou, projíždím zlomkama vteřin i celýma rokama, projíždím vůněma a výkřikama a vzdechama a gestama, projíždím hmotou a tvarem, rychle a krokem, tunel za tunelem, výhybku po výhybce, taky občas fičím jak vítr nebo se kodrcám do kopce, až celá souprava skučí a ztěžka oddechuje, a pak se zas řítím dolů a zacpávám si uši — to když trochu zaskřípaj brzdy; a když se náhle změní tlak a rozbolí mě hlava, chytnu se za nos, zavřu oči a silně fouknu. Je to dlouhá cesta, kterou neřídím, jen ji pozoruju zpoza okna.

Nehybná v uhánějícím vlaku.

Jsem vztažná soustava.

Každého tam, kam kdo chce, doveze pan strojvůdce, zazpívá malá holčička, co naproti mně komíhá nohama. Usměje se na mě. Chtěla bych se na ni taky usmát. Jenže nemůžu.

Nechám holčičku holčičkou a otáčím hlavu na všecko to tam venku. A vím, že přišel čas, abych už rozhrnula ty závěsy spuštěný po okrajích okna, co mi úzce rámujou výhled — a tak skoro všechno, co vidím, vidím vlastně jen průzorem, skoro všechno, co vidím, jsou necelý scény, výřezy detailů. Rozhrnuju závěsy a v úžasu zírám na to široširý plátno.

Uháníme rychlejc než řeka, ta, do který dvakrát nevstoupím, nevstoupíš, nevstoupíme, a ani on, ona, ono ne, a v dálce v bahně u řeky zahlídnu zaklesnutou Moranu. Smrtná neděle, ptám se já tebe, kams poděla klíče, klíče od země? Sahám si do kapsy, jeden kámen tam vždycky mám schovanej. Ze zvyku.

Jenže bahno ani řeka už za oknem není.

Místo řeky jsme my tři, Madlenka a Adam a já, pouštíme draka, kterej letí, letí, letí nad kukuřičným polem. A to pole je plný Madlenčina smíchu, když na ni Adam volá, ať našeho draka podá větru.

Tadam-tadam.

Místo pole příkop a v něm Madla blije, protože se poprvý ožrala. A já tahám z kapsy mobil a volám Adamovi a pak u krajnice zastavuje jeho auto — otví-
raj se dveře —

Tadam-tadam.

— zavírám dveře od auta, když mě Adam odváží z nemocnice na kolej. Říkám mu, promiň, že jsem ti volala. A on mě nechápe, nechápe, jak to myslím, a tak říkám, že jsem ho prostě neměla takhle otravovat. A on se na mě znova podívá a říká, ty seš vážně úplně pitomá, Máňo, a pohled stočí zpátky na silnici. Otírám si slzy, co mi tečou jen z jednoho oka. Adamovy ruce na volantu. Jasně žes mi měla zavolat, povídá a z rádia hraje Man of the Hour od Pearl Jam.

Tadam-tadam.

Místo Pearl Jam Muslim Magomajev. Těsně předtím, než zaplní jeho baryton celej kostel, doznívaj mi v hlavě svatošovy slova, protože svatoš řek, že nesmíme upadnout do smutku z toho, že co bylo, už není, ale zkusit vzpomínat s radostí a vděčností, že to vůbec bylo, že jsme toho mohli bejt součástí. Tohle řek a mně to doznívá v hlavě a přitom si říkám, jo, takhle to chci cejtit, říkám si, že to takhle chci hrozně moc cejtit, jenže ono se to, ty vole svatoši, prostě snadnějc říká, než cejtí! Ale pak, když se ruskej zpěv line kostelem a tátova pusa je čím dál tenčí čára, podívám se na Adama, kterej sem propašoval Lučšij gorod Zemlji — a Adam se na mě usměje. A já se usměju na něj. A Muslim dál zvoní celým prostorem a my se oba trochu smějem a trochu brečíme a je to, jako kdyby z nás v tom kostele někdo odhrnul suť tak těžkou, že se pod ní nedalo vůbec nadechnout, a jo — v tu chvíli se cejtim doopravdicky vděčná.

Adam-adam. Adam-adam.

Projíždím nulovým stavem. Jako by koleje vedly přes můj hrudník. A slyším ten les, slyším ho v sobě. A vlak zrychluje a zrychluje, řítí se a drkotá, za oknama se vlněj krky žiraf na prstenci Saturnu. A v chodbě procesí všech, co měli vůli nežít, a všech, co měli vůli přežít.

Dívám se na holčičku přede mnou, usmívám se na ni, i když to tak strašně moc bolí.

Ještě tady jsem. Ještě pořád tady můžu bejt padesát let. Ještě pořád můžu žít velkej život, ještě pořád se můžu naučit pár kouzel, ještě pořád můžu letět do vesmíru, ještě pořád můžu mít muže a děti a ještě pořád můžu litovat toho, že jsem si vzala toho nesprávnýho a pak to zkoušet znova. A pak ještě jednou. Ještě pořád můžu zjistit, že žádnej správnej není, nebo že jsou správný všichni. Ještě pořád mám Adama a tátu. Ještě pořád mám svůj dětskej pokoj ve svým rodným domě. Ještě pořád se mám kam vrátit. Ještě pořád na sobě cejtim vůni pana Ročestra. Ještě pořád můžu odpustit mámě. A Madle. A sobě. Ještě pořád mi může bejt hezky na světě, kde Madla není, ale zároveň je ve všem rozlitá. Ještě pořád si můžu říkat, že to všechno muselo mít nějakej smysl, že ta smrt přece musela mít nějakej smysl. Ta smrt přece musela mít nějakej smysl. Ještě pořád můžu doufat, že si to Madla nerozmyslela v tý poslední chvíli, ještě pořád se můžu zbavit tohohle strachu. Ještě pořád jsem se nezmrzačila úplně. Ještě pořád je tu ta nezborcená část. Ještě pořád můžu zjišťovat, co doopravdicky chci, ještě pořád na to můžu nikdy nepřijít. Ještě pořád se můžu snažit si představit, že Sisyfos je šťasten. Ještě pořád můžu bejt v příštím životě kráva. Ještě pořád je to nahoře moje hlava. Ještě pořád můžu žít velkej život. Ještě. Pořád. Můžu. Bejt. Dokavaď mě to nezabije. Néasi.

A všechny poklopy v podlaze se otvíraj.

A já chci Adamovi zavolat a říct mu: Uch hem ma kechke! Hegu gomů! Ha chvhíhy chem kam! Ale místo toho mu píšu zprávu.

Mozna prijde i kouzelnik.

Hrk-hrk.

No a pak — ty! Otevíráš mi dveře. Rozpřahuju ruce —

Tadam-tadam. Tadam-tadam.

Úvrať.

Naše láska, toť stálé šumění stromů.

Nevyjdu nikdy z tohoto lesa.

Z básně Zpěv lásky Konstantina Biebla

PHOGHEKOVÁMÍ

Martinu Peškovi z centra Luctus — psychosociální péče o pozůstalé.

Hance Dvořákové. Kristýně Potůčkové. Levonu Movsesianovi. Martinovi Lukášovi (jim oběma). To-
máši Dybalovi a jeho rodině. Janin Řehounkové. Dušanu Gregorovi. Radce Návarové. Janu Černošovi. Míše Schönbekové. Ondřeji Kostuchovi. Štěpánu Kučerovi. Kateřině Šedé. Martinovi Krejčímu. Neteřím Kikče a Gabče.

Maxi Richterovi za skladbu Infra 5, která udávala rytmus.

Svým sourozencům Lukášovi a Míše.