Matias Faldbakken

Restaurant The Hills

ODEON

Přeložila Jarka Vrbová

THE HILLS

Copyright © Matias Faldbakken 2017

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Jarka Vrbová, 2018

ISBN 978-80-207-1856-3

Díl I

Vyděšený pes nikdy neztloustne.

Norské přísloví

Grisen

Kavárna a restaurant The Hills pochází z doby, kdy prase bylo prase a svině byla svině, říká s oblibou náš vrchní, takže jinými slovy - lokál pochází z devatenáctého století. Stojím tu připraven v ěíšnickém úboru, stejně vzpřímeně, jak bych tu stál před sto nebo více lety. Dospělí hosté se tu každý den dopouštějí jistých nepředložeností, já však nikoli.

Cekám. Jsem k službám. Pohybuji se na place a přijímám objednávky, dolévám nápoje a sklízím ze stolů. U nás si lidé mohou vychutnat prostředí s bohatou tradicí. Mají se tu cítit vítáni, nikoli však do té míry jako doma, aby zapomněli, kde jsou. Dlužno ovšem říci, že s několika výjimkami - někteří hosté se tu totiž jako ve svém obývacím pokoji občas chovají. Grisen, jeden ze stálých hostů, ostatně jméno Grisen je ztraceno v překladu, má každý všední den v půl druhé rezervovaný stůl číslo 10 u okna. Bývá dochvilný, ale teď už máme 13.41 a on nikde. Vyhlédnu ze dveří, ale nevidím ho. Satnář Pedersen vzhlédne od novin. Pedersen je distingovaný, jak se říká, a viděl už ledacos. Hosté mu předají své svršky (kabáty krátké i dlouhé, tašky, deštníky), které při odchodu dostanou zpátky výměnou za lístek a několik mincí. Tyto transakce provádí Pedersen s dokonale dávkovanou účastí a důstojností už celá léta a svou práci vykonává svědomitě. My všichni tu všechno děláme svědomitě.

Je to místo charakteristické svědomitostí a pílí. Svědomitost a starost spolu souvisejí, to vím určitě.

Podáváme obědy a hlavní sál se plní vyšší střední třídou: jemná pleť, vybroušená mluva. Kvalitní látky. U vchodu stojí řada menších kavárenských stolků s tradiční mramorovou deskou. Tady se hlasy nesou jasně. Hlouběji v sále jsou na stolech ubrusy. Sklo cinká, ale zvuky jsou tlumené. Příbory se pohybují po porcelánu a míří do úst. Zuby žvýkají, ohryzky stoupají a klesají, sousta jsou polykána. Pro úplnost dodávám, že pak následuje trávení. Toho se neúčastním. Dohlížím na dodání potravy. Je podstatný rozdíl mezi zážitkem, kdy klademe do úst ostrý chèvrepicodon - přímo gastronomická exploze v ústech -, a mezi sledováním někoho, kdo tak činí. V souladu s kontinentálním stylem prostírám stoly pokud možno bohatě. Už tam téměř nezbývá místo, ale vždycky najdu mezírku a postavím do ní další sklenici, odkládací talířek, láhev. Stůl pak působí hojně a plně.

Lustr není nijak velký, ale těžký a visí jako křišťálový vak z nízkého stropu nad kulatými stolky uprostřed místnosti. Není větší než středně velká nákupní taška. Na podlaze je prošlapaná mozaika ze soustředných kruhů. Co je tu dřevěné, je solidní, začernalé a zašlé. Dvě rozměrná zrcadla na zdi působí velkolepě. Fólie na zadní straně skla je tu a tam popraskaná a dodává jim jemnou patinu. Rámy jsou dubové, zdobené secesními řezbami a instalovali je v roce 1901. To mi pověděla vedoucí baru a vylepšila vyprávění drobnými detaily, jako že zrcadla přivezl koňský povoz malíře Fritze Thaulowa z Eke- bergu. Barmanka je pamětí tohoto místa, má tvář intelektuál- ky, ale na vzdělankyni je trochu moc přívětivá. Ta žena obsáhne všechno.

Restaurace The Hills připomíná vídeňskou kavárnu, není však ve Vídni. Může se směle rovnat standardu Grand European, ale je příliš omšelá, moc zašlá na to, aby se dala srovnat s nedostižnou grandeur na kontinentě. Budově se už 150 let přezdívá The Hills. Jméno mu dala rodina Hillových, kteří tu od roku 1846 vedli obchod s konfekcí. Barmanka o tom ví všechno. Hlava rodiny, Benjamin Hill, legendární, ale tragický dandy, se přistěhoval z Windsoru v Anglii, prohrál dvě třetiny rodinného majetku a skoněil bolestivým bankrotem, který završil pokusem o sebevraždu a z něj plynoucí invaliditou. Firmu převzal jiný podnikatel a otevřel tu restauraci La Grenade, ale s původním vývěsním štítem z olovnatého skla, který zakrýval ěásti fasády a byl natolik nákladný, důkladně zapracovaný a napevno namontovaný, že ho nechal na místě, takže, jak není těžké si domyslet, lidé i nadále říkali restauraci The Hills. Podnikavý syn Benjamina Hilla si později koupil lokál zpátky a rodinnou firmu obnovil. Restaurace patří rodině dodnes.

Z prohnuté mosazné garnýže nad vchodovými dveřmi visí dva silné plstěné závěsy lemované teletinou, aby se neodřely, a jsou zavěšené tak, aby ven neutíkalo teplo. Tím závěsem, branou do restaurace, nebo oponou, chcete-li, konečně vchází Grisen, usmívá se a pokývne mi. Je za deset minut dvě, tedy maximální hranice zpoždění, již lze tolerovat. Já se na něj neusmívám, ani nekývnu. Číšníci dostali pokyn, aby se tomu vyhýbali. Ostatně stejně nepatřím k těm, kteří se usmívají nebo kývají. Nemusím se nijak namáhat, abych se řídil instrukcí: Vítejte hosty s tváří bezvýraznou, avšak úslužně. Poker face tvoří součást našeho řemesla.

„Promiňte mi zpoždění,“ říká Grisen a omluvně se zasměje, ale trochu zvláštně, s obnaženou dásní. Jak popsat zvuk, který vydává osel? Hýk? Grisen se směje ostrým hýkáním. Často mě napadlo, že tento host má v přeneseném slova smyslu blízko k oslovi, jak ho známe z evropské mytologie a literatury - nikoli k řeckému „tvrdohlavému a hloupému“, ale k biblickému „spolehlivému a loajálnímu“. I když teď se příliš spolehlivě neprojevil.

„Kolik nás bude dnes?“

„čtyři věetně mne,“ odpoví Grisen.

„Ostatní jsou na cestě?“

„Poěítám, že ano.“

Existuje mnoho způsobů, jak se oblékat. Grisen si vybral jediný pro něj přijatelný: být vždy decentní a bez poskvrnky. Pořizuje si neustále nové obleky, které, soudě podle střihu, vypracování a kvality materiálu, musely být ušity na míru někde na londýnské Savile Row nebo v jejím okolí. Je mu kolem šedesáti a to, že má na sobě takový oblek ve všední den, z něj ěiní pohledného muže a příkladného hosta. Grisen zapadá do The Hills jako ruka do rukavice.

„V tom případě vás posadíme k obvyklému stolu u okna,“ říkám a rozpřáhnu ruce, zároveň vezmu čtyři jídelní lístky a vedu ho sálem. Přesným pohybem mu nabídnu židli a jako vždy se zeptám: „Trochu minerálky, než si pročtete jídelní lístek?“

„Ano, děkuji vám.“

Otočí se zády a dovolí mi, abych mu přisunul židli až do podkolení. Má husté bílošedé vlasy na ježka, protože se nechává stříhat každý týden. Zešedivěl už před třicítkou, kdy udělal kariéru v Paříži a začali mu tam říkat Le Gris, Šedivý, což mu po návratu do Norska vyneslo zkomoleninu Grisen, Prase. Obočí má pořád tmavé a huňaté a dodává mu inteligentní výraz, jako má Castelli, anebo trochu psí, jako má Scorsese.

Blaise

Náš pianista, starý Johansen, sedí u křídla v mezipatře, takže má výhled do stropu a vlevo, šikmo vzhůru. Buclaté, porcelánově bílé prsty mu běhají lehkými pohyby s těžkou rutinou po klaviatuře a produkují bezešvou, sotva slyšitelnou hudbu. Je to táflmuzik? Johansen si vybírá velké skladatele, ale přesto je to pořád táflmuzik. Oběas zabrousí pohledem do všech koutů lokálu. Starý kulatý Johansen. Hlava mu padá k rameni, na vteřinu se zdá, že usnul, ale pak se znovu vrátí do obvyklé polohy a otevře oěi. Tak vydrží celé hodiny, aniž přestane hrát. Sedí tu už půldruhé generace, nekonečnou řadu dní, pokyvuje hlavou, každý den v tom mezipatře, na galerii, a hostům v lokále servíruje nepřetržitý sled příjemných tónů. Málokdy spolu mluvíme, protože přicházíme v různou dobu, ale říká se o něm, že má sžíravý humor.

Ubrousky jsou vyrovnané přeloženými hranami na sobě v nízké policové skříňce mezi dvěma sloupy uprostřed lokálu. Na ní stojí i secesní skleněný paraván, slouží k oddělení stolů 12 a 8. Pokud právě nemám co dělat, rád přejdu ke skříňce, postavím se za paraván a plochou kostkou ubrousky vyhlazuji. Naše nová servírka Vanessa to trochu odbývá. Já osobně dbám na to, aby byl znak restaurace vždy v pravém rohu.

„Máte dnes bílé burgundské?“ zeptá se Grisen.

„Samozřejmě.“

Decentně poěkám dva takty, než položím další otázku, ostatně na ni stejně znám odpověď.

„Sklenku, anebo přineseme celou láhev?“

Grisen se zamyslí.

„Dáme si celou láhev.“

Vtom rychle vstane, sotva mu stačím odtáhnout židli. Rozpřáhne paže směrem k elegantnímu páru, který se blíží mezi stoly.

„Blaisi!“ volá nadšeně. A pak roztomile: „Katharino.“

Blaise Engelbert je Katharinin manžel, Katharina je Blai- sova žena. Oba se stýkají s Grisenem, zvláště Blaise. Blaise a jeho žena dostali vyzrálou verzi jeden druhého, jak říká barmanka, přitom spravedlivé by bylo říct, že dostali obstarožní verzi jeden druhého, dodá. Oba urazili velkolepou cestu společenskými kruhy Osla (ať už máme na mysli cokoliv), našli se navzájem a teď jsou oba, jak hlásí barmanka, nejstarším partnerem, s kým ten druhý kdy byl.

Katharina jde první a klade jednu nohu před druhou tak, že na jejích třiačtyřicet až pětačtyřicet let skvěle zachovalá figura jí dovolí bezpečně dojít ke Grisenovi. Blaise jí kráčí v patách se svými asi sedmi lety navíc, oděný v šedém obleku ušitém na míru ve stejné kvalitě jako oblek Grisenův, možná ještě o trochu vyšší. Blaise má dokonalou kravatu a pružný krok. Kolem tohoto muže se ve vzduchu vždy vznáší slovo finesa. Cupitám za nimi, podržím jim židle, a aniž musí kdokoli z nás otevřít ústa, dostane se mi potvrzení, že mám nalít do sklenic vodu a víno.

Jídelní lístek vypadá francouzsky a je vytištěný lehce prolo- zeným písmem Bodoni. Na dvou hustě popsaných stranách se najdou tato slova: červený platýs, kůzlečí, sýr s modrou plísní, římský kmín, profiteroles, topinambura, máslové košíčky, bouillabaissa, sépie, jikry ze sledě, datle a také pečená vepřová žebra, lahůdkový bůček, rilettes a velrybí steak. Na toto a ještě na mnoho dalšího může člověk ukázat a ponechat přípravu na moudrosti a zručnosti šéfkuchaře a jeho pomocníků, než já nebo popřípadě Vanessa doneseme objednané chody a hosté si sousto po soustu donesou do úst. Lanýže můžeme nabídnout také. Lanýž je klíčový.

Vanessa, relativně nová servírka s utrápeným výrazem a krátkým chlapeckým účesem, jejíž přirozený talent brzdí přílišná ctižádost, upravuje ubrusy a já přecházím po lokále, tu a tam dolévám a jsem k službám. Ten ubožák herec, kterého nedávno obvinili z falšování dokumentů, si dává další skleničku, oči mu už začínají plout. Grisenova společnost si minutu nebo dvě procházela jídelní lístek, ale už jsem u nich a nalévám vodu. Ještě než se stihnu zeptat, Blaise příkře odmítá bílé burgundské. Několika dlouhými táhlými doušky vypije vodu a já mu neprodleně doliji. Teprve pak mi naznačí, že mu mohu nalít víno. Kdykoli nalévám, otočím lahví po směru hodinových ručiček, abych zachytil poslední kapku. Taktně se přikloním ke Grisenovu ramenu a decentně se zeptám, zda budeme čekat na čtvrtou, poslední osobu. Grisen se podívá na náramkové hodinky.

„Máte o ní někdo nějaké zprávy? Už jsou tři minuty po druhé. Má půl hodiny zpoždění.“

Blaise a jeho žena zavrtí hlavou.

„Potvrdila, že přijde?“ zeptá se Blaise.

„Jistě,“ řekne Grisen. „Jistě.“

Blaisův týl je štíhlý a mladistvý. Natahuje krk a pošilhává po vchodových dveřích. Účes má klasický a dokonalý, lichotivě podtrhuje linii brady. I úhel nosu, obočí a vystouplé lícní kosti se s jemným rytmem opakují na linii vlasů od spánku a kolem ucha. Záda má chlapecká i přes svůj věk, pohled bdělý. Límec košile končí příjemných šest milimetrů od kůže na krku. Blai- se je erudovaný, ale ne přehnaně, je náročný, ale nikoli přísný. Katharina a Grisen se naklánějí vpřed, když Blaise mluví, skoro šeptem. Má zvláštní hlas. Člověk by v něm očekával ctižádostivý nátlak, jak se často stává u pohledných, téměř vytříbených mužů, ale jeho hlas je pevný, autoritativní, leč přátelský, a, ano, vlastně téměř smyslný.

„Ještě chvíli počkáte?“ zeptám se a snažím se nevnucovat.

Grisen pohlédne znovu na hodinky, i Blaise zvedne levou paži a vyklepe z rukávu hodinky. Nádherné A. Lange & Sohne, anebo že by Grand Lange I? Ten Blaise je tak trochu lev salonů.

„Můžete přijmout objednávky, kdo pozdě chodí, sám sobě škodí,“ řekne Grisen a naznačuje, nejdřív jednou rukou, pak druhou, že si opozdilec může objednat dodatečně, až přijde. Podívám se na Blaisovu ženu, abych jí dal najevo, že má začít. Katharina si vybere míchaný salát s kozím sýrem Monte Enebro, ořechy, semínky a kapkou octa z mučenky.

„Mohla bych dostat trochu víc oříšků a semínek?“ řekne.

„Extra oříšky a semínka,“ pokývnu.

Blaise si objednávku dvakrát rozmyslí a nakonec skončí u těstovin risoni s mladou cibulkou. Je zřejmé, že jeho váhání Grisena trochu zlobí - mně je to jasné, manželům Blaiseovým nikoli. Obrátím se na Grisena. Je na řadě. Dává si načas.

„Pstruha z Valdresu,“ řekne.

„Ano?“

„Kdybych si dal jako přílohu křehký chléb, tak ho máte odkud?“

„Z Hemsedalu.“

„Výborně.“

„Máme také výborný smetanový dip,“ nabízím a ukazuji do rohu jídelníčku, abych ho navedl na „dip“. Co mě to napadlo?

„Děkuji, dip nechci. Stačí mi pstruh.“

„Jak si přejete.“

Stěny

Na obložení pod všemi portréty, kresbami a obrazy nalepují hosté po celá ta desetiletí kdeco. Tolerujeme to. Bylo to tak vždycky. Teď se od lepení trochu upustilo, ale tu a tam se nová nálepka objeví. Není jasné, jak polepování začalo, ale povídá se, že některý člen „avantgardy“ si ze štamgastů, co sem chodili ve dvacátých letech a hráli si na boháče, dělal legraci. Co tyhle srandičky obnášely, se dá dnešní optikou těžko rozpoznat, ale dole na obložení jsou například staré zažloutlé zbytky nalepených výstřižků z novin o finančníku Groschovi. Avantgardisté o něm vystřihovali celé novinové sloupce a lepili je na stěny, často horizontálně a úplně dole, což měl být dlouhý nos na pana Grosche, hodně dlouhý nos. Ty varhánkovitě nalepené výstřižky se postupně posunuly vzhůru nad dřevěné obložení, ve třicátých a čtyřicátých letech se k nim přidaly letáky, oběžníky a výzvy hlavně politického charakteru a v šedesátých a sedmdesátých letech je přelepovali komerčními nálepkami, nejdříve s logy starých ropných společností Gulf, pak Gastroi a RFI, potom fotbalových a veslařských klubů a tak pořád dál, až vznikl konglomerát, který dnes pokrývá celé obložení. Rozříznutím vrstvy novinových výstřižků by se nám naskytla možnost odhalit archeologii lokálu od dávného bohémského života přes sportovní a obchodní zájmy, od spodních přelepených vrstev, které jsou žlutohnědé a vypadají skoro jako pergamen, přes svrchní, čerstvější vrstvy. Samo obložení, které občas probleskuje mezi výstřižky, je tmavé, matně černé, téměř stejně černé jako strop kuchyně nad sporákem. Je těžké poznat, kde končí nálepky a začíná obložení, takže kde začíná The Hills a eventuálně kde končí, záleží na tom, jestli člověk považuje stěnu za začátek nebo za konec lokálu, za lokalitu. Evropa už asi zažila lepší časy. Můžeme směle tvrdit, že The Grand Euro- pean je nejlepší evropský nápad.

Nad obložením visí těsně vedle sebe malby, kresby a koláže na stěnách, které jsou bohužel průjmové barvy s několika vrstvami lesklého laku. Během let se tu nashromáždilo množství uměleckých děl, takže sbírka v podniku se nedá popsat jinak než - a to z celonárodního hlediska - jako zásadní. Visí tu jeden Revold, Per Krohg a u stolu číslo 5 dokonce i malá skica Ody Krohgové. V devadesátých letech se vedly diskuse o konzervování obrazů a teplotě uvnitř lokálu, rodina však razila tvrdou zásadu, že obrazy darované restauraci musí zůstat viset v ní. Teď, po zákazu kouření, je situace lepší, ale spousta starších věcí je zahnědlá jako žvanec tabáku.

Věřte, nebo ne, ale nad stolem číslo 6 visí drobná Braque- ova předkubistická skica krajiny. A u dělicí přepážky skvostná kresba křídou Fernanda Legera. Jednoduchou koláž od Schwitterse v odpudivém týkovém rámu vpravo nad barem sem jednou přinesl sám autor, když přijel ve čtyřiatřicátém nebo v pětatřicátém do hlavního města z Hjertoya. Na krátké stěně a pod galerií visí dva pěkné grafické listy od Gunnara S. Velká i bezvýznamná umělecká díla jsou bez ladu a skladu pověšená vedle sebe. Nikdy nepadla jediná zmínka, že by se obrazy měly přemístit, prostě se jen další věší, kam to jde. Současné umění se nacpe do mezer mezi staršími uměleckými díly. Je tu staré i nové, čisté i omšelé, všechno vedle sebe. Kvalita pozoruhodně kolísá. Drobná uhlová kresba z ruky naturalisty Anderse Svora visí těsně vedle novodobého polaroidu Eda Rusche a netypické frotáže Cosimy von Bonin. Finn Graff vytvořil karikaturu Vladimíra Putina coby lemura a ta se doslova fyzicky dotýká Kippenbergerovy pohlednice průměrné kvality. Tak vypadají stěny odshora dolů až k obložení, kde začínají nalepené výstřižky. Ano, řekl jsem Kippenberger. Visí tam jeden pravý Kippenberger. Ovšem i fotografie Rakúšanky Valie Export. Máme dokonce nápadně děsivého, ale dobrého malého Shea- rera, jednu jeho metalhead. Stojí na skále a rozhlíží se po horách.

Se sbírkou uměleckých děl v The Hills úzce souvisí další náš štamgast, Tom Sellers. Je to dokonalý opak Grisena. Sellers žil v Dusseldorfu a v Kolíně nad Rýnem (tedy na správných místech) ve správné době a říká se, že patřil do společnosti kolem Kippenbergera. Sellers to odjakživa popíral, protože taková spojitost s Kippenbergerem je dvojsečná. Sellers sám nikdy umělec nebyl, nezajímá ho to. Ale jako všichni, kdo „figurovali“ v „prostředí“ a „kolem Kippenbergera“, má kolem sebe příslušnou auru a jistě zná víc ostatních „figur“, jež se v jeho prostředí pohybovaly - a tím pádem se dostane k tomu či onomu dílu, ke kterému ostatní nemají přístup. Řada nejkvalitnějších darů z posledních asi dvaceti let tady visí právě díky Tomu Sellersovi. Od něj jsme svého času dostali drobnou jednoduchou kresbu nohy od Wernera Tůbkeho, která visí na konci barového pultu. Jeho vrcholný dar je maličký akvarel od

Victora Huga s chobotnicí nad zámkem u Rýna, provedený sazemi, kávovou sedlinou a uhelným prachem, tedy technikou lavírování typickou pro Victora Huga - malíře. Sellers si u nás svou donátorskou činností získal pozoruhodně vysoký kredit. Jeho příspěvky pokaždé doprovází nějaký přívažek, příloha, avec - přívěsek rozruchu, nepořádku a nezvladatelné divokosti. The Hills jeho darům vždy poskytne místo. Tady vládne velkorysost, opakuje často ředitelka Hillová.

Na stěnách visí i portréty některých nijak zvlášť chytrých štamgastů. Takových, kteří kromě toho, že jsou to osobnosti (ze světa financí, kultury, vědy), tu strávili nějaký čas a nechali u nás cinkavé penízky. Herec (ten zbankrotovaný) se na pověšení portrétu nekvalifikoval a po tom škraloupu, který na něm ulpěl po skandálu se zfalšovanými dokumenty, je otázka, kolik se mu podařilo našetřit do dalších let. Až nápadně tu chybí také portrét Grisena, ale z jiných důvodů. Zdvořile poděkoval a odmítl, když se mu ředitelka vlichocovala a navrhovala, aby se nechal portrétovat. Grisen má vkus. Umění ho bytostně zajímá. Povídá se, že má doma pravého Kittelsena. „To máte tak,“ řekl tehdy Grisen paní Hillové, ovšem v podání barmanky: „Když člověk jako já celá léta studoval rytiny Carla Larssona, bylo by dost těžké najít portrétistu, který by... však chápete. Víte, co myslím... v současné době. Ale děkuji. Jako by se stalo.“

Mladá dáma

Přinesl jsem Grisenovi jídlo, ale poslední host, na kterého se čekalo, ještě nepřišel.

„Byl byste tak hodný a řekl nám, jestli se už naše přítelkyně objevila v šatně? Je to dívka... mladá dáma,“ zašeptá.

„Samozřejmě,“ odpovím.

Grisen vytáhne mobil a ukáže mi dívčinu fotografii. Co je to za nevkus? Ani trochu se mi to ke Grisenovi nehodí. Před šatnou se utvořila malá fronta. Všichni starší, všichni muži. Nevím, koho přesně hledám, ale jelikož narážka zněla „mladá“ a „dívka... mladá dáma“, asi tu není. Starý Pedersen odebírá jeden pánský kabát za druhým.

„Jde někdo z vás na schůzku s panem Grahamem?“ zeptám se hlasitě. Čtyři nereagují a jeden mírně zavrtí hlavou. Zeptám se Pedersena, ale ten nikoho neviděl. Vyjdu na ulici a podívám se nejdřív nahoru k tramvajové zastávce, pak dolů k parlamentu. Pohledem zavadím i o takzvanou „taneční škvíru“, o puklinu v asfaltu, do které jednou šlápla vdova Knipschildová. Zavrávorala, musela udělat dlouhý krok, aby neupadla, a zároveň mávala pažemi ze strany na stranu, takže vypadala jako tanečnice razzle-dazzle, a proto té prohlubni říkáme taneční škvíra. Tehdy to viděli všichni číšníci. Je téměř konec listopadu, a přestože je dnes nádherně, moc to nevnímám. Zvyk je koberec, který se pokládá na přirozenost věcí, jak jsem někde ěetl. Město je bezbarvé i přes zářivé podzimní slunce a pořád stejné, banální.

„Nikde ji nevidím.“

„Hm.“

Grisen si dopřeje dlouhý doušek bílého burgundského. Blaise z něj nespouští oěi.

„Budete-li si přát něco dalšího, jsem vám k službám,“ řeknu.

Za těch třináct let svého působení tady jsem nikdy neviděl v Grisenově společnosti nikoho rozčileného ani nepříjemného, ale teď slyším, že Blaise na spolustolovníka téměř udeřil. A sleduji Grisena, jak udělá několik omluvných gest, přitom se ani náhodou nedá říct, že je poddajný a měkký. Ve 14.22 nakonec Blaise vstane, až židle zaskřípe o podlahu, odhodí lněný ubrousek a vydá se ráznými, úspornými kroky k východu. Mrknu na barmanku, abych se ujistil, jestli si toho všimla - a všimla, jako vždy, a pak udělám několik kroků vpřed a překročím pomyslnou povolenou hranici tím, že položím ruku na rameno lehce rozrušeného Grisena. Katharina zůstala sedět, nabírá oříšky a semínka, pak mechanicky nastrká svoje věci zpátky do kabelky a bez jediného slova se zvedne.

„Všechno v pořádku?“

„Ale ano,“ odpoví Grisen.

„Bylo něco v nepořádku?“

„Děkuji, připravte mi účet.“

Grisen vyloví balíček bankovek a Vanessa uklidí stůl, trochu moc brzy a trochu hekticky. Nikdo své jídlo nedojedl a bílé burgundské je třeba dopít, v lahvi je ještě polovina toho vzácného moku. Toho úkolu se zhostím já a bílé burgundské vyliju do výlevky. Podobně zmizí v kanálu i vinná šťáva od Aloxe-Cor- tona. Grisen zůstane sedět, ruce položené jednu na druhé, ěeká, až se vrátím s drobnými, které mi stejně zase vrátí, ale ten malý rituál, že odstrčí misku na drobné směrem ke mně a řekne: „Můžete si je nechat,“ mu dopřeji. Co nejsrdečněji poděkuji za trinkgeld, který tradičně dostává číšník, aby si mohl dát po práci skleničku. Já už moc nepiju a směny mám střídavé. Grisen si sklepe nohavici a vyjde ven, záda trochu sehnutá.

„Grisen není zvyklý prohrávat,“ podotkne barmanka.

„To bych řekl.“

Jako na zavolanou se objeví vrchní. Dokáže vycítit, když je ve vzduchu konflikt. „Co se děje?“ zeptá se. Ted’ do toho začne vrtat. A kontrolovat. Myslí si, že ten lokál vlastní, možná proto, že i jeho otec tu byl vrchním a otcův otec také. Říkám po pravdě s neutrálním výrazem, že nevím jistě. Dlouho a důkladně si mě prohlíží, a jak má ve zvyku, sklání velký obličej až ke mně. Tvář dítěte je zpravidla čistá a zaoblená a sídlí v ní oči a ústa, rysy zatížené symboly. Oči a ústa z dětské tváře vystupují. Bývají zdrojem fascinující krásy u těch, s nimiž komunikujeme, můžeme v nich číst nejistotu, radost a smutek. S postupujícím věkem přebírá dominanci tvář. Oči a ústa ustupují do pozadí samotné tváře. Obličej vrchního je nápadný příklad tohoto „triumfu tváře“. Jeho oči, kdysi jistě pronikavé a jasné, jsou teď nejen zapadlé a matné, ale v poměru k ploše obličeje i podivně nepatrné. Pytlíky pod očima mají stejnou výpovědní sílu jako oči. Když byl malý, na jeho výrazu se bratrsky podílely oči a ústa, teď se ve srovnání s tím, co se „děje“ v okolní tváři, projevují minimálně. Ústa, kdysi našpulená, silná a měkká, jsou stažená, téměř bez rtů, a obkroužená vodorovnými vráskami, takže vrchní vypadá, jako by bez ustání pískal na příčnou flétnu. To, co zůstalo ze „rtů“, teď v nejlepším případě přebírá roli jakéhosi závěsu spuštěného přes zažloutlé zuby. Nápadné je naopak čelo, čelisti a tváře, různé prohlubně, póry, vrásky, hrubá pokožka, ale i jednotlivé hladké, lesklé plochy. Jeho tvář je studnice odstínů a barevných nuancí se sítí drobných prasklých žilek, pleť je unavená dlouhými roky holení, narušená toaletní vodou, jakož i konzumací alkoholu. Některé výrazy a grimasy se mu v obličeji zabydlely. Není těžké poznat, co se děje uvnitř, byť je „neproniknutelný“.

„Štěstí a neštěstí chodí ruku v ruce,“ říká.

Co se týče tváře, už nemám co dodat. Pokud se chci podívat do tváře vlastním obavám, abych tak řekl, stačí pohlédnout do zrcadla. Jako by moje tvář byla odlitkem obav, které se ve mně během let vrstvily, obavy jsou odlévací formou mé tváře. Často pociťuji napětí a vím, které brázdy to vyryje na tváři a že tkáň a podkožní tuk se obavami a strachem spalují. Cítím, jak mi koutky úst klesají dolů. Mám ve tváři průvan, to je to. Cítím, jak mi ve tváři řádí city a pustoší ji. Jak to dokážou? Je pochopitelné a logické, že tvář naruší a zpustoší sklon k pití, protože žíly a póry se alkoholem rozšiřují, to se mohlo odehrát v dramatu tváře našeho vrchního. Že však mohou tvář zničit emoce, to mi připadá nespravedlivé. Je-li člověk nervózní, jeho tvář dostane rysy typického nerváka. K čemu je to dobré? Že by tvář sloužila nervům a byla něčím jako jejich maňáskem? Je jasné, že člověk obličejem komunikuje, ale když se snaží rozrušení skrývat a nasazuje poker face a stejně skončí s nervní tváří, tak co dobrého z toho může pojít? Co je to za slepou uličku evoluce? Chceme pomoct dítěti, když brečí, ale jakmile se objeví v blízkosti typický nervák, dáváme od něj ruce pryč. Nervákovi nikdo nevychází v ústrety.

Barmanka ho prý několikrát viděla, jak se za rohem potírá pleťovou vodou. Odtud ten lesk. Musím se smát. Schovává se, ale já to poznám podle zvuku, tvrdí barmanka. Spolu se tomu smějeme pod vousy. Slyšitelné mazání. Ale o tomhle, nabádá mě barmanka, nesmíš Sellersovi a těm kolem něj ani muknout. Takové detaily by jim mohly poskytnout stavební materiál na celé nelichotivé architektonické dílo.

Chvíli po třetí hodině prochází plstěným závěsem mladá žena. Zamíří rovnou ke mně a zeptá se na pana Grahama, tedy na Grisena. Hlas má zároveň vtíravý a řezavý a povede se jí ze mě vymáčknout sérii údajů. Pan Graham odešel? Ano. Bylo jich u stolu víc? Ano. Přidal se k nim jeden muž středního věku? Přesně tak.

Děvče vypadá jako na té fotce v mobilu, zažívám lehké déjá vu. Je silná, nebo bych měl spíš říct tenká, jako časopis o životním stylu. Její sebejistota a vyzařování samozřejmosti se dá lehce zaměnit za inteligenci, možná to i inteligence je. Působí dojmem poživačnosti převlečené za askezi. Snad mi to prominete, poněkud z toho vstávají vlasy na hlavě, ale mám pocit, že někdo takový jako ona je produktem misogynství - v pozitivním smyslu.

Ne že bych byl šťouravý, ale když si vzpomenu na obraz Mathiase Stoltenberga, portrét patnáctileté Elise Tvede, té s dobrou hlavou z Tvedestrandu, má něco z ní. Dívka přede mnou je světlejší vydání Tvede. Její vydání s životními strastmi vyrytými ve tváři, byť méně znatelně. A obklopené jakousi ohlušující současností se vším, co to obnáší. Má na sobě luxusní plášť Dries van Noten a nosí ho s elegancí, jaká je dopřána jen málokomu. Na nohou skvostné boty Aquazurra s barevnými bambulkami na konci tkaniček. Ale mě napadá, že za vší tou elegancí se skrývá undethronable tackiness, nesvrhnutelná laci- nost. Tu dívku musím popsat jako blaho, i když přesně nevím, c0 by to mělo znamenat. S jakým typem postavy tu máme co do činění? Je to něco jako Grisenova nová Vlajková loď?

Grisen je opatrný na všechno, co hraničí s takzvaným ne- vkusem, včetně druhého pohlaví. V jeho okolí lze pozorovat plynulý přísun dobře udržovaných žen, které ale na první pohled vždy patří k již etablovaným. Čili nikoli takových, jež mají v sobě rys chtivosti, natahují krk a vyzařují z nich prospěchářské ambice. Zena z Grisenova okolí bývá už mistryní ve hře, je to žena, jež Grisena naoko „nepotřebuje“ a kterou tudíž Grisen nemůže nijak „zneužít“ - tedy žena jeho typu.

Ale exemplář přede mnou je trochu moc mladý, ne? Není to jeho příbuzná?

„Přejete si ještě něco?“ zeptám se.

Dívka upřeně hledí na podlahovou mozaiku. V každém kruhu kamenné intarzie jsou tři stylizované růžové pivoňky. Zvedne ke mně oči a vypadá náhle o deset let starší.

„Ne, ještě přijdu. Můžete mu říct, že jsem tu byla.“

„Pan Graham se tu objeví až zítra. Vy patříte k jeho společnosti?“

„Prosím?“

„Nic. Promiňte.“

Dívka vydává chladnou záři, a když poděkuje a odchází, zůstane po ní něco jako osobnostní vakuum, přímo hmatatelná absence. Když zmizí za plstěným závěsem, sál o poznání potemní, říká o takových můj přítel Edgar. Taková záda představují poslední baštu užitné hodnoty. Vrchní mě vezme za paži, je mi to trapné, v práci si důsledně držím karty u těla a neod- haluji je. Člověk nesmí vyskakovat moc vysoko, aby nezakopl o vlastní plnovous, pouěí mě vrchní a rukou naznačí, že snad mám co na práci. Pohlédnu na barmanku. Tváří se tázavě. Nevím náhodou, kdo ta dívka je? Jen zřídka se stává, že hosté vyvedou barmanku z míry. Její mentální mapa hostů kaváren a restaurací ve městě je kompletní. Barmanka je chodící encyklopedie. Zajímá se o klientelu The Hills, jako by to byla akademická disciplína, anebo alespoň hobby. Má o místní klientele přímo katalogizované znalosti. Chová se jako sběratel vinylů, až na to, že sbírá hosty. Taková odbornost může být zneklidňující, jako jsou zneklidňující sběratelé vinylů, lidé se zevrubnou znalostí dejme tomu nejdokonalejšího cyklistického nebo fotografického vybavení nebo vůbec všichni, co se v některé oblasti projevují jako totální nerdi. Ale abych byl spravedlivý, je třeba říct, že barmanka se občas podělí o informace, z nichž mám radost. Nikdy užitek, ale něco jako škodolibou radost. Teď tam nicméně stojí a celá jako by krčila rameny.

Každé ráno

Pravidelnost a služba funguje jako zábrana proti vnitřnímu neklidu. Pracuji ze všech sil. Mé dny možná působí jako nekonečné, a tak to také chci. Každé ráno začínám tím, že si obléknu číšnický rondon. Stáhnu bílý kabátek z věšáku v těsné pře- vlékárně za kuchyní. Zastrčím do rukávu jednu paži, potom druhou. Rondon se mi usadí na ramenou. Zapnu knoflíky z rohoviny. Pořád totéž. Naprostá rutina. Stejný rondon nosím už nejméně osm let. Máme je od belgického výrobce, který vyrábí i vojenské košile. Jsou nejvyšší kvality, ze stejného tenkého, dvojitě tkaného bavlněného plátna jako vojenské košile, a také stejně trvanlivé. Na rondonu je řada antracitových knoflíků z rohoviny o průměru 25 milimetrů a dvě malé kapsy, v jedné nosím výhradně otvírák na lahve, levou mám většinou prázdnou. Rondony se sice odírají, ale stejně sympatickým způsobem, jako se odírají svrchní kusy oděvů; na našich rondonech se pozná kvalita. The Hills i číšnické kabátky pocházejí z doby, kdy věci měly mit výdrž a používáním se usazovaly. Poddávaly se. Nacházely tvar. Nejsou lajdácky vypracované a nevyhazují se jako většina věcí v dnešní době. „Pro město jsou největší chloubou stateční mužové, pro tělo krása, pro duši moudrost, pro předměty výdrž, pro řeč pravda,“ praví Gorgiás ve své Chvalořeči na Helenu Trojskou. Zdá se, že teď jeho slova platí

už jen o tělu. Výdrž předmětů jsme rozhodně hodili přes palubu. Některé si udržují standard; nástroje, jimiž se obklopuje šéfkuchař, takové jsou. Není nucen věci obměňovat. Pokud vím, nepoužívá žádnou elektroniku. Elektronika se musí pořád se závratnou rychlostí měnit, to znamená, že není spolehlivá. Elektronika je zdrojem nekonečného rozhořčení. Rondony nám perou a žehlí třikrát týdně a estetické napětí, jež vzniká mezi původně odolným, ale praným a žehleným, eventuálně škrobu zbaveným kusem oděvu, je neodolatelné. Stejné rondony používají v De Pijp v Rotterdamu, v Majesticu v Portu, ve Fuetu v Badaloně a ve staré Kronenhalle v Curychu. Ron- don je můj standardní oděv a padne mi výborně.

S oblékáním to ale není tak jednoduché. Co nosím, když nejsem v práci? Obyčejné šaty. Naprosto obyčejné. Jak říká Edgar: To, že si člověk musí každý den něco obléknout, znamená, že každý den odsouhlasí, v dobrý i ve špatný den, vlastní estetickou volbu náhodného designéra, ať už finančně náročnou nebo nenáročnou, která mu kdysi padla do oka. Často se s Edgarem shodnu, i když jeho úvahy jsou někdy trochu nadnesené. Když na sebe natáhnu obyčejné šaty, buď cestou do práce, nebo z ní, snadno do takových myšlenek vklouznu. Moje pozornost se ubírá od náhodného návrháře, který navrhl spodky, k tomu (obvykle je mužského rodu), který navrhl modré ponožky, k tomu, kdo vykouzlil teplý nátělník, a pak k tomu, co vymyslel všednodenní košili a kalhoty. Představuji si oděvního návrháře. Každý den, v dobrý i ve špatný, navrhují součásti oděvů, které si já natahuji na nohy nebo přes hlavu, než se vydám do města, jdu přímo do The Hills, pak se vracím rovnou domů a svým způsobem tomu oblečení a návrhům dělám reklamu. Sířím po městě jejich podnikatelské nápady.

To se mi moc nezamlouvá. Ne že by na mě byl nějak vynikající pohled, oblékám se co nejneutrálněji, ale u leckterého stolu v leckteré kanceláři se slovo „neutrální“ vyslovuje jako zadání pro návrháře a já motivaci toho zatraceného návrháře jako „neutralitu“ předvádím. Z takové představy znervózním. A jako by toho ještě nebylo málo, myšlenky mi uhánějí k botám, k hodinkám, k zábradlí, dál do města, stejná optika se promítá na fasády, výlohy, na síť ulic, na jídlo, na filmy a tak dále. A já si v chůzi přemýšlím dál a jsem přesvědčen o tom, že všichni jsou lapeni do sítě oblbování více či méně povedenými estetickými volbami a záměry jiných. Prostě obchodní nápady, vzniklé během více či méně úspěšných pracovních dní a vždycky poháněné penězi. A právě v tomhle penězi poháněném oblbování jsem uvízl. Každý den se zaplétám do hedvábné nitky povrchních obchodních nápadů. Jsem v tom nevinně. Nikdy jsem o takovou transakci nežádal a nikdyjsem žádnou takovou transakci nikomu nenutil. Teď mluvím jako Edgar.

A proto když každé ráno v 6.45 přijdu do The Hills, s chutí se vysvobodím ze svých „svobodně vybraných neutrálních“ šatů. Stáhnu je ze sebe a navléknu si uniformu. Dýchá se mi v ní volněji. K číšnickému kabátku mám vyjasněný vztah, má styl a typ designu s dlouhou tradicí, a tak nemusí vyjadřovat náhodnou, penězi ovlivněnou generickou představu o tom, co je „současné“, „normální“ a podobně. Rondon se mi líbí a včera jsem si ho pečlivě pověsil na ramínko, abych si ho dnes mohl bez obav natáhnout. Každý den je připraven a v minutě ho mám na sobě. Po příchodu vejdeme do těsné šatny a převlékáme se. Všichni číšníci a kuchaři jeden po druhém, kromě vrchního. Ten přichází už převlečený. Počítám, že naše šatna mu připadá trochu odpudivá a stísněná, což také je.

Pokládám na stoly naškrobené ubrusy a uhlazuji je rukama. Na mramorové stolky ubrusy nedáváme. Otřu je, i když už to udělal někdo přede mnou. Na každý stůl přinesu vodu. Křídou vypíšu na starou tabuli vedle kuchyňského okénka speciality dne. Připadám si jako učitel. Musím nachystat noviny. Mám povinnost je každé dopoledne roztřídit a zasunout hřbetem do dlouhého dřevěného rámu, takzvaného Zeitungsspan- neru. Pověsím je na novinový stojan u vchodu. Norské deníky si takové místo nezaslouží, jsou mizerné. Snažíme se udržet kontinentální standard a nabízíme mezinárodní deníky, které se dosud tisknou na papíře. Ne že bychom byli přísně kontinentální, ale norské noviny bohužel nabídnout nemůžeme. Nedokážou plnit svou informační povinnost. Cas od času, když je tu klidno, se postavím k barovému pultu a tištěné noviny si přečtu. V žádném případě nejde o zběžné přelétnutí stránek. Ctu pozorně a prokousávám se články. Prodírat se stranami velkoformátových novin je aktivita, která má, čistě esteticky, něco společného s šitím na míru nebo s hrou na saxofon. Jinými slovy se zmizelým časem. Úplně ztraceným, odmávnutým. Jen pro zvláště zainteresované. Když přijdu do práce, všude je čisto. Tedy čisto. Podlaha a veškeré povrchy se myjí každou noc, ale The Hills je po všech stránkách dost omšelá restaurace. Zanedbaná. Ne přímo nehygienická, ale musím přiznat, že je zašlá, špína je do ní zažraná. Všechna ta léta spojená s jíd-1 lem, výpary a dechem prosákla do stěn a vytvořila jemný film na nábytku i na každém kameni v podlahové mozaice, nemlu-1 vě o stropu. Dřív se tu kouřilo, jak si ještě pamatujeme, a in-1 teriér restaurace nese za ta desetiletí stopy statisíců vykouře- I ných cigaret. Sklenice a karafy jsou nejvyšší kvality, tradiění, I žádný přemrštěný design, nic rafinovaného. Příbory jsou rané produkty firmy Gebrüder Hepp, alternativa k původním Pui- forcat. Na veškerém porcelánu je emblém restaurace v delft- ské modři s pěkně vyvedeným H uzavřeným v oválu. Kdykoli talíře pokládám na stůl, vyvádí mě to z rovnováhy. Tak to se skutečnou kvalitou bývá. Vyvádí nás z rovnováhy.

Kuchyně v The Hills se podobá kovárně, je propálená a za- černěná. Plamen plynového hořáku připomínající výheň má šéfkuchař zapálený pořád. Jak se tuk léta připaloval a prskal, nalepil se na stěny a do všech prasklin a pórů. Šéfkuchařovi pomocníci stojí na druhém konci kuchyně, ale s nimi nemám skoro žádný kontakt. Mezi kuchyní a restaurací je otvor, něco mezi okénkem a jakýmsi průzorem. Původně tak nebyl naplánován, organicky vznikl používáním a úpravami za půl století provozu. Je těžké rozlišit, co je stěna, co jsou police, kde visí kastroly a kde pánve, co je pracovní deska a co servírovací pult. Strop je černý jako uhel. Kuchař se potí pod stropem tak černým, že ho není vidět, v podstatě úplně zmizel. Nad hlavou mu visí kastroly, pánve a další náčiní a nad nimi by měl být strop, ale ten prostě není. Kuchař tu neúnavně flambuje a strop takříkajíc vysmažil do nenávratna. Nad ním zeje prázdno, hluboká černá díra, propast obrácená vzhůru. Tak je strop začernalý. Neodráží nic. Kuchyň je relativně těsná a kuchař stojí na stejném místě, kde před ním stál jiný kuchař, před ním další, celé dlouhé dny něco smažili a flambovali na těch věčných flambovacích hořácích.

Nahoře ve městě, na náměstí Carla Bernera, sídlí kovář Tjel- le. Jeho vizitka - pokud se to tak dá nazvat, je to vlastně potištěný kousek papíru - oznamuje, že nabízí broušení: Broušení všech druhů nářadí na kámen, zemi a beton, jakož i obvyklé kovářské práce. Kuchař jednou za půl roku shromáždí nože, donese je k Tjellemu a nechá je nabrousit. Kovář Tjelle mu nože nabrousí tak, že jsou opravdu ostré. Podobně brousí v mezipatře starý Johansen u kláves šlágry. V mezidobí používá kuchař starou japonskou brusnou techniku. K Tjellemu stačí poslat nástroje dvakrát za rok. Kuchař přísahá na evropské nože, na evropskou ocel. Nože leží osušené a připravené na utěrce vpravo od krájecího prkna. Není jich mnoho, každý nůž má ale jasně vymezené použití. Cistě esteticky jsou v naprostém protikladu ke kuchařovu robustnímu tělu a hladkost oceli nápadně kontrastuje s jeho zvrásněným obličejem - což ho čistě vizuálně pojí s noži ještě úžeji, zdá se to sice paradoxní, ale je to tak. Ostře nabroušené nože se mu odrážejí v rozbrázděných tvářích a na spláclém nose. A má, jak se říká, dobře prořízlůu pusu. Je drsný jako ten kovář, je grobián s požehnaným gastronomickým čichem, je to geniální ochutnávač připomínající gorilu. Moc toho nenamluví. Když už něco řekne, je to stručné a břitké. Jako tehdy, když zabručel, že ve vrchním se odehrává občanská válka mezi alkoholem a homosexualitou.

Díl II

Edgar a Anna

Nemám pražádnou radost, když se společenské roie směšují, ale na následující výměnu rolí jsem si už zvykl. Jeden můj přítel, ano, jeden z mých nejlepších přátel, Edgar, jak už jsem se o něm zmínil, vlastně můj nejlepší přítel, sem chodí obden. Objeví se vždycky odpoledne kolem páté hodiny, pokaždé s dcerou Annou. Obsluhuji je stejně jako ostatní, ale atmosféra kolem nás je jiná. Pro ně jsem nejen číšník, ale i přítel. Vždycky si i povídáme, nebo spíš oni mluví se mnou a já pracuji. Oba jsou poměrně hovorní, Edgar umí formulovat názory. Známe se od svých sedmi či osmi let, znám ho nejdéle ze všech lidí. Pokaždé je posadím ke stolu pro čtyři, pod obraz psa od Pera Krogha, aby Anna, které je devět let, měla místo na psaní úkolů. Stůl v kavárně je pravý opak školní lavice. Nebo ne? Říká se, že kavárenský stolek je nejdůležitějším místem pro bohemia- nist research, bádání o bohémech, a tím o celé evropské kulturní historii, je to místo pro sebeurčující, autonomní studium toho, kde a jak se žije „skutečný život“ nebo jak se život „skutečně žije“. U kavárenského stolku vznikají research friendships a zase zanikají. Anna vytáhne knihy a penál, ořezává tužku, až odletují odřezky, a pak se pustí do úkolů. I navzdory Edgarovým ironickým hláškám na konto porodnosti - třeba „ano, Norsko potřebuje víc alergických iPhone-operátorů“ - má svou dceru rád. Svěřili mu ji do péěe. Matka bydlí jinde, v jiném městě. Má bipolární poruchu, přivodila si hlubokou závislost na diazepamu a po rizikovém chování způsobeném laktační psychózou jí právo na dítě odebrali. Pamatuji si, že Edgarovi dělalo její užívání diazepamu během prvních tří měsíců těhotenství starosti. Některé zprávy vzbuzují podezření, že vysoké dávky diazepamu zvyšují u dítěte riziko rozštěpu rtu. Anna svou matku nikdy neviděla. Rozštěp rtu nemá, právě naopak.

Anna se dívá na zbankrotovaného herce a něco šeptá Edgarovi. Herec má groteskní nezvladatelnou frizuru, která přechází rovnou do plnovousu. Vypadá jako nějaký leonberger, který sto let nasával. Edgar vypráví, že se s dcerou dívají na program, kde si různé celebrity mají vyzkoušet, jaké je být třídním v sedmé třídě. Někteří to zvládnou dobře, jiní totálně pohoří. Anna pozorně sleduje, když Edgar vypráví, a jakmile dojde k úseku, který jí připadá zábavný, hlasitě se rozesměje. Zuby jí rostou nepravidelně, jak to v jejím věku bývá. Má je oslnivě bílé, v různých úhlech a velikostech. Vím, že některé děti mají druhé zuby zažloutlé, a není to úplně hezké. Pohled na ústní dutinu se zažloutlými zuby v prořídlých řadách je pro mě nesnesitelný a svou nechuť nedokážu ovládnout. Anna je zdvořilá a úpravná dívka. Edgar si na údržbě tohoto děvčete dává záležet a myslím, že ji provádí sám. Jednou s nimi sem přišel Annin kamarád Carl Fredrik. Ten nebyl zdaleka tak vymydlený, to musím říct. Anna se hlasitě směje a její smích je tak upřímný, že se nelze ubránit okouzlení. Je břitký jako meč. Edgar říká, že mezi dětským věkem a pubertou je několik nádherných let, kdy jsou děti chytré tak, že to vzbuzuje naději, že takové zůstanou - a zároveň jsou ještě nezkorumpované.

V tomhle věku se hodně sází na zkorumpování dětí, aspoň Edgar se tak domnívá. Jeden obchodní model střídá druhý, aby pomohl děti zkrotit a vytvořil základnu pro jejich předvídatelnost s využitím nekonečného potenciálu, který děti mají, když jim je osm, devět, deset, jedenáct let a chodí do školy nebo jen čelí invazi té či oné technologie. Škola je sráží k zemi, říká Edgar často. Organizované aktivity svazují a ohýbají děti do předepsaných směrů, rodiče k tomu přispívají a formují děti do toho či onoho tvaru. Technologie o sobě dávají vědět a dělají, co můžou, aby „si braly“ děti od dětských let, jak se říká, představují se jako přírodní zákony, táhnou a znavují děti svými lákadly a mámením, prosáknou do jejich nervového systému a přímo do DNA, takže novodobé technologie se v podstatě stanou přírodním zákonem a děti jen zřídka nebo už nikdy nebudou vládnout svým plným nezkorumpovaným potenciálem ani se smát tak nahlas a od srdce, jak se směje Anna teď, když Edgar vykládá o televizním programu. Anna dokonce vstala, tak ji to baví. Ukazuje na otce a směje se, protože jedna z oněch celebrit, jak o nich mluvil Edgar, pro tu chvíli třídní učitelka, musela čelit tomu, že jeden z žáků vypustil skvrnitého křečka a je z toho pozdvižení. Děti ječí a rozradostněně běhají po třídě, lezou po zemi i po stěnách, převracejí židle. V televizi pustili úseky filmu zrychleně a další úseky zvlášť zpomaleně, židle se kácejí, ořezávátko se ve vzduchu otevírá, takže odřezky tužek létají vzduchem. Jedna lavice padá na zem a po podlaze se rozletí oblak kousíčků gumy rozdrolené gumováním. Anna se do vyprávění celou bytostí vžila. Celebrita-učitelka v předklonu pobíhá kolem a snaží se chytit drobné zvířátko, které zděšeně běhá z kouta do kouta. Prostřihy se sedmi jinými celebritami, které se usilovně snaží udržet sedmáky na uzdě.

Edgar říká, že vlastně ty celebrity nezná, kromě dvou, jeden je starý písničkář, kterého si pamatuje z dětství, druhý je ten chudák zbankrotovaný herec, co obědvá tři stoly od nich. Ten program s ním museli nafilmovat ještě předtím, než se přišlo na jeho falšování listin, v televizi vypadal mnohem zdravější a v lepší pohodě než teď ve skutečnosti, soudí Edgar. A propos zbytky gumy, vrchní se k nám přiblíží a nařídí mi, abych je pod stolem té dívenky, jak ji nazývá, zametl.

Káva

Káva a automobilismus mají svým způsobem, na první pohled ne úplně průhledným, stejný vztah a stejnou metafyzickou spojitost s „volným západním životem“, napadá mě oběas, když mám filozofickou náladu, možná pod vlivem Edgara. Naše ráno, jak všichni víme, je ve znamení kávy. Nezávisle na tom, že se kávová produkce a automobilismus šíří v kruzích, je pro nás těžké si představit život bez těchto dvou věcí, nejlépe když jsou kombinované, nejlépe ráno. Usrkávání kávy a jízda autem jsou v našich chromozomech propojené, jinak se nenaštartujeme a nedostaneme do tempa. Žijeme s představou hořkoslad- ké ranní chvilky u kávy doma nebo v autě, případně zastávky v autě, při níž si koupíme kelímek s sebou, nebo s představou kavárny ve staré Evropě, která sice není přímo spojena s autem, ale počítá se s ním jako s jistou dopravní etapou, jež je zároveň sama o sobě cílem, zrovna jako je auto vždycky dopravní etapou a koneěnou stanicí samo o sobě. Zrušit jednu z nich by bylo jako amputovat společnosti jednu končetinu, a to nepřichází v úvahu. Je těžké představit si, jak by se společenské soukolí bez těchto dvou komponentů „dalo do pohybu“. Někdo jednou někde řekl, že „pít kávu bez kofeinu je jako líbat vlastní sestru“. Je typické, že jediný citát o kávě, který jsem našel, se týká kávy bez kofeinu. Kávu bez kofeinu barmanka odmítla podávat. To nejde, prohlásila. Přitom není žádná kávová fanatička, žádná kávová extremistka, neprosazuje žádnou praštěnou baristickou ideologii, ale je ze staré školy a prohlašuje, že někde prostě musí vést hranice.

Dopoledne se tady všechno točí kolem kávy. K ní se podávají croissanty s marmeládou a ranní noviny, ale káva je v ranním dění středobodem. Barmanka je toho názoru, že kulturní význam kávy, a mám na mysli nikoli snobskou, ale její skutečnou hodnotu, jak historickou, tak reálně politickou, prosvítá všemi číšnickými rituály. Já osobně se musím nadměrné konzumace kávy vyvarovat, ale je těžké zapomenout na zakořeněný zvyk posedět ráno u šálku kávy právě proto, že když ráno neupíjíme kávu, odpojujeme se od důležitého společenství. Káva bez kofeinu je náhražka, která v nás má prostě vzbudit pocit, že jsme při tom. Člověk si dál může podržet obraz sebe sama, jak upíjí kávu, i když je bez kofeinu, ale káva znamená hlavně kofein, to je třeba vyslovit, nejde jen o estetiku a prostředí. Vzpomeňte si třeba na Kávovou kantátu, N podstatě komickou operu od Johanna Sebastiana Bacha Schweigt stille, plaudert nicht, kterou právě teď začíná Johansen hrát. Hlavní postava pan Schlendrian by dceři Lieschen nejspíš nabídl kávu bez kofeinu, mohlo by jí to trochu přistřihnout křidélka. Slyšel jsem, že Voltaire vypil padesát šálků kávy za den. Mě osobně káva vnitřně rozjitří. Rozrušení někdy vyústí v čirou paranoiu. Moje takzvaná hypersenzitivita nejde dohromady s kofeinem, je to jeden ze stimulů, na něž my vysoce citliví lidé reagujeme nejvíce. „My hypersenzitivní“ dále nepříznivě reagujeme na zvuky a na nepřehledné sociální souvislosti. Na míchání rolí. A na hlad. Nebo na to, že musíme splnit příliš mnoho pracov- nich úkolů najednou. Stykem s jinými lidmi se rychle vybíjíme, místo abychom z toho čerpali energii. Před příchodem do práce kávu pít nemohu. Halasení hostů je pak příliš rušivé. Když vypiji hodně kávy, okamžitě se mě zmocní závrať, rozbuší se mi srdce a mám pocit, jako by se ve mně něco zřítilo.

Vytahovat na tomto místě staré historky není sice příliš vhodné, ale vzpomínám si na jedno ráno před několika lety, podobné dnešnímu. Stejná roční doba, stejné sluneční světlo dopadající šikmo do lokálu na kavárenské stolky a ranní noviny na osahaných mramorových pultech. Cítil jsem se tehdy skvěle a byl jsem tak hloupý, že jsem ještě před polednem vypil tři nebo čtyři šálky kávy. Vklouzl jsem za bar, naplnil kávovar a vyráběl si jedno espreso za druhým. Jedna káva za druhou, aneb opakovaná konzumace. Teď bude skoro půl druhé a já bych měl přinést kávu hostovi pod nejdelším zrcadlem u východní stěny. Moje práce vyžaduje dvě podstatné věci: zachovávat profesní hrdost a držet se v pozadí. Na základě své profesní hrdosti dodržuji neměnnou rutinu, jelikož je rozhodující pro mé potěšení, jelikož jako osoba hypersenzitivní nemám rád překvapení nebo změny. Sebeupozadění mi umožňuje obsluhovat hosty, aniž se jim vměšuji do života. V současné době, kdy se většina lidí uchyluje k nevkusným pózám, by si naše profese měla svou hrdost i diskrétní odstup uchovat. Kráčím tedy s konvicí v ruce k pánovi, který sedí pod zrcadlem. Nosí kravatu přímo ďábelskou, jak tomu říkám. Vzorek na ní je tak chaotický, že ztrácím hybnost, na několik vteřin před ním strnu a nejsem schopen mobilizovat své standardní fráze. A zatímco on, trochu v rozpacích nad tím tichem, škrobeně požádá o dolití, prožívám vnitřní pád, který podle mého neochvějného přesvědčení zapříčinila jeho kravata. Ten kolaps spustila kravata. Propojovaly se na ní tři odstíny modré, podklad tvořila téměř šedá cambridgeská modř protkaná pruhy tuftské modré a žíhaná něčím, co mohla být levandulová. Pohled na kravatu udeří na sítnici a doslova fyzicky zboří křehký domek vystavěný z nervů, který jsem dostal do vínku a teď ho od základu destabilizovaly vypité kávy a bourají ho, bortí se ve mně, nastává pád, řítí se lavina a sesuv a já se v nitru úplně složím. Všechno se zalije světlem, hlava roste, zvětšuje se a je lehká jako balon plněný heliem, mám pocit, jako by stoupala, ale přitom padá, „to něco“ padá do mě a já se musím něčeho chytit volnou rukou, abych neupadl. Moje ruka přejede po tváři starší dámy a dopadne před ni, šálky zarachotí a čaj se jí vylije na stůl, kde klábosí se svou přítelkyní a netuší, že já, číšník, se na ni ze strany zhroutím jako nějaká postava z němého filmu a skoro by se dalo říct, že jí na měkkou, vrásčitou tvář jednu vlepím. Znovu získám rovnováhu, ale neodvážím se omluvit, jelikož mi připadá, jako bych měl ústa nakřivo a jazyk oteklý a ztěžklý. Jestli se teď pokusím omluvit, bude to ještě horší, protože pohlavek a vylití čaje doprovodím skučením psa s oteklou tlamou. Zastavím se a pomrkávám, pořád s konvicí v ruce, a náhle ucítím něco jako nával adrenalinu, stoupá mi tělem a trochu mě nadzvedává. Muž s kravatou vypadá, jako by polkl hned několik kyselých říhnutí.

„Přejete si dolít?“ zeptám se, překvapen, že ze mě vycházejí slova a nikoli vytí. V pažích mě bodá a rychle se podívám na ruku, která drží konvici. „Děkuji,“ řekne muž. Ruku mám, vidím ji, ale necítím, je úplně zdřevěnělá.

„Zařídím, aby to někdo utřel,“ říkám směrem ke dvěma přítelkyním a odcházím dlouhými, akutně manickými kroky do kuchyně, jako bych chodil po palubě lodi. Drobný Filipínec s odstávajícíma ušima, který tu tehdy myl nádobí, vyběhl s hadrem, jakmile jsem řekl slova „rozlitý“ a „stůl 14“. Jak se vlastně jmenoval? Zůstanu stát u létacích dveří, dýchám nosem, a než se mi do rukou vrátí cit, cvičím s nimi. Myslím, že se jmenoval Bajani, Bayjani, Bajanwi. Tak nějak. Kuchař opět flam- buje pod začouzeným stropem. Lije koňak do pánve na soté a zkušeně nastaví plamen plynového hořáku, takže z měděné pánve vyšlehne vysoký plamen. Modrý lihový plamen na pozadí zlatisté mědi vypadá nádherně. Je to estét, tenhle kuchař. Od tohoto zážitku omezuji konzumaci kávy jen na odpoledne a na večer.

Oční bulvy

Podívejme, ta mladá dáma, na niž onehdy čekal Grisen a jeho přátelé, přichází ve stejném ranním světle, po stejné mozaice a v pohodlných nízkých botách. Takhle brzy? Přišla na snídani? Teď mi trochu pracuje fantazie, ale když vešla, budila dojem, jako by se tu chystala nějaká aukce nemovitostí. Jak se říká zboží, o které je paradoxně tím větší zájem, čím víc stoupá jeho cena? Giffen goods? Něco jako žádané zboží? Jako by tahle mladá dáma měla právě tuhle kvalitu. Nevím.

Posadí se a podívá se směrem ke mně, jak svítím ve svém rondonu bez poskvrny. Tedy ne že bych zrovna svítil, tiše takhle stojím rok za rokem a stárnu jako mech. Téměř neznatelně pokývne hlavou vzad. Jak nazvat pokývnutí, které směřuje dozadu? Říká se tomu vystrčit bradu. Vystrčí na mě bradu, a jaká je to brada, pane. Okamžitě zareaguji a přistoupím k ní, v podpaží dva jídelní lístky.

„Cekáte ještě někoho?“

„Ne.“

„Kávu?“

„Ano, děkuji.“

Na chvíli si pohrávám s myšlenkou, že se jí zeptám, jestli našla Grisena, tedy Grahama, ale zaplaším ji a zděsím se, že mě vůbec napadla. Něco takového jako zpovídat hosty sahá daleko za mon pracovní náplň. To bych pak mohl sklouznout do familiérností. Třeba je to vnuěka nebo obchodní partnerka, nebo i nějaká erotická známost. Hosté nám tady nemusí nic vysvětlovat. Ledacos si ale dokážeme představit. To děvče jistě představuje nějaká aktiva, pokud ovšem už není příliš dlouho v oběhu. Pro Grisena bude nejspíš nějaký zdroj. Něco jako kredit. Neví o tom něco barmanka? Asi málo, jak se zdá. Stojí za barem a její inteligentní tvář je jeden otazník.

Zdá se nespravedlivé, že máme-li popsat dívku, popisujeme její vzhled, ale co nadělám? Je to vše, co mám. Když se podívám na jasné nebe, ohnisko nehraje roli. Co má být v ohnisku? Tak je to také s tímhle děvčetem, napadne mě, člověk ji zřetelně vidí, je jasná, ale nikdy není v ohnisku. Ne, já vlastně nevím. Pohled na ni mě úplně pohltí. Podám jí jeden jídelní lístek, druhý tisknu v podpaží. Zůstanu nad ní stát trochu moc dlouho, čte ho a já upírám zrak na její temeno, na místo zvané koruna. Ne úplně rovná pěšinka ubíhá od koruny k levému spánku, kde se ofina stáčí vpravo a padá jí přes obličej. Ona se naklání a zkoumá jídelní lístek.

Edgar měl kdysi románek s jedním děvčetem. Vyprávěl, že ho doháněla k šílenství, přestože mu neustále dávala najevo svou naprostou oddanost a zahrnovala ho pocitem, že je dokonalý. Nikdy nic podobného s jinou partnerkou nezažil - plně uvěřil jí i její záplavě komplimentů - a zároveň ho sžíralo podezření, že se tak devótně nechová jen k němu jedinému.

„Mohu dostat trochu mléka?“ zeptá se dívka s jakýms ta- kýms úsměvem.

Edgarovi se nikdy nic nepodařilo dokázat. Nepřistihl ji při flirtu či nevěře, ale napadlo ho, že pokud její vyzařování na něj účinkovalo tak magicky, mělo jistě podobný efekt i na jiné, A představa, že ona, ta osoba, ta bytost, v něm vzbudila možná poprvé v životě pocit jedinečnosti, ale pro něj přesto nebyla jedinečná, způsobil, že pohár přetekl. Fakt, že sice potkala jeho, ale teoreticky mohla stejně tak potkat všechny ostatní, v něm způsobilo krátké spojení. Vyrašily v něm, jak Edgar sám říkal, ty nejchamtivější, nejmajetničtější a nejnesympatičtější rysy a nekontrolovaně bujely jako plevel, jako pýr s dlouhými, plazivými a hluboko zapuštěnými kořeny. Choval se k ní, jak se chová kapitalista ke své peněžence. Jako lichvář, jako kšeftsman. Chamtivě. Nikdy jsem se s ní nesetkal, ale za ty hodiny, co jsem poslouchal Edgarovy výlevy, jsem si v duchu vytvořil její obraz a ten se teď materializoval v mladé ženě, která sedí v ranním světle přede mnou. Představoval jsem šiji takhle. Jako generátor žárlivosti. Dívka se na mě podívá a já vidím, že se diví, kde je ta káva, protože teď mi podává jídelní lístek a objednává musli s medem a kozím jogurtem.

„A tu kávu.“

Pospíším si do kuchyně, záda jak pravítko. Možná to zní divně, ale přesně to dělám: pospíchám do kuchyně. Proběhnu létacími dveřmi, popadnu kávovou konvici a hned se vrátím s ní v jedné ruce a s maličkým nerezovým džbánkem na mléko v druhé. Džbánek je tak malý, že ouško musím držet palcem a ukazováčkem. Chvátám k mladé dámě a naliji jí do šálku kávu. Pak nepatrně zvednu džbánek, podívám se na ni a téměř neznatelně pozvednu obočí, abych naznačil otázku. Mám vám nalít do šálku trochu mléka?

„Ano, děkuji,“ odpoví na mé gesto a já jí cvrnku do hrnku trošku mléka, která se nedá popsat jinak než jako kapka. Podívám se na ni tázavě, ona řekne „ještě trochu“ a já jí s ohnutými zády a s odtaženým malíčkem kvůli tomu miniaturnímu oušku přidám ještě kapku.

„Moment, přinesu vám noviny,“ řeknu jí, ale ona mě zarazí, že to není třeba. Nechce noviny? Dobrá. S jakou osobou to máme co do činění?

„Jak je libo,“ řeknu.

Podívejme, myslím si. Tak ona nečte ráno noviny. Já pořád ještě ano. Možná mě zaslepila představa staré Evropy, která se tady v The Hills udržuje a konzervuje, ale stejně je mi proti srsti, že tu podle tradice nesedí po ránu v paprscích slunce u kávy a nešustí velkoformátovými novinami. Co myslí tím, že to není třeba? Papírové noviny se tu stále častěji nahrazují jinými prostředky, dokonce i poránu, jak jsem si všiml. Nehodnotím jako zradu, že si někdo vytáhne vlastní přístroje místo našich novin, říkám jen a jen to, že jsem si toho všiml. Ukáže se ale, že mladá dáma se nevytasí ani s žádnou technologickou vymožeností. Jenom tam sedí jako na výstavě a pomalu, klidně usrkává kávu.

Smetám drobky a koutkem oka sleduji dívku, co dělá, nebo lépe řečeno co nedělá. Upíjí kávu, tedy se neděje nic světoborného. Smetat drobky ze stolů je moje oblíbená činnost. Máme škrabky i smetáčky, ale já dávám přednost škrabce. Zkušeně hrnu drobky na lopatku, kterou držím pod okrajem stolu. Pak pověsím škrabku i lopatku na místo a znovu přistoupím k mladé dámě, v ruce výtisk úctyhodně rozměrných New York Times, tedy nikoli noviny staré nervózní Evropy, ale ironií osudu právě tyhle noviny udržují pocit starého kontinentu, starého světa, nebo něco v tom smyslu. Uchovávají ducha dvacátého století. Podávám jí čerstvý, dosud nečtený exemplář.

„Není třeba,“ řekne.

„Prosím,“ řeknu já.

Proč vlastně nutím hostům noviny? A pak děkuju? Odložím ty věčné New York Times, znovu sundám škrabku na drobky a navyklými pohyby přejíždím ubrusy. Smetám znovu povrchy stolů, které jsem už ometl, sám si přidělávám práci.

„Poslyšte,“ zavolá mě dívka a dává mi znamení, že chce platit. Obratem jí přinesu účet. Zatímco loví hotovost z interesantně rozhrabané kabelky, začínám se těšit, že to vypadá na pěkný den.

„Uf,“ řekne dívka.

Když vstane, už definitivně mi dojde, jak pozoruhodně dobře je tvarovaná. Symetrická. Viděl jsem ji už včera, ale nevnímal jsem to. Teď už ano. O dva stoly dál sedí host kolem pětačtyřiceti a nedokáže ovládnout svůj pohled, když mladá dáma vstane a protáhne se, ano, ona se protáhne a vzápětí si přehodí přes ramena podzimní kabátek, takový lehký, že by háčkovaný? Pletený? Pletený na tenkých jehlicích? Pletený ručně, nebo na pletacím stroji? Ručně pletený svetr z přírodního materiálu, co se tváří jako kabátek? Jemná angora? Oční bulvy hosta o dva stoly dál žijí svým životem, to je jasné. Připadá mi zábavné pozorovat muže, jehož oční bulvy se vymkly kontrole. Jakou sílu mohou mit? Na druhou stranu: měl bych si všímat vlastních očí, než začnu mluvit o jiných. Ty moje těkají stejně jako jeho. Rozdíl je v tom, že moje nenápadně pátrají po jeho, jako by potřebovaly potvrdit, že on (tedy jeho oční bulvy) vidí mě a totéž, co vidím já (tedy co vidí moje bulvy). Jeho bulvy soupeří s jeho vůlí, která se je snaží udržet na uzdě, ale jsou přitahovány k dívce jako dvě soví mláďata, když se mladé tělo protahuje a navléká si ten trochu moc dlouhý háčkovaný kabátek, ať už se kabátku, který je trochu delší, říká jakkoli. Pak se odebere ke dveřím. Její cesta k východu vysaje z místnosti vzduch, znovu nastane něco jako osobnostní vakuum. Elegantními, možná trochu sebeobjektivizujícími kroky mizí za plstěným závěsem. Znovu se objeví venku v oblouku restauračních oken, která jsou v dolní části kryta krajkovou záclonou na mosazných tyčích. Zmizí za zdí, objeví se v dalším okně, znovu zmizí a tak pokračuje kolem všech oken, zmizí, objeví se. Jako na filmovém pásu.

„Jako všichni otroci si i ženy o sobě myslí, že je jim věnována větší pozornost, než je tomu ve skutečnosti,“ zašeptá muž s bulvami a podívá se na mne. Jak to myslí? Měl by radši vtáhnout oči, aby mu nevyskočily z důlků. Tady opravdu ten herec obviněný z podvodu našel svou parketu. A v tu chvíli začne na galerii hrát starý Johansen na klavír, teď Bacha, Goldbergov- ské variace číslo 5 v rychlém tempu. Provedení těch dvou skladeb značí, že je přesně deset dopoledne.

„Dám si vodku,“ řekne herec.

„Chcete Belvedere,“ zeptám se. „Nebo Reyku?“ Vím, že tu islandskou si občas dává.

Herec zafuní jako velryba, jako by jeho tělo opouštěl život. Pak se nadechne, až mu zapíská v nozdrách, znovu vydechne a zabručí „Belvedere“ hlasem tak hrubým a kovovým, jako by vycházel z hlubin pekla.

Prohodím pár slov s barmankou. Když už se tu s někým dám do řeči, tak s ní. Vypráví, že včera odpoledne jí praskl klínový řemen u auta a že pygmejové kmene Twa z Rwandy kupodivu na rozdíl od jiných pygmejů vyrábějí keramiku, protože Pygmejové si jinak zpravidla obstarávají zemědělské produkty, železo a keramiku výměnou za maso. A barmance se podařilo pořídit si jejich roztomilou malou konvičku. „Poslyš, kdo je ta mladá holka?“ zeptám se zčistajasna. Barmanka odpoví záhadně, jak činí často, když je nucena odpovědět, „že násilník nebojuje s mužem či ženou, ale se sexualitou samotnou“. Cože? Usměje se a poví mi, že ta úžasná konvička stojí u nich doma na polici.

Grisen chce se mnou mluvit

Grisen přichází úderem půl druhé a zůstane sedět s rukama v klíně. Je příliš spořádaný, vzdělaný a má vkus, než aby hned začal lovit po kapsách telefon. Když někdo pořád kontroluje zprávy a sociální sítě, připadá mi to nedospělé. Pokud člověk musí vytáhnout telefon a bez přestání ho „kontrolovat“, je buď dítě, anebo tak trochu hlupák - ano, ať to třeba zní malicherně. Sebevědomí a vyrovnaní lidé na jisté úrovni se tím nezabývají. Ale pak, když Grisenovi řeknu, že ta mladá dáma, na kterou čekal, tu byla, a to nejen včera, ale i dnes dopoledne, ctihodného Grisena k telefonování přímo donutím.

„Ona tu byla dnes dopoledne?“ Vyvalí na mě oči.

„Ano.“

„Ptala se na mě?“

„Dnes ne.“

„A včera ano?“

„Ano, včera se ptala.“

„Promiňte na okamžik.“

Z náprsní kapsy saka, decentního a bez poskvrnky, nikoli z kapsy kalhot, vyloví tu neblahou věc, mobil. Začne v něm hledat. Bude volat, anebo pošle zprávu? Až potud je to zajímavé. Sleduji ho. Použije ke zprostředkování toho, co je třeba vykomunikovat, hlas, nebo prsty? Ťukne na sklo špičkami prstů. Stojím tak, že nevidím, jestli hledá číslo, nebo už píše. Natočí se ke mně, naznačí, že jen „dvě minutky“, a odejde k východu. Jakmile zmizí za závěsem, který zakrývá celé dveře, zvedne telefon k uchu. Zajímavé. Vidím ho venku, dokonce si zapálí cigaretu. Tři minuty přechází po chodníku sem a tam, potahuje z cigarety, a když vyfukuje kouř, mluví. Pravá ruka s cigaretou bez filtru klidně gestikuluje. Vrátí se dovnitř a řekne. „Takže.“

Přinesu láhev bílého burgundského, bleskově ji otevřu vývrtkou vytaženou z pravé kapsy rondonu a naliji mu.

„Dnes budeme tři, nikoli čtyři,“ řekne Grisen. A pokračuje:

„Chtěl bych si s vámi o něčem promluvit.“

Seberu ze stolu přebytečné čtvrté prostírání.

„V jaké záležitosti?“

„Už nějakou dobu o tom přemýšlím.“

„K vašim službám.“

„Asi víte,“ říká Grisen, „že Peter Norton koupil dopisy, které nabídla Balingerová milenka Joyce Maynardová roku 1999 Sothebymu do aukce.“

„Peter Norton, říkáte,“ pokývnu.

„Ano, čtrnáct dopisů a poznámek z let 1972 a 1973, kde Salinger mimo jiné - a dost ironicky - varuje mladou autorku Joyce Maynardovou před slávou a zneužíváním...“

„Promiňte.“

„Norton měl v úmyslu ty dopisy koupit - cena se vyšplhala na 150 000 dolarů, takže na dvojnásobek vyvolávací ceny - a vrátit je Salingerovi, aby si s nimi udělal, co chce, zamkl je v sejfu nebo je spálil...“

„Promiňte,“ opakuji netrpělivě. „Musím se věnovat hostům.“

„Ale rád bych vám řekl jednu věc...“

„Promiňte.“

„Norton usiloval i o Holbeinovy nepříliš známé tudorovské kresby, nabízené na stejné aukci...“

„Opravdu se omlouvám.“

„Kdy tady koněíte?“ zeptá se Grisen.

„V pět, ale hned potom mám domluvenou schůzku.“

„Chápu.“

Žádné schůzky nikdy nemám. Chodím jen do práce. Co to má znamenat? Musím se věnovat svým povinnostem. Kde je škrabka na drobky? Hosté odešli od stolu 5 a 12, musím je omést. Uklízím rychle, vezmu škrabku a energickými pohyby přejíždím ubrusy. Teď ještě odešli od stolů 7 a 3. Připravit účet pro stůl 19. Na jedenáctku chtějí minerálku a na čtyřku další láhev ryzlinku Loosen Bros. Co měly znamenat ty řeči o Salin- gerovi a Maynardové? A o Holbeinovi? Barmanka mi dává znamení, že ke stolu 3 přišli noví hosté. Vešli i ti, kteří budou dělat společnost Grisenovi u jeho štamtyše. Dovedu je tam, jeden je Grisenův kolega se špičatým nosem a supím výrazem, jmenuje se Árvoll, druhý je jeho zdvořilá, ale trochu zakřiknutá dcera, oba znám už z dřívějška. Naliji do sklenek. Třináct let se oba, Grisen i já, chováme profesionálně. Co má znamenat ta náhlá důvěrnost? „Věc?“ Jsem v neustálém pohybu až do pěti hodin, pak se rychle převléknu. Musím odsud vypadnout dřív než ten nečekaně důvěrný Grisen, který tu pořád sedí - jistě plný dalších údajů o Maynardové a Salingerovi - a usrkává to své bezedné burgundské. Dívá se na tučné proužky alkoholu, které stékají po sklenici. Musím se od toho jeho usrkávání vzdálit.

Týrání zvířat

„Mám požádat kuchaře, aby usmažil cibulku?“ říkám o dva dny později.

„Ne, děkuji,“ odpovídá Anna.

„Pokud je to možné, ano,“ říká Edgar. Podívá se na Annu a s překvapeným výrazem ukáže na karbanátky.

„Karbanátky,“ říká Anna.

„Karbanátky,“ pokývne Edgar.

Kuchař opláchne prkénko a oloupe, nakrájí a osmaží cibuli. Je trochu zvláštní, že se tahle zelenina používá už celá tisíciletí a že ji staří Egypťané uctívali. To se dá jen těžko pochopit, napadne mě. Je to proto, že koncentrická slupka a mnoho vrstev jako by symbolizovaly „věěný život“ a „sluneční soustavu“? Kluci u nás kdysi říkali přistěhovalcům „cibulový žid“. Cibule byla pro nás divná. Na venkově, kde jsem vyrůstal, se používala málo. Kuchař přesype osmaženou cibuli na dezertní talířek a já ho položím před Edgara tak, aby byl znak naší restaurace, pokud uvažujeme o talířku jako o ciferníku, přesně na dvanáctce.

„Díky,“ řekne. „Ty nechceš?“

Zavrtím hlavou. Dobře ví, že v práci nikdy nejím.

„Cibuli nemám moc rád.“

wJá taky ne,“ řekne Anna.

„Dřív se myslelo, že cibule dodává sílu.“

„Jak velkou?“

„Prostě velkou. Gladiátoři si natírali svaly cibulí, aby byli silní. Ve středověku byla tak důležitá, že lidé platili cibulí ná- .      66

jem.

„Teď nás taháš za nos.“

„Netahám.“

„Mohlo se platit cibulí v obchodě?“ ptá se Anna.

„To nevím. Možná ale obchody neměli. A člověku mohly znovu narůst vlasy, když byl holohlavý. A mohl zesílit. A být potentní.“

„Co je to potentní?“ zeptá se Anna.

„Mit pořádně tvrdý penis,“ odpoví Edgar.

„A proč by měl takový být?“

„Představte si chudinky indiány. Do Ameriky jsme dovezli cibuli my,“ řeknu.

„My?“

„Evropani. Tam jsme objevili brambory, krocany, zlato a tabák. A kávu. A kokain. A ananas. Všechno jsme si dovezli sem. A tam jsme dovezli cibuli. Co si o ní mysleli indiáni?“

„Asi jim nechutnala.“

„Ale teď už indiáni nejsou,“ řekne Edgar.

„Jsou,“ namítne Anna. „Catarina od nás ze třídy je indiánka.“ „Odkud?“

„Z Venezuely.“

„Je určitě míšenka.“

„To nevím, ale šišlá,“ říká Anna.

„Fiflá?“

„Jo, fiflá.“

„To Fpanělé taky. To znamená, že má v žilách fpanělskou krev. Je polovifní indiánka.“

„To fe ftává?“ zeptá se Anna vážně.

„Ve Venefuele jo.“

Edgar si mačká kořen nosu a v pravém oku mu lehce zavrže. Pak si několikrát odkašle a mrká, dokud znovu nezaostří. Edgar mě má dost. Zeptám se, jestli Anna pořád jí maso. Edgar ukáže na karbanátek. Jednou mluvila o tom, že maso se jí protiví kvůli týrání zvířat. Je to neapetytlich, jak se říkalo u nás na venkově. Edgar má tučné konto, to vím. Nemá naopak slepé střevo, to taky vím. Edgar klidně vysloví nahlas věci jako: „Říkáme tomu maso a je to svalová a tuková tkáň poražených zvířat, která se prodává jako jídlo pro lidi,“ a nasadí přitom výraz, jako by odhalil něco důležitého. Jako by osobně odhalil perverznost toho, že z přijímání potravy děláme fetiš. Edgar umí být tak sebejistý. Přitom mluví do větru. Týrání zvířat je jedna věc, říká. Ale co týrání zvířat vypovídá o těch, kdo zvířata chovají?

Teď přijde výklad. Navlhčí si rty. Edgar si here slovo a vypráví o recenzi knihy. Napsal ji spisovatel, který vychází ze zprávy ochránců zvířat o týrání zvířat na norských statcích. A představte si, říká Edgar, ochránci došli k závěru, že nejhrubší týrání zvířat svědčí o depresích sedláka nebo o jeho psychickém úpadku. Jinými slovy, týrání zvířat je téměř vždy známkou lidského zhroucení. Kniha, o které mluví, je román a celý vtip je v tom - a teď poslouchejte, upozorňuje Edgar -, že líčí mentální kolaps sedláka z perspektivy zvířete. Něco jako psychiatrická Farma zvířat. Sedlák byl starý mládenec kolem sedmačtyřiceti. Prasata měla žízeň. Bylo to čím dál horší. Co celé dny dělal? Kontakt měl s jediným tvorem, s kočkou, která volně chodila ven a zase zpátky a skočila mu pokaždé do klína. V jednom kuse běžela televize. Od boudy kňučel pes. Byl uvázaný na šňůře, která sahala až téměř ke kuchyňskému oknu, ale dovnitř neviděl.

Ovce mrzly. Byl začátek listopadu. Celých sedm dní stály před ovčínem. Sníh ještě nenapadl, ale ráno byla jinovatka a mrzlo. Některé dostaly průjem a měly ve vlně výkaly. Kolem výběhu byl zvenku vyškubaný pruh, jak ovce protlačily hlavu ven a odkusovaly kousky drnu nebo kořínků. Z prasečího chlívku se ozývalo kvílení. Prasnice tolik olizovala a okusovala jedno sele, až bylo tmavé jako tuleň. Slunce osmkrát vyšlo a zase zašlo a zvířata nedostala vodu ani krmení. Co slepice? Dvě už ostatní uklovaly k smrti a jedna byla úplně oškubaná a plná otevřených ran. Zbytek poskakoval kolem a nelítostně si z ní co chvíli posloužil soustem. Spisovatel si jistě provedl podrobný výzkum, prohlásil Edgar, protože v knize byly detaily, na které by sám nepřišel. Edgar na statku kdysi pracoval a ví, jak dlouho trvá, než třeba kůň dehydruje nebo než se ovce vrhnou jedna na druhou. Kniha je dobře napsaná, zhodnotil ji Edgar. Koncepčně ucelená a střízlivá. A nebylo to jen tak, jelikož úhel pohledu patřil zvířatům, která jak známo nemají jazyk. Jak popsat hlad, který pociťuje kráva? Kráva má čtyři žaludky, ale žádnou slovní zásobu. Jak má spisovatel popsat nejistotu a strach chudáků zvířat naším rejstříkem citů? Zkrátka než Edgar začal číst, nevěřil, že by se to někomu mohlo podařit, ale autor knihy našel věru chytré řešení tohoto nara- tivního oříšku.

Doprava

Zmocňuje se mě děs při pomyšlení na všechnu tu dopravu, na všechno převážení, skutečně nekonečné, které musí proběhnout, aby se tu Blaise mohl blýsknout svým šarmem - teď sedí u Grisenova stolu číslo 10 a opakovaně pozvedá šálek s espre- sem ke rtům. Odkud pochází mramor na desce stolu pod ubrusem? Z Bolzana? Odkud je keramika? Z Maďarska? Oblek má z Londýna, ale odkud je látka? Látka z jednoho místa, podšívka z jiného. Kravata je možná skotská, má tartanový vzorek. Manžetové knoflíčky jsou z velkého francouzského módního domu. Boty od Lombarda, jak jsem si všiml, a na ponožkách poznám, věřte nebo ne, že jsou americké. Koupil je určitě u Griemana Marcuse. A tak dále. Ostatně holič se sem také musel dopravit. Vím, že Blaise se nechává stříhat u portugalského holiče a stylisty jménem Joáo Fuentes v salónu Federer. Holič sem přiletěl z Portugalska, zatímco ponožky z USA. A tak dále. A káva, ano, kávová zrna přivezla loď až z Bolívie a dost klaustrofobické zjištění je, že z toho, co mám ve svém zorném poli v The Hills, když pozoruji Blaise a jeho okolí, vidím jedinou věc pocházející odsud z Norska: tu trochu mléka v nerezovém minidžbánku. Krávu podojil v některém odlehlém údolí sedlák, ať už duševně chorý nebo ne, mléko nalili do cisterny a dočvachtalo až sem dolů do hlavního města, kde se ocitlo v malém džbánku znaěky Gebrůder Hepp a já ho postavil před Blaise. Všechno se sem musí dovézt. Budova tu stojí dlouho, ale nic v ní není místní. Celkový dojem z Grand European tady uprostřed Osla je v podstatě takový: záplata na záplatě. Přispívá k tomu svážení všeho ze všech koutů světa, dovezli jsme sem materiál, prostředky, látky - a nápady. Protože původní myšlenka pochází samozřejmě z Vídně, Paříže, možná z Berlína a několik nápadů z hospod a knajp v Amsterdamu nebo Rotterdamu, s nimiž měli Norové odjakživa společnou náklonnost k nevázanému námořnickému životu. A zároveň je The Hills jednou z institucí, které definují hlavní město, dávají mu jistý charakter a pokračují v dávno započaté tradici. Tenhle lokál, nebo lépe řečeno tahle lokalita, kde teď a dennodenně stojím ve svém číšnickém úboru, je závislá na složité síti dovážených zásob a někdy se mi až zatočí hlava při pomyšlení na tu dlouhou, neměnnou a zaběhanou tradici, s níž je místo spjaté. Je to konglomerát zhuštěného přísunu a já se často zastavím a myslím na všechny ty dopravní linky, které se utvořily a směřují k The Hills ze všech směrů, takže dodávky musí najít cestu sem, až do našeho lokálu, dolů do sklepa a pak nahoru do kuchyně, odkud je odneseme na mramorovou desku stolu před Blaise. Zásilky se stahují ze všech koutů světa - sem do Evropy, do severní Evropy, do Osla, do The Hills. Ranní posezení tady u nás, na této úrovni tradice a kvality, si nelze představit bez tankerů, předměstských dep, železničních výhybek, nakládacích ramp, trailerů, bělicích kádí, bez stravovacích zařízení pro přepravce, bez palet a jeřábů.

Jak velké oblasti a trasy v Evropě a zbytku světa se naruší, zdevastují a zaneřádí dopravním ruchem a vším tím rozkla-

dem, co s sebou doprava přináší jen proto, aby mohl Blaise I několikrát zvednout k ústům šálek a zažít pocit, že se účastní I čehosi evropského, to nevíme. Doprava je důležitá, protože umožňuje výměnný obchod, a jak jsem slyšel, jistě od Edgara, kontakty pozvedají civilizaci. Civilizace se etabluje prostřed- I nictvím dopravy a jejím přičiněním také zanikne, myslím si já, tedy myslí si Edgar. Takže tak. Jen jsem se tak zamyslel. Z aut vyložíme zboží do sklepa. Všechno do sklepa. Okénkem nebo nákladními dveřmi. Chlapi zastrčí do okénka dvě šíny a bedny po nich nechají sklouznout. Jak se tomu zařízení říká? Jednou jsem se těch chlápků zeptal.

„Jak těm kolejnicím říkáte?“

„Nemám ánunk,“ řekl jeden.

To zařízení tedy nemá jméno. Ale musí pomáhat. Pod restaurací máme složitý a dokonale promyšlený sklad zásob.

Spletená objednávka

Pravda skrytá za nymfomanií je frigidita. Za donchuánstvím se zase ukrývá impotence. A anorexie je pravda maskovaná bulimií. Nepamatuji si, kdo to řekl, ale ta slova mě napadnou, když se znovu zjeví ta, skoro bych řekl, věěně mladá dívka, co se v poslední době ptá po Grisenovi. Plstěný závěs se rozhrne. A máme ji tady. „Osobně“ na sto procent, ale zároveň bolestně generickou. Rychle, sotva po pár dnech, se stala nejčastějším hostem podniku. Co chce? Klapavými kroky naší současnosti kráčí směrem k vrchnímu, který stojí nad knihou rezervací a zuří. Mladá žena zasvítí řadou svých zubů.

Tentokrát přišla moc brzy, je teprve 13.15, tedy čtvrt hodiny před osazenstvem Grisenova stolu. Znovu se kolem ní vznáší pocit déjá vu, dnes ještě silnější. Její síla. Napřímené tělo, držení ramen. Boty. Inteligentní kontrapunkty jejího outfitu. To děvče dokáže prozářit celý prostor. Mé pracovní místo se stane scénou, arénou. Zároveň jako by stahovala grandeur naší restaurace, její věkovitost a naši nezměrnou píli na úroveň svých boků. Náš lokál je jídelna, ale to děvče dává mnoha způsoby najevo nenávist k masu, je fantazií o fyzické opoře člověka - o kostře. Mluví do telefonu. „Volám své psycholožce, jestli uslyším slovo negativita,“ řekne do sluchátka a rozesměje se.

Edgar jednou jen tak řekl: „Žena se v konzumaci přiklání k ženě, dítě k dítěti.“ Nechápal jsem, co myslí, ale když se na to děvěe dívám, jako by mi začínalo svítat. „Bože, ty jsi téda drsná).“ směje se dál.

Se třemi prsty před telefonem se zeptá vrchního na Grahama. Vrchní jí odpoví a našpulí rty tak, že víc než dva oblouky připomínají kruh nebo stažený svěrač jícnu, a křivými prsty naznačí směr, že Grisenův stůl bude volný za pět minut. Mohla by se zatím posadit k baru?

Hovorná barmanka s čerstvě prasklým řemenem v motoru a majitelka keramiky pygmejského kmene Twa stojí vzpřímeně, záda rovná, v očích inteligentní pohled, a hned se zeptá, co si dívka přeje. Ta se na ni podívá očima, jež jako by plavaly ve vodě, a objedná si. A protože teď jde do tuhého, sleduji, co bude dál: objedná si ětyřnásobné espreso. Ne že by barmanka přímo vykulila oči, je to profesionálka, ale je vidět, že si myslí své, jak se tak říká. Přejde ke stroji a vyrábí jedno espreso za druhým, až je čtyřnásobné. Jdu si pro škrabku na drobky a jsem svědkem toho, jak barmanka plní obyčejný kávový šálek. Je to pro mě šokující pohled. Mladá dáma usrkává. Jak popsat usrkávání? Jak v době, jako je naše, kdy podle Edgara existující politická řeč nenabízí jiné řešení než držet se od ubohosti jiných v uctivé vzdálenosti, kdy jde hlavně o rozšiřování trhu, o zachování zdraví, o extrémní turismus a zábavní průmysl, popsat, jak děvče pije čtyřnásobné espreso? Neexistuje politický jazyk, jímž by se daly formulovat konflikty doby. Ale tolik se dá říct - dívka pije kávu tak, jak bych ji měl pít já. Dává to smysl? Pije s jakýmsi potěšením, jež z ní vyzařuje. Když kávu pije, jako bych ji pil já sám. Nese k ústům šálek z kvalitního porcelánu se sugestivním klidem. Drobné obláčky páry, nebo co to z té kávy stoupá, to přece musí být pára, ne? Se stopami vonných částic? V čem ta káva voni a kolem čeho pára z šálku stoupá? Jsou to kávové atomy? Ztrácím se v tom. Snažím se vyjádřit, že pára z šálku vydává nějaké předpisově lákavé výpary, které - jak bych tak řekl - kávu „prodávají“ i mně. Čtyřnásobné espreso prodali i mně, hypersenzitivnímu, a způsob, jakým ho dívka pije, účinek kávy ještě podpořil. Zdá se, že barmanka má také takovou potřebu kávy - sleduje dívku se stejným zaujetím jako já.

Grisen je zámožný, ve svém tanečním pořádku má mnoho položek. Provozuje svého druhu praxi bohatých. Provoz a údržba zámožnosti, jak jsem vypozoroval, je to, čím se člověk zabývá denně. Všichni, s nimiž se stýká, hrají v této aktivitě zámožnosti nějakou roli. Zároveň je třeba, aby se užívání majetku a jeho údržba předváděla s jistou noblesou. Například rozhovor vedený u stolu 7 mezi třemi stejně movitými lidmi nikdy u Grisenova stolu neproběhne:

„Je to naprostej magor... osolil to a napral to přímo do bóje. Sel ke dnu, jen zahučel. “

Děvče s dokonalým načasováním dopíjí poslední kapky kávy a vtom vejde plstěným závěsem Grisen a jemu v patách Blaise Engelbert. Zdá se, že Blaise je z tohoto pořadí nesvůj, jako by nikdy nekráčel za zády jiného člověka. Ale Grisen, aniž působí jako nestoudný alfa samec, má přirozenou autoritu (anebo je to prohnanost?), vysune pravé rameno před Blaise i poté, co se k nim přiblíží vrchní a uvádí je k jejich stolu, k jejich místu.

Zachovám se jak idiot, protože mladé dámě řeknu „voilá“, abych jí naznačil, že její společnost dorazila, ale už si toho stejně všimla. My tři, já, barmanka a vrchní, nemáme co na práci a sledujeme, jak ladně sklouzla z barové stoličky, bere si kabelku, tedy spíš „kreaci“ na kabelku, a bezešvý (nikoli doslova, švy určitě má) kabátek. Sebejistými energickými kroky kráčí ke Grisenovu stolu, Grisen a Blaise se na ni podívají zároveň, upustí ubrousky a otočí se k ní „jako květiny ke slunci“, jak by řekla moje babička. Vidím do nich jak do skleněné koule, děvče je obejme v pořadí podle věku, tedy nejdříve Grisena, pak Blaise. Není s nimi příbuzná, to je jisté. Grisen a Blaise jí dávají najevo takovou pozornost a tak se s ní miliskují, jak se člověk nemá ani ke svým nejbližším. A vnučka by vůči svému dědečkovi nikdy nebyla tak koketní. Dívka působí hektickým a udýchaným dojmem, jako by neměla moc času. Proč tak spěchá? Možná v ní bublá to čtyřnásobné espreso. Budí dojem mrštné rybky, čerstvého jídla, které je třeba zkonzumovat, protože každým okamžikem vyprší datum doporučené spotřeby.

Grisenův stůl patří mně. Nemůžu se tam vrhnout hned. Bylo by možná na místě mladé dámě odsunout židli, ale já věším na háček škrabku na drobky a rovnám jídelní lístky. „Mladá dáma,“ říkám. Přitom je těžké rozhodnout, jestli je to mladá žena nebo děvče. Dáma-dítě. Něco jako dětská dáma. Po všech stránkách je „dospělá“. Dokonale „dospělá“ celkovým dojmem, zvyky, které jsou příliš rafinované na to, aby je předvádělo dítě, nehledě k tomu, že jsou nákladné. Dojem čistého, lehce nedovinutého mládí a čerstvého zboží přitom působí vypěstovaně a nikoli nevinně, ale rafinovaně. Profesionálně. Odvážím se říct, že vyspekulované?

„Nejtenčí struna vydává nejjemnější tóny,“ prohlásí vrchní a vysílá ke mně nevyzpytatelný pohled z hloubi pytlíků pod očima. Pochopím, že mám jít objednat pití. Nikdy se neopozdím- Vrchní si může ty svoje pohledy nechat pro sebe. Dělám, že spěchám k hostům.

„Podívejme,“ usměje se Grisen a naznačuje, že by nebyla špatná láhev bílého burgundského.

Rozděluji jídelní lístky, nejdřív Dámě-dítěti. Ne že bych se chtěl chlubit, ale způsob, jakým otevřu desky jednou rukou přímo na obědové stránce a přisunu jí ho v poloze vhodné ke čtení, je rychlý a přesný: zkrátka zkušený. Dívá se na mě a přikyvuje. Blaise dostane jídelní lístek jako poslední, a protože sedí ve špatném úhlu vpravo, neotevřu mu ho. Blaise dostane menu zavřené.

„Chcete slyšet, co nabízíme?“ říkám.

„Ani ne, děkujeme,“ odpoví Grisen.

„Mohu doporučit platýsa, dnes je výborný.“

„Děkujeme.“

Že mohu doporučit? Co se mu vnucuju? Neřekl snad, že nestojí o doporučení? Platýs je dneska průměrný. Co to mélu? Jdu k baru a požádám barmanku o dvě brandy. Rychle nalije dvakrát Stravecchio a já je postavím na stůl před Grisena a Blaise. Grisen si sundá brýle na čtení a uhlazeným pohybem se ke mně otoěí.

„Co je to?“ zeptá se.

„Stravecchio,“ odpovím.

„Cože?“

V zádech mě píchne a řeknu pardon, promiňte, to je omyl. Spletl jsem si objednávku. Zavrtím hlavou, vezmu skleničky a postavím je na barový pult.

„Kyselé?“ ptá se barmanka. Otevře láhev a přičichne. Stojím nad ní, čelisti mi pracují a nepřestávám vrtět hlavou.

* * *

„Kdo je to?“ zeptám se šeptem skoro u jejího ucha jako nějaký vlezlík.

„Řekla bych...“ Barmanka nasadí vědoucí pohled. „Můžeme se k tomu propočítat.“

„Tak jdeme na to.“

Zvedne tři štíhlé prsty, jež nepoznaly manikúru, a přemýšlí, až praští.

„Počítám, že Grahamovi je šedesát. Kolik může být jí? Dvacet? Třicet? Ne víc než pětatřicet. A ne míň než dvacet. Že by devatenáct? Ne, musí jí být nejmíň dvacet. Teenager není, safra. Řekla bych třicet. Ale těžko hádat. Těžko odhadnout její věk, když má tvářičku jako kapku vody na kostce másla.“

„To je fakt.“

„Víme, že Grahamově dceři je necelých třicet a studuje v Londýně. Ta to být nemůže.“

„Ne.“

„Ani nemůže mit dvacetiletého potomka.“

„Ne.“

„Blaise, pokud vím, nemá děti, takže ani vnoučata. Je mu sotva padesát.“

„Nemůže být nevlastní? Dcera Kathariny z jiného vztahu?“

„Ne, Katharina má syna. A podívej, jak se tihle k sobě mají. To není rodina.“

„Všiml jsem si,“ řeknu.

Barmanka si pohrává s pákou stroje na espreso. Co chvíli se zahledí do neurčita. Cekám, že přijde nějaké pokračování.

„Jak někdo řekl,“ začne, „válka je nejinteligentnější forma iracionality.“

„To někdo řekl?“

„Ano, před sto lety...“

„To stojí za úvahu,“ pravím.

„Napadlo mě to při pohledu na to děvče.“

„Aha.“

„Je v ní něco provokativního, ne přímo válečně štvavého, ale zneklidňujícího, dráždivého.“

„Ano, taky mě leccos napadá...“

„To věřím.“

„Máš něco konkrétního?“

„Všimla jsem si vtipného detailu,“ řekne barmanka.

„Povídej.“

„Takovéhle dekorativní dámy nemívají přezdívky. Jmenují se třeba Jasmína, Karolína, Jennifer, Cameron, Mia, Billy, Cindy, Flannery, Mira. Ale tahle přezdívku má.“

„A?“

„Říká se jí Zloty. Jistě se jmenuje jinak, ale říká se jí Zloty.“

„Děláš si legraci.“

„Ne, slyšela jsem ji.“

„Ale kdo je to?“

„Jedno po druhém. Teď se věnuj své práci.“

Barmanka na mě mrkla a sykla „věnuj se své práci“. To je trochu na hraně. Měla by se uklidnit. Nemůže kolem sebe rozhazovat takové narážky. Vezmu utěrku, kterou nepotřebuji. Podívám se na škrabku na drobky. Mám jít do kuchyně? Budou chtít Stravecchio? Zmocní se mě lehká nevolnost. Možná to není nevolnost, ale něco jako mezera nebo díra v pozornosti, vteřina nebo dvě se spojí dohromady a zmizí a já na okamžik nevím, kde jsem. Mé zorné pole se mléčně zakalí. Hned jsem ale zpátky a pokračuji ve své dlouholeté rutině při obsluhování Grisena. Grisen nemusí dělat „znamení“, když chce něco objednat, nemusí signalizovat, bezpečně poznám, kdy se rozhodl. Cítím to. Blížím se k jeho stolu. Zády ke mně začne objednávat, ani se neotočí, ví, že jsem na místě.

„Dáme si dvě obvyklé lahve, nikoli jednu, a víc minerálky. Co si objednáš ty?“ Grisen se obrátí na Dámu-dítě.

Ta hledí do jídelního lístku, potřásá hlavou a předává objednávku dál, špatným směrem, vpravo, kde sedí Blaise.

„Co kůzlečí? Není na něj moc brzy?“ zeptá se Blaise, a jak se rozhlíží po ostatních, rozesměje se. „Vezmu si šneky. Když mi jich pár přidáte, bude to stačit.“

„Jistěže,“ řeknu.

„Pokaždé mě překvapí, jak jsou šneci syti.“

Blaise se určitě holil těsně předtím, než sem šel. Pokaždé se holí. Nenechává si strniště. Nikoli, muži s jeho vytříbeným vkusem by to ani na mysl nepřišlo. Na takové věci si potrpí na Středním východě. Linie jeho vousů je jasně ohraničená.

Teď si objednávku rozmyslí, dopadá to tak často.

„Jsou na tom platýsovi skutečně bylinky odsud z Oslomar- ky?“ zeptá se a podívá se na mě, plný touhy po kladné odpovědi.

„Samozřejmě,“ odpovím úslužně a dívám se na něj pevným pohledem, v němž není ani stopa pochybnosti o bylinkách.

„V tom případě si raději dám platýsa.“

„Platýs na bylinkách je skvělá volba.“

„Stejně nikdy nedostanu z ulity všechno.“

Grisen uznale pokyvuje, ale v tom pokývnutí není uznání Blaise, spíš jakési potvrzení toho, že choreografie objednávek probíhá navzdory Blaisovu kličkování řádně a úhledně. Teď Grisen odvádí pozornost zpět k Dámě-dítěti, která si pořád prohlíží lístek. Nastavím jí před obličej dlaň do tvaru mističky.

Kdyby se otočila, mohla by si do ní klidně ublinknout. S leh- jiým plesknutím zavírá jídelní lístek a zahledí se před sebe jako předtím, než se pustila do čtyřnásobného espresa, oči jí zasněně plavou.

„Dala bych si míchané smažené houby. Ale bez hlivy,“ řekne a jako by úplně ochraptěla.

V mozaice na podlaze u rotundy je malá vyvýšenina (rotunda není žádná rotunda, ale říkáme jí tak) a já jsem naneštěstí na tu vyvýšeninu šlápl pravou nohou, takže se nepříjemně nakloním, přitom bych měl její objednávku přijmout s lehkým pokývnutím, protože uklánět se nesmíme.

„V kuchyni jistě houby rádi připraví.“

Nohu přitáhnu k sobě a stále miskovité prohnutou dlaň natáhnu ke Grisenovi.

„Dám si tatarák, ale co nejméně oleje z hroznových jadé- rek, však víte.“

„Jak je libo,“ řeknu a posbírám jídelní lístky po směru hodinových ručiček.

Kuchař se pustí do objednávek jako nějaký autista, seká a restuje houby a zlehka je flambuje. Když postupně naaranžuje houby, platýsa a tatarský biftek na talíře s emblémem The Hills, položím si houby s tatarským biftekem na pravou paži a platýsa vezmu do levé ruky, vyjdu na plac a houby postavím před Dámu-dítě, tatarský biftek před Grisena a rybu před zkrachovalého herce u stolu 9. Blaise mě zmateně sleduje. Grisen udělá zvláštní drobný pohyb rukou, ale neřekne nic. Nikdo se jídla nedotkne. Kolem stolu je ticho. Protahuji to, ticho přímo bodá, pak zvednu platýsa ze stolu funícího herce, který si objednal konfitované kachní stehno, odnesu rybu zpátky ke stolu 10 a položím talíř na stůl před perfektně udržovaného Blaise. Zůstanu v mírném úklonu několik sekund stát a mlčím, než jako malou tečku za tím vším stáhnu ruku k tělu a s drobným povzdechnutím se narovnám. Jsem vysoký muž, na kterého je radost pohledět, jak slýchám, sice trochu prkenný, ale dobře stavěný a tak sebevědomý, že skoro podklesávám v kolenou. Mám tuhý knírek. Knír. Jednou mi někdo řekl, že mu připomínám postavu Daniela Plainviewa z filmu Až na krev. To jsem přijal. Platí to ale jen z poloviny. Umanutost té postavy opravdu souhlasí. Ta mírně ohnutá záda také. Ale Plainview má větší výdrž než já. Vypadá drsněji. Já jsem kavárenský typ. On je zarputilý a pomstychtivý, já spíš úslužný a ulekaný.

Níepoort

Kolem Grisenova stolu nyní hladce plyne hovor. Vypadá to, že na mou chybu při servírování zapomněli. Pohybuji se na příjemném stupni neviditelnosti, takhle se mám chovat, to dobře vím. Nesmím se tlačit do popředí. Dívám se na Grisena. Je to mírný člověk. Ovšem obchodník, na to se nesmí zapomínat. Svým způsobem vede bez přestání nějaké obchodní jednání. S šarmem a taktem buduje vztahy, aby díky nim ve vhodnou chvíli vydělal. Já jsem nikdy ta jednání nechápal. Jde o to, aby se člověk diskusí dobral k nejlepším možným podmínkám pro sebe? Čili něco jako pokročilé smlouvání? To mi připadá ubohé. Nikdy by mě nenapadlo žádat o nižší cenu, i když se mi zdá nepřiměřená. Pokud je prodejce dost drzý na to, aby si řekl o tolik a tolik, tak to dostane. To raději budu pracovat trochu víc, abych mohl takové ztráty krýt. Nejsem z těch, co se snaží o slevu. Jako nějaký hamižný Arab. Ne, smlouvání do naší kultury nepatří, my platíme plnou cenu.

Grisen vstává. Co chce? Půjde do suterénu na toaletu? Ne, uf, on míří ke mně. Skládám ubrousky co nejrychleji, ale tak, abych je nenatrhl. Co ode mě chce? Hned za mými zády sedí dvě starší dámy a špitají si tak tiše a měkce, že šepot přechází do syčení. Syčí na sebe nepřetržitý proud polopravd, jedna má tak ostrá es, že kdykoli řekne posluha nebo noblesa, mám pocit jako by mi do ušního bubínku zajel skalpel.

„Poslyšte, mohu se vás na něco zeptat?“ spustí Grisen mírně.

„Co je libo?“

„Myslel jsem v poslední době na jednu věc,“ řekne Grisen. „Ten Tom Sellers, co často sedává u sousedního stolu, znáte ho? Není to znalec umění?“

„Omluvíte mě na vteřinku?“ skoěím mu víceméně do řeči a pátrám nad hlavami obědových hostů. A jako na zavolanou, jako v načasované komické scénce, mi dává vdova po účetním Knipschildovi lehkým mávnutím znamení, že by si přála účet.

„Chtěl bych vám říct jen jednu maličkost,“ pokračuje Grisen.

„Pane Grahame, je mi líto, ale mohl byste posečkat?“ Kroutím se jako had. „Musím se věnovat vdově Knipschildové. Má naspěch. To stáří, však víte.“

Stáří? Co to žvaním?

„V pořádku,“ praví Grisen a uštědří mi úsměv člena vyšší společnosti, pokud se ovšem v téhle zemi vůbec někdo do vyšší společnosti může počítat. My hypersenzitivní zaznamenáme i nejmenší odchylky od zamýšleného ladění. Možná je nespravedlivé považovat Grisena za lstivého, ale teď v něm náznak lstivosti větřím. Co myslí tím „v pořádku“? A potřebuje Sellerse? Co mu chce?

Vdova Knipschildová má jako obvykle vedle talíře knihu. Cte a otáčí stránku za stránkou. Náhle se vynoří dvě pěstěné ruce, vezmou talíř a odstrčí ho. Nespouští oči z knihy, na okraji svého zorného pole vidí jen ruce. Ruce odstraňují předměty. Berou sklenice a ubrousek. Jsou to moje ruce. Jsem to já. pokázu předkládat a odnášet objekty a jídlo, aniž si mě kdo všimné.

„Účet přinesu za chviličku, paní Knipschildová,“ řeknu.

Vdova Knipschildová spořádala faie gras. S přehledem slupla celou porci. Někdy si dokonce objedná i druhou. Nejdřív terinu a pak dva plátky pečených faie gras. K tomu vyžaduje jablko a na něm obligátní hvězdičku badyánu. Občas s trochou karamelu. A než řeknete švec, zapíjí husí játra těžkým vínem ze svažitého údolí řeky Douro, na etiketě musí stát „Port“. Pokud to tam nestojí, k zapití husích jater se v žádném případě nehodí. Podle vdovy Knipschildové rozhodně ne.

Pokud jde o průřez znalostmi kulinárních zvyklostí, je vdova jako břitva anebo jako japonský nůž šun, ale používání platební karty a bankovního terminálu nejsou její silná stránka. Zapomíná hesla a kódy a bledými promodralými čaroděj- nickými prsty musí často hrábnout do peněženky, kde má schovaný rukou psaný lístek s hesly - tvrdí, že si je napsala ve vlastním kódu. To mi poskytne čas přejíždět pohledem po lokále a vzhledem k důkladné znalosti místních vzdáleností vím, že pohled natočený asi 110 stupňů vlevo mi poskytne možnost vidět Dámu-dítě v tříčtvrtečním profilu zezadu. Mohu ji tudíž zkoumat, aniž mě vidí. Ze šikmého pohledu ji Blaise náhle připomíná. Možná je to tím, že protáčím oči vzhůru. Teď oba vypadají jako Grisen. Jak v kouzelném zrcadle. Dáma-dítě je abstraktní. Zamrkám. U stolu panuje veselá zábava. Grise- nův smích je hlasitý a zvonivý a pokaždé přehluší smích ostatních, tyčí se nad nimi a vzbudí tak další smích, smích plodí smích a udržuje v chodu kolektivní výbuchy déle než obvykle. Blaise Engelbert má hrubší dunivý smích, jakým často disponují podnikatelé a jim podobní. Dalo by se říct, že jeho hurónské salvy stojí jako řada sloupů pod Grisenovým architrávem.

Síť je dnes zpomalená, vdova Knipschildová čeká na připojení. Cas využije k tomu, že se snaží vydobýt z platíčka pilulku. Teď jedna vyskočila, po ní druhá. Jednu si vezme. K čemu ty léky jsou? Popřípadě proti čemu?

„Prosím vás.“

Lehce se jí třese hlava, když se na mě dívá. Platba prošla.

„Mohla bych dostat ještě skleničku Niepoortu?“

Hlas vdovy Knipschildové má kovový nádech, jak bývá u hlasivek starších dam obvyklé.

„Samozřejmě,“ říkám. Ale je to k vzteku, protože tou její skleničkou došel obsah poslední lahve. Jinými slovy, budu muset do sklepa. Proč? Protože nakrátko ostříhaná chudokrevná Vanessa, která má odslouženo méně let než já a která, když je třeba, chodí do sklepa, je dnes na nějaké pochůzce. Na pochůzce? Ano, na pochůzce, potvrdil vrchní. Šla se nechat ostříhat. Zeptal jsem se znovu. Odkdy chodí servírky k holiči v pracovní době? Zrovna ke kadeřnickým úkonům je ale vrchní tolerantní. I nejbělejší ubrus byl původně špinavý, to musíš pochopit, poučí mě. Do sklepa musím já.

Sklep

Ve sklepě pod The Hills skladujeme všechny zásoby, úplně všechno. Sklep má vchod z ulice, což je v Oslu poměrně nezvyklé, častěji se s ním setkáme například v New Yorku, kde se zásoby do sklepních prostor ukládají otvory v úrovni chodníku. Vstupy jsou vlastně díra v chodníku přímo před obchodem, restaurací, nehtovým studiem nebo bůhvíčím, se závorou přes padací dveře, což je trochu krkolomné, ale je to jediná možnost, jinde není místo, nemají na vybranou.

Ve sklepě je složitý systém polic. Moc často tam nesestupuji, nemám tam co pohledávat, nikdy jsem nebyl až úplně vzadu. Pro nic sem většinou nechodím, ale často jsem stál u schodů a díval se dovnitř. Vím, jak řady nekonečných polic mizí ve tmě. Kuchař mi lakonicky vysvětlil, že sklepní chodba se vzadu dělí vedví do jakési vidlice. Stěny a klenba jsou mírně zakulacené a police, otevřené i zavřené, a menší zásuvky ve dvou řadách se zaoblení přizpůsobují. Různě je tu poskládaných i několik skříní nad sebou či vedle sebe a komody bez přední strany rozdělené do menších zásuvek. Budí dojem, jako by to ani nebyly komody, ale nějaké elektrické rozvodné panely. Části polic, anebo přímo stěn, jsou pokryté kovovými deskami, které by byly na vesmírné stanici z titanu či magnesia, ale tady jsou z plechu a cínu. Ano, nepřehlédnutelný důraz na detaily způsobuje, že sklad budí dojem rozlehlého kokpitu, dílny či garáže. Využití místa je obdivuhodné. Myriády ploch, výstupků a podpěr obsahují zase další bludiště ploch, výstupků a podpěr. Tady člověk skoro prožívá „fraktální“ rozložení a bohatství detailů. Říkají, tedy říká se, tvrdí, tedy tvrdí se, že stejný systém a to nepravděpodobné využití místa pokračuje až dozadu a na dno sklepa, ale já osobně jsem tam nebyl, jak už jsem říkal. Neviděl jsem dokonce ani to zmíněné vidlicové rozdvojení. Těžko se to popisuje, ale zaoblené stěny, které by jinak znamenaly problém oproti konvenčním pravoúhlým, se v této nápadité skladovací architektuře natolik dobře využívají, že vlastně poskytují víc úložné plochy, než kdyby vše bylo pravoúhlé.

Policový systém je starý. Některé jeho části jsou údajně původní. Ano, říká se, že police nechal zabudovat sám zakladatel Benjamin Hill těsně předtím, než jeho obchod s konfekcí zbankrotoval. Zdá se mi to pravděpodobné. Zásuvky a malé skříňky jsou ideální na drobné věci, knoflíky, stuhy, hřebeny nebo kovové drobnosti, jehly, šroubky, ramínka, knoflíky, špendlíky a podobně. Říká se také, že se tam dole pan Hill schovával, protože se styděl za své opilecké flámy a finančně bolestivé prohry u pokerového stolku; tam dole se dával dohromady, když se mu nic nedařilo. To není výmysl, je zaznamenáno, že pan Hill se učil na truhláře v dílně svého strýce ve Windsoru někdy kolem roku 1830, než v něm o pět let později převážil dandy a zavedl ho do exkluzivních a frivolních londýnských kruhů. A odtud nečekaným skokem do Osla. Tedy do Kristiánie, jak se tehdy město jmenovalo. Nicméně tento neuvěřitelný systém polic, který je ve skutečnosti složitá kon- gtrukce z mnoha různých časových epoch, jelikož původní segmenty se musely v pravidelných intervalech opravovat, vylepšovat a vyspravovat, je, jak už bylo řečeno, tak složitý a nápaditý a funguje tak dobře, že nebylo třeba ho měnit, ať byl v The Hills obchod s konfekcí, anebo se změnil v restauraci. Jako by se všemi těmi drobnými opravami, úpravami a vylepšeními celá konstrukce propojila a dlouholetým užíváním a úpravami se sklep stal skoro jednolitým organismem. Systém polic se rozrostl, rozhojnil a rozšířil střídavými funkcemi mezi užíváním, opotřebováním a opravou a novým užíváním, vylepšením a opotřebováním. Kdybychom chtěli najít podobnost mezi stěnami polepenými výstřižky nahoře v lokále a policemi, jsou vlastně police obdobou stěn. Vrstva na vrstvě. Záměr na záměru. Užití na užití.

Niepoort naštěstí skladujeme hned u schodů. Ujdu jen pár kroků podél levé řady polic a najdu širokou, zašlou kovovou polici připomínající zásuvku. Je tepaná, těžká jako olovo, ale klouže lehce na hladkých kolejničkách a uvnitř je vyložená něčím jako sametem. Jsou tam uložena portská vína - Niepoort, Ruby, Towny, Colheita. A kupodivu i Tokaj. Ano, do těch polic se toho vejde hodně. Vytáhnu dva Niepoorty, ale když vší silou strčím bokem do těžké zásuvky, abych ji zavřel, bolestivě si přiskřípnu levou ruku. Jak se říká hřbetu ruky, který přechází do dlaně u malíčku, jak se to sakra jmenuje, úsek mezi zápěstím a kloubem malíčku, něco jako malíková hrana užívaná na údery v karate? Nejmenuje se to hypotenární sval? Neslyšel jsem to slovo někde? Napne se a ochrne, když se člověk uhodí do lokte, když se udeří do nervus ulnaris, říkáme tomu praštit se do brňavky, jde to rychle a rozbrní nás malíček a prsteník. Tak právě tu oblast jsem si přiskřípl do těžké železné zásuvky. Co mám říct? Co řeknu? Je to ďábelské sevření. Zasténám a zasyčím se zaťatými zuby tak, že mi z úst vyteče na běloskvoucí rondon pramínek slin. Upustím lahve na cihlovou podlahu, ale nerozbijí se, zasunu si ruce mezi stehna a dál funím a prskám, protože mě to bolí až hluboko v podbřišku. Neodvážím se stehna oddálit a podívat se na ruku. Neumím odhadnout, jestli jsem si ruku jen přiskřípl, usekl nebo rozdrtil, anebo co se vlastně stalo. Bolí to tak strašně, že mám pocit, že si ze mě snad někdo vystřelil. Je to vůbec možné? Pokusím se zbavit bolesti chůzí. Tedy chůzí, celý shrbený se šinu tam a zpátky mezi policemi, ruce vmáčknuté mezi stehny. Nejdu uličkou mezi policemi po délce, protože nemám v úmyslu jít dozadu, za žádných okolností nechci pokračovat tímhle plesnivým sklepem až na konec a tím pádem i dolů. Tímhle skladištěm všech možných zásob. Asi jsem se neřízl, mnu si ruce o sebe a necítím nic mokrého, nezdá se, že by mi tekla krev. Podívat se nechci. Zůstanu strnule stát pod úrovní ulic starého Osla a sténám.

Objeví se krevní podlitina, naskakuje mi puchýř velikosti nepoužitého kondomu. Zvětšuje se a mě napadne, že by se měl propíchnout, ale to budu muset jít za kuchařem, tady, pokud je mi známo, žádný špičatý předmět není. Vezmu dvě láhve Niepoortu do pravé ruky a poraněnou levou ruku si schovám do druhého podpaží. To je téda k vzteku. Patou za sebou zakopnu železné dveře, narazí do zárubně (také železné) a rozlehne se strašná rána. Nevšímám si toho. Ránu tlumit nedokážu. Zajdu za roh a zadními dveřmi vstoupím do kuchyně.

„Mohl bys mi tohle propíchnout?“ řeknu kuchaři a ukážu mu puchýř.

„To bych mohl.“

„Strašně to naběhlo.“

„Propíchnu to nožem na ústřice.“

Zároveň uslyším od létacích dveří „haló“. Stojí tam nafrěe- ný vrchní a probodává mě pohledem. Udýchaně mu odpovím.

„Ano?“

„Musíš jít pomoct Vanesse,“ řekne vrchní.

„Ona už je zpátky?“

„Ano, je zpátky. A ostříhaná.“

„Aha.“

„Navrch huj, vespod fuj.“

„Co?“

„Potřebuje tvou pomoc. Stůl 13 ještě nikdy neobsluhovala.“

„Stůl 13 už přišel?“ zeptám se.

„Stůl 13 už přišel.“

„To snad ne.“

DÍL III

Tom Sellers a jeho stolní společnost

Vida, Tom Sellers se společností se posadil ke stolu 13 hned u baru, dva stoly od stolu 10, kde trůní Grisen se svými vyvolenými. Stůl 13 patří také mně. To mi moc nevyhovuje. Sellers má stejně jako Grisen, ale z absolutně jiných důvodů (které mají souvislost se zmiňovanými donátorskými dary), přístup do The Hills jako do svého „obýváku“. Jenže Sellers a jeho suita obvykle přichází až večer, kdy je úroveň zvukové hladiny vyšší a morálky nižší, ale dnes přišli už za bílého dne, ve 13.47. Sellers, Bratland a Raymond.

Sellers samotný nikdy nedělá rozruch. Je to takový tovaryš, jak se jim v kraji za starých časů říkalo, ovšem kultivovaný. V sedmnáctém a osmnáctém století vyráželi na vandr, zvláště do Německa, a začalo se jim dost škodolibě říkat „vandrovní tovaryši“, skoro ve významu tuláci nebo vandráci. Teď je Sellers přísně vzato poměrně usazený, ale vznáší se kolem něj aura volnomyšlenkáře a člověka bez pána, která některé lidi obklopuje, ovšem je jich čím dál méně, zvlášť tady na spořádaném severu. Je to mizera. Jeho vyzařování kultivovaného tovaryše je pro leckoho neodolatelné. Anebo možná ne neodolatelné, ale přitažlivé. Přitažlivé nikoli ve smyslu atraktivity či magnetismu, ale tím, že ono záření v něm tuší jiní aspirující tovaryši. Tovaryš v Sellersovi mu poskytuje v jistých kruzích velkou autoritu. Má tovaryšskou stárnoucí tvář a pevnou pleť George Clooneyho, ale je vyžilejší a popelavější a postrádá Clooneyho souměrnou lebku. Není to ošklivý Clooney, ale jako by na sobě měl jeho masku, nataženou přes širší lebku. Má i Clooneyho pleť, ale prokouřenou a propitou, napjatou přes tovaryšskou lebku. Zaěíná šedivět. Vypadá jako Picabia, který se špatně vyspal. Dělá dojem šedé myši, přestože je v podstatě nezdolný.

Sellers není vzorem onoho typu údržby zevnějšku, jež charakterizuje klientelu našeho podniku. Je to hezký muž, to se musí nechat. Trochu zchátralý a zhrublý, ale vcelku klidný. Unavený. Není to nervák. Je očividné, že je to „třída“, byť je poněkud ošuntělý. Vypadá inteligentně, a tak jeho ošuntělost člověka hned upoutá. Je ošuntělý al (lente. A pak ta jeho opilost. Opilost některých lidí je bezmocná nebo ubohá. Sellerso- va opilost působí jako chtěná a vyzývavá. Jeho opilost lze vnímat jako kritiku střízlivosti ostatních. Když dojde k trapné situaci, celý se zatetelí. Vydrží každou lumpárnu. Všichni kolem něj si dělají z lidí blázny. Jeho není možné na nic nachytat. Někdy ale vypadá nesvůj. Jako by byl dvojitý. Rozhodně není jednoduchý. Sellers je komplikovaný. Nelze mu jen tak rozumět. Je záhada? Nejspíš ano. O co mu jde? ptá se našinec. Co vlastně dělá?

„Nikdy nebudu pracovat, ó, ohnivé proudy!“ Nenapsal to Rimbaud? Sellers nedělá nic. Ale drží se. Koluje o něm spousta historek. Barmanka zprávami o něm přímo hýří. Ředitelka Hillová projevuje vůči Sellersovi a jeho společnosti velkou blahosklonnost (kvůli jeho darům) a tvrdí, jak víme prostřednictvím barmanky, že Sellers a jeho přátelé nehnou ani prstem a právě to je úzce váže k jistému příběhu, k jistému běhu dějin, JÍ tradici, která staví infantilní neuspořádanost nadevše. Vrchní namítne, že Sellers se nikdy nepodílel na běhu dějin, spíš naopak, ale ředitelka, opět prostřednictvím barmanky, se domnívá, že Sellersovo nekoneěné skládání jednoho nonsensu ke druhému aktivně odkazuje k oněm určitým rysům kulturní historie dvacátého století. Vrchní si myslí, že ředitelka je nadmíru velkorysá, Sellers na něj valný dojem nedělá, ale ředitelka si trvá na svém. Protože má profesní hrdost, chce, aby v The Hills, v tomto rodinném podniku, zůstávaly stopy kulturní historie, což už se přísně vzato děje formou nalepených výstřižků a obrazů, ale ředitelce to není dost. Chce, aby ta historie pokračovala a rozvíjela se, ne aby jen pokračovala „dál“, nebo se „vyvíjela“, ale aby se opakovala donekonečna, aby se všechno, co se ještě dostatečně nezesměšnilo, nezneuctilo a neznevážilo v prvním kole po roce 1914 a později, zesměšňovalo i nadále a stejným způsobem se dál a dál posílalo mimo vyježděné koleje. Velké zesměšňování, započaté začátkem dvacátého století, tedy ve zlatých dobách našeho podniku, nikdy nebylo dotaženo do konce, říká ústy barmanky ředitelka Hillová, a ani nikdy dotaženo nebude, a tak je třeba stále činit řez dobou tak, aby se na započaté a na nikdy nedokončené pózy a zesměšňování, což jsou jediné postoje s jistou hodnotou, navázalo, a opakovaly se znovu a znovu. Jsou to postoje, které budou stejně pokaždé špatně pochopeny a které se proto musí opakovat pořád dál, aby se jejich nepochopení udrželo navždy, jelikož nepochopení je často účinnější než historie. The Hills je jedním z mála míst, kde je na takové věci prostor. Alespoň tak to poněkud okázale prohlašuje ředitelka. Sellers je vzdorovitý a bojovný, to se mu také musí nechat, ale to z něj ještě nedělá dědice trůnu dadaistů, míní vrchní. Sellers, Raymond a Bratland si udržují svůj životaschopný styl pomalých vod, ale z nich na Pantheon zbývá ještě notný kus cesty, tvrdí podrážděně. Ukotvení, které by mělo být, jak se říká, hluboko pod povrchem, nacházejí Sellers a spol, na dně lahve, míní ředitelka, ale vrchní opět protestuje, že být opilý a odpudivý není žádný umělecký počin, kdepak, právě naopak. Jízlivé útoky, které Sellers s kumpány metá na všechny kolem sebe, jsou poněkud ubohé a podlé. Jediné, co v tom lze nalézt, podotkne vrchní, pokud přijme úvahu ředitelky ústy barmanky, je klasická otázka, do jaké míry se má člověk mit dobře v přítomné chvíli, teď, v životě jako takovém, anebo jestli si má šetřit výron touhy na dobu až po revoluci. Jelikož v tomto směru žádná „revoluce“ nepřijde, mají se Sellers, Bratland a Raymond skvěle - „skvěle“ teď a tady. Dobře vědí, domnívá se ředitelka, že se motáme v kruhu jakési zástupné reprezentace, v sociální, politické, ekonomické a existenciální reprezentaci, které, jak stále víc lidí chápe, se staly čirou a drásavou parodií toho, co bylo kdysi „bytím“; že situace a současný stav daleko přerostly vtip a čistý humor a že každá slušná reakce přestává být slušná. Zůstává jen posměch. Ředitelka tvrdí, že Sellers jí jednou řekl, že se snaží, aby jeho den nikdy nebyl nic jiného než dvacet čtyři hodin ztraceného času. Jistě, s tím může souhlasit i vrchní. Tím ale jejich shoda končí.

Může se zdát, že Sellers u stolu kouří, ale není to tak. Zákaz kouření vstoupil v platnost před mnoha lety a dokonce i tenhle avantgardista kouří venku. Sellers uvnitř jen dělá, jako že kouří, vypadá jako fotografie z dvacátých let, tipoval bych tak rok 1923. Já připomínám fotku z roku 1890 a za mnou sedící Dáma-dítě vypadá současně. Grisen připomíná fotografii z roku 1984. Bratland, podměrečný Sellersův kumpán, vypadá jako gnóm. Tvář má zároveň mladou i starou. Tohohle Brat- landa jsem nikdy neměl rád. Oči má blízko sebe. Pro Sellerse a Raymonda mám slabost i přes všechny jejich vylomeniny, ale Bratlanda bych se bez problému vzdal. Sellers mě trochu leká, ále jinak je skvělý. Bratland je zlý. Vždycky má zlý výraz. Hadí úsměv. Oči jak leklá makrela. Všechno komentuje. Co nevidět bude holohlavý. Není na něj nijak pěkný pohled. Abych byl přesnější a držel se atmosféry dvacátého století, dost připomíná Jacquese Vachého. Krysí tvář 0’Briena na vytrčených ramenou Bernieho Sanderse. A špatné zuby.

Jakmile někdo u stolu 13 pronese nějaké neznámé jméno, jinak hovorný Bratland ztichne. Pak odejde na záchod, Sellers s Raymondem mluví dál, a když se Bratland vrátí, má náhle spoustu poznámek k původnímu hovoru. Seděl na poklopu mísy, surfoval po internetu a ledacos se dočetl. Internet mu pomáhá skrýt jeho groteskní nekompetentnost. Raymond, třetí člen Sellersovy party, je hromotluk a Bratlandův opak. Vypadá jak povaleč s mastnou ofinou. Obličej tvoří maska z chlupaté staré kůže se dvěma otvory a průřezem, jímž mu však z úst vychází zlato. Raymond ovládá širokou paletu vědomostí, není to žádný rychlokvašný poučitel z porcelánové mísy jako Bratland. Raymond má jizvu na bradě, takže vypadá dojatě a zraněně, jako by se brada soustavně chystala k pláči. Raymond má trochu upocené charisma a je oblíbený. Je to výjimečná kapacita. Nevím, jak vypadá génius, ale když ho před sebou vidím, poznám ho. Říká si jen Raymond a vždycky to tak bylo, přestože milované dítě je on - na rozdíl od Bratlanda, který má paradoxně hodně jmen. „Sir Sss“ je jedno z nich, kvůli jeho hadovitému obtáčení Sellerse. Po výletě, kdy sbírali nějaké bobule a Sellers si ho dobíral, že sbírá nezralé, mu začali říkat „Bandaska“. Co máš v bandasce? ptali se ho pořád dokola. Na výletě do Varšavy se Bratland vytahoval znalostí poměrů - kdysi tam v osmdesátých letech studoval - a od té doby mu říkají i „Polák“. V Dusseldorfu zase doprovázel Sellerse a houkl na čističe bot, který mu leštil boty příliš vehementně, „genug!“. A právě přezdívku Genug používají nejčastěji, hlavně Raymond. Kdykoli Bratlanda oslovuje, řekne mu Genugu.

Situace

Že by se už předem někde posílili? Sellers s kumpány mají zpomalené pohyby. Nejsou vůbec hluění a uřvaní, jak někdo bývá po - řekněme mokrém - obědě, ale jsou ztuhlí jako po celodenním a celonočním flámu, který se proměnil v nesnesitelný tah, v maraton, přitom je to vlastně jejich zaměstnání. Sellersovi hoši ale působí soustředěněji než jako po flámu. Kráčejí rozkročeně jako námořníci. Sellers má mátožné pohyby a opožděný pohled. Založím si obvázanou ruku za záda a předběhnu Vanessu s novým účesem, která se k nim chystá dojít s jídelním lístkem v ruce. Znám Sellerse. Tedy znám - znám ho stejně tak hodně nebo tak málo jako ostatní stálé hosty. Vídám ho tady už roky. On mě také vídá roky. Vím toho o něm spoustu. On o mně neví nic.

„Jídelní lístek?“

Tom Sellers si tře stehna. Ta svoje avantgardní stehna. Těžko říct, je-li typický alkoholik, ale tohle tření napovídá, že alkoholik je. Trochu nutkavé. Opilý je pořád. Dají si jistě jedno pivo Moretti, ovšem kromě Bratlanda vulgo Poláka vulgo Bandasky vulgo Genuga, který si objedná bílé.

„Naše?“ zeptám se.

„Ne.“

„Vinný lístek?“

„Radši ne.“

„Chápu.“

„Nemáte kalifornské chardonnay? Z Kalifornie.“

„Jistě.“

„Tak to bych si dal velkou sklenku.“

„A něco k jídlu?“

Není od věci držet se obvyklých postupů i u zdivočelých typů, jako je Sellers. Všichni víme, že jíst budou, ale také víme, že je comme il faut zeptat se, než si člověk něco dá, a tak si dám práci s tím, že se zeptám, hledím na ně a čekám. To umím. Výměna pohledů končí Sellersovým pokývnutím, vydám se k baru i se svou rukou a puchýřem na ní. Tam vezmu pivo Moretti, původně se vařilo v Udine, ale koupil ho Heineken. K tomu chardonnay, z hroznů vypěstovaných, sklizených a lisovaných ve slunečné Kalifornii. Puchýř se nafukuje a otravuje mě. Napadne mě, že pití musím naservírovat ještě předtím, než se kuchař chopí nože na ústřice. Sellers začne tiše zpívat: E rico- mincerà carne du un rendez-vous. Před mnoha lety tu byl jukebox, který hrál s velkým ohlasem tuhle písničku Paola Conte- ho a jiné italské šlágry. Gli Impermeabíli a podobně. Počítám, že Sellers je postrádá.

„Prosím tě, Sellersi,“ říká Bratland.

„Nepleť se do toho,“ napomene ho Raymond.

Atmosféra kolem těch tří je podivná směsice čehosi osvěžujícího a zároveň odpudivého. Umí si člověk představit vůni, jež je zároveň svěží a hnilobná? Jednou jsem byl nucen vyhodit kytici lilií, protože zahnívaly ve váze. Náš florista to zanedbal. Už nevoněly jako lilie, ale jako kanál. Zvláštní bylo, že květy na liliích byly stále svěží, ale stonky povadly. Sladký odér hniloby se mísil s vůní květů. Lilie mají rušivou vůni, zvlášť když se neodstřihnou drobné blizny, nebo jak se jmenuje ta věc uvnitř kalicha, protože ty jsou právě cítit. Náš květinář mě irituje, občas je zapomene odstřihnout. Nikdo ze Sellersovy společnosti ani nevzhlédne, když jim nesu pití. Kroutím levou ruku dovnitř, abych puchýř schoval. Jenže Sellers je ostražitý chlapík. Ne že by byl drzý, ale dokáže nepříjemně komentovat drobnosti, které člověka přivádějí do rozpaků. Co to říkám? Uvádějí do rozpaků mě. Za ostatní mluvit nemůžu. Sellers patří k těm inteligentním lidem, co vždycky vidí víc, než co řeknou nahlas.

Schovávám puchýř, nechci, aby se na něj někdo ptal. Nemůžu za to. Nikdo za to nemůže. Nemohu ukázat prstem na vdovu Knipschildovou, že mě poslala do sklepa. Vdova Knipschildo- vá! Taková hanba! Podívám se k jejímu stolu, sedí tam u prázdné sklenice a dívá se přímo na mě. To ne, uf, její staré oči na mě zírají, vodové bulvy mě sledují a říkají si, kam se podělo její portské a proč dávám přednost těm ne už úplně mladým (vlastně jsou středního věku) lehce podnapilým mužům. Chudinky unavené oči vdovy Knipschildové. Co všechno už viděly! Těch slzí, co z nich vyteklo. Za ten dlouhý život, kdy hleděly a plakaly, byly plně využity. A teď jsou zase zklamané. To poslední, co její unavené oči potřebují, je muset zaznamenávat další zklamání. Teď hrozí opak toho, čemu se říká „rozšířit hrudník“ - cítím, jak se mi svírá. Dýchám mělce. Stává se mi to, když mám naloženo, obrazně řečeno, příliš mnoho na talíři, dech se mi pak zúží. Sedí tu vdova Knipschildová s těma svýma očima, dokonce pozvedá kostnatou ruku do vzduchu, aby přilákala mou pozornost. Ruka se jí chvěje, takže to vypadá, že mává. A jako by nebyla ta mávající ruka dost, otočí se na mě

i Grisen a kývne. Co teď může potřebovat? Co potřebuje, vždyť všechno má! Dávám mu signál, že jsem u něj za dvě sekundy. Vanessa kmitá kolem Sellersova stolu. V puchýři mi tepe. Běžím za kuchařem.

„Můžeš teď?“

„Co?“

„Ten puchýř, co jsem si udělal.“

„Ukaž!“

Popadne mě za zápěstí téměř nesnesitelně tvrdým hmatem a dlouze, zhluboka oddechuje spláclým nosem. Zkoumá ruku, jak by kovář zkoumal práci jiného kováře, nebo jako by chystal suši, zkoumal kus ryby a prohlížel si ji z různých úhlů. Nechápu, proě chce působit tak odborně, je to kuchař, ne chirurg. Komu dá Bůh jaké řemeslo, dá i rozum k tomu. Ovšem do pracovní náplně kuchaře nepatří propichování puchýřů. Sundá z magnetického věšáku (je namontovaný pod pracovní deskou, nikoli nad ní) nůž na ústřice a naplocho zmáěkne puchýř, takže splaskne. Proužek vytékající krve je tenčí než vlas. Pracuje jako s akupunktúrni jehlou, neuvěřitelně tenkou. Myslím, že kuchař zprvu ani čůrek krve nevidí, nemá nejlepší zrak a kapkám krve chviličku trvá, než zasáhnou jeho bílý odřený kuchařský kabátek na hrudníku a vystříknou vzhůru, na límec, nad krk, k obličeji. A už jsou na tváři. Teprve teď zareaguje. Možná má zvláště citlivé nervy kolem očí. Uúúííí, zahučí s odporem za použití takových hlásek, že výkřik je pitvornou směsicí slova a zahoukání, zvuk bez zvláštního významu, skoro jako zabečení, tedy zvuk, jaký vyprodukujeme, když nám scházejí slova. Pláče, anebo se směje? Vypadá to, jako by mu po tváři tekla krvavá slza, kterou hned utře rukávem. Stáhne

j ruku jednou ze svých utěrek, puchýř zmáčkne a krev se vsákne do látky (utěrka je lněná).

Otázka je, jak hlasitě vykřikl. Nezaslechl jsem na chvilku z restaurace přestávku v cinkání příborů a v hovoru? Kuchař ze sebe vydal dost bizarní zvuk. Výkřik a zabečení, jako by vyšlo z ovce. Z její tlamy. Nebo z čumáku? Zabečel. Slyšel to někdo? Snažím se vzlyknout, ale nepovede se mi nadechnout, vydám napjatý, syčivý zvuk místo hlubokého povzdechu hospodyně, který bych býval rád předvedl. Napjatý puchýř se změnil v bledý cár kůže.

„Co teď?“ zeptám se.

„Musíš si to důkladně zavázat obinadlem, jinak si tu kůži strhneš.“

„Copak tady někde je obinadlo?“

„Možná kousek. V šatně.“

Musím si pospíšit. Grisen čeká, vdova Knipschildová má pořád prázdnou sklenici. Musí dostat své portské. A co chce Grisen? Vidět nabídku dezertů, anebo mě trápit abstraktními otázkami o Sellersovi a o vzácných uměleckých dílech? Protáhnu se kolem kuchaře ke staré žluté lékárničce v šatně a ránu zavážu dvojitým kompresním obinadlem. Neumím ho pořádně upevnit, je nakřivo a nedrží pevně. Padá mi z ruky, potýkám se s ním. Tohle je skutečně amatérsky obvázaná rána. Jakou škodolibost na mě ten Grisen chystá? S lahví portského v ruce projdu létacími dveřmi zpátky do restaurace. Grisen se ke mně otočí, uf. Nespouští ze mě oči. Dáma-dítě také vzhlédne. Uf. Vdova Knipschildová na mě hledí svýma šedýma očima, s nadějí čeká na láhev v mé ruce. Zamířím nejprve k ní. Láhev držím vysoko, téměř u hrudníku, aby vdova Knipschildová nebyla na pochybách, k čemu se chystám.

Doliji jí opravdu velkoryse. Víno zurčí do sklenice, naliji aj po okraj.

„0, děkuji, děkuji,“ říká.

Pak Grisen.

„Máte shon?“ zeptá se.

U pravého oka mi cukne. Nechápu, jakou souvislost má pravé oko s mým citovým životem, ale vždycky mi cuká kolem pravého oka. „To“ je napětí. Co je napětí? Nepříjemný pocit. Tíseň. Napětí.

„Chutnalo vám?“ ptám se.

„Bylo to výborné,“ řekne Grisen.

Rád bych se viděl v zrcadle, abych sledoval to cukání kolem pravého oka. Co takové oko vypovídá navenek o mém napětí? A ve kterém zrcadle se chci zhlížet? Personál má k dispozici nepatrné zrcadlo na boku šatnové skříňky. Pak jsou dvě velké zrcadlové stěny v samotné restauraci, ale tam se dost dobře prohlížet nemůžu. Zavrtím hlavou. Kromě toho je fólie na zadní straně prasklá, takže člověk vidí zdeformovanou zrůdu jako ve starých zakřivených zrcadlech, jak říká barmanka. (Protože dělají lidi tlustšími?) Mám nápadně rozcitlivělou oblast kolem pravého oka. „A houby splnily své poslání?“ zeptám se Dámy- -dítěte. „Je otázka, jaké poslání měly mit.“ Blaise se zachechtá. Jaké poslání houby měly mit. Řekni to. Měly splnit poslání hub. Teď se ale nesmím snažit být vtipný. Jak říká Edgar, neštěstí vytváří spolehlivé konzumenty. To platí i na Dámu-dítě. Usmívá se „dětsky“, ale mě neobalamutí. Kolik jednotek pořádkové policie musí nastoupit, než se Dáma-dítě usměje jako dítě? Uchyluji se ke své jediné obraně, ke standardním frázím.

„Mohu nabídnout něco sladkého?“

Levou ruku držím za zády, abych hostům nemával před obličejem uvolněným obvazem. Když si host pochutnává na jikrách, dortíku nebo bouillabaisse, pohled na ovázanou ránu by mu jistě nedělal dobře. Problém aleje, že jak mluvím s Grise- nem, k bystrému Sellersovi a jeho kumpánům stojím zády a zraněná ruka se takříkajíc objeví na scéně, dokonce osvícené, nezávisle na tom, jak jsem natočený já. Když obsluhuji Grise- na, přímo cítím, jak se Sellersovy oči a oči ostatních vpalují do mého obvazu a kůže pod ním. Uf. Sellers zbožňuje konflikty. Tedy nikoli útočně vedené, ale inteligentní, dvojitě či trojitě zakamuflované, což je, řekl bych, horší než běžný, nevhodný, hloupý a trapný výpad nebo útok. Otočím se k němu.

„V kuchyni všechno v pořádku?“ řekne Sellers, samozřejmě je to dvojsmysl.

„Jistě.“

„Musíte dát vědět, kdybyste potřebovali pomoc.“

„To nebude jistě třeba,“ opáčím.

„To věřím, ale kdyby přece jen, řekněte.“

„Ještě něco k pití?“ zeptám se.

„Vypadáte nějak pohuble.“

Někdy, když obsluhuji, čekám u stolů a přijímám objednávky, jsem si vědom své vyzáblosti. Své vyzáblosti. Jako by existovalo málo zmírňujících okolností kolem vyzáblosti, ale na vyzáblosti přece jen něco je, dobře se hodí k číšnickému povolání. Hodně se ohýbáme, když klademe na stůl talíře. Teď jsem prohnutý nad Sellersovým stolem jako luk. U číšníka to nevadí, ale mluvím tu o extrémním hrbení. Čím víc atmosféra houstne, tím víc se ohýbám.

„Vážím od svých devatenácti pořád stejně,“ řeknu.

„Krásný věk. Devatenáct. Večery. Životní odvaha,“ praví Sellers, opět dvojsmyslně.

Musím okamžitě pryě. Dávám znamení Vanesse, aby přijala od Grisenovy společnosti objednávky na dezert a kávu. Co to bude? Vanessa dokáže všechno dokonale poplést. Jednoduché cortado, dvojité espreso, dvojité cortado a jednoduché americano udržet v hlavě nedokáže. Musí se zeptat znovu. Obě cor- tada dvojitá? Ne, jen jedno. A americano? Jednoduché? Ano. A dvojité espreso, že? „Na tom snad není nic těžkého,“ ušklíbne se Blaise. A řekne to trochu kousavě. Trochu mlaskne, je ironický, slova na konci protahuje. Bystrý Sellers a jeho stolní společnost jsou velice citliví na kousavost a jízlivost. Dokážou být nekonečně necitliví, když je užívají vůči ostatním, nedbají na nepříjemnosti, které s sebou zákonitě přinášejí, ale jízlivost někoho jiného, zvláště přichází-li „shora dolů“, na tu hned reagují. Jízlivost, jak ji Blaise servíruje Vanesse, shledávají Sellers a jeho kumpáni „nepěknou“, to vím. Dobře je znám. Blaise je, jak jsem již popsal, neobvykle pěstěný. „Nepěknost“ je proporčně tím horší, čím uhlazenější je dodavatel nepěkného výroku. Nepěkný výrok v uších Sellerse a Bratlanda je o to špinavější.

Sellerse by nikdy nenapadlo zaútočit něčím jiným než řečmi. Nanejvýš ještě tak trikem a nějakou fintou. Mávne na Va- nessu. Sellers klidně vyjmenuje, co chce. Vanessa nešťastně přikyvuje. K zapamatování je toho hodně. Dojde k baru a hned se vrátí s několika kávami a s předkrmy na podnose. Je toho tolik, že to téměř neunese. Jde nejdřív k Sellersovi a postaví před něj dvě kávy, ale Sellers ji opraví a ona je s jistou neochotou zvedne, celý přeplněný tác odnáší ke Grisenovu stolu a staví tam kávy jednu po druhé pius sedm misek s fenyklovým salámem. Grisenova společnost její činnost nekomentuje. A když Vanessa se svým poněkud otrockým výrazem skončí, na stole 10 stojí devět dvojitých káv americano a jedna turecká pius všechny misky s italským fenyklovým salámem. Vanessa hledí na své dílo. Co to udělala?

„Johansene!“ volá Sellers.

Hudba ustane.

„Schweigt stille, plaudert nicht!“

Johansen spustí Bachovu Kávovou kantátu.

Samozřejmě se nepoperou, ale trochu vypění. Blaise vstane a zamíří k Sellersovu stolu. Bratland je náchylný ke konfliktům, a tak vstane a jde Blaisovi naproti. Oba se zastaví s napjatým očekáváním proti sobě. Bratland je o dobrých deset centimetrů menší než Blaise, ale pokud jde o vybrané oblékání, sahá Blaise o mnoho metrů výš.

„Ty kávy jste objednali vy?“ řekne Blaise.

„Já objednávám kávu jen pro sebe,“ na to Bratland.

„Takže on?“ Blaise ukáže na Sellerse.

„Vy nepijete kávu?“ zeptá se Bratland.

„Co?“

„Zazobanec vyrazil do světa a vyhazuje si z kopejtka?“

„Co si to dovolujete?“ řekne Blaise.

„Jste v restauraci.'Chovejte se slušně.“

Blaise rozhodí rukama a rozhlédne se, jako by absurdity, jež chrlí Bratland, potřeboval potvrdit. Jako by nic nechápal. Zmatená Vanessa začne přenášet kávu a fenyklový salám z Grisenova stolu na Sellersův stůl. Přistoupíme s vrchním k dvěma rozhádaným mužům každý z jedné strany. Vrchní je žádá, aby se vzpamatovali. Bratland na to kašle, ale Blaise se ukloní, má vychování. 0 krok ustoupí. Položím ruku Bratlandovi na rameno, abych ho zadržel, ale vztekle se mi vyškubne jako teenager.

„Styďte se!“ vyštěkne na Blaise a ukáže na něj prstem.

Vrchní chytí Blaise, zcela vyvedeného z míry, za paži a dru- hou ruku mu položí na čerstvě vystříhaný zátylek. Pak doprovodí navoněného pána zpátky ke stolu. Bude to Bratlandovi stačit? Z jedné předkrmové misky zvedá kolečko salámu. Než ho stihne hodit směrem k Blaisovi, k Dámě-dítěti, nebo ho sníst, nebo co vlastně hodlá udělat, Sellers ho plácne do ruky, takže mu salám vylétne. Zvolám hlasitě: „Hej!“ Salám uhne z trasy a dopadne až na vysoce ceněnou asambláž Isy Genzkenové, která visí vpravo od stolu 15, a odtud spadne za monstrózní radiátor s nesčetnými škrábanci a odloupaným lakem. Vrchní se lekne, trhne sebou skoro v křeči.

„Pozor na tu Genzkenovou!“ vykřikne a ukáže zkoprněle na umělecké dílo.

Fenyklový salám zanechal na rámu díla mastný flek. Teď kolečko leží ve špíně za radiátorem, celé obalené prachem. Sellers přivře oči. Mžourá. Dělá to dojem, jako by se snažil upřít pohled na mastnou skvrnu na Genzkenové díle. Že se snaží na skvrnu zaostřit, vidět ji co nejzřetelněji.

Nez

„Běž tu Genzkenovou vyčistit,“ nařídí mi vrchní hlasitě.

Hned zamířím do kuchyně pro JIF ve spreji. Kuchař ke mně vzhlédne od flambování, nejspíš slyšel rozruch venku, ale neptá se, nikdy se neptá. Tenhle kuchař má zvláštní schopnost, že přesně ví, co se odehrává v lokále, aniž tam je přítomen. A zatímco dřu mastný flek, přistoupí ke mně Grisen a ptá se, jestli skvrna z díla zmizí. Ale ano, ujistím ho. Je to jen tuk. A pak znovu začne. Chce s ním mluvit. Ta epizoda, to byla tedy smůla, sdělí mi. Chtěl přece, abych mu Sellerse představil. Věc se má totiž tak, že Blaise objevil jedno umělecké dílo a potřebují někoho kompetentního, aby ho prohlédl. A musí to být někdo, kdo, jak to nejlíp říct, kroutí se Grisen, se na něj podívá tak trochu neveřejně. Jestli to dobře pochopil, tak Sellers je k tomu kompetentní. To je možné, řeknu odtažitě. Nechci do toho zatahovat vedení restaurace, pokračuje Grisen. Nejlepší by bylo, kdybyste nás mohl seznámit vy, se svými číšnickými kvalitami. Zcela nezávazně.

Zdvořile odmítnu. Taková věc daleko přesahuje mé pole působnosti, řeknu. Do toho se nemohu míchat, můžete o to požádat ředitelku. Vy to nechápete, pokračuje Grisen. Blaise má doma skutečnou uměleckou perlu (ano, má doma jednu z drobných portrétních skic Hanse Holbeina mladšího, není moc známá, je trochu nevýrazná, ale stejně, je to Holběin, portrét nějakého Tudorovce, nic víc a nic míň, a potřebuje o ní s někým dostatečně diskrétním odborně promluvit. A Grisen vychází z toho, že Sellers diskrétní je. Blaise zvažuje, jestli ho nemá věnovat. Ne, děkuji za důvěru, opakuji. Holhein? Ne, ne. Řeknu to přímo. To zvládnete sám, pane Grahame. Do toho se míchat nebudu. Ale já jen potřebuji, abyste mě představil, nevzdává se Grisen. Můžete se přece představit sám, řeknu, sám překvapen svou přímočarostí. Grisen je ale ze staré školy a musí být bezpodmínečně představen.

S tím Grisen opustí restauraci. Blaise vypochoduje plstěným závěsem rázným krokem tržního liberála. Dáma-dítě zůstává sedět. Věnuji se Genzkenové a kontroluji, zda mastná skvrna zmizela. Vrchní stojí uprostřed lokálu. Umístil se tam a ani se nepohne. Tvář vrchního, opilecky zarudlá, s nezdravým odstínem, dostane po incidentu ještě temnější barvu. Myslím, že Dáma-dítě by měla odejít. Měla by mit aspoň tolik slušnosti, aby opustila lokál a nechala kai klesnout na dno a usadit se. Ale ona tu naopak zůstává trčet jako bacil. Sice změní stůl, sedne si k menšímu mramorovému stolku u vchodu, ale zůstává. Jak ji odsud vypudit?

Sellers vypadá nepřítomně, pohled upřený do vzdálenosti aspoň tisíce metrů, zdánlivě nedotčen nepříjemnostmi, ke kterým došlo. Jeho partička objednává novou rundu piv, kromě Bratlanda, který chce znovu to své kalifornské chardonnay. Je něco po čtvrté hodině, brzy bude půl páté. Vchází Edgar, podrží Anně plstěný závěs, děvče vklouzne pod jeho paží dovnitř, září veselostí a mě napadne, že má v obličeji dětský výraz, pokud se to tak dá říct o dítěti.

„Ahoj,“ řekne mi.

Edgar je také v dobré náladě.

„Dej se do úkolů, Anno,“ vybídne dceru.

Anna vytáhne bez sebemenšího zaváhání učebnice a začne, neztrácí ani vteřinu oním uvzdychaným „co se dá dělat, tak se do toho téda musím pustit“, je vyloženě inspirativní sledovat, jak se pouští do práce a neobchází kolem horké kaše. K čemu je dobré váhání? Ruku s obvazem mám připlácnutou na levém stehnu.

„Táta říkal, že hezky hraješ na piano.“

„Kdepak,“ odpovím. „Nikdy jsem na piano nehrál. Z čeho máš úkol?“

„Z matiky.“

„Z jaké?“

„Z geometrie.“

„Tak to bude lehké.“

„Ano... jenže kružítko se mi vždycky ohne, když s ním zakroužím. Má uvolněnou nožičku.“

„Ukaž.“

Cítím lehkou vůni penálu. Směsice tužek a gumy mi připomíná školní časy. Takže se používají dodnes. Tužka a guma. Bez nich to nejde. Vezmu kružítko, je celé rozviklané a uvolněný kloub na kružítku je, jak všichni víme, frustrující, dokonce groteskní. Kružítko rozviklané v kloubu je všechno možné, jen ne kružítko.

„Poprosím kuchaře, aby ho utáhl,“ řeknu.

Kuchař beze slova přikývne, utáhne šroubek špičkou nejdražšího nože Henckel a vrátí se k jemně prskajícím biftekům. Nečichám ke kuchařovým masům dlouho, ale vím, že právě tahle vůně je výjimečná. A bůh mě chraň, kdybych zapomněl odnést bifteky a coq au vin ke stolu, kde si je objednali. Z ta- lířku za klubkem provázku si vezmu kousek křídy. Když procházím restaurací, zavolá Bratland: „Rach!“, což znamená, že starý Johansen má zahrát Rachmaninova, Bratlandův oblíbený Koncert číslo 3. Položím jim na stůl piva a chardonnay, rychle jako třem sýkorkám v budce, Bratlandovi, Raymondovi a Sellersovi. Pak Anně donesu kružítko.

„Co se tu děje?“ zeptá se Edgar.

„Děje?“ Povytáhnu oboěí a obličej se snažím udržet v klidu, napětím se mi totiž protahuje směrem dolů.

„Vypadáš nějak uštvaně.“

„Měli jsme tu drobnou situaci.“

„Situaci?“

„Drobnou situaci.“

„Chápu.“

Edgar nemá trpělivost s mou nekomunikativností. Pokrčí rameny. Anna už rýsuje spraveným kružítkem dokonalé kruhy. Koutkem oka vidím, že Dáma-dítě něco naléhavě sděluje nezkušené Vanesse. Dlouho jí něco říká, to nevypadá jako obyčejná objednávka. Co to má znamenat a co do té Vanessy hučí?

„Anna přišla na to, čím chce být,“ řekne Edgar.

„Vážně? Ze by geometrická?“

„Nic takového jako geometrická neexistuje,“ řekne Anna.

„Tak čím chceš být?“

„Parfemistkou.“

„Parfemistkou?“

„Ano.“

„Nic takového jako parfemistka neexistuje,“ řeknu.

„Budu prodávat v parfumerii.“

,Budeš zaměstnaná v parfumerii?“

„Ano.“

„Ale to je něco jiného než parfemistka.“

„Dobře, tak budu zaměstnaná v parfumerii.“

„Jestli existuje něco jako parfemistka, tak to je ta, co parfémy vyrábí,“ pouěuji.

„Těm se říká parfumérka,“ vloží se do hovoru Edgar.

„Ano, jistě.“

„Anebo nez.“

„Z francouzského nos. Ten, kdo má dobrý čich,“ doplní Edgar.

„Já nechci být žádná nez,“ řekne Anna. „Chci pracovat v parfumerii.“

„A proč?“

„Protože ty, co tam pracují, jsou moc milé.“

„To je pravda,“ řekne Edgar. „To jsou.“

„A ty chceš být milá?“ ujistím se.

„Ano,“ odpoví Anna, „a když člověk pracuje v parfumerii, tak je milý.“

„To asi ano.“

Edgar vypráví, že nedávno zašli do parfumerie. Tam ho (je) překvapilo, jak byla prodavačka pozitivní. Byla neskonale mi- loučká, dodá a Anna přikývne. Edgar pokračuje, že člověk by měl prodávat něco voňavého, co lidem vykouzlí úsměv na tváři. To je hezké. Anna přikývne. Pak jsme o tom mluvili, pokračuje Edgar, jak byla milá a příjemná. Totéž u doktora s rovnátky. Ta paní v recepci je nesmírně vlídná. Zuby je třeba si nechat narovnat, aby byly rovné a byl na ně příjemný pohled. Takovou práci by měl člověk zkrátka dělat dobře. Měl by být schopen poslat pacienty domů s rovnými zuby nebo hezky voňavé. A také by měl jezdit o víkendech na chatu nebo na jiné příjemné místo, dokud ho nohy unesou. Nejlépe každý víkend. A kromě toho by se měl intenzivně soustředit na prázdniny a svátky. Důkladně připravit vánoění oslavy. Bezuzdně všechno nazdobit. Chystat Vánoce. Dovést je k mistrovství. Omalovat velikonoční vajíčka a ozdobit vrbové proutky, když nastane čas. Myslím, že toto je pramen štěstí. A to myslím vážně, dodá Edgar.

„Co jste kupovali v parfumerii?“ zeptám se.

Edgar váhá s odpovědí.

„Něco pro jednu přítelkyni.“

„Podívejme.“

„Voňavku Musk,“ řekne Anna.

„Musk?“

Znám všechny Edgarovy přítelkyně. Ani jedné nekupuje značku Musk, tím jsem si jistý. Zajímavá zpráva. Zůstane viset ve vzduchu se vším, co tam už visí. Visí toho tam spousta. Je možné, aby ve vzduchu neviselo nic?

„Kdo je ta přítelkyně?“

„Tu neznáš.“

Anna zapichuje jednu nohu kružítka před druhou a nechá ho kráčet jako hubeného neohebného chlapíka po stránce sešitku, není nepodobný mně, když strnule kráčím po place. Jak stárnu, chodím čím dál prkenněji. Když se mám otočit dokola, musím udělat několik drobných kroků místo jednoho rozhodného pevného obratu.

Mává na mě Sellers. Nevystřízlivěl, ale nemá ani nijak zvlášť v hlavě, je na své obvyklé úrovni, dalo by se říct. Teď bude chtít něco k jídlu.

„Co si dáte?“ zeptám se Edgara a Anny. „Budu se muset věnovat ostatním.“

„Já si dám lasagne,“ řekne Anna.

„Já bych chtěl platýsa,“ řekne Edgar.

„Platýs, ano,“ opakuji.

„Trochu kapar navíc?“

„Extra kapary.“

„Možná je to trochu přehnané, ale jednou jsem k němu dostal lžiěku datlového želé. Šlo by to?“

„K platýsovi datle, vyřídím.“

„Datle,“ ozve se Anna.

„Také by sis dala?“

„Ne, datle jsou...“ Mávne si rukou před nosem a udělá grimasu.

„A kdyby mohl kuchař žampiony trochu víc upražit,“ žádá Edgar.

„Do křupava?“

„Skoro crispy.“

„A máslo nechat zahnědnout?“

„Ano, máslo dohněda.“

„Co chceš k pití, Anno?“

„Jablečný mošt.“

„A pro tebe?“

„Já myslím, že si dopřeju sklenici něčeho z břehů Loiry...“ zasní se Edgar.

„Savenniěres Clos...?“

„Ne, Coulée...“

„Přinesu Coulée.“

Zobáček

Pták zpívá podle toho, jaký mu narostl zobák, nějak takhle to říká vrchní. To se týká i Raymonda. Když mluví, protahuje samohlásky. Objednává jídlo a ty jeho táhlé vokály se mísí s tóny, jež se kutálejí z tlustých prstů starého Johansena, který sedí u klavíru a preluduje. Teď sklouzl do Rachmaninovovy ukolébavky, je krásná, ale rozvláčná a únavná, řekl bych, podivná volba skladby pro tuto část dne. S touto melodií na pozadí objedná podroušený Raymond steak. Má hluboký hlas. Vnímám ho jako baryton. Objednávka vyzní jako miniaturní muzikál. Chce steak středně propečený a omáčník ať je „plnýýýý“ béarnské omáčky. Až po zobáček. Dodá, že mu stačí jen polovina porce cibulového kompotu. Jak je libo, řeknu.

Když člověk mistrovsky zvládne mluvu, říká Edgar, pak se dají přehlédnout i trapné nepravdy, které se objeví v každé větné konstrukci. Nepravdy a nepřesnosti. S tím si Raymond nedělá hlavu. Objednávka steaku a plného omáčníku, kterou pronáší do rytmu hudby, je pro labyrint mého ucha potěšením. Labyrint ucha. My číšníci se musíme vyznat v různě nesouvislých objednávkách, a tak máme radost, když čas od času vyslechneme řádně formulovanou objednávku, abych tak řekl.

Horší je to s Bratlandem. Jeho řeč je nesouvislá, syntax vět praská a láme se. Objednávka vázne. „Posečkejte dvě minuty, napíšu dnešní speciality na tabuli,“ řeknu mu. „A proč mi je nemůžete říct?“ diví se Bratland. „Rád píšu,“ opáčím. Vytáhnu trojstupňovou stoličku, vylezu na ni a natáhnu se, tabule visí yysoko, aby na ni všichni viděli. Když dojdu k „d“ ve slově tournedos, křída zaskřípe tak, že Bratland zakleje. Strčí si prst do ucha. Pokračuji s coq au vin, u „i“ křída znovu zaskřípe a Bratland zakleje. „Řežete mou oblíbenou muziku jako laserem.“ Nevšímám si toho a udělám čáru mezi nabídku jídel a vín, křída zase zaúpí tak hlasitě, že Bratland produkuje citoslovce. „Jako šídlo zapíchnutý do mozku,“ drmolí. Odtáhnu stoličku a ukážu na tabuli. Bratland na ni zamžourá. „Ty vaše čmáranice nemůžu přečíst,“ řekne. Povím mu, že tam je napsáno tournedos a coq au vin, ale pravdou je, že jsem napsal turdonés a couq au vergin.

„Tak to si rozhodně nedám,“ prohlásí Bratland. „Jak je libo,“ řeknu. Sellers si objedná jako vždy konfitované kachní stehno.

„Petit poison jest již vyzrálý?“ zeptá se řečnicky.

„Ještě zdaleka ne dokonale.“

„Tak si ho asi dám nezralý. “

„Takový také je.“

„A požádejte laskavě kuchaře, aby tymiánový sós zakápl trochou telecí šťávy.“

„Samozřejmě,“ ujistím ho.

Přicházejí první hosté na večeři. Minuty ubíhají. Objednávka pro Edgara a Annu je jasná, přináším talíře. Anna zatleská, když před ni položím lasagne. Posledního půl roku předvádí často takové nadšené výlevy. Po desátém roce určitě utichnou a vytratí se. Nadšení vyprchá a nahradí ho něčím jiným. Ku- chař dělá skvělé lasagne, Anna je dostane v malé keramické misce, ještě syčí a tvoří se na nich bubliny.

„Je to hodně horké,“ upozorním ji.

„Já vím,“ usměje se Anna.

„Začínají nějak ožívat,“ řekne Edgar.

„Kdo?“ zeptá se Anna.

„Tamhle u toho stolu,“ odpoví Edgar a kývne k Sellersově opilecké společnosti.

„Co s nimi je?“ zeptá se Anna.

„Vypili trochu moc piva,“ řeknu.

„Jak se s tím srovnáváš ty?“ zeptá se Edgar.

„S čím?“

„Že se tak chovají.“

„Prostě je to tak,“ odpovím.

„Jen se ptám,“ řekne Edgar. Dobře ví, že sem Sellers chodí už dlouho.

„Musím k nim.“

„Jistě, musejí dostat najíst,“ pokývne Edgar a učiní „grandiózní“ gesto k Sellersovi a jeho kumpánům.

Přinesu jim všechno, co si objednali, až na plný omáčník, který jsem nenaplnil po okraj, ale béarnské omáčky jsem nalil provokativně málo. Raymond si mne ruce, když před něj položím talíř.

„No tohle,“ řekne svým zpěvavým hlubokým hlasem. Ani nehnu brvou, vezmu omáčník do kuchyně a až po okraj ho doplním omáčkou, jak si přál.

„To má být nějaký divadýlko?“ zeptá se, když se vrátím.

„Co prosím?“ říkám.

„Vy schválně servírujete špatně?“

MVy nás chcete provokovat?“ vyrazí do útoku Bratland.

Pohnu hlavou, není to kývnutí ani zavrtění. Spíš něco jako bezděčné cuknutí, tik. Vypadá to, že jsem si na chvíli zdříml a teď jsem se probudil. Bratland kýchne, pleskne to, jako by mu někdo dal facku na tvář.

„Jste dobrý číšník,“ řekne Raymond. „Dobře víte, co jsem si objednal. Chtěl jsem omáčník plný až po zobáček. A vy přijdete s poloprázdným. Pak ho doplníte a děláte jakoby nic.“

„Laskavě toho nechte, prosím,“ řekne Sellers, ale není jasné, jestli Raymondovi, nebo mně.

„Teď už je omáčník natankovaný,“ řeknu a zároveň se mnou Raymond prohlásí: „Já s tou provokací nezačal.“

„Vykašli se už na ten omáčník,“ řekne Sellers.

„Proč jste přišel poprvé s poloprázdným?“ nedá pokoj Raymond.

„Vykašli se na omáčník,“ poroučí mu Sellers.

„Tak se na něj vykašlu, no,“ řekne Raymond a zvedne dlaně na znamení, že se vzdává.

Sellers si vloží do úst kousek kachního stehna. Bonvivánsky mlaskne.

„To stehno moc telecího sosu nepoznalo,“ řekne.

„Řekl jsem kuchaři, aby ho přidal.“

„Tak se mi zdá, že zapomněl.“

„Obvykle slyší dobře,“ zastanu se ho.

„Tak ho budete muset víc drezírovat.“

„Kuchař je samostatná osobnost.“

„Tak on tam bojuje za svobodu?“ pokračuje Sellers.

„Nejde o svobodu od něčeho, ale o svobodu k něčemu,“ podotknu.

„Tak oni zaměstnali kverulanta?“

Tlesknu rukama a velkým obloukem kráčím k baru, odkud vezmu nahořklé a nijak výrazné chardonnay, vrátím se ke stolu 10 a doliji Bratlandovi sklenici, i když o to nepožádal. Odpoví tím, že se napije tak zhluboka, až mu oči poskočí v důlcích.

Kritika ženského těla

Dáma-dítě vstává od mramorového stolku u vchodu a přejde k Sellersovu avantgardnímu alkoholickému stolu. Všimné si toho jen barmanka, vrchní a já. Co tam má co pohledávat? Vymění si pár slov s podnapilým mužem a představí se za použití stejné choreografie, jako když se představovala Grisenovi a vlastně i mně. Dáma-dítě nikdy nevytváří nic nového, pomyslím si, jenom recykluje sama sebe.

Oboěí se zvednou ještě výš, když pokročí vpřed a obejme Sellerse tak, že to objetí nelze nazvat jinak než medvídkovské. Do jeho rozpřažených paží vloží veškerý svůj půvab. On ji obejme a přitiskne k sobě. Drží ji a nepouští, dospělá ruka v zátylku ji dlouze a solidně tiskne, jak se tomu říká v dánštině, v jazyce těch falešných Evropanů.

Barmanka se vykloní a zašeptá, že je pozoruhodné, jak to děvče těmhle hochům sluší stejně dobře jako těm druhým. Přitom mit téhož dne něco společného s Grisenem i se Seller- sem je poměrně výkon. Má to hlubší souvislosti než jen vnější půvab, říká. Když se člověk na tu ženu podívá, zmocní se ho podezření, že neexistuje dokonalý povrch, pod nímž se neskrývají hrozivé hloubky.

„Copak je zná?“

„Uvidíme,“ řekne barmanka. Přímo se chvěje očekáváním.

Objetí skončí, Dáma-dítě nechá ruce na Sellersových ramenou a dívají se jeden druhému do očí jako staří přátelé. Ještě jednou se obejmou. Pak se přidušeně zasměje. S úsměvem p0. kyne druhým dvěma opilcům a sedne si mezi ně na židli, kterou si drze přitáhne od stolu 11. Nezbývá mi než prostřít pro další osobu.

„Ne, děkuji, nebudu jíst, právě jsem jedla,“ řekne mi. Aha? Nezmíní restované houby? V zapomnění upadly i nápoje podávané před necelou hodinou? Snaží se skrývat, že hraje na obě strany, přebíhá a dělá jakoby nic, když se najednou ocitne u Sellersova stolu? Odměřenými pohyby sklízím prostírání. Vezmu příbor, ubrousek a sklenici v opačném pořadí, jako bych přehrával film pozpátku, jako by se výraz film puštěný pozpátku ještě používal. Není možné neukázat zavázanou ruku s propíchnutým puchýřem. Možná si to jen namlouvám, ale cítím, že Dáma-dítě i Sellers, nemluvě o ostrovidném Raymondovi, si mé levačky všimli.

„Můžete mi donést sklenici pinot noiru?“ řekne Dáma-dítě.

,Jawohl“ odpovím pevně.

Otočím se a ve zmatku smetám drobky z okolních stolů. Jak se to vyjadřuju? Je to bláznivé. Tak ona si dá pinot noir? Co to znamená tváří v tvář Grisenovu bílému burgundskému? Jak stárnu, stačí čím dál méně, aby se mě něco nepříjemně dotklo. Když pomyslím na to či ono, dotkne se mě to. Když vidím tu či onu osobu, dotkne se mě to. Když něco nezvládnu, zase se mě to dotkne. Co to znamená? Tenhle neustálý pocit, že to - to - je špatně. Ne, ne. Zase se mě to dotklo. Proč ze všeho pokaždé vyjdu špatně? Přitom vlastně nic nedopadá nijak zvlášť špatně. Dotkne se mě, když se Dáma-dítě posadí

gellersovu stolu. Vypadnou ze mě německá slova, úplně nepatřičně.

Na věku Dámy-dítěte je něco záhadného. Vypadá neúměrně mladě. Zároveň ale tak staře a spořádaně, že působí unaveně a trochu vyžile. Kolik jí je? Má pornověk. Na prstech skrumáž prstenů, jež svědčí o úctyhodném kapitálu. Jeden prsten sahá přes kloub prostředníku a září a vrhá blesky, jak to dokážou jen diamanty, působí skoro prezdobené, řekl bych, ale vlastně ladí se zbytkem ošacení, které je směsicí drahého designu a konfekce. Dáma-dítě kombinuje klidně značky Miu-Miu a Dires van Noten a boty Balenciaga, dost nepodařené a na úplném spodku žebříčku. Neohrabané, křiklavě barevné a s tlustým jazykem jako na starých bruslích. Přitom jsou určitě nové, nejspíš je to nová móda. Že by AirWalks? To je tedy novinka. Dáma-dítě je jako silně našminkované mládě. Ne nevkusně, ale silně. Když se objevím se sklenicí pinot noiru a hluboce se před ní ukloním, vidím, že dětský obličej je výraznější vzhledem ke skutečnému věku a že přece jen tolik našminkovaná není. Přibližuji beze slova sklenici ke stolu a umiňuji si, že se teď k ní nesmím obrátit, nejsem přece blázen, nemůžu se k ní natočit a zírat jí do obličeje. Zírat zblízka hostům do tváře - to se přece nedělá. Ale zajímá mě, jak je to s těmi šminkami a věkem. Nerad to připouštím, ale jak tam stojím, pořád se sklenicí v ruce směřující ke stolu, bojuji s nutkáním pootočit hlavu vlevo a tvář Dámy-dítěte obhlédnout zblízka. Skloním se nad její pravé rameno a postavím nehlučně sklenici na stůl pokrytý ubrusem. Cítím její teplo, tak jsem blízko. Vydává jemnou vůni - osmdesátých let. Skoro pánskou. Co je to za vůni? Pořád skloněný ve svém dokonalém rondonu, černých kalhotách a solidních, sice starších, ale pečlivě udržovaných botách, nechám na okamžik spočinout ruku na nožce sklenice Ty moje solidní boty. Stojím u ní s nenapomádovanými vlasy a se svým nervním ksichtem, vždy maskovaným knírem. Myslím na to, že by bylo zajímavé zkoumat vztah mezi líčením a věkem Dámy-dítěte. Tedy se otočím a zírám na ni. Ona zase na mě. Vzdálenost mezi špičkami našich nosů, jejího řeckého a mého dlouhého, odpovídá zhruba šířce dvou krajíců chlebů, ne víc. Takové „setkání“ bych nikdy nebyl schopen dát dohromady. Pootevře rty a ukáže zuby, povytáhne s mlasknutím jazyk z úst a řekne: „Jawohl.“

Pomalu povolím prsty na elegantní nožce sklenice s vínem ze skvělých hroznů pinot noiru z Côte d’Or a ruku stáhnu k sobě. Založím ji za záda k ovázané ruce a pokusím se napřímit. Páteř má námitky, ale s tichým zasténáním a nehnutým obličejem se narovnám jako kadetní poručík, takže skončím v relativně vertikální poloze. Na její „jawohl“ není co odpovědět.

Nabokov měl svérázný postoj k rozhovorům, jak mi vyprávěl Edgar. Trval na tom, že nejdřív napíše odpovědi, ty pošle novináři a ten bude muset vymyslet otázku. Třeba odpověď: To by mě taky zajímalo. A otázka: Čeho sakra chcete touhle pitomostí docílit?

Všechny možnosti útěku, jež mám tady v The Hills, jsou omezené časově. Můžu zajít do kuchyně a najít útočiště u kuchaře, ale bývá obvykle podrážděný a nedůtklivý. Můžu prohodit pár slov se stálými hosty, mám dovoleno jim věnovat víc času než ostatní kolegové. Můžu zajít do sklepa a přinést, co je třeba, ale toho, jak už jsem říkal, se snažím vyvarovat. Dole mě vždycky zachvátí panika. Pak je tu smetání drobků, to jsem udělal právě teď. Uchyluji se k Edgarovi a Anně.

„Všechno v pořádku?“ zeptám se škrobeně.

„Ano,“ řekne Anna. Většinu lasagní už snědla.

„A tam to jde jakž takž?“ řekne Edgar.

„Snad ano,“ odpovím.

„Aha... ale ten jejich poslední přírůstek poněkud komplikuje situaci, jak se zdá.“

„Cože?“

„Víš, kdo to je?“

Co chce Edgar naznačit? Že ji zná? Zarazí mě to.

„Co?“

„To děvče.“

To děvče? Je snad zničehonic specialista na Dámu-dítě? Zadívám se na něj a nedokážu z jeho uzavřeného obličeje nic vyčíst. Bůh nás ochraňuj. Ten parfém. Byl pro ni? Jistě, byla cítit pižmem. Jakou bláznivou hru ten Edgar rozehrál? Má na Dámě-dítěti zájem? Není ke mně upřímný? Přitom už před mnoha lety proklamoval svůj odstup od opačného pohlaví. Svůj odvrat. A co se to děje teď? Možná to zní nespravedlivě a nezrale, řekl jednou, ale ženské tělo ztratilo svůj apel. Teď poslouchej, bude následovat kritika ženského těla, prohlásil. Přesně tak to řekl. Kritika ženského těla. Pokývl jsem a naslouchal, jako vždycky. Jsou dvě možnosti, řekl tehdy a, logicky mi to vyložil. Na jedné straně stojí, a to není nic nového, mediálně uznávané, opečovávané, vyladěné sošné ženské tělo, díky němuž se běžné, standardní, všední tělo, jakým disponuje většina žen, stalo zbytečným. Mediálně oceňované ženské tělo navíc způsobilo, že sousedství takzvaného normálního ženského těla je neudržitelné. Běžné tělo ztratilo přitažlivost, protože jsme si nechali vnutit představu medializovaného ženského těla. No dobrá. Na druhou stranu však medializované a atraktivní ženské tělo - které člověku zůstává jako objekt touhy, protože běžné tělo bylo prohlášeno zbytečným - je spojeno s nejubožejší formou finanční směny do takové míry, že krok za krokem samo sebe jako atraktivní anuluje. Je to tělo, které se dívá na tebe, když se na něj díváš. A ty se díváš do očí kšeftsmanovi. Opálené dívčí tělo se stovkami tisíců absolvovaných dřepů a miliony lajků sdílených na sociálních sítích, to je kamuflovaný kšeftsman. Jen si přetáhl přes lebku dívčí pokožku a kouká na tebe jako další Leatherface, prohlásil tehdy Edgar. Anna u toho také seděla, ale byla ještě dost malá, možná chodila do první nebo do druhé třídy. Měla s sebou sešit na úkoly. Dnes by před ní Edgar to, co tehdy, říct nemohl. Tušíte, holky, řekl tehdy (vy, které aspirujete na mediálně uznávané tělo), jak imbecilním dojmem působíte, když sledujete diktát toho mazaného kšeftsmana? Vidíte to? Dokonce pohrozil ukazováčkem, a to doslova. Můžu vám říct následující: zaspaly jste dobu. Tělo, po němž toužíte, je ideologická záležitost. Jste stoupenkyně kšeftsmanské ideologie, již maskujete vlastní kůží. Vidím v tom všem proradné kšeftsmany, dodal tehdy Edgar. A abych tak řekl, nehodlám jejich plán následovat. A vůbec, není na ease, aby se ženské trochu zakryly? To vystavování masa a špeků na odiv přesahuje všechny meze. Jakmile vykoukne slunce a jdeme na nákup nebo do kavárny, nutíte nás dívat se na odpudivé šunky, které vyčuhují z přehnaně krátkých džínových šortek. Proč mi musí zorné pole narušovat ty nešťastné zadky a já jsem nucen na ně koukat a vědět, že z nich na mě čučí kšeftsman? Je s podivem, jak chudý duchem někdo může být. Vidím žlábky ve výstřihu. Schovejte je, pravím vám. Vidím pupík. Zakryjte ho. Nechceme se dívat na pupík. Nechceme vidět stehna. Pohled na nějaký ženský zadek je to poslední, co v téhle době potřebujeme. Je to smutné pro vás. Je to smutné pro nás. Jako bychom četli ironický epilog. Ženské tělo je osvobozený otrok, který se vrátil, aby svého dávného pána tyranizoval. A vidíte to: mají v zadku zadřené pásky tanga. Ženské tělo se stalo synonymem hospodářských zájmů kšeftsmanů. Tak pravil kdysi Edgar. Teď se ale seznámil s Dámou-dítětem a mluví o nijako o „tom děvčeti“. Začal pískat jinou písničku.

DÍL IV

Spánek

Každé ráno jsem tak hloupý, že se hned po probuzení podívám do telefonu. Dnes jsem zůstal ležet v posteli a sledoval video, které srovnává pružné skoky zvířat s výkony sportovců. Automatizovaná pětihlasá loutna drnká melodii jakýmisi robotickými prsty. Nějaký teenager vyrobil funkční Luger z brček. Záběr opilého muže (z některé pobaltské země? Z Ruska?), kterému se povedlo omylem spadnout do popelářského vozu a zmizet. Dvě nevěrné ženy na takzvaném Středním východě ukamenovány. Brazilský kluk odmítá po zhlédnutí filmu Slepičí úlet jíst kuřecí křidélka. Debata o nedostatku vody v Kalifornii a o Nestlé. Článek o Baudelairově návyku na hašiš. Visutý most v Indii ozdobený tisíci groteskních hadrových panenek. Bezútěšná reklama na Ford Mondeo. Sámský teenager zpívá tak, že nějaká ministryně zahraničí (španělská? polská?) se rozpláče. Kvůli tomu všemu jsem už při příchodu na ranní směnu celý rozrušený.

V mezipatře tančí po klaviatuře Johansenovy staré ruce po- , seté jaterními skvrnami. Měl jsem za to, že vrchní mu zakázal hrát Pachelbelův Kánon D dur pro troje housle a basso conti- nuo, ale teď ho hraje. Ten opus na klavíru moc nevyzní. Starý Johansen ho trochu upravil, takže je těžší ho rozeznat, možná proto mu to prochází. Pachelbelův kánon, jakkoli zní nabubřele, je stejně o mnoho lepší než cokoli jiného. Dobře mu to rapuje a odsejpá.

Připevnil jsem noviny do závěsných rámů a začal roznášet cappuccina, espresa, americana a čerstvé croissanty jak na běžícím pásu. U kávovaru stojí barmanka a pohrává si s nepohodlným prstýnkem, tře si prsty, ty bez prstýnku. Představitelé dospělého světa, vesměs mediálního a obchodního, vcházejí jeden po druhém a objednávají si něco do žaludku, zpravidla nějakou kávu s pečivem. Kdo řekl, že koncept dobrého života je mánie krizové doby? Že by Balzac? Nebo Emil Cioran? Jestli tohle není krizová doba, tak už nevím. Někdy, když zaslechnu rozhovor u stolu, není možné odlišit od sebe skutečný názor a parodii. Mám velké potíže, mám-li rozeznat vážnost a satiru. Jistě lze vycházet z toho, že obchodníci, vysocí úředníci a advokáti nad ranní kávou vlastní svět neparodují, ale na mě to skoro tak působí. Hned ráno jsem se podíval pod obvaz. Vypadalo to strašně. Kůže jako cár. Bledý cár kůže. Ruku jsem znovu zavázal stejným obvazem.

Barmanka se nejméně třikrát pokoušela zavést se mnou hovor na téma, jak se včera večer vyvíjela situace, ale pokaždé se mi podařilo z toho vykroutit. Beru kávy, které nachystala na pult, a nesu je k objednávajícím. Říká se jim tak? Ti, jež si objednávají. Hosté. Zákazníci. Zájemci. Ti, kdo se zajímají o kávu s kouskem pečiva. Nenechám se napálit a o tom, co bylo včera, mluvit nechci. Mám toho dost na přemýšlení, nemám zapotřebí žvanit s barmankou a spekulovat o všem kolem Sellerse a Dámy-dítěte, a co je ještě horší, kolem Edgara a Dámy- -dítěte. Běhám po place, plné ruce kávy. Kávy. Šálky kávy. Dokud barmanka staví na pult šálky, žádnou zprávu o včerejšku ze mě nedostane.

Vždyť tu včera byla, stála pasivně u baru a pozorovala, já obsluhoval a běhal jako fretka, a nejen to, musel jsem navíc dávat pozor na Annu, jestli něco nepotřebuje, protože Edgar bez okolků přistoupil k Sellersovu stolu a seznámil se s nimi prostě podáním ruky a smíchem. Co ten Edgar vyvádí, že se tak vnucuje? Takhle se přece nechodí ke stolům jiných hostů, jako nějaký lovec autogramů, to se nedělá. Dokonce ho pozvali, ať si přisedne mezi Dámu-dítě a Sellerse. Seděl si tam jako král a já ho musel obsluhovat. Donutil mě, abych mu nosil jedno pivo za druhým. Služby jsem poskytl. Poskytl? Anna se zahloubala do knihy u jejich stolu, pila kakao a mně - jistě i jí - to připadalo jako celá věčnost.

Edgar jí podstrčil nějaké fantasy, čili žádnou kvalitní literaturu. Pokusil jsem se Anny zeptat, o čem kniha je, ale vůbec jsem její obsah nepochopil. Skupinu teenagerů vzali v nějaké pochmurné futuristické diktatuře do otroctví jako „slzavé otroky“. Měli tam akutní nedostatek H2O a „slzy“ byly jediným zdrojem tekutin, takže několik zajatých chudáků bylo nuceno produkovat v továrně slzy. Ne, to snad není možné, takhle chabá zápletka, i na fantasy. I když proč na fantasy? Co o něm vím? Nejde Anna zítra do školy? Musel jsem se nakonec zeptat Edgara. Je skoro čtvrt na jedenáct. Anna seděla u svého stolu a rozesmátý a rozverný Edgar u jiného mezi Dámou-dítětem a Sellersem. Moje slova vnímal, jak jsem si všiml. Vykládal o všem možném a celý stůl mu naslouchal. Teprve v jedenáct deset se vzchopil a odešel, za sebou vlekl přetaženou Annu. Na školou povinné dítě bylo neobhajitelné pozdě. Odcházel jsem hned po nich. Sellers, Dáma-dítě, Bratland a Raymond pokračovali ve svých bakchanáliích, ano, tohle slovo o nich zavedla barmanka, jejich bakchanálie pokračovaly až do zavírací ho-

diny, dlouho do noci. Také věděla, že Dáma-dítě odcházela jako poslední, zůstala se Sellersem. Mluvili o autech, říká. To není možné, namítám. Ale ano, vedli zapálený hovor o automobilech, o jejich výrobě, o různých modelech. Ti dva se chovali jako autisti, tvrdí barmanka. Starý model Lusso 250 je mistrovské dílo, řekl prý Sellers. Ne, skutečně mistrovské dílo je Pininfarina, namítla Dáma-dítě. A já mezitím spal.

A měli jste to vidět. Vešla Dáma-dítě, hodně brzy, odhrnula plstěný závěs ke straně a prošla dovnitř. Je to ona? Je teprve čtvrt na osm. Znejistím. Zdá se, že je to ona. Ano, je to tak. Anebo ne? Vypadá jako ona. Zároveň vypadá jako tisíc dalších. Ale je to ona, musí to být ona. Není na ní nic zvláštního a v tom je její krása. Svěží, bez jediné vrásky, neutrální výraz, krásná. Vypadá odpočatě. Posadí se k baru před barmanku, která je otočená zády, ale dobře vím, že ji za sebou cítí. Co si Dáma-dítě objedná? Jaká je její objednávka? Čtyřnásobné espreso. Další čtyřnásobné espreso. Copak ona nespí? Spánek je dobrá věc, jak říká Edgar. Spánek je nekompromisní přerušení času, o který nás stejně obírají kšeftsmani. Edgar rád spí. Dalo by se říct, že většina zdánlivě nepostradatelných nezbytností v lidském životě - hlad, žízeň, přátelství, touha - se podle něj přetvořila do finančních forem. Spánek je lidská potřeba a „mrtvý“ interval času, který nelze bezprostředně kolonizovat nebo na něj uvalit kšeftsmanské jho, prohlašuje Edgar, sice trochu bezradně, ale se zvednutým ukazováčkem. Z té perspektivy je spánek anomálie a bílá skvrna na kšeftsmanské mapě. Přes veškeré bádání na tomto poli spánek nadále kšeftsmany frustruje a vzpouzí se strategiím na jeho využití nebo na přetvoření podle jejich přání, konstatuje Edgar. Nemluvím tu o producentech postelí. Ani o psychoanalyticích s jejich výklady snů. Fascinující pravda je, že ze spánku jako takového se zatím nedá vytěžit žádná užitná hodnota.

Copak Dáma-dítě nespí? Má nažehlené šaty. Rozčesané vlasy. Ani náznak pytlíků pod očima. Vypadá produktivně. Jen krátce poté, co se zúčastnila bakchanálií u Sellersova stolu, usrkává čtyřnásobné espreso. Ano, říkám tomu také bakchanálie, i když přísně vzato to nebylo „přehnané požívání vinných hroznů“. Dalo by se říct, že Sellersovy bakchanálie jsou něco jako oslava chaosu. Oslava... Chaos... Jak může být Dáma- -dítě po celonočním tahu tak brzy na nohou?

Sahá po nějakém předmětu. Někdy jako by mě na krátké okamžiky opouštěla řeč. To či ono slovo se úplně rozplyne, a když ho potřebuju, nenajdu ho. Teď nedokážu najít slovo, jež patří k té věci na pultě. Ovládne mě panika. Když mi zmizí schopnost zachytit označení věcí, jako teď s tímhle jejím předmětem, vyvalím oči, jsem jedna obrovská sítnice. Jak se ten jev jmenuje? Afázie? Může člověk trpět afázií, aniž ho kleplo, bez mozkové mrtvice, nádoru na mozku nebo jiného poškození? Ta její věc je barevná. Drží ji a něco v ní hledá nebo něco vytahuje, něco vyloví, je to telefon, listuje v něm, najde číslo a zvedne si ho ke svému půvabnému uchu ozdobenému skvostnou velkou náušnicí - musí to být diamant.

Třináct zmeškaných

„Jsem v The Hills,“ slyším ji říkat. „Ne, to ne... jsem teď tady...“ Uchechtne se, zachrčí to jako malý motorek.

„Ale určitě! Nekecám.“

Poté se znovu uchechtne a otočí se zády, jako by chtěla smích skrýt před barmankou a vlastně i přede mnou, stojím tam jako solný sloup. Barmanka jí postavila před šálek sklenici vody. Je netknutá. Espresa ubývá. Dáma-dítě drží pořád telefon a usrkává své čtyřnásobné. Přejíždí po displeji mobilu ukazováčkem a prostředníkem a nespouští z něj oči. Sklání se k němu, hrbí se nad ním, skoro bych řekl, že něco ukládá. Odnesu talíř a šálek od stolu 3, kde posnídal advokát z firmy Wiersholm, Mellbye & Bech. Když pokládám prázdný šálek s podšálkem na barový pult, vrhnu dlouhý pohled, jak se tak říká, na její displej, ale moc toho nevidím. Je právě na sociální síti? Jistě. Není ale poznat, je nemožné poznat, s kým se socializuje a jak. Dokud nevidím pořádně na displej, nevím nic o tom, s kým se stýká, přestože sedí přímo přede mnou. Ale nejen to. Nevím ani, jestli něco čte anebo si prohlíží fotky. Nevím, jestli je politická aktivistka, jestli platí účty, jestli zrovna pracuje, má sex, dívá se na hraný film, mluví s rodiči, je ve škole, kupuje si nábytek nebo něco na sebe, možná i auto. Nedá se to poznat, přestože sedí přede mnou a zírá do mobilu. Oblouk zad nad displejem je pořád stejný. Displej o několika čtverečních centimetrech dostal podobnou funkci jako bankovka - je to dokonalý překladatel všech věcí, aspoň tak tomu prostřednictvím Edgara rozumím. Práce, volný čas, obrázky, vztahy, vědomosti, kecy, text, nařizování a uzurpování, nákup a výměna, výroba a nezřízený konzum, ptáci a ryby, nekonečná vynalézavost a nespoutaná kontrola všeho, touha i systém, všechno se dá přeložit a překlopit do peněz a všechno je postupně přeloženo a vyplivnuto na displej. Většina „věcí“ se přitom nastylizuje a přistřihne tak, aby se hodila na obrazovku, zrovna jako se všechny „věci“ přestylizují a přepracovávají, aby se daly nějakým způsobem zpeněžit. Bankovka a displej jsou blízcí příbuzní. Displej je okno bankovky. Displej je okno kšeftsmana. Je to tak. Z obrazovky na tebe kouká kšeftsman. Opravdu kouká. Zvláště na Edgara. Dáma-dítě zvedá hlavu, a než se vzpamatuji, pozoruje mě, jak žmoulám v ruce utěrku s výšivkou The Hills, mám jistě vlhké oči, jak se dívám do jednoho místa, zákeřně, žádostivě, vyděšeně, přímo na ni a bez důvodu. Ona se dívá na mě. Na okamžik jako by na mě jejíma očima hleděl kšeftsman. Vidím, jak na mě zírá, jako na mě zíral z obrazovky on. Ted’ zase vidím Dámu-dítě. A teď na mě vyskočil odpudivý kšeftsmanův ksicht. A teď zase bezchybná tvář Dámy-dítěte a mě nenapadá nic lepšího než složit utěrku do trojúhelníku, vzít ji do ruky a bušit s ní do barového pultu jako důtkami nebo pendrekem. Pěkně to práská a budí to dojem jakési rutiny, aspoň doufám, takový číšnický rituál, jakoby francouzský, má symbolizovat tečku nebo přechod z jedné činnosti do druhé. Obrátím se a vydám se mezi stoly s tou svou věčnou škrabkou na drobky, smetám kusy croissantů, namlouvám si, že moje pohyby jsou rutinní, ale zároveň si připadám strašně nešikovný a neohrabaný. Když jsem práskl utěrkou do barového pultu, Dáma-dítě sebou trhla. Podívala se na mě.

Představte si to množství číšníků a vozků (teď taxikářů), kteří se tiše propadli do propasti dějin. Představte si to množství mužů, kteří v Evropě během let zmizeli v povolání číšníka nebo vozky. Věčný vozka. Věčný číšník. Vozkové svezli hodně lidí. Číšníci roznesli mnoho pokrmů a nápojů.

Dáma-dítě na mě mávne a já jdu k ní. Obklopuje ji zvláštní vůně, není to pižmo? Naneštěstí jsem spal celou noc na jedné straně, a tak se mi na tváři vytvořila svislá vráska od oka ke koutku úst. Musel jsem ležet ve stejné poloze celou noc, vráska mi nemizí a vypadám podstatně starší, než ve skutečnosti jsem.

„Prosím vás,“ řekne.

Nakloním se, abych naznačil pozornost - ano, já se prakticky opírám o barový pult, takže ruku mám až skoro u té její titěrné kabelky. Už vím, říká se jí dutch.

„Víte, co mi včera řekl Sellers?“

„Sellers?“

„Ano, Sellers.“

„To nevím.“

„Řekl mi, že jsem nutkavá myšlenka.“

„Prosím?“

Dáma-dítě se zahihňá, položí si dlaň před ústa. Já zůstanu - jako často - stát ve stejné pozici, nehnutý jako slepice, protože nechápu. Ozve se nové zahihňání. Působí to, jako by se snažila dělat „marný pokus“, aby přede mnou „skryla“, že se „hihňá“. Stojím nakloněný k ní s pravou dlaní na barovém pultu, obvázanou ruku za zády. Napadne mě, že i když se Dáma-dítě hihňá, je v práci.

„Na kabelku mi nesahejte,“ řekne.

Všimnu si, že jsem si ruku opřel poblíž té její takzvané kabelky, a prudce ji stáhnu k tělu jako z plátu kamen.

„A víte, co mi řekl Edgar?“ ptá se dál.

„Edgar?“

„Ano, víte přece, kdo je Edgar, váš přítel.“

„Ale jistě...“ řeknu.

„Tak víte, co mi řekl?“

Tak oni si už říkají křestním jménem. Dejme tomu, že cirkuluje mezi stoly od Grisena k Sellersovi, ale že se součástí téhle cirkulace, téhle „scény“ stal i Edgar, je znepokojivé. Přesně tak. Znepokojivé. Jak dlouho už to trvá? Včera večer jsem byl toho názoru, že Dáma-dítě musí cirkulovat, nebo shnije. Edgar se sám posadil k Sellersovu stolu, to jsem viděl. Předváděl se před Dámou-dítětem. Napřimoval se. Gestikuloval, nezvykle živě se pohyboval. Vše, čeho se dotkne Dáma-dítě, se samo stane dámou-dítětem, tak nějak mi to připadá. Nechci se tím nechat nakazit.

„Vy to nechcete slyšet?“

„Jen moment strpení,“ řeknu a stáhnu se jako rak pod kámen. Musím jí uniknout.

Kuchař něco seká na prkénku. Co může sekat? Není ráno určené k tomu, aby chystal ztracená vejce? Seká tvrdě, jako by mě sekal do hlavy. Za ním stojí starý řeznický špalek, postavím se vedle něj. Je silný dobrých padesát centimetrů a obepnutý železnou obručí. Nad blokem, nebo nad špalkem, jak mu kuchař říká, je stejně černý strop jako nad plynovými hořáky, vypadá jako černý chřtán. Na špalku leží mačkadlo česneku starého typu, šedivé a zašlé, také téměř černé. Odkud Dáma- -dítě zná Edgara? Nechápu to. Leží tu větvička s dvaceti či třiceti cherry rajčaty, nacpu je do mačkadla na česnek a mačkám, až vyrobím tomatovou kaši, kečup, který stéká na podlahu. Necítil jsem kolem Dámy-dítěte závan pižmové vůně? Je ta voňavka od Edgara? Chodí sem s jeho voňavkou? Neznamená pižmo v sanskrtu varle? Do čeho se ten Edgar pouští? On jí dal pižmo?

„Co to děláš?“ zeptá se kuchař.

„Já?“

„Děláš tu svinčík a zničil jsi mi rajčata.“

„Uklidím to.“

Nekoordinovaně otáčím hlavou a hledám hadr na podlahu. „A vezmi telefon,“ dodá kuchař.

„Co?“

„V jednom kuse ti ve skříňce zvoní telefon.“

Můj telefon nikdy nezvoní „v jednom kuse“. Zpravidla mám nulový počet zmeškaných hovorů. V pracovní době se na telefon nikdy nedívám. V mém životě se nevyskytuje nic, kvůli čemu by stálo za to volat „v jednom kuse“. Opakované vyzvánění takhle dopoledne může znamenat jedině špatnou zprávu.

„V pracovní době se na telefon nedívám,“ říkám.

„Musím to poslouchat celý den? A potřebuju rajčata.“ „Počkej, dám to do pořádku. Můžu se podívat?“

„0 to tě právě prosím.“

„Telefonování je nepřípustné. Vrchnímu musíme říct, že jde o naléhavou situaci.“

„Naléhavou?“

„Nejspíš ano.“

„Tak to už vezmi, prosím tě.“

„Pak dojdu pro ty rajčata.“

Zajdu do šatny a vytáhnu ten božský vynález z kapsy všedního svrchníku. Volal Edgar, třináctkrát. To je šílené. Stalo se něco věera? Nebyl moc opilý, když šel s Annou domů? Dopadlo to špatně? Proč se ptám sám sebe? Nebylo by lepší mu zavolat? Můžu si dovolit zavolat mu zpátky?

„Můžu si dovolit zavolat mu zpátky?“ zeptám se kuchaře.

„Dovol si to.“

Edgar to vezme okamžitě, sykne, odkašle si a vysvětluje, že musí okamžitě jet do Kodaně „ve spěšné naléhavé záležitosti“, a jestli by Anna mohla ze školy přijít k nám do restaurace. Vždyť tu musím pracovat, řeknu. Ona tam bude jen sedět. Cože? nevěřím svým uším. Je tam zvyklá, řekne Edgar. Dáš jí limonádu. Nemusíš ji bavit. Ne, ne, to nejde, odpovím. Jenom jí dáš trochu najíst, řekne Edgar. Považuji se za člověka, který se vyhýbá konfliktům, a jestli se nemám nervově zhroutit, musím se vzpamatovat a vysvětlit mu, že nést za Annu odpovědnost v době, kdy pracuji, je pro mě stres. Edgar to vůbec nechápe. Tvoje práce je čistá rutina, slyším ho. Není to snad sama podstata číšnictví? Položíš před dceru talíř s jídlem, dvě minuty si s ní popovídáš a úkol je splněn. Dáš jí colu. Zacházej s ní jako s kterýmkoli jiným hostem. Udělá si úkoly a bude si číst. Je to tak těžké? Mluvíme o dítěti. Jedno dítě je žádné dítě, dvě jsou jako deset, jak se říká, řekne Edgar. Dáš jí jídlo na dluh. To je jediný rozdíl. Jídlo na dluh? Vrátím se až pozdě večer. Vyzvednu ji včas, dodá. Včas znamená asi jako včera? zeptám se trochu nakysle. Ale už si musím dávat pozor. Edgar se naštval. Co bylo včera špatně? Nemá snad právo se najeden jediný večer trochu uvolnit? Copak není samoživitel a nesedí večer co večer, rok za rokem doma, většinou sám? Copak mu nezemřela matka? Má snad někoho dalšího, kdo by mu pomáhal? Copak nevím, že Annina matka je troska na práškách?

Nejsem snad jeho přítel? Žádá toho tolik? Na všechno tohle se zeptal v otázkách. Ne, odpovídám já. Nežádá toho tolik. Když to říká takhle. Ať sem Anna ze školy přijde. Proč na mě tak útočí?

Romanesko

Kuchař má kulatá, shrbená záda.

„Potřebuju rajčata, musíš mi je donést,“ řekne.

„Cože?“

„Za čtyři minuty.“

„Kde jsou?“

„Ve sklepě.“

Stojím u dveří do sklepa, nervová zakončení se mi zuřivě kroutí, a vzpomenu si, že právě na těchto čtverečních metrech chodil před 885 lety Sigurd Jorsalfar. Nemanželskému Sigur- dovi bylo sotva čtyřicet. Už šestadvacet let byl králem, byl málo mluvný, nijak přátelský, ale ke svým druhům dobrý a věrný. Já teď stojím na stejném místě, chystám se otevřít dveře do sklepa, abych donesl větvičku rajčat, a propadám abstraktnímu neklidu. Ano, mezi tím, co se tady tehdy stalo Sigurdovi, a tím, co se děje právě teď mně, se rozprostírá nekonečná vzdálenost. Nekonečná vzdálenost z lidského hlediska, ale téměř nulová vzdálenost z perspektivy geografie. Sigurd stál tady, v Oslu, a hned kousek odtud jeho nanejvýš dramatický život údajně skončil. Fenomenální životní dráha. Celý život se potýkal na okrajích Evropy s muslimy. Stínal jim hlavy mečem, možná se'kyrou. Sejdu do sklepa pro rajčata. Nikdy jsem se žádného muslima nedotkl. Nemůžu najít správný klíč do zámku, nedokážu držet těžký řetěz v poraněné ruce a zároveň hledat správný klíč v kuchařově obrovském svazku. Proč je tak veliký? Je i studený. Zámek a řetěz mě studí a ztrácím v ruce cit. Dech se mi krátí. Vydechuji drobné obláčky páry. Dveře jsou těžké jako olovo, schody strmé a nepravidelné, dřevěné a úplně ošlapané. Ale proč se tu svítí? Žárovka v první chodbě vrhá ostré světlo. Sehnutý zůstanu stát pod schody. Je tu nízký strop, dotýkám se ho týlem. Dívám se upřeně do rozvětvené chodby. Je tu někdo?

„Haló?“

Záplava zásuvek, skříní a poliček se ztrácí v ústřední chodbě a ve tmě, než konečně zaostřím na místo rozdvojení. Rajčata i ostatní plody a ovoce se skladují vlevo, to vím, v policové části vedle něčeho, co připomíná palubní desku. Rajčata se počítají v našich domácnostech mezi zeleninu, ale botanicky je to ovoce s velkými, šťavnatými a výživnými bobulemi. Pravou rukou šmátrám chodbou až k vidlicovému dělení chodeb, ruku s puchýřem tisknu na stehno. Úplně vzadu pod „předzá- suvkami“ se podle kuchaře rozsvěcí žárovka nad posledním úsekem chodby. To není jen tak. Co je to „předzásuvka“? Prsty prohmatám prostor pod pěti zásuvkami, které poněkud přesahují ostatní. Jsou to ty „předzásuvky“? Cítím ale jen prach a špínu, něco suchého a práškovitého. Za nimi nahmátnu něco, co připomíná komodu. Klečím, a než prohmatám dno komody až na konec, klečím na obou kolenou a lokti. Zatáhnu za šňůrku a rozsvítí se světlo. Před sebou vidím panel. Řídicí pult? Jsou to pojistky? Anebo ovládání klimatizace? Stěna, kde se skladují rajčata a zelenina, je rozdělená dalšími nekonečnými šuplíky. Z některých vyčuhují stonky.

„Ale ale,“ uslyším za sebou, jsem pořád na všech čtyřech.

Zděšený a celý shrbený vstávám a dívám se přímo do očí vrchního. Stojí za mnou jako sloup. Co tady dole dělá?

„Co tu děláte?“

„Co tu dělám?“

Vrchní ani nehne brvou, jen drží svůj velký obličej těsně u mého.

„Jak je?“

„Co jak je? Jak to myslíš?“ řekne.

„Jistě... ovšem.“

„Potřebujeme ty malé cínové talířky pod misky na máslo.“

„Aha,“ řeknu a udělám na něj znamení OK palcem a ukazováčkem.

Cínové talířky, o kterých mluví, jsou nádherné předměty. Jsou dánské výroby a na okrajích mají vyrytou vlajku s iniciálami původního majitele a s datem 1789. Na spodní straně je v kruhu kotva s rackem. Byly ve vlastnictví rodiny Billovy ještě tři čtvrtě století předtím, než vznikla tahle restaurace, dost neuvěřitelné. Talířky mají průměr osm centimetrů. Bylo by poněkud přehnané tvrdit, že pytlíky pod očima našeho vrchního jsou stejně velké jako cínové talířky, ale faktem je, že pytlíky pod očima má velké, takže to přirovnání není úplně od věci. (Starému cínu se blíží i barvou, jsou modrošedé a stříbřitě matné a ostře kontrastují s okolním narudlým obličejem.)

„No... lepší unavené paže než prázdný žaludek,“ zavtipkuje ochraptěle vrchní a k mému citlivému nosu zavane Kremlov- skaja. Pak mě ještě jednou probodne pohledem, otočí se a škrábe se nahoru po těch - skoro bych řekl zatracených - schodech.

„Člověk se musí vydrápat nahoru.“

Traduje se sice, že vodka tajného pijáka neprozradí, ale kon- statuji pro sebe, že to není tak úplně pravda.

U protější stěny je zelenina, většinou na volných policích. Mezi květákem a brokolicí, pod přerostlou a na pohled odpu- divou kedlubnou a nějakými dalšími brukvemi leží tři krásné růžice romaneska. Líbí se mi. Tahle odrůda brokolice se mi vždycky líbila. Nikoli na chuť, ale vzhledem. Ne že by byla něco originálního, ale pokaždé pocítím pra-fascinaci jejím fraktál- ním charakterem. Jako by na ní bylo až příliš dobrého. Ne nutně chuťově, ale ěistě vizuálně. A ělověk nemůže odsuzovat chuť přirozeně spektakulárního výtvoru přírody, ne? Když vidím romanesko, zmocní se mě hluboká, dětská radost. Jestlipak už ho Anna někdy viděla? Sotva. Rozhodnu se, že jedno vezmu nahoru, aby si ho mohla prohlédnout. Kdyby se nudila. Až si udělá úkoly, dočte to fantasy a já s ní nebudu mit o čem mluvit.

Florista

Je přesně osm hodin, už jsem unavený, je pátek, a tak u zadního vchodu stojí florista a jen kvete, abych tak řekl, byť to zní trochu lacině. Florista se objevuje dvakrát týdně, vždycky v pátek, takže na víkend máme ěerstvé kytice. Mám náruč plnou rajčat a romaneska a pustím ho dovnitř. Florista je tak netypický pro své povolání, jak je to jen možné. Není upovídaný ani nápadně nekonvenční. Nemá brýle, dlouhou patku ani šálu či vyzývavé oblečení. Je mladý a připomíná spíš řemeslníka z Balkánu než floristu. Tím vážněji svou květinářskou praxi bere a nabízí květinovou výzdobu i design. Část květin pěstuje sám, pokud vím, a prodává je do květinářství, zásobuje velkou část obchodů ve městě. Floristickou praxi nijak nerozvíjí, jednou jsem se ho na to zeptal a dostal jsem krátkou odmítavou odpověď. Vím, že své umění staví na filozofii ikebany, ale přizpůsobuje ji tradičnímu vkusu evropských zákazníků. Nicméně se vyhýbá současným trendům evropských aranží, které si libují v asymetrii, negativním prostoru, dramatických pauzách a podivných kontrapunktech. Pokývnu směrem k zarážce u dveří, abych mu naznačil, že ji má použít, až bude nosit dovnitř květiny ze svého šedozeleného Dupla, které stojí na parkovišti restaurace. Jako by o té zarážce dveří nevěděl. Jako by sem pravidelně nechodil. Jako by se nestaral o květinovou výzdobu The Hills dvakrát týdně. Můj nedostatek pohotovosti často komplikuje situaci.

„Copak jsem chtěl romanesko?“ ptá se mě kuchař.

„To ne.“

„A co je tohle?“

„Romanesko.“

Kuchař mě pozoruje pohledem leklé ryby.

„Přinesl jsem ho ukázat Anně. Mohlo by se jí líbit.“ „Anně?“

„Ano, přijde sem po škole. Bude tu chvíli sama.“ „Aha.“

„Edgar, její otec, musel jet obchodně do Kodaně.“

66

•••

„Takže Anna tu musí chvíli posedět.“

66 99 ••• „Myslel jsem, že by ji romanesko mohlo zaujmout.“ Jestli já mám talent utnout rozhovor, tak kuchař je v utínání konverzace velmistr. Stojíme proti sobě a oddychujeme, on tím svým plochým nosem, já svými oknírovanými ústy. Položí rajčata na prkénko a otočí se ke mně zády. Mířím do restaurace, hlava se mi kinklá ze strany na stranu. Cukání hlavy a nohou není v souladu, přesně jako u kurů. Jakmile ulpím pohledem na Dámě-dítěti, ucítím v pravé ruce tíhu toho zatraceného romanesca. Proč jsem ho neodložil? Proč ho vláčím do lokálu? Dáma-dítě se podívá na zeleninu a pak na mě. Zamává a já, pořád s těmi ptačími pohyby, nevidím jinou možnost než přecupital kolem s růžicí romaneska v ruce a se splasklým puchýřem na druhé. Položí telefon na pult displejem vzhůru. Kéž bych mohl ukázat jiný obličej, úplně jiný kukuč. Kéž bych se mohl pochlubit svou tváří před dvanácti nebo čtrnácti lety. Ale ta je nenávratně pryč. Už neexistuje. Teď mám tuhle. Prodělala dost zásadní opotřebení. To opotřebení cítím, i věk, když na mě zírá ona, na níž není patrná známka úpadku či stárnutí.

„To je tedy divná kapusta,“ řekne.

„No...“

„Je to...“

„Něco jako květák.“

„Aha,“ usměje se.

„Jmenuje se romanesko. Chutí připomíná brokolici.“

„Ano?“

„Ano.“

ee w •••

„A podívejte se na to.“ Zvedám jí růžici blíž k očím.

„To je něco.“

„Ano, sama vidíte ten složitý vzorek.“

„To tedy ano.“

„Jako by ho nakreslil Benoit Mandelbrot,“ řeknu a dodám jakési „he“, je trochu hlasité, takže připomíná zakašlání, odkašlání, zvuk vychází ze zadního patra. ee 99 •••

„Mám rád takové dokonalé nebo nepravděpodobné vizuální úkazy,“ pokračuji jako utržený ze řetězu. „Takové nekonečné vizuální úkazy.“

Držím romanesko v natažených prstech jako malou lebku a studuji ji přimhouřenýma očima, než uslyším sám sebe, jak ze mě proudí sled myšlenek:

„Představte si, jaké to muselo být zábavné ve staré Evropě, nijak dávno, kdy člověk mohl kupříkladu vejít do dveří, vystoupat po schodech, tam seděl M. C. Escher a pracně vyřezával neuvěřitelné geometrické výjevy do dřevěných desek. To muselo být příjemné. Ryl do desek absurdní a perspektivně nemožné výjevy s nadhledem vědce a pak z nich tiskl dřevoryty. A bylo to. Bavilo ho to. My se na ně rádi díváme. Jenže dnes je situace jiná. Dnes nemůžeme zajít na trh v Norimberku a potkat Albrechta Důrera a jeho ženu Agnes, rozenou Freyovou, jak sedí ve stánku, který si postavila vedle trhovců se zeleninou a ovocem a prodává v něm mužovy tisky. Bezdětný pár Důre- rových jezdil do Lipska a do Frankfurtu na událost připomínající veletrh a nabízel obyčejnému lidu božskou jiskrou požehnané tisky za směšnou cenu. Žádný dnešní génius už neprodává své tisky na trhu. Na to musíme zapomenout. Dnes máme všude kebabárny a opravny mobilních telefonů. Chudák Evropa. Ale někdo nám alespoň opraví mobil, tím si můžeme být jistí.“

Dáma-dítě poslouchá. Vnímá, co říkám? Gestikuluji. Je to zdravá zelenina. Obsahuje antioxidanty, dodám. Není tohle poznávací znamení všech pitomců? Lidi, co nevědí, o čem mluvit, začnou vždycky o antioxidantech. Antioxidanty ochraňují tělo před produkcí volných radikálů, pokračuji. To je důležité mimo jiné jako prevence rakoviny. Příliš mnoho radikálů nám ničí buňky. Antioxidanty obsahují například šípky a vlašské ořechy. Višně a slunečnicová semínka. Borůvky. A čaj. A čokoláda! Věděla jste to? Nikoli, Dáma-dítě to nevěděla. Snad chápe, kam tím mířím? Nikoli, neví to jistě. Ano, zelenina je také plná antioxidantů. Červené zelí a bílé zelí. A zvláště brokolice. A co je příbuzné brokolici? Dáma-dítě ukáže na růžici. Přesně tak! Romanesko.

Krizová situace. Stojím několik vteřin se zeleninou v ruce, rty sešpulená, a pak v panice houknu na floristu, právě vychází z kuchyně s velkou kyticí lilií v náruěí.

„Poslyšte!“

Květinář se zastaví. Položím romanesko na barový pult.

„Mohl byste odstřihnout blizny, aby tu ty kytky nebyly za dva dny cítit jako kompost?“

„Samozřejmě...“

„A odstřihněte je hned, prosím vás.“

„Jistě.“

„Radši je odštípněte prsty a vezměte si na to kousek papíru. Hodně barví.“

„Však já vím,“ odpoví florista, ve tváři tázavý výraz.

Mluvím na něj příliš hlasitě, ale nemůžu přestat, a tak hlas ještě trochu zesílím.

„Výborně.“

„Můžu dostat účet?“ řekne Dáma-dítě. Nevidím do ní, je příliš uhlazená. Jestli je zklamaná, zaražená, jestli se z rozpaků snaží co nejdřív odejít, anebo jestli chce prostě jen účet, se nedá dekódovat. Její tvář připomíná odpojenou obrazovku, tu takzvanou smart TV bez proudu. Visí na mně očima, bělmo téměř modré, než ze sebe vyrazím věcné, sevřené, konzistentní, profesionální, tvrdé a zoufalé „samozřejmě“ a tohle „samozřejmě“ završím pokývnutím tak prudkým, až mi pramen vlasů spadne do čela. Určitě vypadám jako klaun. S rukou napřaženou jako s hitlerovským pozdravem, i když trochu nakřivo, zavolám na barmanku, že tady na konci baru si zákazník přeje platit. Barmanka položí účet na talířek a já ho donesu od pokladny k Dámě-dítěti. Talířek je švédské značky Ror- strand, to vím.

„Účet za čtyřnásobné espreso předložený na fajánsovém talířku,“ řeknu a nechám talířek, aby se před ni snesl lehce jako konipas.

„Na jakém talířku?“ zeptá se Dáma-dítě.

„Na fajánsovém.“

„Co je to?“

„Fayance.“

ii

99 •••

„Majolika, jemná keramika. Původem z Faenzy. Továrny v Delftách se snažily napodobit čínský porcelán - bílý s modrým dekorem. Fajáns získala velkou oblibu.“

„Keramika?“

„Ano, přesně tak. Ve firmě Rorstrand dělají fajáns od 18, století. U nás v Egersundu teprve asi sto let. Ve sklepě máme hodně výrobků z Egersundu.“

„Dnes jsem se hodně poučila.“

„Ale většina výrobků z Egersundu není fajáns.“

„Ne?“

„Je to obyčejná keramika.“

„Aha.“

„Máme jen tuhle malou soupravu fajánsových talířků.“

„Ach tak.“

„Skladujeme je ve sklepě.“

„Ve sklepě?“

„Máme důmyslný a hluboký sklep, přímo tady pod námi.“ Dáma-dítě vytáhne z minikabelky úctyhodný svazek bankovek, dívá se na účet na diskrétním tácku, na fajánsovém talířku. Nevidím vztah mezi svazkem bankovek a čtyřnásobným espresem. Dáma-dítě je ale musí předvést - bankovky i espreso -, aby nějakým způsobem komunikovala.

„Vás vůbec nezajímá, co včera Edgar říkal?“ zeptá se, aniž na mě pohlédne.

Co na to mám říct? Při vyslovení jména „Edgar“ zaktivizuje dech a jazyk - už zase.

„Edgar nikdy tady ve sklepě nebyl,“ řeknu. Vezmu roma- nesko, potěžkám ho v ruce a začnu si s ním pohazovat.

„Nikdy,“ opakuji.

„Ne?“

„Ne. Nikdy.“ Položím růžici na pult a natočím ji tak, aby špička ukazovala na Dámu-dítě.

„Ale kdyby...“

„Víte, že naše označení číšníka kelner pochází z německého Kellner a znamená sklepmistr? A je odvozený z latinského cel- larius.“

„Ne, to je pro mě novinka.“

„Tak vida.“

Dáma-dítě vzhlédne a vykouzlí ještě jeden úsměv. Pokud bych potřeboval za každou cenu mluvit o dokonalém chrupu, konkrétní příklad mám tady v ústech Dámy-dítěte. V dnešní době se všechno nějak reguluje a rovná, ale má to něco do sebe, to vidím názorně teď, protože vycházím z toho, že tyhle zuby poznaly rovnátka, pokud ovšem nejsou přirozeně rovné, což by nebylo o nic méně efektní. Rady zubů Dámy-dítěte jsou fantastické jako přirozené i jako srovnané rovnátky. Jsou působivé jako přirozené i kulturní, řekl bych, dokážou vyvolat udivené „jéje“ jako přirozené („Páni, ty máš takovéhle úžasné zuby?“) i jako srovnané rovnátky („Páni, ten tvůj ortodont je skutečný mistr.“)

„To tedy znamená, že jste sklepmistr.“

„V podstatě ne. Jsem číšník, ale...“

„Jste ale kelner.“

„To je takový starý pojem.“

„Cellar dooř,“ přejde na angličtinu a na talířek položí příliš velkou bankovku.

„Cože?“

„Není to nejkrásnější anglické slovo? Slide down my cellar door...“

ii

99 •••

„Však víte, ta píseň.“

„Hned vám přinesu nazpátek,“ řeknu.

K mému zděšení neodchází, ale znovu si sedá k mramorovému stolku u závěsu. Co je zač? Nějaká muréna schovaná za kamenem, která číhá, do čeho by se zahryzla?

Starý Johansen

Jsme svědky toho, že nedostatek spánku má škodlivý vliv na školní povinnosti. Jsme svědky jasné souvislosti mezi nedostatkem spánku a výkonem v jednotlivých předmětech. Vidíme to. Tak to říkali dnes v rádiu. Kdo takové věci sleduje, vidí to. My to uvidíme na Anně, až přijde. Kdy se objeví? Ve čtyři? V pět? Na dnešek spala málo, může za to děkovat Edgarově horlivosti, již vyvíjel, aby se vlichotil do Sellersovy společnosti. Přibližně za šest hodin uvidíme unavenou a uondanou Annu s předimenzovaným školním ruksakem na úzkých kostnatých ramenou. Jak může unést tolik knih? Musí se předklonit v úhlu skoro pětačtyřiceti stupňů, aby nepřepadla a nezůstala ležet na zádech jako převrácená želva nebo chrobák. Chudák dítě. Chudák Anna.

Starý Johansen preluduje, vydává smutné tóny, řekl bych mollové. Vyjadřují snad podstatu toho chudáka? Chlapíka s žebráckou holí? Je starý Johansen u klavíru chudák? Chudák hudlák? Asi ano. Včera začal s Pachelbelem a pak to s ním začalo jít z kopce. Je s podivem, že vrchní Johansenovi nezakázal restauraci potahovat takovým smutečním flórem. Nemůžeme mu dovolit, aby takhle pokračoval až do Annina příchodu.

Pak udělám něco, co jsem za dobu svého působení v The Hills ještě nikdy neudělal. Protáhnu se po točitém schodišti nahoru na galerii k Johansenovi. Je to výkon, dostat se tím úzkým prostorem nahoru. Jak to vlastně starý Johansen dělá? Je kulatý jako sud. Nikdy mě to nenapadlo, vždycky už sedí nahoře když přijdu do práce. Nikdy jsem ho neviděl soukat se po točitém schodišti. Viděl jsem ho někdy sestupovat dolů? Ne. Sedí tam, i když odcházím. Prokroutím se po schodech vzhůru. Z horního litinového schodu, kde musím stát celý sehnutý kvůli nízkému stropu, vidím záda v košili a staromódní šle s koženými poutky ve tvaru černého X (jistě si vybral tyhle ve tvaru X a nikoli ve tvaru Y kvůli rozložení tahu; širokoplecí muž jako starý Johansen potřebuje vzadu na kalhotách dva pevné opěrné body).

„Johansene, v jaké směně vlastně pracuješ?“

Starý Johansen zvedne bradu vzhůru a trochu ke straně, vůbec sebou netrhne úlekem, že někdo za jeho zády přišel po točitém schodišti a klade mu nečekanou otázku.

„Pardon?“

„Jakou směnu máš?“

„Stejnou jako pokaždé.“

Sedí na kvalitní klavírní stoličce pro dva, takzvané duetové, se dvěma oddělenými nastavitelnými sedátky, opět kvůli své rozložitosti, tipoval bych. Stolička má po každé straně šroub pro každé sedátko zvlášť a polštáře jsou potažené prvotřídním sametem temně vínové barvy, skoro odstínu býčí krve. Podstavec je z leštěného buku s šuplíkem na noty na pravé straně. A pak jedno malé překvapivé zjištění: pod dokonale vyčištěnými botami má starodávnou podnožku, aby dosáhl na pedály. To znamená, že v poměru ke své šířce je ještě menší, než jsem myslel. Starý Johansen je prakticky kulatý.

„Poslyš...“ spustím.

„Rádo se stalo.“

(Proč říká „rádo se stalo“? Dal mi snad něco? Co jsem od něj dostal?)

„Jsi si vědom, že podle vrchního je Pachelbelův kánon až k nevydržení mollový? Když jsi s ním začal, bylo to už na hraně těžké melancholie. Nemohl bys náladu trochu odlehčit?“

„Pachelbelův kánon je v D dur.“

„Dobře, ale stejně, nemohl bys hrát něco, co je aspoň trochu míň v moll?“

„Jedna mollová tónina není méně mollová než jiná. Nechápu, oč tu jde,“ řekne Johansen a všemi deseti prsty pokračuje v dokonalé mollové melodii.

„Chtěl jsem tě požádat, jestli bys byl tak hodný a trochu tady pozvednul náladu.“

Nebydlí on nakonec tady na galerii? Už jen poměr mezi šířkou jeho těla a šířkou schodů. Pak ty hromady notových sešitů a listů obklopujících klavír. Podél stěn stojí šikmé věže postavené z tiskovin a literatury o hudbě. Strop je sotva metr a půl nad podlahou mezipatra a celý ten prostor je vyplněný hromadami not a knih. A podívejme, protlačily se sem zdola z restaurace i nalepené výstřižky. Protáhly se po točitém schodišti, vidím je za hromadami písemností. Staré popraskané výstřižky, nálepky a nápisy, na mnoha místech zažloutlé a pošpiněné, takže vypadají jako přetřené vrstvou kávově hnědého šelaku. Vlevo ve výši pasu někdo nakreslil řadu not, působí jako nešikovné čmáranice. Bříška, nožky i praporky not jsou vyvedené uhlem nebo suchou tužkou, mohla by to být i křída. Před hromadami notových sešitů stojí věže talířů nestejných velikostí. Vidím ploché jídelní talíře, hluboké na tekuté pokrmy a několik servírovacích (nebo táců k roznášení jídla). Stojí tu i jeden sloupek dezertních talířků vedle druhého. Mezi nimi několik fajánsových z Egersundu, o nichž jsem blekotavě poučoval Dámu-dítě. Copak je vrchní v jednom kuse nehledá? Nahoře na každé věži leží hromady nožů, vidliček a lžic, jako by to všechno Johansen hromadil už dlouho. Na podlaze stojí všemožné sklo, od obyčejných sklenic až po jemné křišťálové sklenice na šampaňské, v některých jsou zastrčené lžičky a menší kusy příborů. Vidím, jak ze skleněné misky, také křišťálové, trčí vidlička na krabí klepítka a klíšťky na šneky, čtyři trojzubé vidličky na rybu a věřte nebo ne, nejpěknější lopatička na kaviár, jakou máme. Na podlaze, nedaleko pedálů, do nichž Johansen dupe, leží v hluboké pánvi nůžky na hroznové víno, několik lžic na omáčku a nádherný servis na zvěřinu, který věnoval podniku Benjamin Hill ze svého dědictví. Kdo to nosí sem nahoru a nikdy dolů? Jaké opulentní žranice se tu odehrávají?

„Koukám, že tu máš celou jídelnu, Johansene,“ řeknu.

Johansen neodpoví, místo toho pohodí hlavou a vlasy se mu rozvlní. Má je suché a vypadají jako z ocelové vlny. Na krku jsou delší, ale na temeni prořídlé. Ze strany šije češe přes plešku, takže připomínají přehazovačku Gillese Deleuzeho. Když trhne hlavou na dramatické zdůraznění některého momentu v hudbě, vlasy se zavlní, ale neodlétnou, je to suché, tvrdé zhoupnutí, jako se zhoupne lišejník, když někdo kopne do kamene nebo do kmene, na němž roste.

Z klavíru téměř neznatelně vycházejí stále jasnější tóny, v souladu s mou terminologií jsou méně mollové. Že by Johansen poslechl? Přechází do dur? Anebo takovou modulaci skladba předepisuje? Starý Johansen kouzlí tóny z nástroje s nesmírnou lehkostí. Jak je možné, že ty buclaté prsty létají po klaviatuře tak lehce? A přitom musí být ten klavír hodně těžký. Takové monstrum. Taková bestie. Naskočí mi husí kůže při představě, jak ten nástroj kdysi dostávali sem nahoru. Po točitém schodišti ne, to je jisté. Ale jak? Pod stropem vpravo je okénko, ale není širší než šedesát centimetrů, takže tamtudy to také nešlo. Ze by kdysi dávno vyřízli strop a ten nástroj sem vytáhli jeřábem? A zároveň sem vyzvedli i Johansena?

„Není tamhle na zdi Heifetz?“ zeptám se, a i když Johansen sedí ke mně zády, ukážu na malý zarámovaný dřevoryt, napůl skrytý mezi hromadami.

„Je to Heifetz,“ přikývne.

„Zajímavé, člověk hned pozná to jeho výrazné chřípí.“

„Není to nijak zvláštní dřevoryt, udělal ho jeden zapomenutý norský grafik. Ve svém oboru žádný Heifetz, abych tak řekl,“ dodal Johansen.

„To je fakt, žádný Heifetz.“

„No právě,“ řekne Johansen, pořád je ke mně otočený zády. Hudba je teď rozhodně odlehčenější. Živější.

„Skvělé,“ řeknu a chystám se sejít dolů.

„Poslyšte.“

On mi vyká. Přehraju si náš hovor pozpátku a uvědomuji si, že jsem Johansenovi tykal.

„Ano?“

„Děláte na mě dojem mírné opotrebovanosti.“

„Prosím?“

„Působíte vystresovaně.“

„Nerozumím.“

„Roztřeseně. Nervózně.“

„Vážně?“

„Jak říká Winnicott,“ pokračuje Johansen a doprovází sám sebe radostnými tóny: „The ego organizes defences against breakdown of the ego organization.11

„To znamená?“

„Ego se organizuje na obranu proti kolapsu organizace ega, víte.“

Starý Johansen se ani nemusel otočit, aby si potvrdil mou zuboženost. Takže já ji vyzařuju, prosvítá i mým brněním a obranným štítem služebnosti, rutiny a předvídatelnosti.

„Divím se, že se jasnovidec nesměje, když spatří jiného jasnovidce,“ řekl prý Cicero, nejspíš latinsky, a mě napadne, že velkou výhodou ubožáka je, že se nerozplývá v slzách, když vidí jiného zuboženého chudáka. Když na sebe pomyslím jako na chudáka, dojmu se a rozcitlivím mnohem rychleji, než když vidím jiné chudáky, jak vcházejí do The Hills. Ostatní chudáci mě snadno rozhořčí. To už jsem říkal. Ale vlastní ubohost mě dojímá. Je to proto, že o příčinách vlastní ubohosti vím hodně (ale ne všechno). A jestliže ty důvody znám, což v žádném případě teď nehodlám dát najevo, mám jistě důvod být chudák a pomyšlení na příčiny, které v mém nitru přivodily trhliny, mě ve vteřině dokáže dojmout. Utěšuji se, že není moje chyba, že jsem chudák, a cítím jako nespravedlnost, že k těm trhlinám došlo. Ale když vidím jiného chudáka, vidím jen á jen chudáka. Nevidím jeho trhliny a zranění. Nevidím ty určitě dojemné a nespravedlivé příčiny jeho nebo její ubohosti. Vidím jen ubohost a pomyslím si, že on či ona by se měli vzchopit. On či ona se musí sebrat a nepůsobit tak zuboženě. Každý máme něco, teď se musíš prostě vynasnažit, aby ses narovnal. Já osobně stojím často shrbeně a říkám si to. Narovnej se, radím ve své shrbenosti jinému člověku, sám jsem přitom ohnutý a ne- empatický a při pohledu na člověka, který vyzařuje nějakou formu zuboženosti, mi to chladně táhne hlavou. Jsem ve vlastním nitru zhroucený, ale sehnutý a strnulý, stočený do klubíčka kolem vlastních trhlin, kolem vnitřních zranění, která nikdy nesrostou a která si při sebemenší nedokonalosti či napomenutí znovu rozškrábu. Stojím tam úplně chladně a rozhořčuji se nad chudinkou bližním s jeho trhlinami, zraněními a s jeho nahrbeností.

ScroUování

Vdova Knipschildová se dobelhala na své místo a na jídelním lístku ukázala na drobenkový koláč, vzápětí jsem ho před ni postavil a malou lžičku jsem položil jemně jako kočičí packu vedle talířku. Osobností vdovy Knipschildové se táhne jako červená nit, abych tak řekl, nevýrazná tlumená barevnost, šedá a vybledlá. Je bezbarvá jako popel, ta vdova Knipschildová. Mám pro ni odjakživa slabost. Krásná dáma. Inteligentní stvoření. Svého času byla profesorkou kunsthistorie. „Víte,“ řekla mi jednou, „že jsem při studiu v Antverpách pracovala v muzeu Plantin-Moretus?“ Věděl jsem to, už mi to říkala, byla trochu senilní. „Víte, že jsme tajně v noci tiskli letáky na těch muzeálních tiskařských strojích?“ To jsem nevěděl. „První leták jsem vytiskla na nejstarším stroji, a jak asi víte, je to vůbec nejstarší tiskařský stroj na světě. Stojí na místě, kde stál odjakživa, téměř od dob Gutenberga. Je to vidět i na podlaze, nožky se do dřevěné podlahy doslova zakously.“ - „Úžasné,“ řekl jsem. „A víte, co stálo na mém prvním vytištěném letáku?“ To jsem nevěděl, jak bych mohl. „Stálo tam The great are only great because we are on our knees. Let us rise. Proudhon.“ - „Vážně?“ zeptal jsem se překvapeně a pokračoval jsem další otázkou, jestli ten nápis vysadila starými typy z muzea. „Jistě,“ odpověděla, „jak jinak?“ Pak si vzala kousek hruškového koláče, lehkého jak kajčí peří, a dlouze mlaskla, než dopověděla, co si předsevzala: „Důvod, proč tady v The Hills tolik vysedávám, je ten, že je to jediné místo v Oslu, možná v celé Skandinávii, které mi připomíná muzeum Plantin-Moretus.“

„To jsou silná slova,“ řekl jsem.

„Ne, nejsou. Je to tak. Tohle je místo s dlouhou tradicí.“

Už jsem se zmínil, že nikdy nepoužívám telefon v pracovní době, ale dnešek se trochu vymyká. Chvílemi se musím podívat, jestli nepřišla zpráva od Edgara, popřípadě od Anny. Na ni je asi ještě brzy, ale třeba napsala. Pokouším se protáhnout kolem kuchaře nepozorovaně, ale marně. Průchod mezi jeho kulatými zády a začernalou, mastnou a pánvemi pokrytou stěnou do naší šatny, kde visí můj kabát, je tak úzký, že protlačit se tudy je skoro sexualizované gesto. Kuchař chystá houby a cibuli, míchá je v hluboké pánvi. Nadzdvihuje směs pevnými pohyby, nadhazuje ji do vzduchu, skoro metr nad pánev. Prohlíží si ji ve výši svých očí. Přímo před jeho zraky visí ve vzduchu houby s cibulí. Pak ty proužky hub a kroužky cibule spadnou vcelku zpátky do pánve. Kuchař při tom vyhazování do vzduchu divoce mává lokty, podpaží vystřelují dopředu a dozadu jako píst na lokomotivě a já se skoro bojím kolem něj projít. Co když do něj narazím? Odkašlu si. Kuchař přestane. Znamení, že můžu projít. Na pánvi to syčí a musím sebou hodit, aby se houby s cibulí nespálily. Kuchař vaří při vysokých teplotách.

Anna žádnou zprávu neposlala a od Edgara také nepřišlo ani písmenko. Je teprve chvíli po desáté. Kdy asi ta Anna přijde? Obsluhuju svůj dvouruční telefon s nataženými pažemi, jak je typické pro starší lidi. Telefon držím v levé ruce a neohebný ukazováček přejíždí po displeji jako suchý rohlík. Vůbec nechápu, že mobil dokáže na neohrabanou špičku mého prstu reagovat. Když už jsem u toho, viděl jsem několik videí pořízených drony, uvnitř, venku, online. Dnes se člověk musí vyrovnat s celou řadou nahrávek pořízených drony. Tyhle drony přinesly dokonale jasné záběry z tankové bitvy ve čtvrti Jobar v Damašku. Na toaletách i tady v restauraci jsou vzorované podlahy vykládané bílým a černým kamenem. Tmavý kámen je možná tmavozelený. Anebo spíš do modra? Oxfordské modrá s náběhem do černé? Tmavé a světlé opakující se vzory připomínají starý Damašek. Krásný kámen. Obrázky z dronů ukazují Damašek, který ze všeho nejvíc připomíná drobenkový koláč vdovy Knipschildové. Zbývají z něj už jen pískově zbarvené drobky a hrudky. Ví se o něm, že je to nejstarší souvisle obydlené město na světě, a než mě zavolají, vidím ho úplně rozbité. A už mě volají. Sjedu ještě kousek. To už přestává všechno. Vidím obrázek děvčete, které stojí na břiše koně ležícího na hřbetě jako pes. Nějaká kočka říká „cock“. Odseknutá ruka v islamistickém stylu. Článek o spojitosti záření obrazovek a žloutnutí zubů. To jste měli vidět. Mám poměrně bílé zuby. Možná díky omezenému času před obrazovkou v kombinaci se zdravou skepsí vůči technologii? Nečekaný bonus. Proč a v neposlední řadě jak by mi Anna mohla poslat zprávu deset minut po desáté? Ve škole mají určitě mobily zakázané - i když o tom nic moc nevím. Dohoda je jasná. Přijde sem, až ve škole skončí. Proč by měla volat a psát? Má vůbec mobil? A Edgar asi sedí v letadle nebo na tom důležitém jednání. Je naléhavé, jak pravil. Pošlu mu zprávu:

TAJEMSTVÍ MOZKU A SRDCE SE VYJEVUJE V DROBNÝCH, PODIVNÝCH A NEČEKANÝCH KOMBINACÍCH PÍSMEN A SLOV. DVOJE PIJAVICE

Potom ještě trochu scrolluji. Vidím pumu, jak ěíhá na drobnou žabičku, na trpasličí žábu. Stopětiletá žena vypráví, že nemá cenu podřídit celý život přísné dietě prosté zpracovaného masa, jelikož posledních třicet let člověka stejně čeká jen opakování všeho a žádná radost. Pak vidím děvče vystrojené na Halloween v uniformě, jakou nosil Idi Amin, okopírované do posledního detailu. Je stejně odporná jako on. Ženský Amin v miniatuře.

„Poslyš,“ slyším kuchaře za zády. Volá na mě a já si prohlížím zprávy?

„Prosím?“

„Volají tě.“

Zastrčím telefon do kabátu a přetrpím trapné protahování kolem kuchaře. Vběhnu do lokálu, chřípí rozšířené a oči na stopkách. Florista odstřihl pestíky na liliích, výborně, ale co s tím okrasným zelím z úterka? Upadlo do zapomnění? Okrasné neboli ozdobné zelí, jak mu sám říká, začalo zavánět. Cítím slabý závan hniloby. Ve vzduchu to nepříjemně čpí. Uprostřed sedí vdova Knipschildová zahalena ve vůni vlastního parfému, který ji jistě chrání před pachem ozdobného zelí, ale ona mou pozornost nevyžaduje. Ani ten prochlastaný herec. Vyžaduje ji vrchní.

„Je třeba obsloužit stůl 7 a 12,“ nařídí.

„Samozřejmě,“ odpovím a podívám se mu přímo do očí, jak jsem si to zvykl i přes přirozený nedostatek autority v mém postavení - to konfrontující upření zraku považuji za svůj zvlášt-

ní talent. Třebaže jsem uvnitř úplně rozervaný, klidně před ním dokážu stát imbecilné, profesionálně, ěíšnicky, přitom s neproniknutelnou „hrdostí“, a zírám na něj. Neuhnu. Zapojím svůj obličej a řeknu vrchnímu do očí „samozřejmě“. Do té jeho tváře lesklé pomádou. On vlastně aplikuje wetlook ve tváři a suchost ve vlasech. Nemělo by to být náhodou obráceně?

„A udělej laskavě něco s tím zelím.“

„Florista tu právě byl, mám ho zavolat zpátky?“

„A k čemu potřebuješ floristu?“

„Aby něco udělal s tím zelím.“

Vrchní si protírá oči. Vypadá to groteskně. Jak může ty pytlíky mačkat, aniž prasknou?

„Jak to myslíš?“ zeptá se unaveně.

„Jde o květinovou výzdobu z čeledi brukvovitých, co tu stojí od úterý a zapáchá smrtí a rozkladem. Musí s tím něco udělat.“

Vrchní si k mému zděšení mne oči dál a levou rukou ukazuje na barový pult. Leží tam romanesko. Och.

„Je tu nějak moc zelí,“ poznamená.

„Ano... právě,“ řeknu a obrátím se k romanesku, jako by mě někdo kopl do podkolení. „Romanesko. Omlouvám se.“

„To ta mladá dáma mě na to upozornila,“ řekne tiše a pohodí hlavou směrem k Dámě-dítěti, která sedí vzpřímeně u stolku před závěsem.

„Na tohle?“

„Že jsi tam tu zeleninu zapomněl.“

„Opravdu?“ Vezmu romanesko oběma rukama a v tu chvíli mi to dojde. „Co říkala?“

„Řekla mi, že jsi tam zapomněl zelí.“

„Chápu.“

„To je dobře, že chápeš.“

„Ale co řekla?“

„Co myslíš?“

„Jak to řekla?“

„Jak to řekla? Myslím, že otevřela pusu.“

„Rozumím. Ale jak můžete vědět, že myslela mě?“

Vrchní nechá oěi na pokoji a spustí ruku jako závaží. Tak zůstane stát několik sekund se zavřenýma očima, jako by spal vestoje. Pak - s napětím ve tváři - nejdřív povytáhne obočí, takže nadzdvihne těžká víčka, a pokračuje tak, že otevře ústa a zívne, pak stáhne pytlíky pod očima dolů, čímž zvětší mezeru mezi víčkem a pytlíkem, spustí tak opakované mrkání či při- mhuřování a pomalu zaostří na okolí, ne nepodobný savcům, kteří poprvé otevřou oči.

„To nemohlo být nedorozumění,“ řekne a zírá na mě.

„To ne.“

„Ne,“ řekne vrchní.

„Vždyť přece neví, jak se jmenuju.“

„Tak uvidíme, řekl slepý hluchému,“ uzavře se sarkastickým nadšením. Přede mnou se k sarkasmu uchylovat nemusí.

Romanesko míří špičkou k barové stoličce, kde seděla Dáma-dítě, než se přestěhovala, barová stolička je vlastně zvýšená židle. Vanessa nás spěšně míjí krokem svědomité číšnice a já se chopím příležitosti, abych na ni problém delegoval.

„Poslyš,“ houknu na ni, trochu moc drsně. Trhne sebou.

„Můžeš zavolat floristu?“

„Copak tu zrovna nebyl?“

„Bohužel neudělal svou práci pořádně.“

„Tak to mu zavolám,“ řekne Vanessa a poškrábe se v ježku na hlavě.

Přichází Anna

Plstěným závěsem vchází Blaise Engelbert v plné parádě. Kolem sebe má whiff, závan čehosi. Dnes se skutečně vyparádil. Ten oblek... Na kvalitní obleky jsme tu všichni zvyklí, ale tenhle je naprosto výjimečný. Střihem. Látkou. Puky ostřejší než damašský meč vytepaný na zakázku. Ta metafora je z jiného kulturního okruhu, takže je chybná, ale snad to nevadí, když už má člověk fantazii na to, aby připodobnil britské zakázkové krejčovství k syrskému zbrojířství, ano, a přesně tak se Blaise Engelbert světu jeví - dokonale vybroušený jako damašské ocel. Nikdy jsem nic podobného neviděl. Dokonce i vrchní mu věnuje tichý, ale dvojznačný kompliment, a to se věru nestává každý den. Vrchní lichotkami nijak neplýtvá.

„To je ovšem něco,“ podotknu, když mě míjí.

„Ale neříkejte,“ řekne Blaise, dobře ví, kam tím mířím. „Ano, opravdu něco,“ pokračuji.

„Ale ano, ano,“ na to Blaise.

Člověk musí dosáhnout mého věku, aby ocenil takový střih saka. Děti a hodně mladí lidé - přestože jsou přecitlivělí na jídlo a podobné věci - nevnímají detaily, jež něco znamenají. Děti si nevšímají drobností, třeba jak nekonečně mnoho může znamenat zapálená svíčka v koutě lokálu. Jak může dobrá nebo špatná židle ohrozit nebo zničit interiér. A naopak - jak Člověk v mém věku může vůči jiným věcem ztratit citlivost. Už HÍÍ není špatně v autě, s chutí konzumuji plísňový sýr a shnilou rybu. Rozkousnu si mozol, sním šlachu a nepozvracím se, to bych jako dítě nedokázal. V polívce může být cucků, kolik chce. Kopnu do sebe skleničku kořalky, aniž hnu brvou. To by dítě nedokázalo. Ale když zůstanou otevřené dveře a já ucítím sebejemnější průvan kolem nohou, sebeslabší závan chladu, hned to zaznamenám. A okamžitě to chci napravit. Kde zůstalo otevřeno? ptám se. Jako dítě jsem prochodil v mokrých botách celé hodiny a nevnímal jsem to. Když jsem se vrátil domů, byl jsem tak promočený, že jsem byl cítit jako ovce. Nehty mi praskaly, ale zaznamenal jsem to, až když bylo pozdě. Jako devítiletý bych si rozhodně nevšiml mistrovského střihu obleku Blaise Engelberta. Neviděl bych ho. Teď vidím jedině ten střih. Ten střih saka, nic takového jsem v životě neviděl.

Dáma-dítě vyskočí od mramorového stolku, jako by šlo o promyšlenou choreografii, a následuje Blaise ke stolu 10, což je můj stůl. Už odtahuji židli. Dáma-dítě napřáhne k Blaisovi ruku, Blaise ji galantně vezme do své. Odsunu židli, o které předpokládám, že na ní bude Dáma-dítě sedět, a vytáhnu ji, zatímco druhou rukou naznačuji, kam si může/by si měla/má/musí sednout: sem, na tuto židli, kterou jsem odtáhl.

„Děkuji vám,“ řekne.

„Není zač,“ odpovím.

Připraví se s koleny před sedátkem a stehny u okraje stolu a čeká, až jí židli přisunu. Cítím jemnou vůni pižma. Je to přece pižmo, ne? Ceká na dotek židle v podkolení, aby mohla napnout stehenní svaly, hlavně čtyřhlavý, největší sval lidského těla, pak ohnout kolena a sklesnout na sedátko židle, jistě za současné souhry předních i středních stehenních svalů podpořených zadními, takže na chvíli zůstane stát v malém squat s napjatým velkým hýždovým svalem, latinsky gluteus maximus, a čekat na to, až přistrčím židli pod ni, což učiním takže může bezpečně dosednout.

„Tak,“ řekne.

V duchu posuzuji tisíc možností, k čemu bych přiřadil toto „tak“, ale střežím se, abych vyslovil něco jako voila, prosím, skvěle anebo něco podobně slabomyslného. Držím sám sebe pod krkem. Několikrát vydechnu nosem do vousů. Moudře mlčím. Profesionálně a moudře.

A propos sebeovládání či jeho opak, ztráta kontroly; musím říct, že starý Johansen vzal mou žádost o střídání nálady vážně. Z mezipatra se ozývá presto, jak bych to charakterizoval. Anebo vivace, nebo se tomu říká vivo? Neříkají Francouzi takové rychlé, živé hudbě, skoro na hranici hektičnosti, vij? Není trochu moc rozverná? Co si o ní myslí vrchní? Nevrhá to na náš kolektiv v černém a bílém trochu komické světlo, když nás doprovází taková lebhaft hudba? Kéž by Johansen tu náladu trochu srazil.

Na té pižmové vůni něco je. Jako by patřila ke starší ženské. Na mladé dámě, jako je Dáma-dítě, působí trochu zvláštně. Blaise také používá parfémovou vodu, ale taje o několik stupňů subtilnější. Je to možné? Blaisova vůně se mísí s nenápadným pižmem Dámy-dítěte. Co používá Blaise? Cítím Grey Vetiver, ale jeho dřevitá vůně je jiná, dřevo v téhle vůni se blíží Encre Noire. Spíš Aqualeria, nebo Oud. Lze v něm tušit vlhkomilněj- ší typ stromu než ve Vetiveru. Nemíchá si Blaise ty vůně sám? To dělá málokterý muž. Ze by byl Blaise tak pokročilý? Nejspíš ano. Jsem z těch vůní skoro omámený. Takové proměny jsou v The Hills vítané. Vítáme tu nečekané kombinace a směsi nejlepší, ojedinělé kvality. Chceme, v přeneseném smyslu slova, aby tu slepice snášely vejce a aby se z pasty z rozmělněných a umletých slunečnicových semen vylisoval olej, který se smíchá s vejcem a bude se dlouho šlehat, až změní charakter a stane se majonézou. Toto si přejeme, ovšem jak jsem říkal, v přeneseném slova smyslu. Blaisovy vůně a vůně Dámy-dítěte mají ve směsi téměř stejný magický účinek jako zázrak majonézy. Mezi nimi, mezi jejich vůněmi, vzniká něco nového a zcela ojedinělého. (Jak popsat majonézu někomu, kdo ochutnal slunečnicová semena a vejce pouze každé zvlášť?)

Za oknem si všimnu Grisena, až ke dveřím ho přivezlo auto, které nelze nazvat jinak než limuzínou. Je přesně 13.30, jeho obvyklý čas. Zavedu ho ke stolu, kde sedí Blaise ve svém oslnivém obleku s neméně oslnivou Dámou-dítětem po boku.

„Bude nás u stolu víc?“ ptám se a pohupuji se na špičkách.

„Jenom my tři,“ řekne Grisen.

„Takže tři.“ Hned odstraňuji prostírání pro čtvrtou osobu.

„Mohu nabídnout něco před jídlem?“

„Myslím, že si troufnu na sklenku bílého burgundského.“ „Jak je libo.“

Bílé burgundské přistane lehce jako mýdlová pěna u jeho pravé ruky. Poděkuje pokývnutím a dotýká se křišťálu, přejíždí suchým ukazováčkem a buclatým palcem nahoru dolů po nožce sklenice. Pak ji s nábožnou úctou pozdvihne a jemně usrkne. Dáma-dítě rychle vzhlédne, jako by jí bylo dvanáct, já byl přítel jejího otce, ona dcera Grisena a Grisen můj přítel. Věnuje mi úsměv, nejprve se zavřenými ústy a pak roztáhne rty tak, až se rozdělí. Jako by se před tím ukázkovým chrupem rozhrnula opona. Dáma-dítě mi ukáže celou šňůru perel a její úsměv drtí všechno kolem.

Bude tři čtvrtě na dvě. Odhaduji, že tou dobou končí dětem Annina věku škola. Nebo že by šla do družiny? Kdyby mi Edgar určil přesnou hodinu, nemusel jsem se oddávat spekulacím nebo falešným představám o tom, kdy Anna přijde. Pružně se protáhnu kolem kuchaře do šatny. Žádné zprávy. Od Anny ani od Edgara. Zírám na prázdný displej. Trochu zalistuji, snad to není zakázané. Nejdřív animovaný Spongebob, jak balancuje na kukuřičné palici, pak videoklip Eminema z devadesátých let, rapuje o „pickles“ a smaží v Detroitu cibulové kroužky. Dále se dozvím, že několik židovských rodin, které kdysi utekly před nacisty, teď žádá o německý pas kvůli poměrům ve Velké Británii. Ať toho Edgara vezme čert.

Nakratičko ostříhaná Vanessa s sebou vede floristu. Kráčí za ní ve svém pracovním úboru, což je v podstatě úbor zahradnický, tedy pracovní. Široké kalhoty s mnoha užitečnými kapsami. Z jedné vyčuhují rukavice. Musím mu trochu vyčinit. Nechceme tu žádné závany hniloby. „Hej,“ houknu na něj se svou charakteristickou neschopností načasovat věci správně.

„Floristo!“ vybafnu na něj. Trhne sebou. Vrchní u stolu 17 také, pak mě sjede pohledem mořského ďasa, oči vykulené a rty zapšklé, vlevo od jeho tváře visí na zdi lampička a vrchní vypadá, jako by měl svítící výběžek jako hlubinný ďas. „Moment,“ řeknu a zvednu prst do vzduchu, levou ruku s obvazem si držím za zády. Květinář se opře o bar a sleduje můj zátah proti němu, který musím dokončit podle svého záměru. Mé kroky zamíří přes tu krásnou mozaiku. Pozoruje mě, jak pokyvuji hlavou jako slepice. Ohnutý hřbet. To jsem zvědav, jestli se mi povede udržet hybnost.

„Poslyš,“ řeknu.

„Ano?“

„To okrasné zelí.“

„Okrasné zelí, ano.“

„Cítíš ho?“

„Jestli ho cítím?“

Nadmu chřípí, předstírám ěichání svým citlivým nosíkem a lehce mávnu rukou, abych naznačil nepříjemnost odéru.

„Cítíš to zelí?“ opakuji.

„Nemůžeš rovnou říct, co máš na mysli?“

„Smrdí.“

„Tak proč ho neodneseš pryč?“

„Tak ho prostě odnes pryč ty.“

„Byl jsem už na druhém konci města,“ řekne florista. „To jsi mě hnal celou cestu sem, jen abych odnesl zvadlou kytku?“

Vezmu ho za paži, ne silně, ale rozhodně, a vedu ho k Blai- sovi a k Dámě-dítěti. Zastavíme se dva metry od jejich stolu. Znovu natáhnu vzduch do nosních dírek, abych signalizoval, že má udělat totéž. „Čichej,“ řeknu. Florista opatrně začichá. Oznámím mu, že toto je charakteristické spektrum vůní, které patří do The Hills. Oud. Aquilaria. Spolu s gastronomickým aroma. Vnímá to spektrum vůní? Florista se tváří zmateně. Táhnu ho k baru, kde stojí obrovská aranž vadnoucího ozdobného zelí. „Tohle naše vůně není,“ řeknu. Zeptá se mě, jestli to myslím vážně. Ano, na to můžeš vzít jed. Požádám ho, aby se nadechl. No jo, je to fakt, řekne florista. Tvoje práce, respektive to, že ji nevykonáváš, narušila naše charakteristické spektrum vůní. Musíš se starat o květinovou výzdobu průběžně. Florista se pokouší vysvětlit, že květiny nemají přesné datum spotřeby. Jestliže něco uvadne mezi pondělím a pátkem, nemohl bych to prostě odnést sám? Jak jsem ti řekl, opakuji a policajtským pohybem ho znovu vezmu za paži, ale špatnou rukou - obvaz se posune a rána zabolí. Pokusím se ruku vyměnit, ale florista naopak chytne za paži mě a řekne „nesahej na mě“. Vykroutí se mi a rozčileně potřese hlavou. Natáhnu se po něm, ale dosáhnu jen na rameno.

„Nech toho,“ řekne a vzteklým krokem zamíří k východu. Zůstanu stát, nevybalancovaný, nakřivo, ke straně. Pak zmizí za závěsem. Není rád. Napadne mě, jestli se ještě někdy vrátí, aby zařídil květinovou výzdobu a zachoval se jako florista, nebo jestli skončí jako deflorista, pokud něco takového může člověk tady v The Hills vůbec vyslovit.

A jako by toho nebylo dost. Jak tak sleduji pohledem rozčileného květináře, v závěsu u vchodu se objeví dvě drobné ruce a odhrnou ho. Dovnitř nahlédne Anna (9). Je to ona. Škubnu sebou. Sehne se. Čtvrt metru nad její hlavou se ukáže rukáv nevyžehlené košile. Závěs se rozhrne do stran. Komu patří ta ruka s vystouplými klouby? Ještě jednou sebou cuknu. Anna vkročí dovnitř a za ní se tyčí v celé své výšce Sellers. Takový je to čaroděj. Ve dveřích stojí tovaryš. Na tváři má nejširší ze všech úsměvů, jaké si s tovaryšem dokážeme spojovat.

„Roztomilé děvče,“ řekne a mrkne na mě.

DÍL V

Holbein

Skica portrétu barona Wentwortha od Hanse Holbeina mladšího je poškozená a není na ní ani stopy po typickém stínování Holbeinovy precizní levé ruky, prohlašuje Blaise s horlivým zaujetím. S kresbou prý někdo něco prováděl. Klobouk a ucho jsou ploché, budiž, a vlasy lze charakterizovat jako nezajímavé. Ten odpudivý flek mezi pravým okem a krempou klobouku tam určitě nanesli později. Ale všichni, kdo měli tuhle kresbu před sebou - Blaise naklání trochu rameno, aby zaujal posluchače Sellerse, a důrazně opakuje: Všichni, kdo viděli kresbu na vlastní oči, naživo a přímo, se shodují, že je vynikající.

Všechno toto sděluje Blaise Sellersovi, bezostyšně stojí vedle jeho stolu číslo 13, gestikuluje a po boku má Grisena. Mluví tak hlasitě, že všechno slyším, schovávám se za sloupem, nakrčený, tvář sevřenou a čekám na signál. Své spřeženectví jistě co nevidět zpečetí nějakým pitím a jídlem. Dospělí to tak mají ve zvyku.

Strniště pod Wentworthovým nosem, pokračuje Blaise, se svou genialitou rovná zpodobnění strniště sira Thomase Wyat- ta, nic víc a nic míň. Kontura nosu je impozantní. Jedinečná. Takový nos nezůstane nikdy v pozadí. Doslova. Vyrovná se délce nosu na Velázquezově portrétu papeže Inocence X., upozorňuje Blaise. A to myslím vážně, dodá. Velká slova, ale je to opravdu tak. Kolorování křídami na Wentworthově nosu, které není možné zachytit na reprodukcích, je tak subtilní, jemné a víc než minimalistické, přehnaně minimalistické, že nic podobného neexistuje. Spolu s nejasnými čárami na klobouku s perem a krempou představuje kresba mystérium. 0 mnoha Holbeinových kresbách Tudorovců se dá jen těžko říct, kdy byly pořízeny a kdo je pořídil, pokud ne přímo Holbein. Vytvořil je proto, aby přenesl motiv na dřevěnou desku nebo na plátno? Odkdy se vlastně používá stříbrné pero? Práce perem variuje od mistrovské po ordinérní. Na průměrné úrovni zpracované ucho a jemné provedení vlnek krajkového límce kolem Went- worthova krku - jak se mohou ty dvě úrovně objevit na stejné kresbě? Žádná z Holbeinových kreseb neobsahuje tolik protikladů jako skica Wentworthe a všechny mají nejvyšší uměleckou úroveň. Kresba je přitom vágní, téměř mizející. Téměř neviditelná.

A oč ti jde? ptá se Sellers. Jde o to, že bych tě chtěl přesvědčit, aby ses na kresbu podíval, praví Blaise ve svém prvotřídním obleku. Mám ji doma, tvrdí. To není možné, reaguje Sellers. Ale ano, přijď a uvidíš, tvrdí Blaise. Ne, ne, ty mě vodíš za nos, řekne Sellers. Ale Blaise se triumfálně usmívá a pomalu přikývne. Totiž víš, Holbeinovy kresby Tudorovců nejsou v knihovně ve Windsoru zarámované. Leží v krabicích z nekyseleného papíru. Na hromadě. Některé mají paspartu, jiné ani tu ne. Ale o tom se tu těžko mluví, povzdychne si Blaise. Detaily můžeme probrat u mě doma, dodá tiše. To je téda bomba, utrousí Sellers. To budu muset nějak strávit. Na to si musíme dát kousek sýra. Hned na mě zavolá: „Přineste kousek sýra!“ Blaise pokývne a mávne souhlasně mým směrem. To bude chtít servi- rovací vozík! Kouskem sýra oslaví nově navázaný kontakt. Máme tříposchoďový servírovací vozík na sýry. V jednotlivých patrech jsou na výběr různé druhy a nahoře dvě měděné mísy s vlašskými ořechy ve vinné redukci a cibulový kompot.

Znovu si v duchu promítám Annino a Sellersovo entré: Sellers podržel Anně plstěný závěs a nechal ji proklouznout před sebou. S úsměvem kráčel za ní ke svému stálému stolu. Skoro neznatelně mě pozdravil jako obvykle, když jsem ho přivítal, a pak přišel šok. Sellers hlasitě zavolal „ahoj“, když míjel stůl Dámy-dítěte, kde seděla s Grisenem a Blaisem. Dáma-dítě pozdrav opětovala a oba pánové zdvořile pokývli.

Tak, a kontakt mezi stoly 10 a 13 je navázán, pomyslel jsem si. Všechno probíhá přesně tak, jak Grisen naplánoval. Je to milý a přátelský člověk, ale proradný, to jsem si o něm myslel vždycky. Velmi, velmi proradný. K tomu, aby se dostal k Sellersovi, se vší pravděpodobností použil Dámu-dítě. Nejdřív to zkoušel se mnou, když chtěl, abych je spolu seznámil, a pak se uchýlil k Dámě-dítěti. Dáma-dítě je ideální spolupracující prostředník.

Neuběhlo ani pět šest minut a Dáma-dítě si přesedla ke stolu 13, k Sellersovu trůnu, odkud vládl. Hovor plynul. Uchopila Sellerse za paži a smála se. Gestikulovali směrem ke Griseno- vu stolu. Grisen a Blaise seděli vzpřímeně jako hořící svíčky. Dáma-dítě mezi oběma stoly upředla neviditelnou nit, přičemž stůl 10 a stůl 13 jsou dva naprosto rozdílné světy. Pak dala Grisenovi a Blaisovi znamení, že mají přijít k nim. A než bys řekl švec, stáli Blaise a Grisen ve svém skvělém obleku u stolu 13 a rozkládali o Holbeinovi tak, že Sellers nevěřil svým uším. To není možné, říkal. To je nesmysl.

A tak mluvili dobrou čtvrthodinu. Poté si přáli sýr. A když teď vezu vozík se sýry ke stolu 13, hned mají Blaise a Grisen záminku k tomu, aby se posadili. Stojím u vozíku a chystám porci Comté pro Blaise, porci Port Salut Sellersovi a tak dále, za nepřetržitého probírání skutečného nebo fiktivního Holbei- na, kterého má Blaise údajně doma, zatímco Dáma-dítě dodává lesk všem u stolu těch povalečů a já vyhodnotím svou situaci jako ponižující. Nevím proč, ale vidím ji tak.

„Vezměte si ještě kousek reblochonu,“ navrhuje Blaise s plnými ústy. „Mám rád sýry z kravského mléka. Copak ty jim nedáváš přednost?“

„Ale ano, pokud jsou řádně vyzrálé,“ řekne Grisen.

„Tenhle Port Salut je díky bohu vyzrálý dobře,“ podotkne Sellers. „Doufám, že je z kravského mléka, viďte?“ Vzhlédne ke mně, v očích má stejnou měrou otázku, pohrdání a podrou- šenost.

„Port Salut je z kravského mléka,“ potvrdím.

„A já si vezmu kousek chěvre,“ rozhodne se Dáma-dítě s uchichtnutím. Je dokonalá a suverénní konzumentka. A tak uběhne první hodina.

Během té hodiny si Anna udělala úkoly, na spáncích má sponky a na zádech cop, vedle sebe si na mramorovou podlahu položila školní ruksak. Kdo jí ráno zaplétá cop? Lekl jsem se, když vešla dovnitř, přestože jsem ji každou chvíli čekal. Ano, já sebou škubl. Řekl jsem, běž k vašemu obvyklému stolu, Anno, možná trochu moc nahlas, doběhl jsem do kuchyně a obratem jsem se vrátil s talířkem, na něm ležela čtyři kolečka klobásy, a postavil ho před ni lehce, jako když spadne osikový lístek.

„Tohle si můžeš sníst ještě před hlavním jídlem.“

„Mockrát děkuji.“

„Chceš něco k pití?“

„Vodu.“

„Nechceš jablečný mošt? Máme výborný z Abildso.“

„Děkuji, ne. Jsou v něm divné krupičky.“

„Ano? Mně se zdá čistý a povedený.“

„Dám si vodu.“

„V tom případě ti přinesu vodu.“

Anna vytáhla učebnice a sešity. Nalil jsem jí vodu. U stolu 13 konzumují sýry. Zapíjejí je dezertním vínem, které jsem jim po chvíli přemýšlení doporučil. Panuje tam znepokojivě žoviální nálada. Sellers je ve výborném rozpoložení. Hýří svým šarmem pouličního zlodějíčka. Vsadím se, že teď si bude chtít dát panáka. Zvedne ruku a mávne. Ostatní u stolu jsou naladěni stejně. Také si dají panáka. Je půl šesté a oni už začínají s panáky. Grisen, Blaise a Dáma-dítě přikyvují, že se připojí.

„Anno,“ řeknu cestou k baru.

„Prosím?“

„Něco ti ukážu.“

„Aha.“

„Už máš úkoly?“

„Za chvíli, zbývá mi už jen matika.“

„Jaký druh matiky?“

„Dělení desíti.“

„To jsem skoro zapomněl.“

„Je to jednoduché.“

„Bez kalkulačky?“

„S kalkulačkou umí dělit každý.“

„Dej mi vědět, až dopočítáš, a já ti něco ukážu.“

„Tak dobře.“

„Anno?“

„Ano?“

„Máš telefon?“

„Ne.“

„Víš, kdy se vrátí táta?“

„Ne, ale přijde sem,“ řekne Anna.

„Ano, jistě.“

Ukazuji barmance na prstech „čtyři panáky“ a zamířím do kuchyně. Kde je romanesko? Neviděl ho kuchař? Ale jo, ukáže na lavici, kde zelenina leží vedle kdoulí a něčeho dalšího zeleného. Popadnu růžici oběma rukama a vidím, že obvaz na mé ruce je povolený a volný. Musím si ho nechat vyměnit. S omluvou se protlačím kolem kuchaře do šatny. Od Edgara nic. Pošlu mu zprávu:

ANNA DĚLÁ ÚKOLY, JE TU UŽ PŘES HODINU.

JAK TO VYPADÁ S TEBOU?

Je v logice věci, říká často Edgar, že život ve velkoměstě je tak smutný, že bychom ho mohli prodávat za peníze. Ale na jeho nedostatku dochvilnosti nikdo nevydělá. Nechám obvaz na levé ruce být, protáhnu se za kuchařem a donesu panáky ke stolu 13. Sellers toho svého do sebe kopne skoro ještě dřív, než ho před něj postavím. Ostatní ho napodobí. Bezprostředně poté objednají další rundu. Málokdy zůstane u jednoho panáka. Mává na mě Anna. Matematiku už dopsala.

„Slo ti to?“ zeptám se jí.

„Jasně.“

„Tak to ti ukážu něco zajímavého.“

S jedním prstem nataženým, což má znamenat „sleduj mě“, vytáhnu zpoza zad romanesco a opatrně ho položím na stůl před ni. Dívá se na něj, pak na mě. Vysvětluji, že je to zelenina zvaná romanesko. Není zvláštní? To ano, Anna přikývne. Přátelsky se zasměju, ale smích zazní jako krátké zadrhnutí v klaksonu, je spíš agresivní než odzbrojující. Můžeš ho nakreslit, abys měla co dělat. Anna pokývne. Pak ji začnu poučovat o fraktálách a o Mandelbrotovy jak jsem o tom vykládal Dá- mě-dítěti. Anna poslouchá. Vyptává se, kdo je ten M. C. Escher. To ti hned povím, pokývnu a vykládám dál. A to ještě není všechno, pokračuji. Romanesko je chuťově znamenité. A zdravé. Jestli chceš, řeknu kuchaři, aby ti ho uvařil v páře, můžeš ho mit k obědu. Nejdřív ho nakresli a pak sněz, shrnu a svá slova doprovodím krátkým houknutím na klakson. Anna průběžně přikyvuje.

Mastná tužka

Barmanka se mnou chce mluvit. Kroutí hlavou nad společností u stolu 13. Co je to za sešlost, ptá se. Chtějí dostat Sellerse s sebou k nim domů, aby se podíval na nějakou kresbu, informujú ji. To se mi zdá dost nepravděpodobné, řekne barmanka. Proě? Ze by nějaký odhad? V tom případě se musí zeptat Raymonda. Sellers o tom nemá ponětí. Na Raymonda je ale vždycky nalepený ten podvodník Bratland, a ten kolem sebe nikoho nesnese. A taková nádherná holka, jako je ta mladá u jejich stolu, se k Bratlandovi nehodí. V jednom kuse shání, kde by co urval, je to vyžírka. Nepříjemný týpek. Barmanka usoudila, že Grisen a Blaise se chopili šance právě teď, když tu pro jednou Bratland není.

Urovnám několik ubrusů. Horní i podkladové ubrusy vyhladím. Vytáhnu škrabku na drobky. Oči mi neúnavně jezdí po lokále. Všímám si všeho. Opravdu. Vím, jak daleko pokročila Anna s kresbou romaneska. Vím, jaké panáky pijí a jaké nepijí u stolu 13. Dáma-dítě působí roztěkaně. Teď ale snad už nikam nemusí, ne? Všichni zainteresovaní už sedí kolem stolu 13. Co bude dál? Mé oční bulvy soutěží s bulvami vrchního, vidí všechno to, co moje, a možná ještě víc. Roládu donesu omylem ke stolu 8. Vrchní ukáže na roládu a odnese ji, než hosté stihnou chybu komentovat.

„Co to má znamenat?“

„Omlouvám se,“ řeknu.

„Koho jednou vyrazili jako pětník, ten se nikdy tolarem nestane,“ řekne.

Než se vzpamatuji, stojí Dáma-dítě u Anny a sklání se nad kresbou. Čert vem tu ženskou, je rychlá jako blesk. Hodlá Annu vtáhnout do toho jejich doupěte? Ani nemuknu a spěchám k nim. Co se to tu děje, řeknu, ale otázka vyšumí. Nemám právo je rušit. Dáma-dítě ani nevzhlédne, mluví na Annu: „Když jsem byla malá, vymýšlela jsem si pořád spoustu projektů. Žila jsem výlučně ve svém světě. Celé hodiny jsem vydržela vystřihovat z časopisů.“ No ovšem. Dáma-dítě mluví citlivě o svém dětství, aby naznačila, že ho ještě nemá za sebou a v podstatě zůstala dítětem. Teď Anně na obrázku ukazuje nehtem, kde se jí kresba nepovedla. Pořád jsem se myla, mluví dál k děvčeti. Vyhlásila jsem válku mikrobům. Odmítala jsem ráno spěchat. Odfrk- ne si. Vyhlásila jsem válku času. Vyhlásila jsem válku neklidu. Vyhlásila jsem válku tmě. Vyhlásila jsem válku tichu. Vyhlásila jsem válku tloušťce. Anna pořád kreslí. A pak jsem vyhlásila válku válce, dodá Dáma-dítě a podívá se na mě.

„Dostane ještě někdo tuhle krásnou zeleninu?“

„Anna se ji teď pokusí nakreslit.“

„Nevím, jestli se mi povedou všechny ty detaily,“ řekne Anna.

„Je to suprová kresba, ale teď už vás oba nechám na pokoji,“ řekne Dáma-dítě.

Anna jí zamává.

„Ta je sladká!“ podotkne Dáma-dítě a zamávání opětuje. „A flirtuje se mnou. Že se mnou flirtuješ, Anno?“

Taková drzost, to už vážně přestává všechno. Anna neflir. tuje. Dítě přece neflirtuje, jak tvrdí matky a dámy. Jestli tu někdo flirtuje, tak je to Dáma-dítě. Nepřestává flirtovat a svádět i když zrovna nikoho nesvádí. Je na ní něco znepokojivého. Z jisté vzdálenosti vypadá jako anděl, zblízka jako ďábel. Vrátí se k Sellersovu stolu a sedne si vedle Blaise. To jsem zvědav, jak se té ženské zbavíme.

„Opravdu se ti povedlo ten vzor zachytit, Anno,“ pochválím ji.

„Ale to přece ani nejde.“

„Ty jsi dokonce vystihla a znázornila, jak se to nekonečné rozvíjení kuželů spirálovitě stáčí dovnitř. Myslím, že je to skvělé, Anno.“

Dáma-dítě se bez obtíží zase vetřela pánům do hovoru. Těžko říct, jakým zabarvením tam přispívá. Vypadá to, jako by ty „nejjednodušší“ věci byly pro ni nejbolestivější. „Nejlidštější“ jsou ty nejmechaničtější. Dáma-dítě je optimistická, pozitivní, spokojená, nadšená, usměvavá. Jinými slovy: Ona trpí.

„Co to bylo za paní?“ ptá se Anna.

„Grahamova přítelkyně. Toho starého uhlazeného pána, co vždycky sedí u stolu 10.“

„Hezky voněla.“

„Tak mě napadá, že všechno konkrétní v tomto světě zmizelo mezi půlkami zadku Dámy-dítěte,“ řeknu.

„Hehe,“ směje se Anna. „Dáma-dítě?“

„Ano, Dáma-dítě. Za chvilku ti přinesu jídlo.“

U Sellersova stolu se odehrává bizarní scéna. Diskutují o té kresbě a Sellers vypadá velmi zaujatě. Ale tak nějak nechápe a klade detailní otázky na téma, jak působí mastná tužka na papíře. Blaise mu vysvětluje, že Holbein samozřejmě mastnou tužku nemohl používat. Ale Sellers se nepřestává vyptávat. Mastné tužky jsou šikovné, říká, hodí se na poznámky pod vodou. Kupoval jsem si takové v servisu pro potápěče. Mají tam dobrý výběr a příhodné balení po dvanácti. Blaise ho opravuje: na té kresbě je neurčité kolorování křídou. Něčeho takového se mastnou tužkou nedocílí. Ani nevím, jestli tehdy mastné tužky měli, dodá. A co olejový pastel? Nemluvím o olejovém pastelu, Blaisi, řekne Sellers. Člověk, co má všech pět pohromadě, nemůže říct „Holbein“ a „olejový pastel“ v jedné větě, chápete? U Hansmarka mají takové tužky. Ve stavebních potřebách? diví se Blaise. Ano, a říkají tomu pisátku Lyra. Dělá značky na každý povrch. Na zaprášený, rezatý, mastný i mokrý. Na víčku krabičky má dokonce přilepené ořezávátko. Tak se mi zdá, že mluvíme o různých věcech, řekne Blaise. Ty zřejmě mluvíš o tužce používané při práci, dodá Grisen. Je nepravděpodobné, že by papír tehdy takový nástroj vydržel, říká Sellers. Uměli v šestnáctém století dělat lepený papír? Tím si nejsem jistý, říká Blaise. Tak vidíš, na to Sellers. Člověk si nikdy nemůže být úplně jistý. Nedáme ještě jednu rundu? Ano, to můžeme, připustí Grisen. Obrací se k Dámě-dítěti. Vypila jsi panáky? Neměla bych snad? zeptá se Dáma-dítě. Bůh chraň. Tak si dáme všichni, uzavře Blaise. Jasně, řekne Sellers. Další rundu panáků!

„Další rundu panáků,“ opakuji.

„Takže další panáky,“ říká Blaise. Je celý rozveselený.

„Doneste panáky,“ volá Sellers. Dáma-dítě ke mně zvedne tvář.

„Mohla bych dostat Amaretto?“ zeptá se.

„Jistě,“ odpovím.

„Tak, tak, pití vyrobené z pistácií nikdy nezklame,“ pokývne Sellers. „Dobrá volba.“

„Z pistácií?“ ujistí se Blaise.

„Amaretto je ořechový likér,“ řekne Sellers.

Dáma-dítě sedí mezi Sellersem a Blaisem, vyzařuje z ní vyrovnanost a připomíná tím spíš roli účetní než tanečnice. Celý shrbený se vrátím k baru a objednám Amaretto. On říkal z pistácií? zeptá se barmanka. Ne, neříkal, tvrdím já.

Donesu Anně lasagne s pecorinem, jak je má ráda, k tomu zelený salát, colu a na zvláštním talířku vařené romanesko. Řeknu, že romanesko jí nesu spíš pro pobavení. Nemusí ho sníst celé. Ale ano, řekne. Sní ho. Pak si všimne mého obvazu.

„Ty sis poranil ruku?“

„Ve sklepě jsem šiji přiskřípl, udělal se mi puchýř a praskl.“ „Obvaz je dost špinavý. Ty sis ho nevyměnil?“

„Ne, stalo se mi to včera.“

„Až to dojím, tak ti ho vyměním. Učili jsme se ve škole, jak se poskytuje první pomoc.“

Sýr na lasagních je horký, to Anna ví, možná proto se vrhne nejdřív na romanesko. Anebo je zvědavá? Baví mě, že projevuje zájem o můj nápad. Drží vidličku jako motyčku a kousek zeleniny usekne. Chutná dobře, potvrdí krátkým pokývnutím a žvýká. Zeptám se jí, jestli chce namlít na těstoviny pepř. Ano, děkuji. Dojdu pro velký mlýnek, ten sejí odjakživa líbil. Do cesty mi vkročí vrchní.

„Pokusíme se, aby to dneska netrvalo tak dlouho, ano?“ řekne.

„Prosím?“

„To dítě tady.“

„Ne, samozřejmě.“

„Jenom lump dává víc, než kolik má, to snad víš.“

Jedna z nejdůležitějších schopností současného člověka, pokud lze něco takového použít jako pojem, prohlašuje Edgar, je, že musí zpracovat záplavu informací. A když tu schopnost nemá? Tak v tom uvízne. Já osobně ne vždycky dobře filtruji či třídím ten stálý příval informací, ten tlak. A to, že mi vrchní servíruje ty své hořké pilulky, mi nijak nepomůže, takže moje pevnost dostává trhliny. Nesmím tomu děvčeti ani namlít pepř, aniž mě přeruší? Dojdu k Anně a opepřím jí lasagne trojím rázným zatočením mlýnku.

Obvaz

A u stolu 13 se zase něco děje. Sellers mě žádá, ať přistoupím blíž. Skoro klečím, abych slyšel, co říká. V surfování se té pozici říká tuck knee. Člověk poklesne podélně v kolenou, aby měl nižší těžiště. Tentýž termín se používá ve skateboardingu a ve snowboardování. Já jsem v tom postoji teď. Položím si ruku s obvazem na bedra. Ale je dlužno poznamenat, že jít do tuck knee tady v The Hills je něco docela jiného než na vlně Tichého oceánu nebo na betonové rampě v Santa Monice. Tuck knee tady představuje podřízenost, nikoli styl. Poddanost. Poslušnost. Možná i ubohost.

„Všechno je trochu jinak, můžeme si objednat jídlo?“ „Ale vždyť už jste měli sýr,“ namítnu.

„Tak to budeme muset narušit stereotyp.“ Rozesměje se a rozkašle se hlubokým, sípavým kuřáckým kašlem.

Všechno je vzhůru nohama. Nejdřív dostali sýr. Po sýru chtějí hlavní jídlo. Protahuji to. Sellers se na mě dívá. Však to zvládneme. To jistě, řeknu. Ale ještě předtím, než přijmu vaše objednávky, bych si něco zařídil. Dovolíte? Samozřejmě, pokývne Sellers. Zařiďte si to. Zašilhám po Anně. Sotva se pustila do lasagní. Anno, můžu tě na chvíli vyrušit? Anna se usměje. Mohla bys mi vyměnit obvaz teď? Jasně, řekne bez zaváhání, jak je pro děti charakteristické. Okamžitě vstane. Kde? zeptá se. Musíme do sklepa pro nový obvaz, řeknu. Chceš jít se mnou? Je to docela zvláštní sklep. Ona do něj chce, kráěí přede mnou horlivými kroky, projde závěsem, kolem rohu a ke dveřím do sklepa. Je tam chladno jako vždycky. Už chvíli je tma. Neon na druhé straně ulice mi ruce barví střídavě do lososově růžova a do bledě zelena. Anna napjatě sleduje, jak nešikovně odemykám zámek. Omluvně se směju. Barva její tváře se mění.

Stojím levou nohou na nejspodnějším schodu a vybízím Annu, ať jde za mnou. Schody jsou příkré, možná je lepší jít pozpátku, říkám. Anna se otoěí a pomalu sestupuje patami napřed. Nohy má dobře chráněné obrovskými botami, říká se jim Moon Boots, mají klasický tvar a na jejích tenkých nožkách vypadají komicky velké. Jsou to Moon Boots, Anno? zeptám se. Ano, říká. Napřahuji ruku, tu zdravou, pro případ, že by padala, ale nedotknu se jí. Sejde dolů a podívá se do nitra sklepa. No téda, vyhrkne. Je zřejmé, že nikdy nic podobného neviděla.

„To jsou ale sudy! Jsou opravdické?“

Před několika lety jsem musel jít na pohotovost, protože mi pískalo v uších. Lékař se mě v malé ordinaci vyptával a já se nenápadně podíval na obrazovku poěítaěe.

„Rozvlněný obličej,“ napsal tehdy. Myslím, že právě takový případ nastal teď.

„Kam až ten sklep vede?“ zeptá se Anna.

„Daleko. Nevím to jistě.“

Není tu dost světla na to, abychom se dostali až k zásuvkové sekci s obvazy, klůcky, utěrkami, řemínky, špulkami, záplatami, podložkami, zástěrami, slavnostními ubrusy a hadříky, musím najít vypínač k žárovce v další části chodby. Anna se ptá, kde jsou obvazy. Myslím, že jsou přímo dole a za rohem vpravo, tedy opačným směrem než ovoce, zelenina a roma- nesko. Ve dvou sekundách objevím vypínač. Šátrám po zdi a otočím jím, ale rozsvítí se žárovka za schody. To bylo špatně, zasměju se. Jenže Anna je pryč. To zavání pěkným průšvihem. Nevidím ji. Zátylkem se dotýkám stropu. Všechno kromě poker face ze mě spadne. Ráno v zrcadle pokaždé vidím obrovský sešup v porovnání s tím, co jsem býval. Počítám, že stejný sešup se děje na vnitřní straně, v mozku, v játrech, jakož i v penisu. A obdobně jistě i v nervovém systému. Cistě fyzický sešup nervů lze částečně vysvětlit vztahem mezi mladistvou sebejistotou a tím, jak člověka s postupujícím věkem přemáhá nejistota. Nemělo by to být obráceně? Neměl by si být člověk s přibývajícími lety jistější tím, co chce? Snažím se myslet pozitivně. Každý den vídám svůj starý opotřebovaný obličej v zrcadle a říkám si: Co vidíš, je nejmladší verze toho, na co se budeš dívat po zbytek života.

„Jsou obvazy na bližší, nebo na vzdálenější straně těch výstupků?“ volá Anna.

Slyším zahihňání.

„Na vzdálenější,“ volám hlasitě.

Nastane ticho. Pak zaškrábání. Pak zase ticho. Zazní hlasitá kovová rána a ve mně to hrkne.

„Promiňte,“ slyším Annu. „Omlouvám se.“ „Mám tam jít?“ ptám se.

„Ne, stůj, kde jsi.“

Pak slyším pokašlávání. Šepot následovaný škytnutím. Zase šepot. Pak je ticho.

„Haló?“ říkám.

Další drobné škytnutí. Nepláče? Znovu ticho. Pak šoupavé kroky. Anna přichází. Na podlaze je udusaná hlína. Anna svírá obvaz oběma rukama. Je to objemná roie velikosti nejméně vánoční tlačenky.

„Tak jdeme, Anno,“ vybídnu ji a ženu ji ke schodům.

Objednávky v obráceném pořadí

Vedu Annu na pánskou toaletu, kde to vypadá jako v Damašku, aby mi pomohla s obvazem. Posadím se na víko mísy a obvaz rozmotám. Puchýř a odchlíplá kůže jsou odporné. Pod obvazem je ztuhlá krev a špína. Anna si klekne přede mě a bez mrknutí oka si ránu prohlíží. Soustředěně začne obvazovat. Velkou roli obvazu pokaždé otočí o 180 stupňů, takže se na dlani a na hřbetu ruky vytvoří pravidelný zmijí vzor. Samým soustředěním kmitá jazykem z jednoho koutku úst do druhého.

„Máš zavírací špendlík nebo svorky?“ zeptá se.

Má hladkou tvář, jen pod očima trochu fialové barvy. Jasný znak nedostatku spánku. To Edgarovo flámování děvčeti opravdu škodí.

„Ten obvaz je starý, není samolepicí,“ řekne.

„Včera jsem si ho zavázal.“

Sundá si z vlasů sponku a zapne ji na konci obvazu u zápěstí. Obdivuji její obratné prsty.

„Umíš to moc dobře.“

„Ano,“ řekne Anna.

„Teď si jistě s chutí dojíš lasagne.“

* * *

Sellers září dobrou náladou. Dáma-dítě se pomalu přisouvá blíž k němu. Mám-li ji nějak přiblížit, napadají mě jen abstraktní popisy. Je to pěšina, po níž jdeme, abychom přišli sami o sebe. Nehraje divadlo, nenamáhá se měnit image. Jako by se naopak image měnil podle ní. Obvaz mi sedí hezky pevně. Cítím se hned jistější v kramflecích.

„Tak můžeme objednávat?“ zeptám se, přejíždím přitom škrabkou po stole a čistím hostům ubrus.

Sellers praví, že teď si dají hlavní jídlo a pak předkrmy. Dáma-dítě se ptá, jestli by jí kuchař zase udělal houby. Nejradši lišky, třeba i trochu mlynářek, pokud je má. Myslím, že ano, řeknu. Na řepkovém oleji a na másle, dodá. Trochu šalotky. Tak se to má. Prudce opéct. Na litinové pánvi. Houby se nesmí vařit. Tak je to v naší kuchyni běžné, řeknu. Blaise objednávce zatleská. Pak trochu mlaskne, jako by měl ještě na patře reb- lochon a chtěl posoudit, jaké hlavní jídlo by se po tomto sýru nejlépe hodilo, což je absurdní samo o sobě. Po dalším zamlaskání padne volba na italský steak, ten figuruje na dnešním menu, které jsem napsal na tabuli. Blaise vyslovuje vitello á la Sarda s obdivuhodnou intonací, chce ho upravit tradičně, tedy s bramborem -as hráškem - a také se špenátem, liškami a omáčkou.

Grisen naznačuje blazeovaným pohybem ruky, že na řadě je Sellers, ale Sellers chce, ať si objedná Grisen. Ne, až po tobě, vrtí hlavou Grisen. Ne, nejdřív ty, trvá na svém Sellers. Ale když Grisen vysloví „tetřívek“, Sellers mu skočí do řeči a vyhrkne „platýs“, takže obě slova zazní současně.

„Pardon?“ zeptám se.

Grisen se pokusí znovu říct „tetřívek“, ale Sellers ho bedlivě sleduje a tentokrát řekne „kůzlečí“, takže obě objednávky se znovu slijí. Promiň, tak nejdřív ty, směje se Grisen. Ne, nejdřív ty, řekne Sellers a rukou naznaěí svou podřízenost. Grisen se podívá progresivními skly brýlí na jídelníček, předstírá, že ještě jednou čte.

„Já bych si dal...“

Ukáže prstem na tetřívka. Blaise pokývne na Dámu-dítě.

„Mno...“ říká Grisen.

Protahuje to, dívá se na Sellerse nad skly brýlí a vyráží.

„Te...“

„Ta...“ bleskurychle vyhrkne Sellers.

Grisen se pokusí o fintu.

„Tet...“

„Tai...“ řekne Sellers.

„Tetřívka pro pana Grahama, tatarský biftek pro pana Sellerse,“ dořeknu, abych dal najevo, že s nimi tu hru hrát nehodlám.

„Můžu dostat worcesterskou omáčku zvlášť do mističky?“ zeptá se Sellers.

„Jak si přejete.“

„A máte dnes tu pažitku ze zahrady kuchařovy matky?“ „Tu myslím kuchař používá pořád,“ potvrdím.

„Můžete ho požádat, aby mi ji nedával?“

„Jistě,“ odpovím.

„Humus na záhonech kuchařovy matky je výrazně poznamenaný tím, že zahrada je vedle dostihové dráhy,“ vysvětluje Sellers ostatním u stolu. „Pažitka je cítit.“

Sellers chce k tatarskému bifteku pivo, ale otravuje dál. Koriguje Blaisovu francouzštinu při objednávání burgundského vína.

„Silnější přízvuk na u,“ poučuje ho. „Burgúnd.“

„Aha, ty asi myslíš Bourgogne,“ na to Blaise.

„No, víc [buK.] - gogne,“ řekne Sellers.

„Ano, souhlasím,“ řekne Blaise. „pokud člověk na konci dokáže říct [goji]. Takže [buK. gop].“

„Ano, ale musíš si dát pozor na dlouhé ú. Takže vyslovíš skoro [©].“

„Já to vzdávám.“

Bzry skončí

Prodírám se do šatny, abych zkontroloval zprávy od Edgara, a přitom rozezvučím kuchařovy měděné hrnce. Displej je pořád černý. Zmocňuje se mě panika. Motá se mi hlava. Anna tu nemůže sedět donekonečna, kromě toho je už unavená. Nepomůže od toho napětí trocha scrollování? Nějaký pták zabodl zobák do piercingu jistého emouše. Povídačky o tom, že Abraham Lincoln, John F. Kennedy a Martin Luther King Jr. byli zastřeleni deset minut po desáté, se nezakládají na pravdě, píšou jinde. Lincolna zabili ve čtvrt na jedenáct a zemřel za úsvitu dalšího dne. Kennedyho zabili v půl jedné za bílého dne. Kinga Jr. zastřelili minutu po šesté večer a za mrtvého byl prohlášen pět minut po sedmé. To, že všechny hodiny v reklamách jsou nastavené na deset minut po desáté, má estetické důvody, nikoli mystické, dozvídám se. Šokující je další zpráva, fotka Edgara. Usmívá se a pózuje vedle člověka v modrém obleku, staršího pána s nápadně holou hlavou. Za nimi stojí dáma, která vypadá, jak by vypadala Michelle Obamová, kdyby se narodila jako Slovanka. Fotka tam přibyla před půl hodinou. Není v pozadí Kodaň? Rozhodně to není Oslo.

SNAD NEJSI JEŠTĚ V KODANI?

Za nimi se rýsuje věž, mohl by to být Sankt Andreas. Nemohu si pomoct a pod obrázek vložím anonymní komentář. Už bzry skoněí vysílání pro děti, napíšu. Až pozdě si všimnu překlepu. Bzry. Teď ještě aby si to tam přeěetl. Jsem ten nejzaostalejší internetový troll. Je hodně po sedmé a za hodinu se lokál zaěne plnit. Nevím, jestli se budu moct během veěera věnovat Anně. Edgar mi musí odpovědět. Napíšu ještě jednu zprávu, i tentokrát anonymní. Vidím tě Online v Kodani, napíšu a pošlu. Zase špatně. Online a Kodaň jsou přísně vzato dvě úplně různá místa.

Anna sedí u svého stolu, půvabně ěte, ve vlasech čtyři sponky, už ne pět. Dívám se na ni očima unavenýma od scrollování. Pestrá obálka knihy prozrazuje další fantasy. Romanesko snědla skoro celé. Povím jí, že Edgar ještě nepsal, takže bude muset dál čekat. Nezdá se, že by jí to vadilo. Nejsi unavená? zeptám se. Ani ne, odpoví, ale její oči svědčí o opaku. Nabídnu se, že jí přinesu od kuchaře provázek, mohla by si na prstech uháč- kovat podložku pod hrnce nebo tak něco. Na ruění práce je šikovná. Radši si budu ěíst, řekne mi.

Vrchní stojí nad knihou rezervací. Stůl, kde sedí Anna, je zamluvený od 19.30, sdělí mi. Jak dlouho tady bude? To bohužel nevím. Zeptá se, jestli za ni mám odpovědnost. To nejspíš ano, odpovím. Je-li koryto prázdné, koušou se koně mezi sebou, řekne a odvrátí se. Zeptám se ho, co tím myslí. Po osmé večer prostě musím vymyslet, co s Annou dál. Dojdu k baru, musím donést pití k Sellersovu stolu. Zatímco barmanka nalévá burgundské, prozradí mi, že Blaise s Grisenem teď na Sellerse naléhají a Dáma-dítě se za ně přimlouvá. Není k vám daleko, Blaisi, řekla prý Dáma-dítě, můžu vám dělat doprovodnou asistenci. Doprovodnou asistenci? Co je to za výraz? To tedy opravdu nevím. Trvají na tom, že Sellers musí jít s Blaisem domů. Ustojím to. Sellers je divnej, dodá barmanka. Samej úsměv a ochota, ale není možné se mu dostat na kobylku. Barmanka je rozrušená.

Hnízdo

Protahuje se to. Kvůli Edgarovi netuším, kdy mi skončí směna. Normálně mě tu uvěznil. Jsem utahaný. Kromě toho mě nutí prolézat kuchaři za zády do šatny pro telefon a ten mě zase nutí polykat pravidelné dávky odpudivé současnosti.

TEĎ SE ALE UŽ VÁŽNÉ MUSÍŠ OZVAT

Ironií osudu Edgar přitom pořád vzdychá nad přívalem informací z telefonu. Už si mi na to posteskl a určitě to zopakuje, ale zrovna dnes, za těchto okolností, cítím sám, že už toho mám dost. Mediální okruhy, jimž je člověk vystaven, nebyly nikdy tak otravné jako dnes. Ne, nikdy jich nebylo tolik jako dnes, to může člověk s klidem říct každý den, tvrdí Edgar. Chtělo by to ten příval procedit, ale nezvládám to. A dnes je to vrchol. Ten proud nejsem schopen pojmout. Všeho bylo nějak moc. Jako bych si chtěl dát sklenici vody a chrstli mi do tváře celý kbelík. Ten nápor nikdy nebyl tak mocný. Nikdy jsem mu nebyl vystaven tolik jako dnes, poslední den v řadě všech svých dní. Ta nálož nikdy nebyla agresivnější. Je šílená. Jako vzteklá. Hrozivá. To jsou Edgarova slova. A sám si teď stojí mimo ni, triumfuje hezky online v Kodani a zatahuje mě do něčeho, co se mi ani neobtěžuje vysvětlit. Zbývá necelá půlhodina do chvíle, kdy Anna musí opustit stůl.

Slyším Sellerse, jak se brání, že expert na umění je Raymond, můžou mu zavolat, půjde s nimi a provede odhad. Raymond? podiví se ostatní. Ano, ten halama, co sem často chodí. Co vypadá jako typický jihoskandinávec. Podsaditý, klasický Skandinávec z jihu. Ano, ostatní si ho pamatují, ale vzápětí odmítavě zavrtí hlavou, jelikož je vždycky pohromadě s tím třetím a ten je dost neotesaný. S Bratlandem? zeptá se Sellers. Ano, s Bratlandem. Sellers zabručí, že Bratland je mírný jako beránek. Kdepak, ten je nemusí znepokojovat. Jenom se trochu předvádí. To je také typické pro jihoskandinávské nátury, dodá Sellers. Nevím, jestli můžu pustit takového neotesance do blízkosti Holbeina, řekne Blaise opatrně, ale upřímně. Neotesance? Kdepak, Bratland je zodpovědný a spolehlivý. Mnohostranně vytížený. Věnuje se muzice, surfuje a vůbec dělá celá léta i jiné zvláštní věci. Možná působí trochu zbrkle, ale není v něm nic zlého. Trochu ho štvou nóbl podniky, jako je tenhle. Možná mají na mysli tohle? Kdysi ho vyvedl z míry jeden balík gurmánských lahůdek. Bratland to nevydržel a všechno spořádal. Sellers se ochotně pustil do podrobností. Balík přišel pozdě večer, zároveň s krabicí těžkého červeného vína. Bratland pak celou noc strávil na záchodě. Gurmánské ambice poté pověsil na hřebík a od té doby si vůěi gurmánství pěstuje zášť. Proto možná působí tak drsně a hrubě odsuzuje všechno, co považuje za snobské. Asi vám to bude připadat nepochopitelné, ale Bratlandovo oblíbené jídlo je taco z rychlého občerstvení. Nemůže se ho nabažit. Má někdo z vás nějaký názor na taco coby pokrm?

Vrchní stojí vzpřímeně vedle Anny a dívá se, jak si balí ruksak, nebo asi spíš jak si balí svých pět švestek, protože je to smutný pohled. Vlastně se ani nehodí říct, že si balí svých pět švestek, když si balí ruksak nebo školní aktovku. Ptám se, co se to děje, a vrchní mi sděluje, že ěas vypršel. Namítnu, že dívčin otec se zdržel a že Anna tu musí zůstat, dokud ji nevyzvedne. Co je jednomu člověku stropem, je jinému podlahou, zasyčí vrchní, svůj masitý, žilkami protkaný obličej má těsně u mého. Byl byste tak laskav a přestal s těmi svými příslovími? Vře to ve mně. Zírá na mě. Anna stojí se sbalenými věcmi a dívá se na nás. Připadá mi ve tváři pobledlá. Není pochyb o tom, že je unavená. Co mám dělat?

„Anno, pojď si sednout k nám.“

Promluvila Dáma-dítě, obchází kolem a do všeho se plete. Proč se do toho míchá? Tváří se upřímně. Ovšem, napadne mě, upřímný obličej Dámy-dítěte je také maska, a dost hrozná. V Dámě-dítěti si dávají sraz všechny způsoby odcizení.

„Máme u stolu místo,“ řekne. Vrchní vypadá, že ho klepne.

„A pak budeme prosit předkrm a aperitiv,“ volá Sellers a míří ukazováčkem do vzduchu. „Už jsme došli k předkrmu!“

„Vidíš?“ říká Dáma-dítě. „Starouš Sellers je tam taky. Stýská se mu po tobě.“

„Pojď sem, děvče,“ říká Sellers a ohne ukazováček, jako hákem hrabe ve vzduchu a naznačuje, aby Anna přišla.

No ne, ty máš Moon Boots, podiví se Dáma-dítě a škytne. Ano, řekne Anna. Místo je vedle dokonalého Blaise. Anna postaví svůj batoh vedle nohy stolu a způsobně pozdraví. Pak zdraví Grisena, také vychovaně, podá mu ruku. Sellers se nakloní nad stolem jako nějaký strýček a zeptá se jí, jestli to bylo s vrchním trapné. Bylo to trapné? ptá se. Ani ne, odpoví Anna a dodá pře- moudřele, že chápe, proč tu děti nemohou být tak pozdě do večera. Ale jdi, neposlouchej toho nabubřelce, zašeptá Sellers a nafoukne tváře. Anna pobaveně vykvikne. Teď ho necháme trochu proběhnout. Dívej se, Anno, řekne a mrkne. Vrchní! Pane vrchní! Vrchní se otočí, plný přísné protestantské etiky - hlavního principu, který je základem fungování kapitalistické společnosti, jak říká Edgar - a se zarytým výrazem pokývne. Sellers říká, že jeho „neteř“ by si chtěla dát větrník, a ostatní chtějí předkrm. Vrchní nepatrně škubne rty a zapíše si objednávku.

„Oni si objednali předkrm,“ řekne vrchní zděšeně barmance a mně. Jak je to možné? Těžko říct. Sellers obrací všechno naruby, říkám, jedí v opačném pořadí. Musíme to prostě tak nechat.

„Děvče tam může ještě chvíli sedět, ale pak bude konec,“ zavelí vrchní a vykročí krokem rozhodné pracovní morálky do kuchyně, aby osobně dohlédl na objednávku pro stůl 13. „Musí se trochu přimáznout,“ zamumlá barmanka. A když jsou předkrmy hotovy, vyjde vrchní ven a ostentativně je servíruje osobně. Předkrmy jsou v podstatě jakýsi dezert: pro Dámu-dítě Kalix layrom, slavný kaviár z Norrbottenu, podávaný na sledovém řezu. Pro všechny tři muže dvanáct evropských ústřic neboli „polibků moře“, jak je při objednávání provokativně nazval Sellers. Blaise vypadá bezradně, když se před ním ústřice octnou, ale hned statečně vysrkne první. Anna dostala pět malých větrníčků a v cínovém pohárku horkou čokoládu. Rychle se pouští do jídla komicky dlouhou dezertní vidličkou. Stejně rychle ale upoutá její pozornost Sellers. Aby vtáhl do rozhovoru „mladou generaci“, ukáže na Annu, rád by „si ujasnil názor“ na streaming, řekne ovšem několikrát „streamings“, čehož si bystrá Anna hned povšimne. Sedí rovně jako pravítko, už si ji koupil. Chichotá se, kouše se do rtu, čeká na reakce Grisena a Blaise a po sotva pěti minutách ji Sellers úplně ovládne. A jako by toho ještě nebylo dost - zapálí si cigaretu a přestoupí zákaz kouření.

„Strýmuje se hodně,“ řekne zamyšleně a dá si mocného šluka. Vyfoukne tlustý sloup dýmu. To devítileté děvče zřejmě za celý život nevidělo stoupat cigaretový kouř ke stropu uzavřené místnosti. Měkký a téměř modrý sloup stoupá vzhůru.

„Neberte starým kouření,“ řekne Anna.

Slyšíte ji? Sellers se rozchechtá. Chodící čítanka, celá The Child Wordsmith. V tebe já věřím, řekne. A teď se vrchní překonal. Ještě než dojedí ústřice, přistoupí k nim a zeptá se, jestli by si před jídlem nedali trochu šumivého. Sklenku prosecca? Nebo šampaňské, máme výborné Ruinart Brut, svěží, krémové. Sellers září tak škodolibě, jak jen tovaryš dokáže. „Fantazie,“ řekne, „trocha bublinek před jídlem. Velice děkujeme.“

Blaise vysrkne ústřici číslo dvě a těžce polkne. Neříhl si náhodou? K vrchnímu se hodí slovo „zarudlý“, i když ještě víc „brunátný“. Nalije jim po sklenici Ruinartu, pomalu, velice pomalu, úplně jako podle učebnice správného nalévání pěnivého moku, zároveň zcela v rozporu s tradičním evropským servírovacím rituálem. Šampaňské jako by sotva vytékalo z hrdla lahve. Stojí nad nimi v tom svém obleku jako kolík a nalévá zcela podle pravidel a zároveň úplně naopak, protože v obráceném pořadí. Kdyby bylo na Sellersovi, pěnivá tekutina by snad měla zašumět zpátky do lahve.

„Není nad z Champagně jiskrné kapky, co Marii Antomettě stříkaly přímo od bradavky,“ praví Sellers slavnostně a elegantně do sebe převrátí pohár.

Blaise vezme do ruky poslední ústřici, ale povede se mu ji upustit i s šalotkovou oblohou plnou šťávy z octa a muškátového vína na ten jeho fenomenální oblek. Ustřice se líně valí po celé levé straně jeho saka a zastaví se na stehně. Nechává za sebou tmavou stopu jako slimák. Celý stůl strne v šoku a každý, kdo je toho svědkem, věetně barmanky a mě, se v duchu zajíkne. Úplně jako bychom slyšeli, jak ta jeho dokonalost praská, a v neposlední řadě jak cinkají peníze v jeho peněžence. Blaise se znechuceně podívá na Grisena a vyskočí jako čertík ze škatulky. Grisen ho následuje. Vrchní ztuhl v pozici připomínající řeckou sochu, ale vzpamatuje se a hned nabízí pomoc. „Zajdeme za starým Pedersenem do šatny,“ řekne s obdivuhodnou pohotovostí, „ten určitě bude vědět, co s tím, rozumí tomu.“ Všichni tři se vydají spěšnými kroky k Pedersenovi, zkušenému šatnáři, který zná staré triky.

Dáma-dítě se podívá na Annu a zeptá se jí, jestli není unavená. Chodíš spát večer pozdě? říká. Anna zavrtí hlavou. Jsi moc hezká, řekne Dáma-dítě. Její pohled se teď obrátí k Seller- sovi, jehož chlapecký úsměv se rozplyne. Ukáže cigaretou na Dámu-dítě a řekne vážně: „Tebe já přefiknu.“

Dáma-dítě, stroj na generování žárlivosti a závisti, od něj odvrátí pohled a dívá se stranou, jako by se uvolňovala, zastavovala. Anna kroutí hlavou. Sellers se na mě podívá a rozhodně přikývne. A já si v nezvykle jasném okamžiku uvědomím svou příležitost.

„Pojď, Anno,“ řeknu.

Anna vstane.

„Vezmi si ruksak a počkej na mě tady pod galerií. Hned se vrátím.“

Anna udělá, co jsem jí nařídil, já vyběhnu po točitých schodech a dupu tak, že se celá železná konstrukce chvěje. S nahrbenými zády se zastavím nahoře a vidím starého Johansena s tváří obrácenou vzhůru, zraky vytřeštěné. Zadní část hlavy mu bez hnutí spočívá na tučném zátylku. Není mrtvý? Ne, hýbe prsty, hraje. Co třeba Bachovy Goldbergovské variace, které měly pomoci hraběti Kaiserlingovi usnout, navrhnu, třeba číslo 21. Johansen sebou trhne a bezešvým přechodem spustí Bacha.

Anna poslušně stojí s ruksakem na zádech. V krátké stěně pod mezipatrem jsou nenápadné dveře se závorou. Za nimi je starý dřevník, honosněji zvaný komora na dřevo, už se samozřejmě nepoužívá. Bílá plaketa přišroubovaná na dveřích nese nápis Annar Andredagen (1942-45). Vlez tam, řeknu Anně a otevřu jí dveře. Povídá se, že se tam za války schovával jakýsi Annar. Podívej, těch výstřižků na stěnách. Vidíš tady ten obrázek? Panda Andy. Musím pracovat až do konce směny. Drží ti obvaz dobře? zeptá se mě Anna. Ano, sedí pevně. Mockrát děkuji. Udělám ti tu hnízdečko. Pojď, Anno, vlez dovnitř.

Jdu do kuchyně. Z šatny přinesu náruč starých číšnických kabátků, které se už nepoužívají. Kuchař mi uhne a nechá mě projít.

Vyrobíme hnízdo z bílých rondonů, Anna si lehne se školním ruksakem místo polštáře, dalším kabátkem se přikryje a na konzoli, kde byla police, postavíme svíčku ze stolu 19. Vtom jemně vrznou dvířka. Otevřou se a dovnitř nahlédne Sellers. Usmívá se. Mám ti vyprávět pohádku? Anna ze svého lůžka pokývne. Sellers se nasouká dovnitř, sedne si vedle děvčete a začne vyprávět.

Ležíš a oči máš otevřené.

Na copak hledíš, že dostaneš na zadek?

Neboj se, žádné au.

Díváš se.

Kulíš oči.

Je tolik krásného, na co můžeme koukat.

Kolem nás září paprsky, svítí světlo,

šíří se jas.

Jen pozor, jestli ti oči vypadnou z důlků, odkutálejí se.

Koulejí se po podlaze do pytle nějakého trolla. Troll s ním běží do hor a nalezené oči taví na mince.

Ten bude bohatý, ten troll,

vezme tvé oči s sebou do hory a v hoře zůstanou proměněné v penízky.

Jméno

Anna tiše leží v hnízdečku. Po deseti minutách se jí dech prohloubí a tělo sebou škubne. Slyším v restauraci mluvit Blaise? Radši ještě chvíli zůstanu tady. Dveře by zaskřípaly, nechci ji vzbudit. Kdy spí dítě hluboce? Napadlo mě, že bych mohl ve tmě natáhnout ruku a pohladit ji, ale neudělám to. Místo toho opakuji tiše její jméno. Anno, Anno. Jako bych ji hladil jejím vlastním jménem.

Větracím okénkem chvíli sleduji to kino v sále, to divadlo, to odvěké místo schůzek. Když nakloním hlavu až ke stěně, vidím i okraj našeho vývěsního štítu na fasádě. Ten je kupodivu rozdělen na dvě části, na horní a spodní panel. Táhne se od jednoho konce vchodové části ke druhé a podpírají ho čtyři štíhlé pilíře ze zářivě oranžového mramoru z ostrova Skýros. Visí tam celá ta léta a dme se jako nějaký evropský ještěr. Fasáda má něco z Adolfa Loose, ale určitě pochází z doby ještě před ním, je neohrabanější, provinciálnější.

Na rozdíl od okna v kostele, jež poskytuje osvětlení zvenku jako světelná reklama na nějaké spektakulární zásvětí, je náš vývěsní štít po celé délce zezadu otevřený, takže vnitřní osvětlení restaurace jím večer prosvítá ven na ulici. Působí tedy spíš jako ztlumený světelný poutač. Satnář Pedersen ovládá dvě stropní lampy, které tento efekt podporují. Když v noci odchází, zhasne je.

Na horním panelu stojí mdle bílým písmem The Hills, nápis je rámován tmavými onyxy a rozčleněn nápadnou olověnou mřížkou, je to vlastně vitráž z olovnatého skla. Dolní panel je mírně klopený, připomíná naddimenzovanou šperkovnici s bílými, modrými a červenými linkami kolem jména The Hills. Písmena jsou jemně žíhaná, složená z drobných zrnek skla, zelených, žlutých a růžových. Jméno restaurace se opakuje, stojí dvakrát nad sebou. The Hills The Hills, možná to zní trochu jako koktání.

Doslov

Není restaurant jako restaurant

Matias Faldbakken (1973) je syn uznávaného spisovatele Knuta Faldbakkena (1941), který významně ovlivnil norské literární prostředí v sedmdesátých a osmdesátých letech 20. století, kdy vstoupil do celospolečenské diskuse o ekologické neudržitelnosti vývoje naší civilizace (Bídné roky, Uár. Aftenlandet, 1974, česky 1981) a přispěl mužským hlasem do diskuse o ženské emancipaci (Adamův deník, Adams dagbok, 1978, česky 1987). Matias i jeho bratr Stefan, filmový režisér, se narodili v Dánsku - jejich matka je Dánka.

Matias Faldbakken se rozhodl pro dráhu malíře a koncep- tuálního umělce a po studiích na umělecké akademii (1994 ažl998) v Bergenu a ve Frankfurtu nad Mohanem se výtvarnému umění věnoval profesionálně. Každá jeho výstava byla svým způsobem kontroverzní a způsobila rozruch. (Do paměti návštěvníků se zapsaly instalace vyhořelých aut či skupiny obřích, na bílo natřených kanystrů, na hlavu postavených soch národem uctívaného sochaře Gustava Vigelanda či rozmlácené police s knihami.)

Začátkem tisíciletí Matias Faldbakken vstoupil, tedy spíše vtrhl na norskou literární scénu, a to pod pseudonymem Abo Rasul. Roku 2001 debutoval románem The Cocku Hola Company, prvním dílem zamýšlené trilogie Skandinavisk misantropi (Skandinávská mizantropie), chytrou a drsnou satirou o marném boji proti severské společnosti blahobytu a proti hodnotám, na nichž stojí. Kritici se shodovali, že snad jen v šedesátých letech minulého století se skandinávská literární díla kulturních radikalistů takovou silou dokázala opřít do pokrytectví moderní západní civilizace, jíž však podle Faldbakkena už nyní mnoho naděje nezbývá.

O dva roky později vyšel román Macht und Rebel. Autor čtenáři dává pocítit odvrácenou stranu skandinávské skutečnosti, kde zdánlivě všechno funguje: sociální vymoženosti, vysoká životní úroveň, spotřebitelská ideologie a společnost, která je nejen obecně tolerantní, ale toleruje i kritiku sebe sama. Ve skandinávské společnosti vlastně není proti čemu se bouřit, přestože tam kvete counter-culture, neoficiální kultura, ale právě i ona je ve druhém dílu trilogie terčem autorovy jízlivosti.

U třetí části Skandinávské mizantropie si už kritici jako by zvykli na autorovu drsnost (po vydání prvního dílu se ozývaly posměšné výkřiky typu: „... tak toto je to konceptuální umění?“) a totální nihilismus a autorovo suverénní psaní převážně chválí - nezávisle na tom, zda je možno tu hrůzu strávit. V románu Unfun teče krev proudem a stupňuje se tu surovost a brutalita páchaná na lidském těle, vyprovokovaná tzv. slasher games, které kalkulují s poněkud přepjatou zálibou v zobrazování psychického i fyzického násilí. Rozhněvaný mladý autor v lecčems připomíná britského spisovatele Anthonyho Burgesse a jeho dnes už klasické dílo Mechanický pomeranč. Slovy kritika: „Unfun je kniha, kterou byste bývali raději nečetli, na druhou stranu je to kniha, bez níž byste věděli méně. Skandinávská mizantropie je pro současnou severskou literaturu zásadní.“

Matias Faldbakken sáhl i na rodinné stříbro norské kultury, na hru Domeček pro panenky (dříve známou jako Nord). Roku 2006 - u příležitosti stého výročí úmrtí Henrika Ibsena - ji přepracoval a s úspěchem ji uvedla avantgardní scéna Norského národního divadla Torshovsteater v Oslu a Státní divadlo ve Stuttgartu. Úprava Ibsenovy hry dostala i nový název Chladný produkt (Kaldt produkt). Hlavní postava Nora Helmérová tu nefiguruje jako uťápnutá mladá paní, naopak je to úspěšná advokátka, a klíčové otázky Ibsenovy doby, především ženskou emancipaci, upravil Faldbakken k současnému obrazu. U příležitosti uvedení hry v Německu se autor vyjádřil, že se považuje za „mluvčího totálního anarchistického chaosu na loži tradičních rodinných hodnot.“

Názory na současnou společnost Faldbakken nezměnil ani v románu Restaurant The Hills. Základní linie jeho trilogie - až bezcitné odhalování bezzubosti a prázdnoty konceptů sub- kultur v mediálním prostředí ovládaném reklamním a zábavním průmyslem - je zde rovněž přítomna, ale vyjádřena přímo a přitom mírnějším způsobem. V poslední své knize (a první vydané pod vlastním jménem) je autor o poznání smířlivější a snad i - lze-li to tak říci - laskavější. Divokost a nespoutanost jeho dosavadní literární tvorby vystřídala jistá uměřenost, nicméně autorova obava z krachu naší civilizace, který nevyhnutelně přijde, zůstává.

Restaurant The Hills je sice definován jako román, přísně vzato je to ovšem spíše novela, rozsáhlá povídka, úsek několika dní, jež řadový číšník vidí svýma očima a líčí svými slovy. Prostředí klasické evropské restaurace a kavárny je pro norskou literaturu netypické, kultura kaváren zažila své zlaté období v době tak zvané Kristiánské bohémy koncem 19, a začátkem 20. století, kdy Oslo, tehdy Kristiánie, byla vedle Bergenu jediné větší město v zemi. Kavárny a restaurace norská protestantská společnost nikdy nenavštěvovala tak masově a spontánně, jak je zvykem „dole“ v Evropě.

Oproti předchozím románům je Restaurant The Hills promyšlenější, věty jsou jazykově propracovanější, ironie a mizan- tropické ladění však zůstalo - pouze se zkultivovalo, jak je prostředí restaurantu posunuto do vyšší společenské úrovně. Politická nekorektnost textuje tu jemná a sympatická, nikoli agresivní a brutální jako ve Skandinávské mizantropii. To ovšem neznamená, že autor rezignoval na svůj typický sarkasmus: nešetří narážkami na spoluskandinávce, na Evropany i Araby ani ironickými aluzemi na kolegy-spisovatele.

Autor se snaží vylíčit pocity člověka, v jehož nitru to vře, leč musí zachovávat dekorum. Hypersenzitivní číšník sleduje rozvíjející se hry mezi hosty, rozpozná i sebemenší detaily v jejich chování a čtenář se usmívá a chvílemi i strachuje, kam to všechno povede - atmosféra úzkosti není nepodobná té ve filmech Davida Lynche. Číšníkova nabroušenost se ale poněkud alibisticky omezuje na škodolibé poznámky mírně kariku- jící hosty, zatímco skutečné, filosoficky rozkošatělé odsudky naší civilizace pronáší host Edgar, k němuž číšník cítí svého druhu přátelství. Jen u stolu, kde Edgar sedává se svou devítiletou dcerou Annou, jediným čistým stvořením celého románu, se občas zastaví a poruší základní číšnické pravidlo: nebýt familiární.

Kdo je číšník? Projektuje do něj autor sám sebe? Bezesporu. Pozoruje hosty, je mu směšné jejich gurmánství doprovázené verbální vytříbenosti, ale zároveň jako by si přál sedět na jejich místě. Bezejmenný číšník už není „aktivně agresivní“ jako hrdinové ze Skandinávské mizantropie, ale je „pasivně agresivní“, jak ho charakterizovala norská recenzentka. Svůj svět a jeho tradiční hodnoty dokonale zná, ale vše se mu rozpadá pod rukama.

Českého čtenáře jistě napadne podobnost s Hrabalovým románem Obsluhoval jsem anglického krále, ta je však pouze vnějšková - prostředí starosvětské restaurace a hosté, kteří si potrpí na noblesu. Chybí tu Hrabalovy historické kulisy a nostalgie po zašlých časech. Nedozvíme se o osobním životě hrdiny, nevíme o něm téměř nic, není v něm vykutálenost a odzbrojující doznání Hrabalova hrdiny, ale jen tajená a dobře skrývaná zášť. Faldbakkenův hrdina je nám záhadou. Nakonec víme snad jen to, že je přecitlivělý a odsuzuje médii rozmělněný a informacemi přehlcený způsob dnešního života: hosté s iPhony, sociální sítě, záplava nepřehledných zpráv, jež nejsme schopni zpracovat. Číšník naznačuje, že místo jeho působnosti je pro něj divadlem. Vcházejí postavy, rozhrnují těžký plstěný závěs u vchodu a lokál se stane jevištěm. Kuchyň je zákulisím a sklep skladištěm odložených rolí.

Svými postřehy ovšem číšník nezapře samotného autora - posuzuje hosty očima výtvarníka, všímá si rysů obličeje a komentuje je, odborně pojmenovává barvy, uvažuje o designu a střihu oděvů i o tom, jak nevědomky děláme módním návrhářům reklamu. Podrobně popisuje obrazy pověšené na stěnách, jež věnovali vděční hosté či ti, kteří neměli na útratu a zaplatili vlastním výtvorem. Jeho (čili autorovým) břitkým uměleckým soudům neujdou ani výtvarníci starší či současní.

Z Faldbakkenova románu čiší hluboká nespokojenost se směřováním západní civilizace. Žijeme uprostřed - dalo by se říci - kulis minulého světa a nevíme, jak se postavit ke všemu zgruntu novému. Ještě donedávna mohly skandinávské státy doufat ve výborný stav moří, krajiny i společnosti svých sociálních států, ale rychlý hospodářský růst a otevírání se světu s sebou přináší i negativní jevy. To platí zvláště o Norsku, jež se vyšvihlo během tří desetiletí z relativně chudé země mezi nejbohatší země světa, ale najednou jako by nevědělo, co se sebou.

Jarka Vrbová

Světová knihovna

Svazek 217

Matias Faldbakken

Restaurant The Hills

Z norského originálu The Hills

vydaného nakladatelstvím Október

v Oslu roku 2017

přeložila a doslov napsala Jarka Vrbová

Obálku navrhl Ivan Brůha

Redigovala Viola Somogyi

Odpovědný redaktor Jindřich Jůzl

Technický redaktor Jiří Staněk

Počet stran 216

Vydala Euromedia Group, a. s. - Odeon,

Nádražní 30, 150 00 Praha 5,

v roce 2018 jako svou 10 125. publikaci,

v Odeonu publikace 788.

Sazba SF SOFT, Praha

Tisk EUROPRINT, a. s„ Praha

Vydání první

Naše knihy dodává na trh Euromedia - knižní distribuce,

Nádražní 30, 150 00 Praha 5

Zelená linka: 800 103 203

Tel.: 296 536 Ul

Fax: 296 536 246

objednavky-vo@euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví

www.knizniklub.cz