FRANTIŠEK EMMERT

Češi ve wehrmachtu

Už samotný název publikace Češi ve wehrmachtu odhaluje pro dnešní veřejnost téměř zapomenutý a pro mnohé neznámý fakt, že za druhé světové války sloužily v německé armádě tisíce vojáků české národnosti. Nejednalo se přitom o sudetské Němce ani o členy smíšených rodin ani o poněmčené kolaboranty, ale přímo o rodilé Čechy. A to navzdory Hitlerovu přesvědčení, že "žádný Čech není této cti hoden". Přesto Češi bojovali v německých uniformách na všech frontách po celou válku v Rusku, ve Francii, v Itálii, v Africe a u všech hlavních druhů zbraní u pozemního vojska, protiletecké obrany, námořnictva i letectva. Čeština se stala společně s polštinou a lužickou srbštinou nezřídka jazykem komunikace mezi německými vojáky ne všichni uměli německy. Jen málokterý Čech přitom udělal vojenskou kariéru. Většina zůstávala po celou válku jen obyčejnými vojíny, což odpovídalo jejich pozici nedobrovolných odvedenců. Mnozí navíc z wehrmachtu dezertovali, a pokud to bylo možné, vstoupili do československých zahraničních jednotek. Bezprostředně po válce ale i po únoru 1948 nebyli tito čeští veteráni prohlášeni za zrádce, současně však ani za oběti nacismu. Ani jedno ani druhé se tehdejším režimům nehodilo do vytváření ideálního obrazu vzdorujícího národa, který si "s německými ozbrojenými složkami nijak nezadal". Služba Čechů ve wehrmachtu se neměla stát součástí oficiální historiografie. Proto bylo třeba tuto kapitolu moderních dějin zamlčet.

Avšak stalo se! Češi ve wehrmachtu opravdu sloužili. Mnozí z těchto veteránů dodnes žijí. A po více než šedesáti letech se rozhodli své příběhy vyprávět.

VETERÁNI WEHRMACHTU A MNOHDY I ČESKOSLOVENSKÉ ZAHRANIČNÍ ARMÁDY

Veteráni podle národnosti / Spor o poněmčování Čechů / Hitler nechtěl Čechy ani jako dobrovolníky / Specifický region Těšínské Slezsko a podvod se "slezskou národností" / Specifický region Hlučínsko jako území tzv. "staré říše" / Oběti nacistického režimu i aktivní příslušníci odboje

V České republice dodnes žijí tisíce veteránů německého wehrmachtu. Možná některé z nich ve svém okolí znáte nebo jste o nich alespoň slyšeli. V leckteré české rodině se vypráví, že dědeček nebo strýček bojoval v německé armádě a nabízí se proto otázka, jak se do ní vlastně dostal. Vždyť Češi přece v německé armádě nesloužili a údajně ani sloužit nemohli. Možná je těchto lidí u nás až překvapivě mnoho, zejména na severní Moravě. Pro jejich spletité válečné osudy přitom existují dvě vysvětlení, závislá na jejich národnosti. Jednak je velký počet wehrmacht veteránů v dnešní ČR dokladem toho, jak byl náš středoevropský prostor ještě před pouhými šedesáti lety národnostně promíšený. Na to se zapomíná. Němci zde tvořili více než čtvrtinu obyvatel a němečtí muži museli za války sloužit v německé armádě. Branná povinnost se vztahovala jak na Němce ze sudetské oblasti, tak i na Němce z Protektorátu. Smíšené rodiny přitom byly během okupace v převážné většině úředně považovány za německé. Potomci německého obyvatelstva, které zde po roce 1945 smělo zůstat (jednalo se přibližně o dvě stě tisíc lidí), v následujících desetiletích v důsledku vládnoucích nálad zcela splynuli s českou většinou. Pro mnohé mladé Čechy proto dnes může být překvapením, když zjistí, že mají německé předky nejčastěji jednoho z prarodičů, nebo alespoň příbuzné. Vzhledem k nedávné historii českých zemí to však není nic významného.

Druhým vysvětlením je po dlouhá desetiletí oficiální historiografií přehlížený fakt, že ve wehrmachtu sloužily i tisíce rodilých Čechů. Nejednalo se přitom o žádné poněmčené kolaboranty, ale o mladé muže, kteří se do německé armády dostali nedobrovolně a český národ nikdy nezradili. Mnozí z nich dokonce z wehrmachtu dezertovali a dostali se do československých zahraničních jednotek. To je pro mnohé překvapení ještě větší. O něčem takovém se v učebnicích dějepisu nepsalo a nepíše. Češi podle nich přece "bojovali proti Německu" v zahraničních jednotkách nebo v květnovém povstání, ale nikdy na jeho straně…

Nacistické vedení Sudet i Protektorátu jakoby se souladu s tímto zbožným přáním po celou válku usilovalo o to, aby Češi zůstali nebojujícím národem, a to nejen na spojenecké straně, ale dokonce i na straně států Osy. Československá armáda byla zrušena a rozpuštěna hned v březnu 1939 po obsazení českého vnitrozemí a ustanovení Protektorátu. Během okupace existovaly na protektorátním území pouze dvě ozbrojené složky pozůstávající z Čechů, ani jedna však neměla nic společného s německou armádou. Protektorátní Vládní vojsko o síle 6,5 tis. mužů bylo jen pasivní, strážní a nepříliš spolehlivou formací, určenou k ochraně budov využívaných českou protektorátní vládou. V závěru války bylo pro jistotu z větší části odveleno do severní Itálie, kde asi osm stovek jeho příslušníků zběhlo k partyzánům. Zachováno a vyzbrojeno lehkými zbraněmi zůstalo během okupace také protektorátní české četnictvo. Obě ozbrojené složky se pak v květnu 1945 podílely na přípravě a průběhu národního povstání.

Vytváření jakýchkoliv vojenských jednotek složených z Čechů nebo nábor českých jednotlivců přímo do německého vojska však Hitler hned na začátku války výslovně zakázal. O povinných odvodech Čechů se během války nikdy neuvažovalo, dokonce ani po první ruské zimě 19411942, kdy německé armádě zoufale scházel téměř milion mužů. Odmítnut byl i případný nábor dobrovolníků z řad české fašistické pravice. Německá správa Protektorátu na pokyn z Berlína zakázala zformování české legie dobrovolníků, kterou chtěl v létě 1941 sestavit Český svaz válečníků na pomoc v právě zahájené válce proti Sovětskému svazu stejně neslavně skončil i pokus o zformování české Dobrovolnické svatováclavské roty SS v březnu 1945. Dobrodruzi z Českého svazu válečníků a militantní přívrženci české fašistické Vlajky se pak v průběhu okupace dobrovolně "poněmčili" (přihlásili se k německé národnosti a prošli rasovými zkouškami) a k Waffen SS se pak dostali už jako "Němci". Potomci těchto kolaborantů dnes v ČR pochopitelně nežijí všichni uprchlí nebo byli odsunuti. Píšeme-li o Češích ve wehrmachtu, máme na mysli jen ty Čechy, kteří po válce směli v Československu zůstat, protože republiku nikdy nezradili. Mnozí z nich se naopak podíleli na odboji, zejména v řadách československých zahraničních jednotek.

Češi představovali pro nacistické plány velký problém. Na jejich budoucí poválečné postavení v uvažované "nové Evropě" existovaly v nacistickém vedení různé názory, od "smířlivých" (postupné odnárodnění) až po ty nejradikálnější (vystěhování). Žádný z nich však nepřipouštěl obnovení "českého státu", byť jakkoliv závislého na Německu, například podle slovenského vzoru. Naopak, samotný Protektorát byl i nacisty svorně chápán jen jako "Protentokrát", jak ho ve zcela opačné naději posměšně nazývali Češi. Počítalo se s jeho zrušením a budoucím připojením celého českého vnitrozemí přímo k Velkoněmecké říši jako její integrální součásti. Samotná existence českého národa však představovala velmi vážnou překážku pro tyto smělé plány na vybudování velkého a národně čistého Německa už bezprostředně v prvních letech po předpokládaném "konečném vítězství" ve válce. Sedm milionu Čechu vráželo klín do jinak souvislého území osídleného Němci. Tím se jejich postavení lišilo od jiných národů, které se doslaly pod nacistickou nadvládu. Jako "národ" měli "zmizet" jako první. V konkrétních návrzích, jak to udělat, se nacističtí předáci rozcházeli a během války, zatíženi jinými starostmi, se na žádném definitivním řešení ani předběžně neshodli. Češi přitom měli v nacistických kruzích i své "zastánce". Na základě rozsáhlého rasového výzkumu českého obyvatelstva, který se od ledna 1941 tajně prováděl na příkaz zastupujícího říšského protektora Heydricha mezi školní mládeží, byli Češi podle tehdejších pseudovědeckých rasistických měřítek klasifikováni jako národ "dobré rasy" vhodný k "poněmčení" a dokonce "árijštější" než sudetští Němci, Rakušané, Bavoři nebo východní Prusové. To sice nadchlo část nacistického vedení, včetně říšského vedoucí SS H. Himmlera, avšak pod tíhou Hitlerovy autority se na Čechy i nadále pohlíželo vzhledem k jejich zjevnému slovanskému původu jako na "méněcenný" národ. V úřední praxi se to však příliš neprojevovalo. Na rozdíl od některých jiných podrobených slovanských národů, například i ve srovnání se sousedním Polskem, nebyli Češi veřejně segregováni od Němců. Dokonce byly povoleny i smíšené sexuální styky a úřední sňatky.

Vyloženou averzi k Čechům naproti tomu choval Adolf Hitler. Ostatní pohlaváři už tak odměření nebyli. Ti navrhovali "odstranit jen národně smýšlející českou inteligenci" (v jejich slovníku: "podrobit ji zvláštní proceduře", tj. zlikvidoval), českým dělníkům naopak ukázat "vlídnou tvář" a během dvaceti let je poněmčit anebo z nich udělat pouhou etnografickou skupinu německého národa po vzoru lužických Srbů. V této souvislosti výhledově počítali přibližně do dvaceti let se zrušením Protektorátu a přivtělením českého vnitrozemí přímo do říše bez jakékoliv další autonomie. Východní Morava měla být pravděpodobné přenechána Slovenskému státu. Tuto politiku prosazovalo německé vedení Protektorátu a dokonce i SS. Tyto kruhy by v zásadě nebyly ani proti povolání Čechů do zbraně na německé straně už během války.

Hitler byl ale zásadně proti poněmčování Čechů, stejně jako proti jejich odvodům a dokonce i proti náboru českých dobrovolníků "dobré rasy" k Waffen SS. Trval naopak na jejich poválečném vystěhování ze střední Evropy. "Češi mají pětisetleté zkušenosti s tím, jak dokonale hrát podřízenost a nevzbudit přitom nedůvěru. Kolik Čechů se za mého mládí potloukalo Vídní, naučilo se jazyk a pak se šikovně vetřelo do rozhodujících pozic ve státě," tvrdil Hitler v roce 1942 s krajní nedůvěrou o Češích. Pociťoval k nim i rasovou nevraživost: "Češi nejsou ani Slované (což pro něho rovněž nebyl čestný titul). Stačí Čechovi neostříhat fousy a podle toho, jak směřují dolů, se hned pozná, že jde o potomka mongoloidních kmenů…" Co s Čechy, také věděl. Už v roce 1932 prohlásil: "Musejí pryč ze střední Evropy. Přesadíme Bémáky na Sibiř nebo do volyňské oblasti na Ukrajině." Během války se objevily celkem čtyři předběžné návrhy, kam by Češi mohli být po uvažovaném nacistickém vítězství přestěhováni: západní Ukrajina, ruské břehy Severního ledového oceánu, Sibiř a dokonce i východoafrický ostrov Madagaskar.

Když se německá armáda vyrovnávala s obrovskými ztrátami po první i druhé ruské zimě, Hitler trval na svém, že "Češi nejsou hodni cti býti povoláni do zbraně, protože jsou nepolepšitelní a zrádní". I kdyby se jejich vojenské nasazení omezovalo pouze na dobrovolníky, stejně by nechtěl, "aby mu Češi po válce předložili politickou směnku, která by v důsledku (české) krve prolité pro říši obsahovala požadavky pro něj nesplnitelné". Hitler nechtěl připustit, aby si Češi vybojovali právo na své poválečné zachování ve střední Evropě.

Naposledy se Hitler o Češích zmínil 4. dubna 1945 během setkání se státním ministrem K. H. Frankem ve svém berlínském bunkru. S despektem odmítl jeho návrh na vyslání "české delegace" k Američanům, ve snaze vyjednat s nimi "protibolševickou koalici", a trval na zachování Protektorátu pod přísným německým vedením v dosavadní podobě. Hitlerova averze k Čechům je historicky dobře doložitelná a datuje se pravděpodobně až k jeho pobytu ve Vídni před první světovou válkou. Podle většiny jeho životopisců se právě tehdy stal antisemitou a protislovanským xenofobem. Současně zůstává doložitelnou pravdou také fakt, že Hitlerův nejbližší a možná i jediný kamarád z dětství August Kubiček byl českého původu. Prezident Hindenburg zase Hitlera v době jeho politických začátků nactiutrhačně nazýval "českým svobodníkem". Zřejmě ho považoval za sudetského Němce, neboť si prý pletl Hitlerovo rodiště Braunau nad Innem s českým Broumovem. Navzdory Hitlerově averzi a zákazům se rodilí Češi do německé armády přesto dostali. A to zcela nedobrovolně, v rámci umělého vytváření "nových Němců" ve dvou specifických regionech na severní Moravě: v Těšínském Slezsku a na Hlučínsku. Jednalo se přitom o oblasti, které v moderní historii, včetně období druhé světové války, měly převážně český charakter.

Ve specifickém regionu Těšínské Slezsko Češi narukovali do wehrmachtu v důsledku promyšleného podvodu s Volkslisty a "slezskou národností". Ve specifickém regionu Hlučínsko, které před rokem 1918 patřilo k Německu, zase v důsledku zneužité skutečnosti, že se jednalo o bývalé území tzv. "staré říše" a na starousedlé Čechy se proto v roce 1938 nahlíželo jako na "bývalé Němce", protože před rokem 1918 byli po celé generace pruskými a německými občany. Na Těšínském Slezsku si nacistické okupační úřady v malém vyzkoušely to, co posléze chtěly realizovat i jinde: masové poněmčování. Tato iniciativa podle všech dosavadních zjištění nevycházela přímo z berlínského centra, ale spíše od nižších správních úřadů, které vedly s Hitlerem po celou válku spor o poněmčování Čechů a Poláků. Zatímco ony chtěly "český živel" poněmčit, Hitler výhradně jen "přesídlit na Východ". V malém a národnostně promíšeném regionu na hranicích s Polskem nacistické úřady obratně využily vyhraněného regionálního cítění místních českých obyvatel, kteří se už za Rakousko a Uherska považovali za Slezany či za slezskou větev českého národa. Vedle české většiny zde přitom žily také menšiny Němců, Poláků a v neposlední řadě i Židů. Ačkoliv žádný z národů neměl většinu, Čechů bylo nejvíce. Například v bývalém okrese Český Těšín žilo v roce 1920 18 tisíc Čechů. 5 tisíc Němců, 15 tisíc Poláků a 1 tisíc Židů.

Krátce po první světové válce byla o toto území dokonce svedena pohraniční válka, která do dnešních dní zůstává stínem v česko-polských vztazích.

Za sudetské krize se Polsko připojilo k územním požadavkům Německa a Maďarska vůči Československé republice a Těšínské Slezsko se po jejím vyústění 30. září 1938 skutečně doslalo pod polskou okupaci. Cizí režim, který zde trval necelý rok, přitom těžce postihl především české obyvatelstvo. Mnoho lidí bylo vyhnáno, ostatní museli přistoupit na politiku násilného "popolšťování". Ze strany polských okupantů při tom docházelo i k velmi násilným a brutálním činům.

Ani polské obyvatelstvo však nevyšlo z léto krátké okupace bez újmy. Řada mladých mužů se doslala do polských ozbrojených sil a někteří z nich byli o rok později postříleni v sovětské Katyni. Za oběť tomuto masakru v letech 19401941 padlo deset až patnáct tisíc polských důstojníků a vojáků, kteří se během německo-sovětského útoku proti Polsku v září 1939 dostali do sovětského zajetí. Někteří do něj dokonce přešli dobrovolně v naději, že v Sovětském svazu vznikne nová polská armáda, která bude bojovat proti Německu. Na Těšínsku byly po nastolení polské okupace okamžitě zrušeny veškeré české školy a zakázány dokonce i české nápisy. Obyvatele terorizovaly bandy šovinistů, kteří většinou ani nepocházeli z tamějšího kraje. Na Štědrý den 24. prosince 1938 dostalo mnoho českých rodin šestihodinové ultimátum k opuštění svých domů a majetku a k okamžitému odchodu do Československé republiky. Na přelomu let 19381939 se muselo pod nátlakem vystěhovat dvacet až třicet tisíc Čechů a asi pět tisíc Němců. V Ostravě si starší generace dodnes pamatuje, jak na Štědrý večer 1938 do města dorazily kolony vyhnanců na koňských povozech nebo se žebřinovými vozy, z nichž mnozí v rukou svírali nastrojené vánoční stromečky. Dopoledne netušili, že ještě v ten den budou vyhnáni. Češi z oblasti Těšínského Slezska proto prožívali od počátku těsně předválečných a válečných událostí poněkud jiný osud než ostatní české obyvatelstvo ze Sudet a Protektorátu. Kromě německého nacismu je ohrožoval také nacionalistický kurz tehdejší polské vlády.

V září 1939 se však situace zásadně změnila. Polsko bylo napadeno Německem (1. září) a Sovětským svazem (17. září), potaženo a přestalo existovat. Polskou okupaci Těšínského Slezska vystřídala okupace německá a noví správci se rozhodli předtím postižené obyvatelstvo získat na svoji stranu a rozšířit tak "německé řady". Důvod byl zřejmý. Území Těšínská sice bylo už v září 1939 předáno přímo pod německou správu a připojeno k nově vzniklé říšské župě Horní Slezsko (její větší část zahrnovala přilehlé území dnešního Polska), avšak po celý následující rok se objevovaly neoficiální zprávy, že Těšínské Slezsko možná nakonec bude ještě připojeno k Protektorátu. Berlín totiž neměl příliš velký zájem o území "s českou většinou" a nabízel ho protektorátnímu prezidentovi Emilu Háchovi výměnou za jeho "slib věrnosti" Vůdci a Velkoněmecké říši. Hácha však tehdy ještě nebyl ochoten zajít v respektování německé nadvlády až tak daleko, protože stále tajně udržoval kontakt s exilovou vládou Edvarda Beneše v Londýně a řídil se i jejím názorem. Připojení Těšínského Slezska k Protektorátu proto bylo v roce 1940 odmítnuto. Přesto se nové německé úřady v dotyčném regionu rozhodly pro každý případ zajistit svoji moc samy a pokusily se ještě v roce 1940 vytvořit na Těšínském Slezsku podvodem "německou většinu". Vnucovaly těšínským Čechům a všem národnostně nevyhraněným obyvatelům, aby se přihlásili ke "slezské národnosti". Za Slezany se přitom řada z nich skutečně považovala. Češi jich tuto příslušnost chápala jako jistou podružnou kategorii české národnosti, další jen jako regionální příslušnost ke Slezsku bez ohledu na "pokrevní původ". Nacistické úřady však vytvořily tuto národnostní kategorii nikoliv jako větev českého, nýbrž německého národa. Přihlášení ke "slezské národnosti" proto bylo obratem spojeno s "poněmčováním": například všichni "Slezané" museli chodit do německých škol a české školy nebyly v září 1939 na Těšínsku obnoveny. Velká část obyvatel Těšínského Slezska, původně české národnosti, podepsala v březnu 1942 takzvanou Volkslist (německé občanství na odvolání). Ta byla více List v překladu lstí, než Liste listinou. Z těch, kteří ji podepsali, udělala přímo říšské občany a "německé Slezany" se vším všudy (jinak Češi zůstávali jak v Protektorátu, tak i v Sudetech pouze protektorátními občany bez říšské státní příslušnosti a nebyl na ně ani vyvíjen nátlak, aby svoji národnost a občanství změnili). Na Těšínském Slezsku tomu bylo jinak. Bez Volkslisty a "dobrovolného" přihlášení se ke "slezské národnosti" měli místní obyvatelé jen velmi omezenou perspektivu a čekal by je život v nejistotě před případným vystěhováním. Lidé Volkslisty podepisovali ze strachu. Říšské občanství prostřednictvím Volksliste III a "slezské národnosti" bylo kromě těšínským Čechům vnucováno také Polákům, a to nejen na Těšínsku, ale v celém regionu Horního Slezska. Německé občanství tam touto cestou přijal asi jeden milion osob původně polské nebo slezské národnosti.

Z obyvatel českého původu z okolí Havířova, Frýdku a Českého Těšína se tak v roce 1942 stali státní občané Velkoněmecké říše. Jako takoví museli záhy nastoupit k pracovní a vojenské službě do německých ozbrojených sil. Jen velmi málo z nich se přihlásilo k Waffen SS (mimochodem, nejvíce příslušníků jednotek SS v přepočtu na obyvatele a brance v rámci celé Evropy se rekrutovalo z jedné německé vesnice na Jihlavsku a téměř všichni padli). Převážná většina Těšinských Čechů naopak skončila jako řadoví vojíni ve wehrmachtu nebo jako pomocníci u RAD (Říšské pracovní služby). Zvláště těžce pak na muže z Těšínská dolehla mimořádná opatření přijatá po vyhlášení totální války v roce 1944. Tehdy byli odváděni i šestnáctiletí chlapci a muži s vážnými zdravotními problémy. Velení wehrmachtu z nich narychlo a po krátkém výcviku sestavovalo divize takzvaných "lidových granátníku", které měly v beznadějných bojích proti ruským tankům až osmdesáti procentní ztráty. Mnoho odvedených mladých českých mužů padlo nebo skončilo na dlouhé roky v sovětských zajateckých táborech, z nichž se někteří už nikdy nevrátili. Jiní zběhli k československým zahraničním jednotkám a bojovali proti Německu.

Podle některých historických studií čeští dezertéři z wehrmachtu tvořili přibližně 20 % mužstva československých zahraničních jednotek podřízených prezidentu Benešovi. Například po porážce Rommelova Afrikakorpsu v severní Africe v roce 1943 se u britských vojenských úřadů přihlásilo celkem čtyřicet osm zajatých vojáků v německých uniformách, kteří o sobě prohlásili, že jsou Čechy z Těšínského Slezska. Byli dáni stranou od ostatních zajatců a nakonec se dostali do československých zahraničních jednotek v Anglii.

Češi byli nedobrovolně odváděni do německého wehrmachtu také z oblasti Hlučínska, z malého regionu, který se táhne podél polských hranic mezi Ostravou a Opavou. Tento region, rovněž obývaný převážně českým obyvatelstvem (dříve si sami říkali Moravci), patřil před první světovou válkou k Německé říši a nikoliv k Rakousko-Uhersku jako zbytek českých zemí. Místní Češi byli před rokem 1918 říšskými občany a "poddanými" pruského krále a německého císaře a v pruském, později německém státě žili po celé generace jako česká národnostní menšina. Po roce 1918 se československý prezident T. G. Masaryk a tehdejší ministr zahraničních věcí Edvard Beneš na mezinárodních konferencích zasadili o to, aby Hlučínsko bylo vzhledem k svému národnostnímu složení připojeno ke vznikající Československé republice. Co se národnostní skladby týče, v roce 1920 žilo na Hlučínsku 39 tisíc Čechů a jen 8 tisíc Němců. Region byl anektován nacistickým Německem hned 30. září 1938 v souvislosti s odstoupením Sudet. Administrativně byl zahrnut do nově vzniklé sudetské župy. Oproti jiným sudetským územím však Hlučínsko mělo specifické postavení, protože na rozdíl od nich k Německu v minulosti patřilo. Proto zde místní nacistické úřady začaly obratem prosazovat politiku "poněmčování", a to za pomoci argumentů, že místní čeští starousedlíci "přece vždycky byli Němci" nebo "alespoň německými občany". Čechům proto byla vnucena říšská státní příslušnost a jako takoví museli narukovat do wehrmachtu. Čekal je podobný osud jako rodáky z Těšínského Slezska: válka v uniformách německých vojínů, smrt, zranění, zajetí, nucené práce nebo dezerce. Opět se mnozí z nich zapojili do domácího nebo zahraničního odboje. Po skončení války nebylo podepsání Volkslisty ani "obnovení" říšské státní příslušnosti na Hlučínsku považováno za vyloženou kolaboraci nebo zradu. Obyvatelé Těšínského Slezska, včetně veteránů wehrmachtu, získali v roce 1945 ve velké většině osvědčení o národní (české) spolehlivosti" a nebyli odsunuti. Do odsunu nebyli zahrnuti ani veteráni z Hlučínska, pokud se před válkou (zejména při sčítání lidu v roce 1930) hlásili k české národnosti. Z obou regionů bylo odsunuto pouze německé obyvatelstvo tedy ti, kteří se za Němce sami prohlašovali už před válkou a k německé národnosti se vždycky hlásili.

Československá historiografie se však v letech 1945-1989 válečnými osudy českých veteránů wehrmachtu přesto příliš nezabývala. Na vše se mělo v tichosti zapomenout. Před fakty se dávala přednost vytváření iluze, že "Češi na německé straně nikdy nebojovali". Tento ne zcela přesný fakt pak vstoupil i do obecného povědomí české veřejnosti. Na válečné vysloužilce z Těšínského Slezska a Hlučínska se proto z neznalosti historické pravdy často pohlíželo jako na "bývalé Němce", nebo ještě hůře jako na zrádce. Ve skutečnosti byli obětmi a rukojmími tehdejších totalitních režimů, kteří poznali útrapy a krutost války z obou stran. Jednak jako Češi pod dvěma okupacemi (polskou a německou) a současně i jako němečtí vojáci a váleční zajatci. Mnozí z těch, kterým se z wehrmachtu podařilo dezertovat a bojovali pak v československých zahraničních jednotkách, dopadli ještě hůře. V padesátých letech se stali obětmi politických perzekucí a řada z nich skončila na dlouhé roky ve vězení.

Z ROMMELOVA AFRIKAKORPSU DO ČESKOSLOVENSKÉ ARMÁDY V ANGLII

Mnoho těšínských Čechů během války z wehrmachtu dezertovalo a vstoupilo do jednotek československé zahraniční armády, které se tehdy formovaly na území Velké Británie a Sovětského svazu. Čeští přeběhlíci tvořili zhruba pětinu jejich mužstva. Opakovala se tak historie z první světové války, kdy čeští vojáci také přebíhali z rakouské armády do vznikajících československých legií a bojovali za vznik Československé republiky.

Za druhé světové války však byla jakákoliv dezerce mnohem obtížnější. Wehrmacht byl na rozdíl od rakouské armády jednonárodnostní a do značné míry i jednonázorový. Prošpiclovaný nejrůznějšími fanatiky a udavači. Dokonce i řadoví němečtí vojáci většinou chápali dezerci svých spolubojovníků jako zradu a byli by schopni proti ní sami zakročit. Každý Čech, který se rozhodl pro útěk, se proto musel spoléhat jen sám na sebe.

Dezerce patřily mezi nejriskantnější a také nejodvážnější situace, do kterých se Češi ve wehrmachtu mohli dostat. Zvláštní vojenské soudy tehdy vynášely s naprostou samozřejmostí hrdelní tresty za mnohem nižší přestupky proti "přísaze věrnosti Adolfu Hitlerovi a Velkoněmecké říši". Za pokus o dezerci či za pouhé prozrazené úvahy o ní mohl provinilce čekat jedině rozsudek smrti a okamžitá poprava, často před nastoupenou jednotkou. Nejeden český rodák z Těšínská takto skončil (ani za první světové války to však nebylo jiné, i když samotné dezerce byly mnohem snazší a někdy přeběhly celé jednotky složené z českých vojáků).

Plk. Otmar Malíř z Prostřední Suché na Těšínsku na vlastní kůži poznal, že zběhnout z německé armády nebylo jednoduché dokonce ani v britském zajateckém táboře. Patřil však mezi ty šťastnější, kterým se výměna německé uniformy za československou nakonec přece jen podařila.

Ač byl od počátku okupace silně protinacistického smýšlení a chtěl se podílet na odboji, musel v září 1942 na základě vynuceného podpisu jeho otce pod Volkslistu narukovat do wehrmachtu. Po krátkém výcviku byl zařazen do jednotek Rommelova Afrikakorpsu a v březnu 1943 poslán na frontu do severní Afriky. V té době tam však válka již končila.

Naštěstí nebyl zařazen přímo mezi posádky tanků. Díky tomu se přímých bojů neúčastnil. V týlu opravoval porouchané a poškozené motory tanků a nákladních aut. Přesto se během několika následujících týdnů "afrického tažení" dostával do velmi nebezpečných situací, ve kterých mu šlo o život. Ustupující kolony Afrikakorpsu byly v otevřené a vyprahlé krajině severoafrického Tuniska vytrvale napadány britskými letadly. Střílela přitom i po něm samotném. Během jednoho přepadu si ho britský letoun vzal přímo na mušku. V květnu 1943, kdy Afrikakorps utrpěl fatální porážku a africké tažení skončilo, upadl do britského zajetí. Avšak ani tam nebylo vůbec jednoduché zbavit se německé uniformy. Kdyby se totiž ostatní zajatci dozvěděli, že chce utéct k Britům, skončil by s proříznutým hrdlem na dně táborové latríny. Samozvané tajné soudy totiž působily i tam.

Nakonec se mu ale přece jen podařilo nepozorovaně navázat kontakt s britskými strážemi a vysvětlit jim, že je Čech a že chce bojovat na jejich straně. S britskou pomocí dostal z tábora ještě dalších sedm kamarádů rovněž těšínských Čechů. Dalších devětatřicet rodáků z Těšínská a dva z Hlučínska se tehdy dostalo na svobodu také z ostatních zajateckých táborů v Tunisku. V květnu 1943 tak z Afrikakorpsu dezertovalo celkem devětačtyřicet Čechů.

Po půlroční službě u britské Pioneer Corp Service se Otmar Malíř dostal do Anglie a prodělal tam výcvik u 1. československé samostatné obrněné brigády. V srpnu 1944 se už jako československý voják vylodil v Normandii. Jeho jednotka byla součástí druhého sledu 21. armádní skupiny pod velením britského maršála Montgomeryho. Brigáda prošla boji ve Francii a dostala za úkol blokovat německou posádku obklíčenou v severofrancouzském přístavním městě Dunkerque. Kolem tohoto města se pak sváděly těžké boje mezi Čechoslováky a Němci až do května 1945. 1. československá samostatná obrněná brigáda během nich kryla záda ostatním spojeneckým armádám bojujícím na západě. Podařilo se jí přitom zachránit důležitý přístav před úplným zničením a zajmout asi 25 000 Němců. 8. května 1945 zde obklíčená posádka před Čechoslováky kapitulovala. Byla to jediná kapitulace, který byla kdy složena před československými jednotkami.

Pro příslušníky zahraničního odboje pak následovalo krátké období slávy a projevů vděčnosti. Českoslovenští vojáci, přicházející ze západu i z východu, byli v osvobozené Československé republice vítáni a oslavováni jako hrdinové. "Vaše oběti a statečné činy nebudou nikdy zapomenuty," psaly tehdy svorně všechny noviny. Nikdo si nedovedl představit, že by to snad mohlo být jinak. A měly pravdu, jejich statečnost a oběti opravdu zapomenuty nebyly…

Po únoru 1948 však byli příslušníci zahraničního odboje zejména západního, ale v menší míře i východního vystaveni perzekuci. Ve vykonstruovaných procesech byli v 50. letech odsuzováni k nejvyšším trestům a mnohaletým žalářům. Kdo neskončil přímo ve vězení, byl postižen jinou formou. Otmar Malíř si mohl být víceméně jistý, že si pro něho také přijdou. Měl hodnost desátníka a ve Francii byl dvakrát vyznamenán. U Dunkerque dokonce Válečným křížem za záchranu raněného důstojníka.

Jistěže si pro něho přišli… V roce 1955 byl zatčen, obviněn ze špionáže a velezrady a odsouzen ke dvaceti letům těžkého žaláře. Ve vězení strávil téměř devět let.

Po roce 1989 byl povýšen do hodnosti plukovníka a stal se předsedou Československé obce legionářské a Konfederace politických vězňů v Karviné. V roce 1998 se spolupodílel na odhalení pomníku před kostelem sv. Anny v Havířově, který je připomínkou nejvyšší oběti 123 těšínských Čechů, kteří za druhé světové války padli v československých zahraničních jednotkách na západní i na východní frontě nebo jako letci. Velká část z nich se přitom do československých zahraničních jednotek dostala stejnou cestou jako Otmar Malíř, tedy dezercí z wehrmachtu, do kterého nejprve museli nedobrovolně narukovat.

… Dále už své válečné zážitky líčí sám Otmar Malíř:

O tom, že z německé armády uteču, jsem se rozhodl ještě dříve, než jsem do ní narukoval. Jako osmnáctiletý kluk jsem přitom nedomýšlel všechna nebezpečí, která mně a naší rodině hrozila, takže se svými názory a plány jsem se ani příliš netajil. Vzpomínám si, jak mě otec napomínal, abych takhle nahlas nemluvil, nebo nás všechny zavřou ještě dřív, než vůbec stihnu něco pořádného udělat.

Před válkou jsem byl doma i ve škole veden v tradicích první republiky. Hodně jsem četl o odboji za první světové války. Obzvlášť velký dojem na mě udělali legionáři. Můj zájem o ně ale nepramenil z bůhvíjakého romantismu, jen jsem dospíval v době, kdy se naše republika po pouhé dvacetileté existenci ocitla ve velkém ohrožení a opět se začalo mluvit o tom, že bude třeba se pro ni obětovat. Chtěl jsem se proto stát vojákem z povolání nebo alespoň četníkem a napomoci tak při její obraně. Avšak politické události postupovaly příliš rychle a ještě dříve, než jsem se stal plnoletým, vstoupila do mých plánů nejprve polská a posléze německá okupace. Hned v říjnu 1938 Poláci uzavřeli veškeré české školy, včetně základních, a ani Němci je o rok později neobnovili. To pro nás byla obzvlášť těžká rána, která jen povzbuzovala naši odbojnost. Němci navíc přišli s nátlakem, aby se všichni Češi na Těšínsku přihlásili ke "slezské národnosti" a podepsali jim tzv. Volkslistu III. Podle té římské číslice jsme tomu říkali "stát se německým občanem třetí kategorie". Mého otce, který tehdy pracoval jako dělník na šachtě, si zavolali na úřad celkem třikrát a přemlouvali ho, aby jim listinu podepsal. Pokaždé odmítl a vysvětloval, že je Čech a že německy neumí. Takže jim nic podepisovat nebude. Pak si ale jeho a všechny dělníky, kteří "ještě nepodepsali", svolali hromadně a dali jim na vybranou: "Buď hned teď podepíšete a zůstanete i se svými rodinami na Těšínsku, anebo vás všechny pošleme supem na práce do Vestfálska na druhé straně Německa, kde jsou také uhelné doly." Jinými slovy, buď vás poněmčíme tady, nebo tam. Vyberte si, jestli při tom chcete zůstat doma. Takže chlapi začali podepisovat. Přijetí "říšského občanství" (na tzv. odvolání) se přitom vztahovalo i na neplnoleté děti, mezi které jsem v té době úředně patřil i já.

Přidělen k Afrikakorpsu

Do wehrmachtu jsem musel narukovat 9. září 1942, šest dní před svými devatenáctými narozeninami. Ještě před svým odjezdem jsem ale doma oznámil, že při první příležitosti od Němců uteču. Vzal jsem si proto s sebou školní vysvědčení se státním znakem Československé republiky, abych se jím jednou v budoucnu mohl u spojenců prokázat jako Čech. Jen mi dělalo starosti, kdy a za jakých podmínek k útěku dostanu příležitost. Nebylo to totiž vůbec nic jednoduchého. Nejvíce jsem se obával, abych se nedostal na východní frontu. Modlil jsem se, abych se dostal na nějaké bojiště proti Britům. Tam by přeběhnutí mohlo být snadnější.

Němci mě nejprve poslali na výcvik do Stuttgartu na západě Německa. Hned jsem pocítil, jak nesmírně tvrdé a přísné podmínky tehdy panovaly v německém vojsku. Absolutní poslušnost a tvrdá disciplína se vynucovaly hrozbou brutálního postihu i za nepodstatné přestupky. Jak jsem později poznal československou zahraniční armádu a armády našich západních spojenců, tam se sice také vyžadovala přísná disciplína, ale podmínky v nich byly mnohem mírnější a řekl bych především lidské. Ve wehrmachtu naopak vše fungovalo zcela neosobně, organizace sice byla téměř dokonalá, ale na jednotlivce se nebral žádný ohled. Nesmlouvavost a bezcitná tvrdost. Netolerovalo se vůbec nic. Ale pořádek tam byl. Naprostý. Stejně jako poslušnost a podřízenost. Když jsme končili výcvik, rozdali nám naše nové uniformy, ve kterých jsme měli odjet bojovat. Tehdy mi spadl kámen ze srdce. Místo zelené uniformy, která by znamenala zařazení do Ruska, jsem naštěstí vyfasoval žlutou pouštní uniformu Afrikakorpsu. To mě nadchlo. Afrika tehdy byla jediným pozemním bojištěm s Brity. Doufal jsem tedy, že už brzy dostanu příležitost k útěku přes linie. Jak se ale velmi záhy ukázalo, ani tam to nebylo nijak snadné. Dezertovat to je mnohem složitější, než si lidé běžně představují.

Do severní Afriky jsem se dostal až 1. března 1943 a v podstatě jen na pár posledních týdnů zdejší války. Nejprve jsem byl přiřazen k útvaru protiletecké obrany. Měl jsem obsluhovat čtyřhlavňový protiletadlový kulomet a jednoduché automatické dělo. Jenže já jsem za žádnou cenu nechtěl na Brity střílet. Takže jsem předstíral hlupáka. "Jak to držíš, vole? Kam koukáš? Takhle přece ne! Rozumíš vůbec německy?" Jednoho majora jsem svou "nižší chápavostí" rozčílil k takové bezbožné nepříčetnosti, že mě od útvaru hnal doslova "svinským krokem" a protiletadlový kulomet málem použil proti mně. Pak mě přidělili k opravárenské dílně. Měl jsem štěstí. Zůstával jsem v týlu za frontou a opravoval tam nákladní auta, džípy a tanky. Práce jsme měli nad hlavu, protože technika byla silně opotřebovaná a zato palební síla Britů ohromná. Své vykonal také písek a prašné tuniské prostředí.

Mnoho lidí dodnes věří, že Afrikakorps byl nějakým elitním útvarem podobně jako Studentovi výsadkáři. Ve skutečnosti byl stejný jako ostheer či jiné německé armádní sbory. Do Afrikakorpsu se rukovalo na rozkaz a sloužili v něm obyčejní řadoví vojáci. O mýtus, který ho později provázel, se zasloužil především jeho vrchní velitel německý polní maršál Erwin Rommel. Myslím si, že to nebyl až zas tak geniální stratég. Vlastností, kterou však určitě vynikal, byla jeho schopnost rychlé improvizace a předstírání větší síly, než jakou ve skutečnosti disponoval. Když se například jednou během afrického tažení potýkal s nedostatkem tanků, objednal si místo nich tři stovky obyčejných terénních vozů značky Volkswagen. Tesaři Afrikakorpsu pro ně vyřezali a stloukli dohromady dřevěné korby, které pak natřeli na žluto a přimontovali na ně kulomety. Tyto "tanky" z překližky navíc nechal vybavit vrtulemi, které těsně nad zemí vířily prach a v severoafrickém prostředí tak vzbuzovaly dojem valících se tanků. Když je pak Rommel poslal proti Britům, ti na základě leteckého průzkumu skutečně uvěřili, že jde o tanky. Vždyť přece za nimi zůstávala mračna zvířeného prachu… Proto se rozhodli před "přesilou" raději ustoupit. Když pak po zásazích britskými bombami první "tanky" vzplanuly, piloti se velmi divili, že tak snadno hoří. Došlo jim, že to vlastně žádné tanky nejsou. To už ovšem bylo pozdě. Rommel používal i jiné lsti. Často například zneužíval vlajku s červeným křížem. Posuďte sami, jestli to bylo "vojenské"…

Jak se později ukázalo, v Afrikakorpsu v té době sloužilo celkem osmačtyřicet Čechů, avšak v naší rotě jsem byl jediný. Neuměl jsem přitom příliš dobře německy a ani jsem neměl žádný zájem učit se více. Doufal jsem totiž, že pokud v nejbližších týdnech otevřu nějakou jazykovou učebnici, bude to angličtina. Příliš mnoho přátel jsem proto v jednotce neměl. Nejvíce jsem se tam bavil s jedním rotmistrem Němcem z Krnova, který uměl výborně česky. Z jeho vyprávění a nejrůznějších poznámek jsem pochopil, že s Hitlerem a nacisty také příliš nesouhlasí. Nikdo další v jednotce česky neuměl, takže se o tom nebál mluvit.

Útoky špitů a zásah muničního vlaku

S Afrikakorpsem jsem na africké půdě zažil jen samé ústupy. Sotva jsme někde rozložili stanový tábor a svoje "nádobíčko", sotva jsme si vytvořili zázemí pro polní provizorní opravárenskou dílnu, vydrželi jsme na místě jen tři čtyři dny a opět jsme se museli sbalit a znova ustupovat. Někdy jsme dokonce ujeli až dvě stě nebo i dvě stě padesát kilometrů za den. Rychlost přesunů přitom závisela na tom, jestli jsme jeli sami, nebo jestli jsme za našimi auty táhli další náklaďáky, kterým jsme ještě nestihli opravit motory. Nejprve jsme utíkali z Libye až na tuniskou hranici, z ní dál do Gabésu, z Gabésu do Sfaxu, z něho stále na sever až do hlavního města Tunisu a pak dál na východ, nejprve do La Goulette, až jsme nakonec skončili odříznuti na capbonském výběžku. Z tohoto malého a úzkého poloostrova už potom nebylo kam dále ustupovat a zbytky Afrikakorpsu se tam hromadně vzdaly. Pokus o evakuaci na Sicílii se nezdařil.

Během přesunů nás pochopitelně neustále napadala britská letadla, nejčastěji spitfiry, kterým jsme říkali špity. Létala nízko nad zemí a objevovala se znenadání. Většinou se na nás přiřítila ve formaci po dvanácti. Pokaždé, když jsme je spatřili přelétat, brzdili jsme a běželi co nejdál od aut schovat se do polí nebo zmizet v okolní vyprahlé krajině. Každý spitfire byl totiž vyzbrojen šesti kulomety a dvěma bombami, což je obrovská palební síla. Naopak stojící nákladní auta a utíkající vojáci byli v otevřené tuniské krajině velmi snadným terčem. Měli nás jako na dlani.

Vzpomínám si, že jeden takový vzdušný přepad nás překvapil na velikonoční pondělí asi ve tři hodiny odpoledne, a to na prašné cestě mezi Gabésem a Sfaxem. Přesouvali jsme se tehdy po pobřežní trase, asi jen dva kilometry od moře. Měli jsme štěstí, že před námi jeli Italové, kteří tehdy bojovali na německé straně, a o nichž se říkalo, že mají šestý smysl, kterým včas vycítí nepřítele. Vždy se totiž stihli skrýt dříve než Němci. Sotva jsem tedy v dalekohledu spatřil, jak Italové před námi stojí a seskakují z vozů, hned jsem zabušil na plechovou kabinu a zalarmoval řidiče. Ten se mě nejprve ptal, co se děje, protože žádná letadla nebylo vidět. Vysvětlil jsem mu lámanou němčinou, že Italové utíkají. Načež okamžitě zabrzdil a utíkali jsme také. Podařilo se mi doběhnout až k jednomu velkému balvanu, který vypadal jako ty mohutné vystouplé kameny na pobřeží. Z oblohy se už přitom blížil zlověstný zvuk. Spatřil jsem šest špitů, jak zatáčejí k útoku a "padají" na nás. Jeden z nich si zřejmě vybral za cíl přímo mě. Kdyby tak britský pilot jen tušil, že chci k nim, říkal jsem si tehdy. Přiskočil jsem k tomu velkému kamenu a praštil tam sebou o zem. Ani jsem se nestihl podívat, jestli tam třeba někde neleží škorpión nebo nějaký jedovatý had. Na to už nebyl čas. Sotva jsem dopadl, hned kolem mě začaly svištět kulometné kulky. Ten jde přímo po mně, říkal jsem si a modlil se, protože kulky se zarývaly do země opravdu velmi blízko. Uvědomil jsem si, že jestliže se teď strefí bombou do toho velkého kamene, tak bude po mně. Naštěstí mě špit padající v piké (střemhlavý útok) nezasáhl. Ale asi sto metrů za mnou shodil dvě bomby. Tam to už tak dobře nedopadlo. Odnesli to dva bratři z naší jednotky, kteří se všude pohybovali spolu. Jedna bomba vybuchla přímo mezi nimi a oba byli na místě mrtví. Vlastně jsme je ani nenašli, nic po nich nezůstalo.

Špity nás takto "vyprovázely" z Afriky po celý náš dlouhý ústup. Ve velké výšce nad námi neustále kroužil britský pozorovací letoun, který všechno sledoval a rádiem podával hlášení na zem o všem, co se pod ním dělo. Udával samozřejmě i naši polohu. Takže co chvíli se na nás přiřítily špity a zahrnuly nás palbou z kulometů nebo sprškou bomb. Často následovalo i několik útoků krátce po sobě. Jeden roj právě odlétal a už se blížil další.

Když jsme na začátku května ustupovali z Tunisu na capbonský výběžek, dostali jsme se až na železniční křižovatku u Hammam Lifu, odkud jedna trať vede na mys Cap Bon a druhá na jih. Tam jsem viděl, jak dvě letecké bomby zasáhly muniční vlak, který stál odstavený na vedlejší koleji. Byla to strašlivá exploze. Zkáza se rovnala menší přírodní katastrofě. Celé nádraží zmizelo i se všemi, kteří se v té chvíli pohybovali poblíž. Ostatním, kteří byli mimo přímý dosah střepin a ohně, tlaková vlna zase úplně roztrhala plíce. Bylo to opravdu strašné.

Dezerce ze zajateckého tábora

Krátce nato jsem společně s desetitisíci dalšími příslušníky Afrikakorpsu upadl do britského zajetí. Zajali nás hromadně na capbonském výběžku a uvěznili v jednoduchých polních táborech obehnaných ploty z ostnatých drátů. Konečně se mi naskytla jedinečná příležitost k přeběhnutí, jak jsem vždycky doufal. Naštěstí jsem u sebe stále měl to školní vysvědčení z měšťanky. Bylo mým jediným věrohodným úředním dokumentem, kterým jsem mohl prokázat, že nejsem Němec, nýbrž Čech. Na české příjmení v německé vojenské knížce jsem se totiž nemohl příliš spoléhat. Na vysvědčení však byl státní znak Československé republiky a to bylo něco jiného.

V zajateckém táboře se nás sešlo osm Čechů z Těšínská z celkového počtu dvanácti stovek zajatců. Dali jsme se postupně dohromady a dostali jsme dokonce společný stan. S jedním z nových kamarádů jmenoval se Michal jsme si přitom řekli, že musíme od Němců utéct co nejdříve. Ostatní sice chtěli také pryč, ale měli strach pokusit se hned zkraje o útěk. Britové totiž respektovali mezinárodní konvence a pravidla o zacházení se zajatci, takže i v lágru jsme podléhali především Němcům. S Brity jsme přitom vůbec nepřišli do styku. Kdyby němečtí oficíři zjistili, že od nich chceme dezertovat, vyřídili by si to s námi před samozvaným tajným "soudem" a my bychom skončili s podříznutým hrdlem na dně táborové latríny. Takové to tehdy bylo. Nebezpeční nebyli jenom oficíři, ale mnohdy i řadoví vojáci. Pokus o dezerci? To je přece porušení přísahy! A za to je jediný možný trest! Tak to tehdy mnozí Němci chápali… Museli jsme proto postupovat velmi opatrně. Využili jsme situace, když jednou v těsné blízkosti tábora prolétla německá letadla a pokusila se kousek od nás bombardovat nějaký britský cíl. Všichni němečtí zajatci se seběhli na severní stranu tábora, tlačili se u plotu a s hlasitými výkřiky sledovali nepříliš úspěšný nálet. Tehdy jsem řekl Michalovi: "Pojď, musíme se o to pokusit teď nebo nikdy. Zmizíme za latrínou, aby nás ostatní neviděli, a přivoláme přes plot britskou hlídku." Vzdalovali jsme se od ostatních pomalu, abychom nevzbudili pozornost. Za latrínami jsme se pak dostali až přímo k drátěnému oplocení. Měli jsme štěstí, že na druhé straně zrovna procházel jeden britský seržant.

Já jsem anglicky skoro vůbec neuměl a tak jsem na něho zvolal jen to, na co mi má slovní zásoba stačila: "Hello, Kamarád. I am not German, I am Czech." On se zastavil a podíval se na nás: "Are you Czech? Really? Not German?" "Not German," opakovali jsme, "We are Czechs". Pak jsem se snažil vysvětlit, že chceme do "Czech Army". On se už na nic dalšího neptal, sundal z ramene samopal, stáhl ostnatý drát a přidržel nám ho u nohou, abychom mohli přelézt. A byli jsme na svobodě! Jak to najednou bylo jednoduché!! Vysvětloval jsem, že v táboře je ještě dalších šest Čechů, kteří se také chtějí dostat ven. Seržant nám přislíbil, že se to zařídí, a předal nás výš. Nejprve svému kolegovi, jenž nás odvedl přímo na velitelství stráže, které bylo mimo samotný tábor. Tam nás dále vyslýchal nějaký poručík. Teprve až jemu jsem ukázal své školní vysvědčení a také svoji vojenskou knížku, která přitom podle vojenských pravidel nepříteli do rukou nepatří, ale mně to bylo jedno, protože za nepřátelskou armádu jsem beztak považoval wehrmacht. On si obojí prohlédl a porovnal osobní údaje mezi vojenskou knížkou a vysvědčením. Doklad z měšťanky pak zkoumal proti světlu, až dokud na něm nenašel zřetelný vodotisk Československé republiky. To mu stačilo. Britové byli velmi důvěřiví. Koneckonců, skuteční Němci by o dezerci stejně neměli zájem. To se všeobecně vědělo. Takže vlastně ani nebyl žádný důvod nás podezírat.

Obratem jsem se stal vedoucím naší malé české skupinky. Ne snad proto, že bych uměl tak dobře anglicky, ale spíše, že jsem se neostýchal s Brity jednat. Nejprve mě poslali pro ostatní do tábora. Načež jsem poručíkovi vysvětlil, že se mnou musí poslat také vojenskou patrolu se samopalem. Měl jsem totiž strach, že by mě tam Němci mohli zabít. Poručík přikývl, že mi rozumí, a slíbil ochranu. Takže jsem se vrátil zpátky do lágru v doprovodu dobře ozbrojeného britského rotmistra. Stan, ve kterém jsme s ostatními Čechy bydleli, stál stranou od ostatních. Nálet mezitím skončil a Němci už zase byli zpátky ve svých stanech. Zatím vůbec nic netušili a ani nevěděli, že někdo mezitím z tábora zmizel. Když nás však spatřili přicházet, hned zpozorněli a zpovzdálí sledovali, co se děje. Naklonil jsem se do našeho stanu a povídám česky: "Kluci, rychle se sbalte, padáme odsud!" "Proč? O co jde?" "Jdeme do naší armády, do Anglie!" Propuklo tiché nadšením a všichni byli okamžitě sbalení. Němci postávali kolem a koukali jako ostříži. Mysleli si, že jsme nejspíš něco provedli a že nás Britové odvádějí k potrestání. Někteří na nás dokonce ukazovali posunky, jako že nám drží palce. "Držte se, kamarádi!" Kdyby věděli, kam doopravdy jdeme… Před táborem už na nás čekalo auto.

V britské armádě

Nejprve nás odvezli na velitelství divize, které bylo až na předměstí Tunisu, asi takových sto kilometrů od zajateckého tábora na capbonském výběžku. Přijeli jsme tam až pozdě v noci. Nechali nás přespat na stolech v oficírské jídelně a ani nás nehlídali. Když Czechs, pak Czechs. Měli v nás naprostou důvěru.

Ráno jsme dostali pořádně najíst. Přinesli nám kávu, oříšky, máslo, džem. Teprve potom nás odvedli k dalšímu výslechu. Domlouvali jsme se během něj docela složitě, protože já jsem uměl jen lámaně německy a ještě méně anglicky a Britové znali také jen velmi špatně německy. Ale domluvili jsme se nakonec o všem. Říkal jsem jim, že chci do uniformy a jít bojovat proti Němcům. Načež odpověděli, že by to šlo, ale museli bychom všichni.

Nabídli nám službu v takzvaném Pioneer Corp Service. Pořádně jsem nevěděl, co to je, ale souhlasil jsem. Vysvětlili nám, že se jedná o jednotku, která upravuje cesty a zásobuje zajatecké tábory. V té době se už totiž v severní Africe nebojovalo. Připadl nám tedy úkol rozvážet proviant z hlavního skladu do táborů. To se pak naši "bývalí spolubojovníci" divili, kdopak jim přivezl jídlo… Vyfasovali jsme pro tuto práci britské šortky a přilby proti slunci jako praví britští vojáci a na uniformy jsme si přišili trikolóry v modro bílo červené barvě. Byly však francouzské, protože československé jsme samozřejmě nikde nesehnali. Takže jsme nejspíš budili dojem francouzských dobrovolníků v britské armádě. Za ty nás také všichni považovali.

Když jsme pak jednou jeli do hlavního skladu, udělali jsme si krátkou přestávku před jedním krásným hotelem na okraji města na takové vyvýšenině nad pobřežím. Všiml jsem si přitom, že u recepce sedí nějaký major s nášivkami československého důstojníka. Hned jsem šel za ním a ptal se ho, jestli je skutečně Čech. On přikývl a ptal, kdo jsem já. "Také Čech." "Proč máš tedy francouzskou trikolóru?" Divil se. Vysvětlil jsem mu, že jinou jsem nesehnal. On se jen usmál, že to prý nevadí a poradil mi, jak si ji máme opravit. Že ta modrá barva patří dolů… Říkal jsem mu ještě, že chceme do československé armády v Anglii a on se hned se zájmem vyptával, co u Pioneer Corp Service přesně děláme. Popisoval jsem mu, že tam pracujeme, ale že bychom raději bojovali…

Krátce na to mezi nás přišel britský plukovník Simpson, který měl naši českou družinu v Tunisku na starosti, a sdělil nám, že skutečně půjdeme do československé armády, ale že nejprve musíme počkat, až bude do Anglie vypraven nějaký větší námořní konvoj. Jenže ten dlouho nevyplouval. Takže jsme čekali nejprve měsíc, pak druhý, třetí, až uplynulo přibližně půl roku. Celé období netrpělivého čekání jsme strávili jako britští vojáci u Pioneer Corp Service.

Teprve až 20. října 1943 jsme se v Alžíru konečně nalodili. Dostali jsme se přímo na admirálskou loď, na které bylo umístěno i velitelství celého konvoje. Do Anglie jsme tedy byli dopraveni na nejčestnějším místě. Konvoj přitom čítal devadesát lodí a z paluby admirálské lodi, která plula uprostřed, byl na sestavu lodí velmi impozantní pohled. Doprovázely nás bok po boku tři letadlové lodi, dále ponorky, torpédoborce, minolovky, rychlé čluny a spousta dalších plavidel. Něco takového jsem nikdy předtím ani potom neviděl. Společně jsme vypluli směrem k Gibraltaru. Já jsem v té době vůbec neuměl plavat, avšak starosti z potopení jsem si příliš nedělal. Všude kolem bylo tolik lodí, že jsem si byl jistý, že by nás zachránili, kdyby se nějaké německé ponorce nebo letadlu přece jen podařilo admirálskou loď torpédovat. V té době přitom německé ponorkové "vlčí" smečky stále ještě útočily, zejména v moři jižně od Irska, přes které jsme také přeplouvali.

Po dlouhé cestě jsme se bezpečně dostali do britského přístavního města Glasgow ve Skotsku. Odtamtud nás autobusy odvezly do zvláštního výcvikového tábora u Edinburghu, kde už na nás čekali naši čeští důstojníci, rotmistři a také jeden štábní kapitán, aby se nás ujali. Konečně jsme se dostali do československé armády!

S nimi jsme pak cestovali dál vlakem až na základnu v Southendu on Sea, asi devadesát kilometrů severovýchodně od Londýna, u ústí řeky Temže do Severního moře, kde se tehdy cvičili i českoslovenští vojáci. Tam nás měl čekat základní vojenský kurz.

Československá armáda v Anglii

To, co nás čekalo v Southendu on Sea, jsme už všichni jednou prodělali ve wehrmachtu. Plukovník, který nám velel, nás proto bral jako staré mazáky. "Je to úplně stejné jako v německé armádě, akorát se velí česky," vysvětlil nám. Už v prosinci jsme proto byli od náhradního tělesa přiděleni přímo k brigádě. Tam jsem prošel ještě dalším doplňujícím výcvikem, a to střeleckým, řidičským, radiotelegrafickým, zdravotním a plynovým. V Anglii nás bylo celkem šest tisíc československých vojáků. Jádro armády přitom tvořili příslušníci 11. praporu pod vedením Karla Klapálka. Ti přišli do Anglie už dávno před námi. Přesunuli je tam už v květnu 1943 Z Blízkého východu a měli za sebou slavnou bitvu u libyjského Tobruku, kde sváděli těžké boje právě proti Afrikakorpsu. Další část mužstva pak tvořili bývalí příslušníci první divize, která v roce 1940 bojovala v západní Evropě na straně francouzské armády. Některým jejím příslušníkům se po pádu Francie podařilo uprchnout do Anglie. Na rozdíl od československého armádního sboru, který se formoval a neustále rozrůstal na území Sovětského svazu pod velením generála Ludvíka Svobody, my jsme se v Anglii potýkali s nedostatkem lidí. Proto z nás mohli sestavit nejvýš brigádu, více nebylo možné. Zato jsme však byli super moderní a výborně vyzbrojenou jednotkou. Pojmenovali nás 1. československá samostatná obrněná brigáda. Velel nám legendární Alois Liška.

Do brigády se přitom hlásili nejrůznější Češi. Emigranti, dezertéři z wehrmachtu, ale také veteráni ze španělské občanské války, kteří do jednotky zatáhli i komunistickou propagandu. Hlavní politickou autoritou však po celou válku zůstával exilový prezident Edvard Beneš a dále také ministr zahraničí Jan Masaryk, který byl mezi prostými vojáky velmi oblíbený. Uměl si nás získat tím, že na rozdíl od Beneše mluvil velmi srdečně a lidově a každý mu rozuměl.

Zatímco Beneš se na nás obracel s nejrůznějšími složitě zformulovanými vlasteneckými apely, které navíc přednášel velmi suše a bez jakýchkoliv emocí, Jan Masaryk byl naproti tomu "náš Honza", který všechno řekl tak, "jak mu huba narostla". Vzpomínám si, jak jednou před nás předstoupil ve svém neodmyslitelném klobouku a řekl asi toto: "Hoši, co vám mám povídat… Víte, kam půjdete, tak se hlavně držte, chraňte své životy a na shledanou na Matějské pouti v Praze." Asi si dovedete představit, jak celý náš nastoupený oddíl po jeho jasných lidských slovech propukl v hlasité nadšení a volání "Hurá!" a "Nazdar!" Přesně tohle jsme chtěli slyšet. V tom byl Jan Masaryk mistr. Navíc to z jeho strany nebyla jen nějaká póza. Říkalo se, že byl takový doopravdy. Velmi lidový a vlídný. Proto také tak oblíbený.

Měl jsem štěstí, že jsem byl přiřazen ke štábní rotě a stal jsem se řidičem styčného důstojníka štábu nadporučíka Karla Milíčka. To byla veliká výhoda. Mohl jsem tak zpovzdálí pozorovat veškeré dění na štábu brigády. Viděl jsem například zblízka britského premiéra Churchilla, maršála Montgomeryho, pod kterého naše brigáda spadala, a také vrchního velitele všech spojeneckých vojsk amerického generála Eisenhowera, když přijeli na návštěvu na náš štáb.

Pokud jde o poměry a náladu v československé armádě, ty se nedaly s wehrmachtem vůbec srovnávat. Například v sobotu jsme pokaždé už v jednu hodinu odpoledne dostali volno, a přestože večerka byla už v deset večer, mnozí se vraceli až nad ránem. A nedělala se z toho žádná věda. Ve wehrmachtu se naopak opozdilci, byť se zmeškali jen o pár minut, okamžitě stavěli před zvláštní soudy, které je bez nejmenšího soucitu posílaly na tři měsíce do trestaneckých jednotek, ze kterých se už nikdo živý nebo zdravý nevrátil.

Náš výcvik v první polovině roku 1944 neustále pokračoval. Prošli jsme několika místy a výcvikovými základnami po celé Británii. Mimo jiné nás také na čas poslali do Skotska, abychom získali zkušenosti s horským terénem. Poslední fáze našeho výcviku pak probíhala v Bridlingtonu, kde jsme se neustále dokola učili naloďovat a vyloďovat. Zde výcvik postupně upadal v naprostý dril, takže jsme pochopili, že se neodvolatelně blíží datum invaze do Evropy. A pochopitelně jsme chtěli být u toho.

Cesta na Dunkerque

Bohužel, 6. června 1944 jsme u invaze v Normandii nakonec nebyli. Teprve až počátkem srpna nás poslali do jihoanglického přístavu Southampton, kde jsme se měli nalodit a odplout do Francie. Byli jsme zařazeni do druhého sledu 21. armádního sboru maršála Montgomeryho a koncem srpna jsemse konečně vylodili v Normandii. Boje tam v té době už sice skončily, avšak stále nad námi přelétala německá letadla, takže úplně bezpečné to tam ještě nebylo. Dostali jsme tehdy za úkol provést rekonstrukci jedné nešťastné tankové bitvy, ke které na našem úseku fronty došlo několik týdnů předtím.

Britské a kanadské tankové kolony tehdy nemohly vytlačit Němce z jejich opevněných pozic skrytých na okraji jednoho lesa na kopci, a tak se do náročné akce dobrovolně přihlásili Poláci. Ti si požádali o silnou leteckou podporu a šli hned do útoku. Jenže Němci znenadání rychle ustoupili snad se z rádiového odposlechu dozvěděli, co se chystá a tak Poláci jejich vyklizené pozice obsadili ještě před naplánovaným náletem. Spojenecké bombardéry pak přilétly a vybombardovaly Poláky. Viděli jsme tehdy na tom místě ještě ohořelé vraky tanků a aut zničených takzvanou "palbou do vlastních řad" a nebyl to zrovna příjemný pohled.

Potom nás poslali do severní Francie k městu Dunkerque, ve kterém byla zablokována německá posádka čítající celkem 25 000 dobře vyzbrojených I odhodlaných mužů. Fronta se mezitím přesunula dál na sever a na východ a pobřežní město Dunkerque tak zůstalo v hlubokém týlu a úplném obklíčení. Německá posádka však měla dostatek zásob na dlouhé měsíce obléhání a také byla dost početná na to, aby mohla zezadu ohrožovat pět spojeneckých divizí, které tehdy operovaly na francouzsko-belgickém pomezí. Proto bylo třeba, aby někdo německou posádku eliminoval a držel ji v obklíčení. Přímý útok na město a jeho rychlé dobytí přitom nebylo možné. Místní přístav totiž patřil mezi vzácné výjimky na francouzském pobřeží Lamanšského průlivu a dosud nebyl zničen. Spojenecké vedení proto uvažovalo, že musí za každou cenu zůstat zachován, aby přes něj později bylo možné zásobovat severní Francii. Ostatní přístavy totiž byly buď přímo zničeny, nebo alespoň silně poškozeny. Anebo rovněž blokovány německými posádkami. Pro splnění tohoto úkolu na "vedlejší frontě" vybrali zrovna naši 1. československou samostatnou obrněnou brigádu, což se nám zprvu moc nelíbilo. Chtěli jsme totiž bojovat na hlavní frontě a probojovávat se k československým hranicím.

Spojenecké velení však nebralo na naše přání příliš velký zřetel. "Jste sice brigáda, ale ve skutečnosti nenaplňujete její parametry," řekli nám. "Proto musíte přijmout tento úkol." V podstatě měli pravdu. Pro obrněnou brigádu byl totiž předepsán početní stav mužstva osm tisíc vojáků a nás bylo jen šest tisíc. Také jsme neměli těžké dělostřelectvo, dostatek ženijní techniky, vlastní čluny a podobně. Takže jsme byli brigádou jen na papíře a ve skutečnosti nám do ní ještě dost chybělo.

Jak se ale velmi záhy ukázalo, nebyl nám svěřen jen tak nějaký druhořadý úkol. Naše brigáda se totiž zhostila zadání, které před námi plnily hned dvě celé divize, jedna britská a jedná kanadská. Měli jsme střežit poloměr kolem města o délce fronty přes 36 kilometrů, což pro šest tisíc mužů nebylo nic snadného. Němců bylo čtyřikrát tolik. Měli tanky včetně nejmodernějších tygrů, samopohyblivá děla a těžké dělostřelectvo včetně námořních děl. Jedno těžké námořní dělo dokonce obrátili od moře směrem na nás a mohli s ním střílet na vzdálenost přes dvacet kilometrů. A také že stříleli. Bombardovali s ním naše velitelství. V jednu chvíli dokonce hrozilo, že ho kvůli tomu budeme muset přestěhovat dál od Dunkerque.

Pokud jde o francouzské civilní obyvatelstvo, to se z města a jeho okolí stáhlo samo. Němci jim dovolili odejít, avšak pod podmínkou, že doma zanechají veškerý hospodářský dobytek, aby ho mohli porazit a udělat si z něj další zásoby.

Tři útoky na Dunkerque

První útok na město jsme zahájili o státním svátku 28. října 1944. Němci odpočívali a mysleli si, že v ten den určitě bojovat nebudeme, právě kvůli tomu významnému datu. Takže jsme je v pět hodin ráno pěkně překvapili. Myslím, že kdyby celá akce byla naplánována s větší sebedůvěrou ve vlastní síly, snad bylo možné už tehdy celé město dobýt. Němce jsme totiž vytahovali z bunkrů ještě v podvlíkačkách a zajali jsme celkem tři stovky nepřátelských vojáků. Sami jsme přitom měli jen čtrnáct padlých a asi čtyřiadvacet raněných, což vzhledem k nasazeným počtům a síle nepřítele byla pro nás výborná bilance. Potom však přišel rozkaz akci ukončit a stáhnout se do výchozích pozic (Otmar Malíř během útoku pomohl dostat do bezpečí jednoho raněného důstojníka, za což byl povýšen do hodnosti svobodníka a získal Medaili za chrabrost. Později, 1. května 1945, byl dále povýšen na desátníka a získal také Válečný kříž. (Pozn. red.))

Po této naší akci Němci zbystřili a pochopili, že proti nim stojí odhodlaná československá armáda, která se bude pokoušet vytlačit je z jejich pozic. Proto se rozhodli pro další obranné opatření, aby nám naše další útoky znemožnili. Využili toho, že předměstí Dunkerque leží níže než hladina moře, zatímco střed města, který tehdy ovládali, je ve stráni. Vedli stavidla hrází a zvýšili hladinu ve vodních kanálech. Posádky našich tanků se nejprve divily, co se děje. Nepršelo a přitom všude kolem stoupala voda. Pak jsme pochopili, že Němci se snaží naše pozice zaplavit vypouštěnou mořskou vodou. Okamžitě jsme museli naše děla a tanky vytáhnout z obranných postavení a před stoupající vodou se stáhnout dozadu, dál od středu města.

Neměli jsme žádné čluny, takže útok přes zaplavené předmostí nebyl možný. Jediná cesta "suchou nohou" vedla jen podél úzkého pruhu pobřeží směrem od belgických hranic. V tomto směru jsme také 5. listopadu zahájili druhý velký útok. Němci se však o něm předem dozvěděli, pravděpodobně z rádiového odposlechu. Sotva jsme proti nim vyjeli, okamžitě jsme se dostali pod jejich soustředěnou palbu. Bylo zřejmé, že na nás čekají. Naše brigádní štábní rota ztratila hned na začátku útoku čtyři tanky a dohromady jsme přišli o čtrnáct velkých obrněnců. Potom byl útok opět zastaven a zase jsme se museli stáhnout do výchozích pozic. Tentokrát jsme však ve srovnání s prvním útokem utrpěli mnohem větší ztráty. Velitel brigády generál Alois Liška po tomto nezdaru rozhodl, že musíme zaútočit ještě jednou a alespoň něco Němcům vzít, alespoň jednu jejich opěrnou pozici. Jako cíl byl přitom vybrán areál opuštěných budov místního lihovaru, ve kterém se Němci dobře opevnili.

Do třetího útoku jsme vyrazili až 10. dubna 1945 a lihovar jsme nejprve skutečně dobyli. Jenže jenom na čtyři dny. Němci si zřejmě nepřipouštěli, že válka končí a pečlivě se připravili na protiútok. Zaútočili na nás s tygry, pancerfausty, samohybnými děly a vůbec se vším, co ještě měli po ruce, u nakonec nás z areálu zase vytlačili. My jsme se s tím pochopitelně nesmířili. Už proto, že mnoho našich kamarádů v předcházejících bojích o toto místo padlo. Takže jsme o areál tvrdě bojovali dalších deset dní. Němci však mezitím stihli překopat silnici a přístupy k lihovaru zaminovat. Tím dvoutýdenní boje skončily.

Jediná kapitulace do rukou Čechoslováků

Někdy kolem dvacátého dubna dostala německá posádka v Dunkerque rádiovou výzvu ke kapitulaci. Generál Liška jim pohrozil bombardováním. Německý velitel, jednoruký admirál námořnictva Friedrich Frieseus, nám však odpověděl, že celá jeho rodina v této válce padla a že také on sám chce padnout v boji a že výzvu ke kapitulaci nepřijímá. Načež generál Liška si tedy opravdu pozval na pomoc devadesát těžkých bombardovacích letadel typu Liberator. Neměl přitom v úmyslu je hned bezprostředně použít. Nejprve chtěl Němce jen zastrašit, aby se vzdali. Když letadla přilétla, výhružně kroužila nad městem a vyčkávala, co se bude dít dál.

Celé jsme to zpovzdálí sledovali a doufali jsme, že Němci vyvěsí bílé prapory. Avšak nestalo se. Generál Liška vydal pokyn a bombardéry spustily bomby. Následoval hrozný, neuvěřitelný rachot až se celá země otřásala.

Avšak i po zničujícím náletu se Frieseus, který obdržel další naši výzvu, odmítal vzdát. Museli jsme proto dále bojovat. Ještě několik dní. Německý rozhlas už přitom stále dokola opakoval zprávu, že Adolf Hitler je mrtvý a že Berlín padl. Obránci Dunkerque však i přesto chtěli pokračovat v boji. Jenže, komu z nás se ještě chtělo umírat, jestliže všude jinde už válka skončila? Snad právě na to Němci spoléhali.

Teprve až 8. května Frieseus konečně poslal rádiem zprávu, že se vzdává a abychom si pro něho přijeli. Bylo to poprvé, a pokud vím, tak snad i jedinkrát v dějinách kdy někdo kapituloval před československou armádou a podepsal kapitulaci před československým důstojníkem. Kapitulace vstupovala v platnost k 9. květnu. Ještě týž večer měl Churchill slavný projev v britském rozhlase k ukončení války. My jsme po jeho vyslechnutí vystřelovali světlice a pálili do vzduchu. Nejstrašlivější válka v lidských dějinách skončila!

Společně s německou posádkou v Dunkerque v ten den kapitulovaly další německé posádky obklíčené a zablokované v ostatních francouzských přístavech na pobřeží Lamanšského průlivu. Vzdaly se také v Lorientu, La Rochelle, St. Nazaire a kapitulovala také vojska 319. divize generála Wulfa rozmístěná na britských Normanských ostrovech.

Sotva jsme zajali německou posádku, vztyčili jsme nad Dunkerque československou a britskou vlajku na znamení našeho vítězství. Po pěti dnech už přišli Francouzi a osvobozené město od nás převzali. Následovalo bouřlivé rozloučení s vděčným francouzským obyvatelstvem a vojáky. Okamžitě potom jsme vyrazili přes německé území směrem k československým hranicím. Kdo něco podobného nezažil, ten si jen těžko dovede představit, jak jsme se tehdy cítili a jaká atmosféra v naší brigádě panovala.

Přes Plzeň jsme se dostali do Prahy. Pocit vítězství a zadostiučinění jsme si vychutnali až tam. V centru hlavního města jsme 30. května uspořádali ohromnou vojenskou přehlídku československého vojska, jakou Praha ještě nezažila. Naše obrněná brigáda totiž byla plně motorizovaná. Takže žádné koně ani pěšáky Pražané neviděli. Jen tanky, terénní vozy, motocykly a jinou kvalitní západní techniku.

Místo vděčnosti nadávky do fašistů a kriminál

Euforie z vítězství a nově nabyté svobody však netrvala dlouho. Moje osobní situace se hned po únoru 1948 začala rapidně zhoršovat. Pracoval jsem v té době jako výpravčí na dráze. Nějaké zvláštní výhody za účast v zahraničním odboji jsem nepožíval, takže mi vlastně nikdo ani neměl co závidět. Přesto se na naši železniční stanici brzy dostavil akční výbor a rozhodl, že výpravčího už dále dělat nesmím, a dokonce mě chtěli od dráhy vyhodit. Zamýšleli mě poslat přímo do kamenolomu, abych se tam "naučil pracovat rukama". Naštěstí jsem ale u dráhy nakonec přece jen zůstal ale místo výpravčího jsem dělal traťmistra, což také nebylo zrovna nejhorší. Na schůzích jsem se však setkával s nadávkami a urážkami. Vědělo se totiž, že jsem bojoval na západě. "Patříš k lopatě, ty fašoune, a s tebou celá ta benešovská banda kapitalistů!" křičeli na mě.

Deset let po válce mě zatkli. Přišli si pro mě 5. července 1955. Byl jsem obviněn ze špionáže a velezrady, a přestože jsem byl zaměstnancem dráhy a nikoliv vojákem z povolání, stanul jsem před vyšším vojenským soudem v Trenčíně. Obžaloba proti mně byla postavena na tom, že jsem organizoval činnost národních socialistů. Přitížilo mi také, že jsem si dopisoval s jednou Angličankou, se kterou jsem se znal z válečných let. Dostal jsem za to dvacet let těžkého žaláře plus ztrátu veškerého majetku. Odseděl jsem si osm let, devět měsíců a osm dní. Z vězení mě propustili až v roce 1964, v době, kdy mnozí jiní vězni z padesátých let už byli dávno doma.

RADIOTELEGRAFISTOU U ARDEN A VE SPOJENÍ S DOMÁCÍM ODBOJEM

Převážná většina nedobrovolných odvedenců z Těšínského Slezska se ani v německých uniformách nepřestávala považovat za Čechy. Nezapomínali na svůj původ ani na těžké postavení svého národa doma. Pokud to bylo alespoň trochu možné, snažili se svým skromným dílem přispět ke znovunabytí jeho svobody.

Vzepřít se vojenskému odvodu nebo později armádním rozkazům by však bylo jen nic neřešícím protestem, po kterém by následoval tehdy jediný možný trest: zařazení do trestné jednotky nebo rovnou poprava. Nezbývalo, než nastoupit k vojenské službě a plnit rozkazy, stejně jako to dělala generace českých mužů před nimi v rakouské armádě.

Účinnější cestou pro vzdor bylo skutečně nějak přispět k porážce nacistického režimu. Nabízely se dvě možnosti. Buď dezertovat, což nebylo vždy jednoduché, anebo se i v uniformě německého vojáka nějak podílet na odboji. Přesně to byl případ Štěpána V., rodáka z Českého Těšína. K odboji přispěl měrou, která odpovídala jeho věku a tehdejším možnostem. Pocházel z chudé železničářské rodiny. Bylo mu pouhých osmnáct, když narukoval, a v německé armádě měl hodnost vojína. Přesto českému odboji předával podrobné vojenské informace, ke kterým se v armádě dostal.

Štěpán V. si vzhledem ke svému původu a dětství jen sotva mohl vypěstovat nějaké národnostní předsudky. Nejenže vyrůstal v národnostně silně pomíšeném Českém Těšíně, ale navíc pocházel i ze smíšené rodiny. Jeho otec se na Těšínsko přistěhoval z východního Slovenska. Matka byla naopak rodilou těšínskou Češkou, avšak vychodila německé školy. Mluvila proto stejně dobře česky jako německy. Navíc, všichni rozuměli polsky. Doma mluvili "ponašem", tedy slezským nářečím. Zdálo by se, že vyrůstat ve vícejazyčném prostředí musí být jednoznačnou výhodou, která mladému člověku otevírá dveře do světa a k poznání různých kultur. Jenže koncem třicátých let tomu bylo bohužel jinak. Nad vzájemným spolužitím a poznáváním se začala stahovat černá mračna nacionalismu a vzájemné nevraživosti. Každý se musel někam zařadit. Rodiče Štěpána V. se logicky hlásili k Čechům v letech 1930 i 1939. Jako takoví však v roce 1942 museli společně s ostatními českými sousedy podepsat tzv. Volkslistu a stali se automaticky "říšskými občany". Dokument se vztahoval i na jejich nezletilé děti, tedy na Štěpána a jeho sourozence. Přestože absolvovali české školy, museli vstoupit nejprve do mládežnické organizace HJ Hitlerjugend a sotva dovršili osmnáct, byli odvedeni přímo do wehrmachtu. Štěpánův bratr Josef měl štěstí. Byl odveden až v létě 1944, vzápětí se dostal na západní frontu a už po třech měsících byl 11. září 1944 zajat u severofrancouzského Orleansu. V zajetí se pak přihladil do československé zahraniční armády, která do Francie přišla z Anglie.

Štěpán V. takové štěstí neměl. Příležitost k dezerci se mu nikdy nenaskytla. Narukovat navíc musel už v květnu 1942. Prošel výcvikem jako zvukař u protiletadlového světlometu. Sloužil v Itálii, ve Francii, na Ukrajině, na Krymu, na západě Německa a v Alpách. Zažil dokonce jako radiotelegrafista bitvu v Ardenách. Po skončení války se velmi záhy vrátil domů. Už v červnu 1945 se totiž dostal z americké internace, kontaktoval československé úřady v Mnichově a přes Prahu odjel do rodného Českého Těšína.

Na pohnutou dobu si Štěpán V. vzpomíná velmi dobře:

Na polskou okupaci nemám vůbec dobré vzpomínky. Někteří naši příbuzní byli jako Češi vyhnáni do vnitrozemí. Naše rodina naštěstí směla zůstat, ale ani tak neměla jednoduchou pozici. Stále se nad námi vznášela hrozba vystěhování nebo jiného postihu pro náš národnostní původ. Můj otec lehdy pracoval na dráze, a když viděl, co se děje, chtěl se ještě v roce 1939 dobrovolně vystěhovat na Moravu. Jenže nesehnal tam žádnou práci. Řekli mu, že když má domovskou příslušnost v Českém Těšíně, nemůže být přijat v Protektorátu pro nedostatek místa. Tak jsme nakonec pod polskou okupací museli zůstat.

Studoval jsem v té době na českém gymnáziu. Jenže v záři 1938 se už výuka příliš nerozjela. Nejprve přišla mobilizace a vyučování muselo být zastaveno. Následovala nová polská správa. České gymnázium bylo už v průběhu října zrušeno a nahrazeno polským. Zmizet musely i všechny české nebo česko-polské nápisy. Jakákoliv dvojjazyčnost byla napříště zakázána. Vzpomínám si, jak náš pan ředitel Petřík tehdy obíhal polské úřady a prosil, aby mu na polském gymnáziu povolili otevřít alespoň jednu česku třídu. Pochopitelně neuspěl. Byla to pro nás už tehdy velmi krušná doba. Rok předtím, než nacisté zavřeli české vysoké školy, byly v Těšínském Slezsku zrušeny veškeré české školy vůbec: střední, měšťanské a dokonce i obecné. Vyžadovalo se, aby se i doma začalo mluvit polsky a aby si lidé popolšťovali jména. Nikdo se vás přitom na nic neptal. Klidně vám ho příslušné školy a úřady popolštily sami. Kdo se proti tomu ozval, ten obratem dostal příkaz k vystěhování.

Jestliže jsem chtěl dostudovat, nezbývalo mi nic jiného než nastoupit do polského gymnázia a školní rok 19381939 absolvovat v polštině. Naštěstí jsem tomuto jazyku dobře rozuměl, jako většina Čechů na Těšínsku. Tím však mé studentské peripetie zdaleka nekončily.

Na začátku následujícího školního roku 19391940 jsem narazil na další překážku, úplně stejnou jako před rokem, akorát v bledě modrém. Polská okupace Těšínského Slezska byla vystřídána německou. Polská armáda odešla a místo ní přišel wehrmacht a gestapo. Stali jsme se pro změnu součástí Velkoněmecké říše. Zákaz českých škol ale nadále zůstával v platnosti, avšak zrušeny byly i všechny polské školy, opět včetně základních a samozřejmě i polského gymnázia. Povoleny byly jen německé školy.

Vynucené členství v Hitlerjugend (HJ)

Chtěl jsem tehdy za každou cenu studovat, už kvůli všem obtížím, které jsem do té doby musel překonat. Rozhodl jsem se pokračovat ve studiu na německém gymnáziu. Jenže jsem na ně nebyl přijat pro nedostatečnou znalost jazyka. Přihlásil jsem se proto na vyšší průmyslovou školu v Karviné, kde jsem se po zvládnutí psychotechnické zkoušky zapsal do jednoroční přípravné třídy s hlavním zaměřením na německý jazyk. Tehdy jsem musel vstoupit také do nacistické mládežnické organizace HJHitlerjugend. Avšak na německou policejní přihlášku, takzvaný Fingerabdruckausweis, jsem si i v prosinci 1939 nadále nechal zapsat českou národnost.

Možná je málo známo, že už tehdy mnoho rodilých Čechů na Těšínsku muselo pozměnit svoji národnost. K české národnosti jste se totiž v prosinci 1939 nemohl přihlásit jen tak snad jenom proto, že mluvíte česky, cítíte se být Čechem a k českému původu jste se dosud vždycky hlásil. To nacistům nestačilo. Kdo trval na své české národnosti, musel prokázat, že má příbuzné žijící v Protektorátu. Jinak vám vnutili německou nebo slezskou národnost, která z vás později udělala "říšského občana". Já jsem si však svoji českou národnost obhájil právě díky příbuzným, které jsme měli v Přerově. Odešla tam totiž moje sestra Anička s manželem. Tomuto úřednímu dokladu z prosince 1939 jsme tehdy říkali Fingerabdruck podle toho, že na policejní přihlášce musel být k bezpečné osobní identifikaci přiložen také otisk prstu.

Za oficiální "místní" národnosti nacistické úřady na Těšínsku v roce 1939 považovaly pouze tři: německou, slezskou (speciálně vytvořenou pro Čechy) a polskou. Češi s českou národností byli považováni za "přistěhovalce", "místním" Čechům se vnucovala slezská národnost. Přihlásit se k polské národnosti naproti tomu znamenalo dobrovolně se stát občanem ještě nižší než třetí kategorie. Těm, kteří trvali na tom, že jsou Poláci a do Fingerabdruckausweisu si nechali zanést polskou národnost, nacistické uřady napařily vyšší daň, navýšenou o 15 % prý na údajnou obnovu válkou zničených objektů v Polsku. Už před podpisem Volkslisty tak byl na lidi vyvíjen silný nátlak, na Čechy i na Poláky, aby se dali buď přímo k Němcům, nebo alespoň ke "Slezanům". Ti, co odolávali a trvali na české národnosti, museli hledat nějakou střední cestu, jak z toho vyjít se zdravou kůží. Trvat na české národnosti, to se považovalo za vzdorovitost a člověk tak na sebe akorát upozorňoval. Úřady se pak na vás mohly zaměřit a velké nepříjemnosti mohly být na světě. V jiných částech Čech a Moravy (v bývalém Protektorátu i Sudetech), kde byla za německé okupace trochu jiná situace, možná ani dnes mnozí lidé pořádně nechápou, jak složité to tehdy na Těšínsku bylo. Nebyli jsme žádní nacisté, to většinou nebyli ani místní Němci a dokonce jsme se i nadále cítili být součástí českého národa, ale i přesto jsme museli přijmout členství v tehdejších německých organizacích, jako byl HJ, Říšský svaz motoristů, Svaz německých dívek nebo Strana slezského lidu a později jsme se dostali i přímo do německé armády. Jakýkoliv vzdor proti "sjednocení německého národa s jeho odrodilou slezskou větví" se totiž na Těšínsku přísně trestal. Přinejmenším posláním na nucené práce, v horším případě přímo do koncentračních táborů, a ty od nás nebyly daleko… Německé arbeitsamty (úřady práce) v té době už dávno nebyly vyhledávanou a vítanou institucí jako za velké hospodářské krize. Tentokrát se naopak staly institucemi teroru, které rozdělovaly rodiny a mladé lidi, chlapce i dívky, a posílaly je na nucené práce na opačný konec Německa. Obzvlášť měly spadeno na ty, kteří se nechtěli dát "dobrovolně" k Němcům nebo ke Slezanům. Ti měli "přednost" a posílali je co nejdál.

Můj otec se tehdy radil se svými známými a ti mu řekli, ať mě a mého bratra přihlásí alespoň k HJ, což učinil, a teprve potom ho vzali zpět do práce u dráhy, ale jen jako pomocného dělníka.

Hitlerjugend byla masová organizace. Členství v ní bylo povinně "nepovinné" a od roku 1936 bylo dokonce vynucováno i podle jednoho říšského nacistického zákona. To znamená, že v ní musel být v podstatě každý, pokud na sebe nechtěl upozorňovat a v případě nějakých problémů putovat do koncentračního tábora jako první. Členství se přitom muselo brát nesmírně vážně. Neexistovalo nechodit na schůzky nebo společné akce. Za vše se udělovaly přísné disciplinární tresty. Pokud se někdo účasti na akcích i přesto viditelně vyhýbal, přišli si pro něho osobně. I k nám domů byli jednou vysláni dva chlapci v hnědých košilích s dýkami, kteří u nás zabušili na dveře a řekli mým rodičům, že musím jít s nimi, ať už po dobrém nebo po zlém, protože mají příkaz mě na schůzku dovléct třeba i násilím. Jindy zase byla má matka pozvána na úřad, kde jí vynadali, že se o nás řádně nestará a nedohlíží na naši docházku do HJ. Organizace v Hitlerjugend byla polovojenská a v podstatě se jednalo o přípravku na vojenskou službu v armádě. Samá pořadová cvičení, výchova k bezmezné poslušnosti a vštěpování podřízenosti. Lákavé byly jen společenské sportovní hry a výlety, občas družná kamarádská nálada, nudné bylo pochodování, bubnování a sborový zpěv a vyložený odpor vzbuzovala přísná disciplína, komandování a vnucovaná nacistická ideologie, založená zejména na rasismu a kultu vůdce. V HJ se mi pochopitelně vůbec nelíbilo. Raději jsem se věnoval studiu, zejména matematice, ve které jsem obzvláště vynikal. Na vyšší průmyslové škole jsem pokračoval ve studiu, a to ve školních letech 19401941 a 19411942. Drahý ročník školy jsem však už nedokončil, protože jsem byl odveden přímo do německé armády. Povolávací rozkaz jsem obdržel koncem dubna a už 5. května jsem musel nastoupit.

Stalo se tak na základě Volksliste III, kterou 9. března 1942 podepsal sice můj otec, ale vztahovala se i na mě jako tehdy nezletilého syna. Bylo mi sice osmnáct, ale plnoletost se tehdy počítala až od jednadvaceti. Do armády se však odvádělo právě v osmnácti, v některých případech i o rok dříve.

Květen 1942: nástup do wehrmachtu

Nelze se vůbec divit, že můj otec se na počátku roku 1942 podvolil vytrvalému nátlaku. Nesl totiž odpovědnost za tři děti a navíc měl dluhy na rodinném domku. Nebyl v nijak záviděníhodné situaci. Jestliže se chtěl vymanit z trvalé hrozby vystěhování, musel Volkslistu podepsat, stejně jako ostatní sousedé. Pro mě a mého bratra to však znamenalo obléci cizí uniformu a jít bojovat za Hitlera a jeho světovládné plány.

Samozřejmě, že jsme s tím nesouhlasili. Můj o dva roky mladší bratr Josef byl odveden až za Goebbelsovy totální mobilizace v červnu 1944 a ve wehrmachtu se příliš dlouho neohřál. Měl štěstí, že se dostal na západní frontu a už v září byl v severní Francii zajat. Nezaváhal ani na chvilku a hned se přihlásil do československé zahraniční armády generála Lišky. Na rozdíl ode mě dostal příležitost k dezerci. Já jsem takové štěstí neměl. Utéct z wehrmachtu se totiž jinými cestami než zajetím na západní frontě v podstatě ani nedalo. Vše by muselo být jinak perfektně připravené a na to jsem jako obyčejný osmnáctiletý kluk neměl potřebné kontakty ani znalosti. A sám jsem se do amerického zajetí dostal až v květnu 1945. Ale teď trochu předbíhám. Zpět do roku 1942.

Po absolvování základního vojenského výcviku jsem byl zařazen do speciálního kurzu k zaškolení jako zvukař u protiletadlového světlometu. Tehdy se té funkci říkalo Horcher. Na obřích kovových naslouchadlech nrts učili rozpoznávat zvuky letadel, podle kterých jsme je měli v noční tmě Odhalit, osvětlit světlomety a navést tak na ně palbu německých flaků. Učili nás odlišovat zvuk našich letadel od spojeneckých, bombardéry od Milnících strojů, odhadovat jejich vzdálenosti, počty, směr a výšku. Naslouchadla v podstatě nahrazovala radary a také denní hlídky. Byl jsem velmi rád, že mě přiřadili právě k takové zbrani, protože mi připadalo, že služba u ní bude bezpečnější než u typické bojové jednotky. Vojenský výcvik jsem prodělal postupně v rakouské Kremži na Dunaji, v Cambrai ve Francii, v Badenu u Vídně a nakonec v Eltwille u Wiesbailciiu na západě Německa.

Hlavní část základního výcviku přitom proběhla v Kremži, kde jsme se zdrželi dva měsíce. Nebyl jsem přitom jediným brancem "slezské národnosti" v naší jednotce. Asi třetina mužstva pocházela z Horního Slezska ti nerozuměla pořádně německy. Vždycky tam musel některý z nás předstoupit před jednotku a ostatním překládat výklad instruktora z němčiny do polštiny. Občas tato úloha připadala i mně. Ovládal jsem totiž oba tyto jazyky, i když ani jeden z nich nebyl můj rodný.

Nejriskantnější fází byl měsíc výcviku ve Francii. Přestože jsme stále hýli rekruty, poprvé jsme se zde setkali s nebezpečím. V oblasti kolem J'ambrai už tehdy ve druhé polovině roku 1942 operovalo velké množství partyzánů a příslušníků odboje. Žádné klasické boje s většími partyzánskými oddíly se tam sice nevedly, ale zato byly na denním pořádku malé přepady. Jednotliví němečtí vojáci "zmizeli". Byli uneseni a zabiti. Jejich mrtvoly Francouzi většinou pohodili do vodních kanálů. Dostali jsme proto rozkaz, že během večerních hlídek musíme nahlas zpívat, aby nás Francouzi slyšeli a dostali strach. A také abychom věděli, jestli sousední hlídka ještě žije. Takže se setmělými vinicemi a noční krajinou kolem malebných francouzských vesniček neslo halekání a falešný zpěv hrankreichlied nebo Alte Kamaraden marschieren a jiných tehdejších "šlágrů" té příšerné nacistické propagandy.

Pak nás poslali zpátky do Rakouska, kde jsme absolvovali speciální tříměsíční výcvik. Ten byl poměrně dost náročný, protože každý Horcher si musel nejprve výborně vycvičit sluch, aby rozeznal i ty nejjemnější rozdíly. Každý přístroj přitom obsluhovali tři kluci. U každého naslouchadla byli vždycky dva, kteří se snažili zachytit zvuk, a třetí počítal předstih. Tento výcvik trval až do Vánoc 1942. Potom nás poslali na naše první bojové působiště do severní Itálie. Zaujali jsme bojové postavení severně od Janova, který byl tehdy důležitým středomořským přístavem, a naším úkolem bylo tento úsek vzdušného prostoru hlídat a "odposlouchávat". Náletů na Janov však v té době bylo jen velmi málo. Vzpomínám si na jeden z nich, během kterého hlídka dokonce jedno letadlo takzvaně "chytila do světla". Během ojedinělého náletu zahynulo několik lidí. Avšak nestali se obětmi bomb, ale paniky. O život přišli v tlačenici před krytem.

Naše postavení bylo vysoko v horách nad Janovem, kde měli své vilky a horská stavení bohatí Jano váné. Protože jsme tam neměli celou dobu nic na práci, postavili jsme si tam alespoň malý dřevěný srub, kde jsme bydleli a spali. V severní Itálii jsem strávil asi půl roku a bylo to docela příjemné oproti tomu, co se dělo jinde. Cítil jsem se v relativním bezpečí před válečným běsněním. Potom přišlo rozhodnutí zacvičit na naslouchadlech a světlometech Italy a celou výzbroj jim přenechat.

Kontaktován českým odbojem

V květnu 1943 jsme se dostali do Pardubic, kde jsme se měli připravovat na naši další misi s novými světlomety. Řekli nám, že tentokrát pojedeme do Ruska. A to byla jiná. Konec poklidu. Odjet jsme měli zhruba za tři měsíce. Přesto jsem byl vděčný alespoň za těch pár týdnů ve vlasti. Pardubice byly stejně jako Janov v naprostém závětří války a nehrozilo tam žádné přímé nebezpečí vojenských akcí. Dokonce tam nelétala ani spojenecká letadla. Měli jsme často vycházky, takže jsme tam chodili do hospod, do kina i na tancovačky.

Hned zkraje svého pobytu v Pardubicích jsem tam zcela náhodou potkal na ulici naši bývalou sousedku z Českého Těšína. Také byla moc ráda, že mě vidí. Pozvala mě k nim domů na oběd. Naše rodiny se totiž dobře znaly. Její manžel mi pak během jídla vyprávěl, že za první světové války sloužil jako legionář v československé zahraniční armádě. Prý se dostal i do bolševické armády, avšak po návratu do Československa do čerstvě založené KSČ nevstoupil, protože až tak docela nesouhlasil s její politikou. To, že jsem naproti němu seděl v německé uniformě, mu vůbec nevadilo. Dobře znal poměry v našem regionu a věděl, že zdejší Češi si tyto uniformy neoblékli dobrovolně. Bral mě normálně jako našince. Vzpomínal na Rusko a vyptával se, do které části této země nás pošlou. Dokonce mě požádal, abych se mu potom ozval, že by prý rád věděl, jestli třeba nebudu někde, kde sloužil i on. Vzpomínám si, že ten známý se vždycky už i v Těšíně projevoval jako národně uvědomělý Čech a vlastenec. Dnes je Česká republika pro mladou generaci samozřejmostí a vlastenectví se už nenosí. Avšak tehdy nebylo jisté, kde se Češi po válce vlastně octnou a co s nimi vůbec bude. Vlastenectví a nezištné oběti proto byly samozřejmostí.

Ten známý se do Českého Těšína přistěhoval až po vzniku Československé republiky jako státní úředník. Pracoval tam v nemocenské pojišťovně. Byla to tehdy taková odměna za válečnou službu: legionáři nedostávali žádné trafiky jako za starého Rakouska, ale stávali se zaměstnanci Nlátu úředníky, učiteli, zaměstnanci dráhy nebo pošty či státních pojišťoven. První Československá republika tak chlapy, kteří se zasloužili o její vznik, odměnila finančně i společensky zajímavými místy ve státní správě. Většinu bývalých legionářů přitom umístila do pohraničí nebo na východ republiky. Důvody k tomu byly dva. Jednak ve vnitrozemí pro ně nebylo dost míst a jednak jako nejvěrnější přívrženci masarykovské republiky byli její oporou v regionech, kde obliba režimu nebyla vzhledem k národnostnímu složení příliš vysoká. Bohužel, výhody, které tito lidé po roce 1918 získali, se o dvacet let později obrátily proti nim. V letech 19381939 je odevšad vyhnali. Také náš soused z nemocenské pojišťovny musel i s rodinou odejít právě do Pardubic. Poláci totiž vyhnali v první řadě všechny Čechy, kteří se na Těšínsku nenarodili. Strávil jsem tehdy u našich bývalých sousedů celé nedělní odpoledne a těsně před odchodem mě domácí dokonce pozvali, abych určitě zase brzy přišel. To jsem přijal s povděkem nejen proto, že domácí strava je vždycky lepší než v kasárnách, ale také že jsem se mohl bavit česky a cítil jsem se tam jako doma mezi svými.

Stal jsem se tedy jejich častým hostem. Hostitel byl přitom velmi vášnivým kuřákem a rád po jídle vedl dlouhé diskuse. U karet nebo skleničky pálenky. Vyptával se, co dělají rodiče a jaká je doma situace. Věděl jsem, že je vlastenec, takže jsem si před ním nemusel dávat pozor na pusu. Mohl jsem mu popravdě vylíčit, jaké hrozné poměry doma panují. Oba jsme zjistili, že politické názory našich rodin se od roku 1938 vůbec nezměnily. Přesto jsem mu pro jistotu pověděl, že moje sestra žije i s manželem v Přerově a že jsou na rozdíl od nás protektorátními občany. Načež se mě zeptal, jestli bych byl ochoten pro český národ něco udělat. To mě docela zajímalo. On se totiž zprvu nenápadně a později zcela otevřeně vyptával na nejrůznější podrobnosti o vojenské jednotce, u které jsem sloužil. Chtěl vědět, kolik nás je, kolik máme světlometů, jak jsou organizovány naše přesuny, vyptával se i na technické vlastnosti naslouchadel, na čísla jednotek a jména velitelů, dokonce i na náladu před naším odjezdem do Ruska. Pochopil jsem, že jeho otázky nepramení jen z pouhé zvědavosti. Navíc jsme i v kasárnách prošli "školením", že "Protektorát je plný zrádců a špionů, kteří od německých vojáků loudí informace". Nakonec jsem ho tedy přiměl, aby šel s pravdou ven a přiznal mi, proč se na to tak vyptává. Nebyl jsem žádný hlupák, takže když jsem mu už předtím na jeho otázky odpovídal, byl jsem si jistý, že jsou určeny pro "někoho jiného". Přiznal mi otevřeně, že je ve spojení s "jistými lidmi". Více mi pochopitelně nemohl říci. Jak jsem se dozvěděl až po válce, byl členem pardubické organizace Hnutí za svobodu a řídil v tomto městě jeho zpravodajskou a výzvědnou činnost. Informace o naší jednotce jsem mu proto předával velmi rád. Doufal jsem, že tak svým velmi skromným dílem mohu nějak přispět ke společnému boji.

Před mým odjezdem do Ruska jsme se navíc dohodli, že mu další informace budu posílat i z východní fronty, a to tajně, společně s cigaretami. Mělo se jednat o údaje o místě našeho působení a situaci tam. Nevím, nakolik byly odboji užitečné, zato jejich poskytování bylo velmi riskantní. Informace jsem psal drobným písmem na cigaretové papírky a posílal je na jeho adresu do Pardubic. Měl jsem s tím přitom velké nepříjemnosti. Vůbec ne proto, že by někdo odhalil, že v balíčkách jsou podezřelé a cenzurou zakázané zprávy o našem pobytu, nýbrž proto, že drahocenné cigarety, které byly na příděl a byly výhradně určeny jen pro "bojující německé vojáky", klidně posílám do Pardubic "nějakému Čechovi".

Tlumočníkem na východní frontě

Na bojiště jsme se z Protektorátu přesouvali velice dlouho. Což o to, na hranicích s Polskem jsme byli hned, ale dál cesty jaksi nevedly. Tedy vedly, ale byly z velké části předchozími boji zničeny. Čím dále na východ, tím to bylo jedině horší. Veškerá zařízení ke světlometům jsme totiž vezli s sebou na nákladních železničních vagónech. Jeli jsme s nimi pomalu a každou chvíli jsme zůstávali stát.

Postupně jsme se dostali až na frontu u ukrajinské Poltavy, kam jsme dorazili někdy počátkem září. Tam nás vzápětí zastihl velký ústup, který následoval po bitvě u Kurska, kterou Němci prohráli. Během září a října 1943 jsme prošli celkem třemi místy, na kterých jsme zaujali bojové postavení: Poltavou, Zitomirem a Fastovem. Do bojů jsme přitom nikde přímo nezasáhli. Drželi jsme se totiž až za frontou. Jediným protivníkem byli partyzáni. A ti byli velmi blízko. Když jsme v noci hlídali světlomety, raději jsme stáli ve tmě pod nízkými větvemi stromů pěkný kus od nich. Nesměli jsme kouřit ani mluvit, abychom byli zcela nenápadní. Naštěstí jsme se jakémukoliv střetu vyhnuli.

Okamžitě po příchodu do frontové zóny mi připadla úloha provianťáka a překladatele. Vyšlo totiž najevo, že dobře ovládám hned několik slovanských jazyků a velitelé se rozhodli toho patřičně využít, protože sami neuměli rusky nebo ukrajinsky ani slovo. Zato já jsem se tam domluvil s každým pomocí češtiny, slovenštiny a polštiny. Takže se ze mě stal tlumočník a vyjednávač. Posílali mě každé ráno sehnat do okolních vesnic a samot mléko. "Pokud neseženeš alespoň litr, tak se raději vůbec nevracej," poručili mi tehdy. Obyvatelé byli povinni nám ho dávat. Upozornění na to viselo v každé vesnici a bylo napsáno dokonce azbukou. Pokud šlo o připomenutí poviností, jakékoliv rasová ideologie šla stranou. Samozřejmě, vždy záleželo hodně na vůli a odvaze obíraných a také na metodách provianťáků. Ve vybírání povinných dávek byl sice nějaký předem stanovený systém a každý věděl, co je povinen vydat, avšak hodně lidí se tomu pochopitelně snažilo vyhnout, aby jim vůbec něco zbylo, protože mimi velmi hladověli. Ti, co byli příliš vystrašení, jídlo odevzdávali, jiní se ho pokoušeli alespoň zčásti zachránit pro sebe. Někteří němečtí vojáci postupovali nesmlouvavě a někdy i dost násilně. Já jsem naopak vsadil na navazování přátelského hovoru. Někteří si dokonce mysleli, že jsem slovenský voják nebo nějaký přeběhlík z jiné části Ruska. Schopnost domluvil se přece jen trochu bořila nedůvěru a prvotní neochotu, takže jsem nakonec vždycky alespoň něco od lidí dostal a šlo to vždycky "po dobrém". Často jsem se přitom s vesničany na dlouho "zakecal". To se velitelům rovněž nelíbilo. "Co se s nimi vůbec bavíš? Proč? O čem?" Po návratu jsem vždycky čelil nepříjemným otázkám.

Možná se to málo ví, ale sovětské zemědělské podniky (kolchozy a sovchozy) zůstaly zachovány i po příchodu Němců. Skrze ně totiž bylo jednodušší obyvatele ovládat a obírat je o úrodu.

Jednou jsem musel překládat ve velmi nepříjemné situaci, kterou si pamatuji dodnes. Viděl jsem tehdy vycházet z lesa nějakého esesáka s ruským vojákem. Šli vedle sebe jako nějací staří známí. Rus byl beze zbraně I esesák měl tu svoji zavěšenou na rameni. Sestupovali ze stráně směrem k nám. Bylo dokonce slyšet, jak ten Rus pořád cosi nahlas vysvětluje a rozhazuje přitom rukama. Nezdálo se však, že by mu esesák příliš rozuměl. Spíše mu jen přikyvoval. Potom pozvedl hlavu a zahlédl mě. V té době se UŽ o mně široko daleko vědělo, že se s Rusy dobře domluvím. Takže ten esesák na mě zamával, abych jim šel tlumočit. Zajatý ruský voják se snažil vzbuzovat dojem, že je "náš přítel". Hned mi říkal, že chce jít pracovat pro Německo, ať ho prý pošleme na práce do Německa nebo někam jinam na západ. Vše jsem tomu esesákovi v dobré víře přeložil. Esesák stál vedle Rusa s cigaretou mezi prsty a tvářil se naprosto klidně. Dokonce se na toho ruského vojáka podíval a zřetelně kývl bradou na znamení souhlasu. Potom se otočil na mě. "Řekni mu, že ho tam právě vedu. Kousek odtud dostane práci." Takže jsem mu to bezelstně přeložil. Na Rusovi bylo vidět, že mu spadl kámen ze srdce. Asi se obával nejhoršího…

Ten esesák chtěl dokouřit, než půjdou dál, takže jsme se spolu ještě chvilku bavili německy. Říkal mi, že hledá nějaké dobré místo, kde by toho Rusa mohl beze svědků zastřelit, protože zajmout jednoho vojáka prý nemá smysl. Smrt tehdy byla všude kolem nás. Na čáře FinskoČerné moře denně umíraly tisíce lidí. Především mladých lidí. Rusové, Němci, Ukrajinci, Rumuni… Někde jsem četl, že ruské ročníky sedmnácti až pětadvacetiletých byly během války téměř zcela vybity. Více než polovina ruských zajatců zemřela hlady v německých lágrech, více než milion Rusů prý bylo zastřeleno vlastními oddíly NKVD za údajnou zbabělost, z devadesáti tisíc Němců zajatých u Stalingradu se jich domů vrátilo jen šest tisíc, každý patnáctý… Dnes si už nikdo nedovede představit, co jsme tehdy všechno zažili a čeho všeho jsme byli svědky. Člověk vůči tomu musel otupět, jinak by se z toho zbláznil.

V první linii

Od Poltavy jsme v průběhu podzimu museli ustoupit k Žitomiru a nakonec až do Kyjeva, kde jsme řadu dní čekali na další rozkazy. Z nádherné ukrajinské metropole, kdysi hlavního města Kyjevské Rusi, nás pak zase poslali zpátky k Žitomiru. Během všech přesunů jsme přitom s sebou táhli ohromné a těžké konstrukce světlometů a naslouchadel. Cesty přitom nebyly nic moc, takže jsme s nimi často někde uvízli. Nejkritičtější situace nastala u Žitomiru. Zatímco Rusové už zahájili velký útok, my jsme před nimi stále nemohli ustoupit, protože jsme neměli k dispozici vlastní nákladní tahače. Museli jsme si nejprve přivolat pomoc rádiem. Skutečně pro nás přijeli a naložili nás i naši techniku. Jenže ženisté mezitím vyhodili do vzduchu všechny mosty, takže jsme museli ustupovat přes říční brody. Naslouchadla a světlomety moc nevážily, takže projely bez problémů, avšak zařízení na výrobu elektrického proudu bylo natolik těžké, že při jednom brodění s ním nešlo hnout dál. Snažili jsme se ho vyprostit, ale marně. Nakonec jsme ho tam museli nechat, protože Rusové byli už velmi blízko. Pokračovali jsme tedy dál bez tohoto zařízení. Samozřejmě, že velení si s námi poradilo velmi snadno. Udělali z nás obyčejnou frontovou jednotku a poslali nás obratem do první linie.

Přiřadili nás k protiletadlovým dělům, která byla zakopána v pozicích na jednom kopci přímo proti Rusům. Naším úkolem bylo chránit jejich postavení před případným útokem partyzánů z týlu. Ta děla však neměla být použita proti letadlům, nýbrž proti tankům. Čekali jsme totiž pozemní útok. V prostoru pod námi byly další zákopy, včetně velkého protitankového valu. U něho byl přitom ponechán průjezdným jeden malý můstek. Velká děla totiž byla obrácena směrem dozadu a měla pálit po ruských tancích až ve chvíli, kdy přes můstek projedou. Pouze malá děla mířila dopředu. V těch zákopech dole pod námi byly jednotky Rusů a Ukrajinců, které bojovaly na německé straně. Říkalo se jim Hiwiss (podle Hilfswillige pomocní dobrovolníci) a po válce obecně Vlasovci, přestože ne všichni byli podřízeni právě tomuto ruskému generálovi.

Ruský útok skutečně záhy nadešel. Nejprve přiklusali kozáci na koních a párkrát vystřelili na pozice pod námi. Potom přijely tanky, aby udělaly průzkum. Jeden tank se přitom přiblížil k zákopům a byl zasažen jedním menším německým dělem, které mohlo střílet dopředu. Granát mu roztrhl pás. Rusové zastavili a vylezli ven, aby pás opravili. Já jsem vše sledoval od našeho děla. Protože se nic dalšího nedělo, zalezl jsem do prohlubně, ve které byl náš stan a dal jsem si tam jídlo. Protože se stále nic nedělo, začal jsem si tam dokonce číst jeden německý časopis, který jsme jako vojáci dostávali zdarma. V tom se za mnou ozvala ohlušující rána! Na kanón, ke kterému jsem byl přiřazen, opětoval palbu poškozený ruský tank stojící dole od námi. Jeden německý voják, který se v té chvíli zrovna stál u kanónu, se bezvládně zhroutil k zemi. Okamžitě jsme mu přivolali pomoc. Přišel však pouze ruský lékař, z těch kolaborantských jednotek. Po krátkém vyšetření prohlásil, že voják je mrtev. Asi po půlhodině však "mrtvý" začal ze země vstávat. Po druhém vyšetření lékař řekl, že voják má střepiny zaražené přímo v srdci a že se s tím už nedá nic dělat. K večeru jsme toho mrtvého vojáka ještě před ústupem pohřbili.

Až po příchodu lékaře jsem zjistil, že jsem lehce raněný. Několik střepin proniklo skrz mou přílbu a poškrábalo mě za uchem a také jsem utržil pár škrábanců na paži. Ošetřil jsem se však sám a doktora jsem ani nepotřeboval. Další den mi však zranění takzvaně "započítali". Dostal jsem o něm záznam do papírů a medaili v "černém" za první zranění.

Ústup přes Krym

Ruskou armádu jsme u Žitomiru samozřejmě nezastavili a museli jsme znovu ustupovat. Dostali jsme se až do Polska, kde se tehdy německá vojska přeskupovala. Přicházely tam jednotky z východní fronty, dávaly se znova dohromady a vracely se zase zpátky. Ani my jsme se v Polsku příliš dlouho neohřáli. Brzy nás poslali do jihoukrajinské Oděsy. Cesta tam trvala velmi dlouho. Město samotné však na mě udělalo skutečně veliký dojem. Kdysi se Oděse říkalo Paříž Černomoří. Hlavně díky spoustě hotelů, promenád a výstavných budov. Je to skutečně krásné město s širokými bulváry, operou a známým schodištěm nad pobřežím, které proslavil známý ruský film Křižník Potěmkin. V ulicích i během války vládl kosmopolitní duch a žila tam spousta národností. Kromě Ukrajinců i Rusové, Rumuni, Bulhaři, Němci, Arméni, pontští Řekové a před válkou i hodně Židů. Ty jsem však tehdy v Oděse již téměř žádné neviděl. Drtivá většina z nich byla už předtím deponována do koncentračních tábora nebo rovnou do Osvětimi. Město bylo okupováno společně německou a rumunskou armádou. A pohybovalo se tam i hodně partyzánů.

Pro nás však Oděsa byla pouze přestupní stanicí. Měli jsme být letecky přepraveni dále na východ, na poloostrov Krym. Ten byl v té době již obklíčen a jediná cesta na něj vedla vzduchem nebo lodí. Jenže vládlo špatné počasí a tak jsme museli v Oděse čtrnáct dní čekat. Protože jsme neměli nic jiného na práci, dostávali jsme vycházky. Celé dny jsme trávili v ulicích města. Samozřejmě, že jsme se tam hned seznámili s místními děvčaty. Nám bylo dvacet, takže jsme o holky měli pochopitelně zájem. Často jsme přitom viděli ruská a ukrajinská děvčata v šatech ušitých z německého ložního prádla. Mohla se k němu dostat jedině jako milenky německých vojáků. Ostatní obyvatelé je zřejmě považovali za zrádkyně. Prý se jim říkalo "německé polní matrace" a po válce si to pěkně odskákaly… Když jsem jedné dívce řekl, že jsem Čech, nedobrovolně odvedený do německé armády, vzplály mezi námi sympatie. Hned mě začala přemlouvat, abychom spolu utekli k partyzánům. Jenže vzápětí přišel rozkaz k přesunu na polní letiště a my jsme odletěli na Krym. Tam jsem strávil asi pět měsíců. Poloostrov byl v té době již téměř zcela obklíčen a od východu i ze severu se na něj tlačila sovětská armáda. Německá vojska mohla být zásobována převážně jen vzduchem nebo po moři. Avšak i takto organizované zásobování začalo záhy silně váznout, protože Rusové se mezitím dostali skoro až k rumunským hranicím a vojskům na Krymu tak hrozilo úplné obklíčení. Jednotka protivzdušné obrany, u které jsem tehdy sloužil, byla umístěna na letišti u Sevastopolu. Opět jsme zde obsluhovali naslouchadla a světlomety. Díky tomu jsem frontové boje, které byly obzvlášť na Krymu velmi tvrdé, naštěstí nezažil. Avšak ani na letišti jsme neměli klid. Rusové nás bombardovali skoro každý den. Takže jsme většinu času trávili buď v krytech, nebo u světlometů.

Jak se smyčka stahovala, dostali jsme se pod palbu ruských děl a kaťuší a nakonec i středně těžkých zbraní pěchoty. Fronta nás dostihla a už nebylo kam dále ustupovat. Jedině do moře…

Vzpomínám si, jak jsme se v jeden z posledních dní na Krymu dostali pod hustou palbu sovětských kaťuší. Fronta už stála velmi blízko. Jeden granát z kaťuše nám tehdy rozbil sklo na světlometu. Nám se však naštěstí nic nestalo, protože jsme byli schovaní za vykopaným obranným valem. Když náš velitel viděl, že granát rozbil pouze sklo, zatímco parabolické zrcadlo o průměru l,5m zůstalo celé, vzal kámen a rozbil ho sám. Potom vzal telefon a oznámil, že jsme dostali zásah a že světlomet je zničený. Načež jsme dostali povolení schovat se před dalším ruským útokem do bunkru a připravit se na odjezd z Krymu.

Sevastopol byl v té době již zcela pod kontrolou Rusů. Lodě tehdy odvážely poslední německé vojáky z nejjižnějšího cípu poloostrova. Byli jsme také zařazeni do evakuace a čekali jsme nedaleko přístavu na nalodění. Vzpomínám si, jak jednou večer mezi nás přišel vysoký důstojník od námořnictva a ptal se, kdo z nás je ženatý. Starší vojáci se přihlásili a dostali se do evakuace přednostně. Byl mezi nimi i náš velitel. Ještě ten večer se směli nalodit. My mladí kluci jsme naopak museli pod ruskou palbou čekat až do rána a doufat, že spojení mezi tím nebude přerušeno. Slyšeli jsme, jak jsou Rusové blízko a že střílejí na přístav i na odplouvající lodi.

Na torpédované lodi

Naštěstí jsme se dožili rána ve zdraví. Přišli pro nás, že se také smíme nalodit. Jenže, jak se ukázalo, lodí byl nedostatek a dřevěné můstky i mola byly ucpané a všichni se na ně tlačili. Kolem ležela spousta raněných, kteří čekali, až je někdo vezme. Zželelo se mi jednoho z nich, pomohl jsem mu vstát a snažil se ho dovléct k nějaké lodi. Dostal jsem se s ním na jeden z malých člunů. Když už jsem byl ve člunu, všiml jsem si, jak o kus dál hoří jeden velký parník, který v noci nejspíš dostal plný zásah. Jak jsem se dozvěděl později, byli na něm ti ženáči, kteří se směli přednostně nalodit už předcházející večer. I náš velitel tam mezi nimi zahynul.

Jen jsem si říkal, jak je dobře, že jsem se dostal právě na tak malou loď, protože nebudeme pro ponorky ani letadla příliš lákavým soustem. Jenže na člunu jsme dlouho nepobyli a brzy jsme si museli přestoupit na větší evakuační loď. Ta byla narvaná německými a rumunskými vojáky doslova k prasknutí. Potom jsme vypluli ke konvojové plavbě napříč Černým mořem. Cílem evakuačních lodí byl přístav v rumunské Constanci. Kapitán se nás snažil uklidnit a tvrdil, že loď je nepotopitelná, neboť je nová a má mnoho vzájemně oddělených komor.

Po cestě nás celkem pětkrát napadli Rusové a bombardovali nás z letadel. Čtyřikrát se lodi podařilo uniknout. Rusové totiž byli pod palbou protiletadlovych zbraní a tak museli shazovat bomby z větší výšky. Díky tomu se lodi dařilo kličkovat a vyhýbat se přímým zásahům. Pátý útok se však už odrazit nepodařilo a z oblohy na nás padal celý mrak kilogramových bomb. Samozřejmě, že některé zasáhly i palubu. Byl jsem přitom lehce raněn a běžel jsem se schovat do podpalubí. V té chvíli se však celá loď dvakrát krátce po sobě velmi silně otřásla. Dostali jsme totiž zásahy dvěma torpédy, shozenými z letadel.

Kapitán se okamžitě ptal po tesařích. V trupu lodi totiž vznikly dvě metr a půl široké díry v přídi a ve strojovně a hrozilo potopení. Bylo třeba je co nejrychleji zacelit. Dobrovolníci se ihned dali do práce. My ostatní jsme se museli shromáždit na jednu stranu paluby, abychom loď vyvážili. Naštěstí všechno dobře dopadlo, loď se podařilo opravit a my jsme pluli dál. Letadla nám pak už dala pokoj, protože za námi pluly další konvoje, které byly bližším a snadnějším terčem. Tak jsme se nakonec dostali až do rumunské Constance a z ní jsme potom pokračovali po železnici přes celé Rumunsko zpátky do vnitrozemí.

Pak mě poslali do Vratislavi k přeškolení na radiotelegrafistu. Měl jsem se naučit obsluhovat bezdrátovou vysílačku. Od protivzdušné obrany jsem tak byl přeřazen k radistům. Netušil jsem, že právě v této nové pozici projdu ardenskou bitvou.

Bitva v Ardenách

Jako čerstvě vyškolený radiotelegrafista jsem byl vyslán na západní hranice Německa, na kterých tehdy zrovna ležela fronta. Bylo to někdy v prosinci 1944. Přijel jsem tam ve speciálním terénním voze, který sloužil jako pojízdná telegrafická bezdrátová stanice. Jako vojín jsem mohl pouze přijímat zprávy a hlavně jsem dělal spojku. Nosil jsem zprávy veliteli. Odesílat zprávy jsem nesměl. A právě tehdy a tam jsem zažil přípravy na velkou ardenskou bitvu.

Němci se zde koncem prosince 1944 pokusili o poslední velký protiútok na západní frontě. Hitler měl velmi ambiciózní plán a myslel si, že nečekaným útokem, do kterého nasadí poslední zálohy, zažene spojenecké armády na západě zpátky do moře. Shromážděné síly měly podle jeho představ zaútočit přes ardenské pohoří na německobelgickolucemburském pomezí, proniknout mezi spojenecké armády, rozdělit je a čelným útokem se probít až do belgického přístavního města Antverpy. Kdyby se tento plán skutečně zdařil, spojenecké armády by se v západní Evropě ocitly ve velkém ohrožení. Avšak výsledek bitvy je z učebnic dějepisu všeobecně dobře znám. Ardenská bitva byla po vylodění v Normandii druhou nejznámější epizodou druhé světové války nu západní frontě.

Protiútok byl skutečně překvapivý a mimořádně silný a německá vojáka se nejprve opravdu probila nějaký kilometr směrem do východní Belgie. Tisíce Američanů přitom upadly do zajetí nebo byly na různých místech obklíčeny. Vznikla panika. Tu mezi Američany umocnily také zvláštní oddíly, kterým velel obávaný Otto Skorzeny. V převleku za spojenecké vojáky pronikly přes linie, způsobovaly zmatek a Američané pak nevěděli, kdo je kdo. Pak se ale znenadání vyjasnilo počasí a zasáhlo spojenecké letectvo. S německou protiofenzívou byl konec. Krátce nato Stalin zahájil velkou lednovou ofenzívu od Finska po Černé moře a východní fronta si naléhavě žádala posily ze západu. Takže celá protiofenzíva skončila velkým fiaskem.

Dobře si vzpomínám na přípravu bitvy. Dostali jsme tehdy rozkaz, který nám zakazoval používání radiostanice. Všude byly nasazovány jen motorizované spojky nebo lyžaři. V podstatě jsme se tak ocitli bez práce. I důvod byl zřejmý. Američané se nesměli dozvědět, jak velké německé síly se v Ardenách shromažďují. "Cvrkot" německých radiostanic musel být co nejmenší, aby si spojenci mysleli, že slavíme Vánoce.

Zajímavé byly také přesuny tanků do bojových pozic. Nesměly totiž být vidět ani slyšet. Přesouvaly se proto v noci a vždy jen o pár metrů. Byly navíc dobře zamaskovány. Pokaždé, když se měly posunout, bylo nad americké zákopy vysláno jedno malé německé letadlo, které nad nimi prolétlo v malé výšce. Jeho motor v té chvíli přehlušoval motory tanků. Ty se tak mohly o pár metrů rychle pohnout kupředu. Když přišel rozkaz "Jet!", tunky se musely rozjet, i kdyby před nimi zrovna někdo stál. A tak se stalo, že tam přejely jednoho vlastního důstojníka.

Když začal hlavní útok, naše jednotka nám najednou zmizela z dohledu. Museli jsme proto rychle nastartovat náš vůz s radiotelegrafickou stanicí u vyrazit za ní, přímo do bitvy, najít ji a znovu se k ní připojit. To se nám nakonec podařilo. Ocitli jsme se tak na "znovudobytém" území přímo v Ardenách, uprostřed bitvy. Uvízli jsme v jedné malé vísce. Radiostanice byla na jednom konci a velitelství na druhém. Mně dali za úkol všechny zachycené zprávy pěšky doručovat veliteli. Takže jsem neustále přebíhal napříč vesnicí sem tam. A kolem mě létaly granáty.

Jak je známo, německá armáda se záhy musela stáhnout. Potom jsme už jenom ustupovali. Až do konce války.

Konec války v rakouských Alpách

Velkým ústupem jsme se dostali až do rakouských Alp. OKW (Vrchní velení wehrmachtu) prý tehdy uvažovalo o tom, že by se celé pohoří proměnilo na takzvanou "alpskou pevnost". Němci doufali, že dobytí tak rozlehlého a nepřístupného terénu by pro každou armádu představovalo velký problém. Dlouhá a úzká údolí by se totiž dala dobře bránit. Nevyřešenou otázkou však zůstávalo zásobování a především smysluplnost takové akce. Válka by se tak totiž prodloužila nanejvýš o pár týdnů. Takže po oznámení o Hitlerově smrti se od těchto záměrů zcela upustilo.

Konec války nás zastihl u vesničky Fiberbrunn nedaleko Innsbrucku. Zašel jsem tehdy za velitelem a řekl jsem mu, ať mě pustí domů, protože jsem Čech. Přesto, že to byl "říšský" Němec, překvapil mě svou perfektní znalostí těšínské problematiky. Hned mi odpověděl, že chlapi z Těšínská se do armády dostali skrze Volkslisty a to že prý znamená spojení s německým národem v dobrém i ve zlém, hlavně tedy ve zlém, a že teď musíme vydržet až do hořkého konce. I tehdy byla mezi Němci spousta nacistických fanatiků. Mohl jsem být rád, že mě nenechal rovnou zastřelit.

Krátce nato válka definitivně skončila. Byla oznámena bezpodmínečná kapitulace a složení zbraní. Naše jednotka však i potom zůstala pohromadě. V Alpách totiž vznikla zvláštní situace. V horách bylo více než tři sta tisíc německých vojáků a pro spojence byl problém je všechny zajmout. Takže jsme tam nahoře zůstali ještě řadu dní a žádné spojenecké vojáky jsme ani potom neviděli. Naši velitelé se jen rádiem spojili s Američany, aby se domluvili, co bude dál. Američané jim přikázali: složit zbraně a hlídat je proti esesákům, kteří ustoupili výš do hor. Takže jsme výzbroj shromáždili na jedno místo a to jsme pak hlídali se zbraní v ruce. Když přišli první Američané, bylo jich stále ještě příliš málo, takže ani potom se žádné hromadné zajímání nebo odvádění do zajateckých táborů nekonalo. Museli jsme naopak spolupracovat na hlídání zbraní. Zbraně jsme pak před esesáky hlídali společně. Na stráži stál vždy jeden německý a jeden americký voják.

I já jsem se takto jednou ocitl na stráži s jedním Američanem. Snažil jsem se s ním nějak domluvit. Jenže on vůbec neuměl německy, já zase anglicky. Jak už to většinou bývá, záhy vyšlo najevo, že Američan umí polsky. Jeho rodiče totiž byli polského původu. Hned jsme se tedy dali do řeči. Pověděl jsem mu, že jsem Čech a že už bych chtěl jít domů, že německým vojákem jsem se stal z donucení. On mi poradil, abych s tím zašel za jeho velitelem. Jednomu americkému důstojníkovi jsem pak dlouze vysvětloval, že pocházím z Československa. On mi na to ale odpověděl, že Československo je na východ od demarkační linie a že německé zajatce nemohou tímto směrem propouštět, protože to prý s Rusy zatím ještě nemají domluvené a ze tedy budu muset počkat. Dále mi také řekl, že německé zajatce je nyní mozne propouštět pouze na německé území, které je pod kontrolou spojeneckých uimád. Tak jsem se nechal propustit s tím, že půjdu do Mnichova.

V Mnichově jsem ihned vyhledal československou misi. Sídlila přechodně v jednom obyčejném bytě a úřadovali v ní dva američtí vojáci původem z Československa. Oba mluvili perfektně česky. Začal jsem jim vysvětlovat, jak jsem se dostal do německé armády a že jsem na cestě domu. Měl jsem štěstí, že jsem se na českém gymnáziu naučil mluvit hodně spisovně česky a bez slezského dialektu. Kdybych totiž tehdy mluvil "ponasem" tedy v našem nářečí, možná by mi ani nevěřili, že jsem Čech, a třeba by mě považovali za Poláka. Takhle však důstojníci rozhodli, že se smím do Československa vrátit. Měl jsem tam odjet s jedním transportem. Vzpomínám si, jak mi tehdy kuchař dal během cesty jen poloviční porci jídla. Prý za to, že jsem sloužil v německé armádě. Takový trest jsem bral…

Potom jsem už cestoval přes Prahu a Přerov domů do Českého Těšína. V německé uniformě, ale s československou vlaječkou na klopě. Tu jsem vyfasoval na československém konzulátu v Mnichově.

OD SPORTOVNÍHO LÉTÁNÍ KE STÍHÁNÍ BOMBARDÉRŮ

Někteří z těšínských Čechů se dostali až k tehdejší elitní zbrani: letectvu. německé Luftwaffe. V případě Karla R, rodáka z Českého Těšína, k tomu přispěla jeho mladistvá vášeň ke sportovnímu létání a vůbec ke všemu co nějak souviselo s letadly.

Jeho pozdější kariéra válečného pilota začínala v Masarykově společnosti sportovního létání na jednom malém polním letišti u Ostravy na které docházel už v učňovských letech jako dobrovolný pomocník. Rád tam zastal jakoukoliv práci, která zrovna byla potřeba, a u letadel trávil veškerý svůj volný čas. Nejprve jen hrabal listí, uklízel kolem letiště a střelbou z poplašné pistole odháněl nebezpečná hejna ptáků, která ohrožovala provoz. Pak posunoval letadla po zemi a připravoval je na start. Později se dostal přímo do hangáru a staral se o stroje. Mohl by od prvního dne dělat mechanika, tolik toho o leteckých motorech a konstrukcích věděl. Vedle toho se vyznal také v navigaci a radiostanicích.

V roce 1937 přišel jeho velký den, kdy ho jeden z vedoucích vzal sebou "nahoru". Vzlétli až do výšky dvou tisíc metrů a více než hodinu Přitom kroužili nad severní Moravou a Těšínským Slezskem. Od té chvíle si byl Karel P. jistý, že je tělem i duší pilotem. Cítil to jako svůj neodvratný osud. O šest měsíců později už sám vzlétl, i když jen v taženém kluzáku. Jenže hned na to přišla sudetská krize a mobilizace. Ta ho zastala krátce poté, kdy musel jako ročník 1917 narukovat. Nastoupil k dělostřelectvu a už v září stál na hranicích na Šumavě proti wehrmachtu. Zažil tam ostřelování ze strany záškodníka, při kterém byl jeden jeho kamarád vážně raněn. Zpráva o podrobení se podmínkám z Mnichova pro něho představovala stejně velký šok jako pro většinu českých obyvatel.

V československé armádě zůstal, přestože jeho rodné město bylo připojeno k Polsku. Dosloužil jako voják prezenční služby v Brně. Do Těšína se vrátil až po rozpuštění armády v březnu 1939. Aby pomohl otci udržet si místo na dráze, přihlásil se v roce 1941 ke slezské národnosti a později podepsal Volksliste. A opět musel narukovat Tentokrát do wehrmachtu. Dostal se na ruskou frontu. Po půl roce vyšlo najevo, že se vyzná v letadlech a že dokonce pilotoval větroně, jak se tehdy fikalo bezmotorovým klouzavým letounům. To vzbudilo pozornost. LuftWaffe totiž začínala pociťovat zoufalý nedostatek pilotů. Konečně se tedy doslal i k vysněným motorovým letounům. V roce 1942 létal nad Německem jako stíhač. Počátkem následujícího roku se opět dostal na východní frontu. Byl sestřelen a přišel o nohy. Příklad sovětského válečného hrdiny Meresjeva však nenásledoval. Byl rád, že přežil a s vděkem přijal bezpečnější práci na zemi. V březnu 1945 se v Saské Kamenici (německy Chemnitz) po jednom náletu sbalil a utekl domů.

… více už sám Karel P.:

Letadlům jsem propadl už jako pětiletý kluk. Lepil jsem modely dvojplošníků z první světové války i prvních dopravních letadel. Stačilo mi k tomu málo. Překližka, tvrdý papír, lepidlo a barvy. S nadšením jsem četl příběhy válečných pilotů i sportovních letců, které jsem si vystřihoval z novin či časopisů. Sledoval jsem úspěchy tehdejších vzdušných průkopníků a snil o tom, že jednou také přeletím Atlantik, Saharu a třeba i Severní pól. Do Školního atlasu jsem si červenou tužkou vyznačil trasy svých budoucích výletů. Dokázal jsem si spočítat délku letu i spotřebu. Jednotlivé úseky jsem si dokonce doplňoval údaji o předpokládané teplotě vzduchu v uvažovaných nadmořských výškách a síle větru. Byl jsem do letadel a do létání blázen. To se mi později stalo osudným.

Nejvíce jsem přitom obdivoval sovětské letce a sovětskou techniku. Trochu to souviselo s výchovou doma. O Sovětském svazu se totiž u nás mluvilo převážně jen v dobrém. Rodiče sice nebyli členy komunistické strany, ale sympatizovali s jejím programem a patřili mezi její skalní voliče. Můj otec pracoval jako továrenský dělník a ze skromného platu musel uživit čtyři děti. Když ve třicátých letech přišla velká hospodářská krize, ztratil práci a oba rodiče byli několik let nezaměstnaní. Žili jsme ve velké bídě podobně jako naprostá většina dělnických rodin kolem nás.

Naivní víra v Sovětský svaz

O Sovětském Rusku se tehdy mezi obyčejnými lidmi říkalo, že tam každý má práci a obživu a že tamní věda jde úžasným tempem kupředu. Tuto iluzi mezi veřejností navíc živili i levicoví intelektuálové, kterým se dostávalo značné publicity v tisku. Ti Sovětský svaz navštívili a psali o něm převážně jen v samých superlativech. V době veliké nejistoty a bídy lidé nutně museli věřit iluzi, že "někde" nejlépe "u bratrů Slovanů na Východě" se žije snesitelněji a že i oni se mají už brzy "na co těšit".

V novinách se sice i psalo o hladomoru na Ukrajině, o moskevských monstrprocesech a politickém teroru, jenže tomu řada dělníků a intelektuálů odmítala uvěřit. Považovali jsme to jen za "buržoazní propagandu" a pomlouvačné žvásty. Kriticky se ke komunismu stavěli spíše jen lidé na venkově, živnostníci a samozřejmě věřící. Ostatní z něj byli buď vyloženě nadšeni, nebo ho považovali za jednu z možných alternativ. To je historický fakt. Mnoho Čechů tehdy v Sovětský svaz naivně věřilo. Myslím si, že i v roce 1948 většina veřejnosti nastupující komunistickou vládu přinejmenším tolerovala.

Ze sešitů schovaných pod školní lavicí jsem v těch letech četl o tehdejší ruské novince: parašutismu. Snil jsem o tom, že se jednou do Ruska podívám. Přeletím tajgu a 1. května seskočím padákem na Rudé náměstí, abych si tam mohl stisknout ruku se Stalinem. Tyto sny přelety nad Sovětským svazem se mi o pár let později skutečně splnily. Avšak v naprosto odlišných souvislostech, než jsem si jako kluk představoval. Do Ruska jsem se dostal proto, abych tam kryl jiná německá letadla, která shazovala bomby na ruské pozice.

Moje vojenská kariéra však začínala v roce 1938 u dělostřeleckého pluku československé armády v Českých Budějovicích. Staral jsem se tam o koně, procházel střeleckým výcvikem a zastával funkci trubače. Hrával jsem totiž doma v jedné hospodské kapele na křídlovku, což mi zůstalo i v armádě, kde jsem vyfasoval vojenskou trubku. V českobudějovických kasárnách jsem pak troubil nástupy.

Vojenskou službu tehdy mladí muži brali jinak než za socialismu nebo v devadesátých letech. Žádná šikana ani nuda, nic takového tehdy neexistovalo. V armádě jsme měli zajištěno dobré jídlo i zdravotní péči a myslím, že teď nemluvím jen za sebe, když řeknu, že nás vojenská služba bavila. Polní telefony, nákladní auta, střelba na dřevěné makety, to vše pro nás byly novinky a brali jsme je více jako zábavu než povinnost. Navíc tehdy vládl mnohem větší vlastenecký duch. Službu brali vážně dokonce i sudetští Němci. Snad z vrozeného smyslu pro povinnost… Při plnění svěřených úkolů byli mimořádně spolehlivými a obětavými československými vojáky a to i v roce 1938. Už krátce po mém nástupu do základní prezenční služby se proslýchalo, že si prý Hitler po Rakousku brousí zuby také na Československo. Všichni jsme byli přesvědčeni, že si je na našich pohraničních pevnostech hezky vyláme.

Když byla vyhlášena všeobecná mobilizace, vzpomínám si, že zavládlo obrovské nadšení. Upřímné. Všichni chtěli bojovat. Pokud se někdo bál, musel o tom před ostatními raději pomlčet. Nebyla vhodná doba byť jen k ústním projevům zbabělosti. Ani v osmašedesátém roce nepřevládala taková fantastická atmosféra jako tehdy. Byli jsme přesvědčeni, že řada z nás určitě zemře, a třeba to budeme zrovna my, ale přesto jsme si byli jisti, že lo uděláme pro národ a pro naši republiku. Zejména my mladší jsme byli připraveni bojovat s plným nasazením.

Mobilizace 1938: Češi a Němci společně

V září jsme se s naší dělostřeleckou jednotkou přesunuli z Českých Budějovic do kopců na Šumavě. Jako polní dělostřelectvo jsme zaujali postavení až na linii několik kilometrů za pevnostmi. Měli jsme za úkol zasáhnout, jestliže by se wehrmachtu podařilo přes pásmo pevností projít. Počítalo se přitom s tím, že jestliže někde přece jen projde, i tak mu v týlu zůstanou pevnosti, nadále hájené našimi vojáky. Obdrželi jsme dokonce přesné a detailní instrukce, ze kterého směru lze přepokládat německý útok proti našim pozicím, i jakým způsobem na něj máme reagovat. Cílem bylo dostat Němce pod křížovou palbu čelně a z obou stran.

Naše jednotka byla složena převážně z kluků z českých zemí, české i německé národnosti. Sudetští Němci v naší jednotce tvořili zhruba třetinu mužstva. Dodnes netuším, co si o tehdejší situaci skutečně mysleli, ale jak je všeobecně známo, skoro všichni uposlechli povolávacích rozkazů a vzorně nastoupili do československé armády, která se právě chystala bojovat proti Německu. Byla mezi nimi spousta dobrých kluků, kteří se k nám chovali jako naši kamarádi. Spali jsme s nimi společně na jedné cimře, hráli karty, dělili se o cigarety i o mýdlo, dalo se s nimi o všem mluvit. Smáli se i našim vtipům o Hitlerovi nebo je sami vyprávěli. O to více mě překvapilo, s jakou radostí o pár dní později odhazovali zbraně a běželi nadšeně vítat wehrmacht. Pochopil jsem, že tohle byla jejich skutečná armáda, a ne ta naše. Ne všichni však byli takoví. Někteří přijali zprvu o vyklizení pevností a stažení do týlu se slzami v očí podobně jako většina Čechů. Byli mezi nimi i vyložení fanatici, hlavně komunisti a sociální demokrati. Jiní zase fungovali jako nějaký automat, na kterém se jen přepínají programy: do zbraně za Československo, složit zbraně, hurá do wehrmachtu… Všechno dělali s maximální snahou, jak se jim přikázalo. O dalších sudetských Němcích jsme už během mobilizace tušili, že jsou to naopak vyložení nacisti a že nás nejspíš nenávidí. Snažili se sice tvářit loajálně, ale paktovali se jen sami navzájem mezi sebou a šel z nich strach. Tušili jsme, že by nám byli schopni vrazit dýku do zad, sotva by dostali první příležitost.

Obecně se tedy dá říci, že ze sudetských Němců v československých uniformách jsme měli smíšený dojem. Někteří se zdáli být spolehliví, ale ve skutečnosti nebyli, jiní stáli pevně na naší straně a další byli nepřátelští. Avšak Maďaři, Rusíni a dokonce i Slováci, to byla jiná! Nevím, jak tomu bylo jinde, ale ti, které jsem během mobilizace poznal já, neměli o obranu nějakého pro ně cizího Československa naprosto žádný zájem. Jeden Slovák například neustále brečel, že "přece neumře za cizí pány". Maďaři byli povýšení a bavili se jen mezi sebou. Když se jim něco přikázalo, dělali ze sebe naopak negramotné hlupáky. Tvářili se, že nic nechápou a nic nevědí. Řeč s nimi nebyla žádná. Myslím, že nás neměli rádi. Možná, že se mnozí Maďaři a Slováci v naší armádě cítili podobně jako naši otcové za první světové války v rakouské armádě. Samozřejmě, mohu hodnotit pouze ty, které jsem sám poznal. Nemohu o nich vynášet žádné obecné soudy a nevím, jaké s nimi byly zkušenosti u jiných jednotek. Také mezi námi byl jeden Rumun z Podkarpatské Rusi a to byl naopak vyložený čechoslovakista, přestože česky ani slovensky nerozuměl ani slovo. Podobně oddaný republice byl také jeden důstojník ruské národnosti z polistopadové emigrace (po bolševické revoluci v Rusku v listopadu 1917).

Přepadeni záškodníkem

Koncem září jsme se tři kluci dva Češi a jeden Němec dostali během noční hlídky na okraji vesnice pod palbu záškodníka. Střílel po nás pravděpodobně jeden z místních vesničanů, protože celá obec byla německá. Říkalo se přitom, že několik chlapů z té vesnice před mobilizací uprchlo do Německa a že se v noci tajně vracejí nazpátek. V Bavorsku se z těchto lidí sestavovaly oddíly takzvaného sudetoněmeckého Freikorps. Měla to být jakási osvobozenecká armáda sudetských Němců, avšak potýkala se s naprostým nedostatkem lidí, protože skoro všichni sudetští Němci v té době byli mobilizováni v československých uniformách na opačné straně hranic.

Dobře si vzpomínám, jak jsme tehdy krátce po půlnoci zaslechli v lese za vesnicí nějaké podezřelé zvuky, snad kroky. Byli jsme přesvědčeni, že jsou lidské a že v lese někdo je. Samozřejmě, kdo jiný než Freikorps, napadlo nás. Sundali jsme proto pušky z ramen a rozestoupili se do malé trojčlenné rojnice. "Stůj, kdo tam?"

Musím přiznat, že jsme měli pěkně nahnáno. Zdálo se však, že v lese nikdo není. Už se odtamtud žádné další podezřelé zvuky neozývaly. Čekali jsme asi půl hodiny, ale nic se nedělo. Nakonec jsme se tomu museli začít nahlas smát, protože jsme se nejvýš nechali vystrašit nějakým jelenem nebo srnou. Přehodili jsme si flinty přes ramena a šli zpátky k vesnici. Jenže vtom jsme ty kroky za sebou zaslechli znovu. Opět jsme se zarazili. "Tak je tam někdo? Vylez, nic se ti nestane!" Pušky jsme si ale už nechali na rameni. Ani jsme nedýchali, abychom dobře slyšeli. Jenže z lesa se opět nic neozývalo. Žádné praskání větývek ani žádné šelestění listů. "Nikdo tam není," ujišťovali jsme se navzájem a chtěli jít dál. V tom se ale ty kroky zase ozvaly. My jsme šli po lesní cestě a kdosi neznámý se prodíral za námi stejným tempem krytý noční tmou a schovaný mezi stromy. Sotva jsme se zarazili, zastavil se taky. A opět následovalo absolutní ticho.

To snad není možné, říkali jsme si. To přece nemůže být člověk! "Je to srna," usoudil jeden z kamarádů. Jmenoval se Hans, ale nevadilo mu, že jsme mu říkali Honzo. Pocházel z Mostu. Připálil nám cigarety a vyprávěl, že jeho otec je lesníkem v Krušných horách a že prý tohle srny dělají. Jdou v noci za člověkem stejně rychle jako on, a když se zastaví, zastaví se taky a zdálky ho pozorují. Posbírali jsme proto z lesní cesty několik kamenů a házeli je do míst, kde jsme předpokládali, že by mohl někdo stát. Zvíře nebo člověk. Nic. Nic se tam ani nepohnulo.

Potom jsme se k tomu místu obrátili zády a šli zpět k vesnici pevně rozhodnuti, že si dalších kroků už nebudeme všímat. A to byla chyba! Když jsme přecházeli přes lávku do vesnice a octili se pod rozsvíceným reflektorem, který jsme tam před tím sami umístili, ozval se ze vzdálenosti asi padesáti metrů za námi výstřel.

Náš kamarád Honza se bezvládně skácel k zemi. Zůstal ležet a nehýbal se. Mysleli jsme, že je mrtvý. Schovali jsme se pod lávku a s připravenými puškami čekali na další útok. Vůbec jsme netušili, co se v lese děje ani kolik se v něm skrývá lidí. Nakonec se nám podařilo stáhnout Honzovo tělo pod lávku. Zjistili jsme, že je ošklivě postřelený do zad. Kulka v něm uvízla a byl v bezvědomí. Lékař později říkal, že měl štěstí, protože byl zasažen mimo orgány a jen centimetr vedle ledviny. Zůstal jsem s ním schovaný pod lávkou, zatímco druhý kamarád běžel korytem potoka pro pomoc na posádku a střílel přitom ze signální pistole. S tou akorát vystrašil vesničany, které probudil uprostřed noci. Ti však zůstali potichu a potmě sedět doma a báli se vystrčit nos. Když asi za čtvrt hodiny dorazila pomoc, v lese už nejspíš nikdo ze záškodníků nebyl. Honzu jsme převezli do nemocnice v týlu.

Kluci se tehdy strašně chtěli někomu pomstít. Jenže skutečného pachatele se nepodařilo vypátrat a vesničany před naším hněvem pro jistotu hlídali četníci. Oběti pro pomstu se ale přesto našly. Několik Němců z naší jednotky, které jsme neměli zrovna rádi, muselo proběhnout takzvanou uličkou. Vzpomínám si, jak křičeli bolestí a my jsme je bili mokrými ručníky, do kterých jsme zabalili mýdla, a kopali je hlava nehlava. Mysleli jsme si, že jsme v právu, když zmlátíme pár chudáků, kteří s tím neměli nic společného. Ve skutečnosti jsme ale jen přilévali olej do ohně národnostních rozmíšek. Možná, že za to později zase zaplatil nejeden Čech v Sudetech, kterému Němci propuštění z československé armády během "křišťálové noci" rozbili okna nebo ho ztloukli. V Sudetech totiž byli v listopadu 1938 kromě Židů napadáni také Češi.

Někdo si možná pomyslí, že jsme přece zbili Němce, které jsme podezírali, že sympatizují s Hitlerem. A dost možná to tak doopravdy bylo. Jenže řada z nás zase věřila ve Stalina a Gottwalda. Také jsme tehdy netušili, co se z nich nakonec vyklube. A já sám jsem nakonec skončil jako poddůstojník u německé Luftwaffe. To by mě v ten den vůbec nenapadlo…

Rozčarování po Mnichovu

Když rozhlas 30. září oznámil, že československá vláda a prezident Beneš přijali podmínky z Mnichova, zavládlo skutečně veliké rozčarování a mezi českými vojáky nejprve volání po vzpouře a hned vzápětí zoufalství. Vůle bojovat byla obrovská, ale politické vedení nás zradilo. Náš odchod z pozic připomínal smuteční průvod.

Vzpomínám si, jak jsme tehdy procházeli přes pohraniční vesnice a obce a nepromluvili jsme mezi sebou ani slovo. Tu a tam na ulici někdo postával a díval se, jak odcházíme. Ale s projevy nepřátelství jsme se nesetkali. Němečtí obyvatelé nám nedávali své pocity najevo a nechali nás v klidu odejít. Za námi se už tlačil netrpělivý wehrmacht. Ten obyvatelé naopak vítali bouřlivě a s ovacemi jako nějaké osvoboditele.

Prudce se zhoršily i vztahy mezi obyčejnými lidmi. Národní solidarita a pocit sounáležitosti se roztříštily během několika málo dní. Období druhé republiky bych přirovnal k normalizaci v sedmdesátých letech. Po vlně všelidového nadšení přišlo velké zklamání ze zrady a jeden druhého jsme se pomalu začínali bát. Nikdo nevěděl, jak se ten druhý zachová. Hodně lidí se cítilo zmatených a dezorientovaných. Šířily se všemožné extremistické názory, které dnes musí působit komicky. Například, že Hitler se prý při rozbití Československa spojil s Židy nebo že vydání Sudet bylo jen lstivým tahem a že československá armáda společně s jugoslávskou už brzy společně potáhnou na Berlín.

Vzpomínám si, jak jsem se jako voják dal na pražském nádraží do řeči s jedním mladým doktorem práv. Čekal jsem na odjezd našeho vojenského transportu do Brna a on cestoval kamsi ke Kolínu. Samozřejmě, že tématem byla politika, o které tehdy mluvili úplně všichni. Říkal jsem mu, že pocházím ze Slezska, kde je to národnostně hodně promícháno. A on, rodilý Čech a Pražák, se začal rozčilovat, "že kdybychom se my Češi v pohraničí uměli lépe snášet, tak se tohle vůbec nemuselo stát a Československá republika nemusela o Sudety přijít, vždyť Hitler přece proti Švýcarsku také nic nemá". Takže jsem se zkoprněle dozvěděl, že za všechno vlastně můžeme my, Češi ze Slezska a ze Sudet, "a ještě štěstí, že se nám nepodařilo rozpoutat krveprolití, protože rozumní lidi ze Západu nám v tom zabránili". Ano, lidé byli tak rozčarovaní a zoufale se hledal viník, že zaznívaly í takovéto názory.

Odložení československé uniformy

Když jsem pak na přelomu let 1938 1939 sloužil v brněnských kasárnách, lušil jsem, že vojenskou službu už nejspíš nedokončím. Obsazení českého vnitrozemí se tehdy jevilo jen jako otázka času. Věděli jsme s téměř naprostou jistotou, že tentokrát se už bojovat nebude.

Krátce na to mi do Brna přišel novoroční pozdrav od rodičů, z mého domova v Českém Těšíně. Známku s podobiznou polského prezidenta Ignáce Mosčického jsem z dopisu hned odstřihnul a ten "ksicht" jsme s kamarády hodili do kamen. Rodiče naštěstí směli na Těšínsku zůstat. Noviny však byly plné zpráv o vyhánění Čechů. Na Štědrý den přijely do Moravské Ostravy celé kolony vyhnaných Čechů na koňských povozech nebo se žebřinovými vozy, z nichž mnozí v rukou svírali nazdobené vánoční stromečky. Ještě v poledne, kdy si je nastrojili, netušili, že štědrovečerní večeři si už doma nedají. "Nechcete se stát Poláky, tak vypadněte, svině!" Tak to tehdy bylo.

Když jsme v březnu 1939 museli v brněnských kasárnách složit svoje zbraně k nohám německého wehrmachtu a československá armáda byla rozpuštěna, rozhodl jsem se vrátit domů. Nic jiného mně ani nezbývalo. Rodiče mě ujišťovali, že vše je v pořádku a že mohu přijet. V pořádku to vesměs bylo. Všude byly polské nápisy a polské vlajky, ale bojůvky šovinistů už nikde neřádily. Aspoň že tak… Doma jsem však slyšel vyprávět, co všechno se tam dělo v říjnu a listopadu, kdy na Těšínsko přišla polská armáda. Různé ozbrojené bojůvky se dobývaly do domů, kde bydleli Češi a Němci, a nutily je líbat polskou vlajku, přičemž jim vyhrožovaly, že je podřežou pilou, kterou si s sebou přinesly. Jinde zase před Čechy plivali po chodníku a nutili je, aby si klekli a slízli to po nich. Pokud u někoho našli československou vlajku, obmotali mu ji kolem hlavy a bili ho přes ni pěstmi i holemi. Avšak zdaleka ne všichni Poláci propadli šovinistické atmosféře. Hodně lidí se naopak snažilo postiženým Čechům nějak pomoct. Moji rodiče se například v době řádění bojůvek ukryli v domě svých polských sousedů.

Český Těšín se v roce 1939 změnil k nepoznání. Fešáckou a dobře vypadající československou posádku nahradila polská. S ní přišli vyhublí vojáci v roztrhaných uniformách a s puškami zavěšenými na špagátech. Úředně se ze mě stal Karol. V létě jsme dostali varovnou hlášku opět to byla pomoc od poctivých polských lidí že prý budu odveden do polské armády. Do té jsem přitom nechtěl hned z několika důvodů. Jednak jsem ji považoval za okupační, jednak jsem neuměl příliš dobře polsky a konečně byla polská armáda materiálně v příšerném stavu. Polští vojáci v našem městě dokonce kradli z pekařských povozů chleba, aby vůbec měli co jíst. Odjel jsem proto do Ostravy a tam jsem zůstal u svého strýce až do září 1939. Bůhví, co by se stalo se mnou, kdybych byl do polské armády skutečně odveden. Možná, že bych skončil v nějakém ruském gulagu jako desítky tisíc jiných polských vojáků.

Dnes to možná může znít neuvěřitelně, ale lidé tehdy nepřestávali doufat v Sovětský svaz jako v záchranu před nacismem, a to dokonce ani poté, co se v srpnu 1939 spojil s Německem a společně napadly Polsko. Mnoho lidí stále věřilo, že Sovětský svaz to udělal jen "na oko", aby přelstil Hitlera, a že Rudá armáda ve skutečnosti obsadila východní Polsko jen proto, aby ho uchránila před nacistickou okupací.

Vzpomínám si, jak jsem počátkem října 1939 seděl v jedné ostravské hospodě s několika českými kluky, kteří zcela vážně mluvili o tom, že utečou přes Polsko do sovětské zóny a vstoupí tam do Rudé armády, aby mohli bojovat proti Němcům. Vyprávěly se báchorky, že v Rusku se prý formuje nová československá armáda, což v té době pochopitelně nebyla pravda. Nevím, jestli nakonec utekli. Ale utíkali jiní. Desítky tisíc Poláků a tisíce Čechů. Z nejvýchodnější části bývalé Československé republiky prý dokonce utekla skoro polovina tamější mládeže, většinou Židů. Stalin jejich nadšení bojovat proti Hitlerovi odměnil jak jinak než gulagem, kde mnoho z nich zemřelo vyčerpáním nebo hlady. Ti, kteří přežili, pak hledali záchranu v československém armádním sboru, který v Sovětském svazu po vypuknutí války založil generál Svoboda. Avšak i v jeho řadách většina z nich našla jen smrt. Ti, co přežili, měli být stejně zapomenuti. Podkarpatská Rus se totiž v roce 1945 stala součástí Sovětského svazu.

Z okupace do okupace a do wehrmachtu

Krátce po skončení polského blitzkriegu jsem dostal odvahu odjet z Ostravy zpátky domů do Českého Těšína, který byl mezitím připojen k Německu a hornoslezské župě. Někteří Poláci o nás dodnes říkají, že jsme se prý v září 1939 na Těšínsko vrátili v jedné ruce s českým praporem a ve druhé s vlajkou s hákovým křížem, což ovšem není pravda. Jen málokterý Čech tehdy sympatizoval s nacisty. Pozadí událostí bylo zcela jiné. Když polskou okupaci Těšínská vystřídala německá, stále jsme si připadali okupováni.

Je pravda, že někteří češi měli raději Němce než Poláky. Pokud si odmyslíte válku a nacismus, obecně se těšili o něco lepší pověsti než naši polili sousedé. Už před válkou například platilo, že být Němcem znamená být hoch. Němci mnohdy platili za společenský vzor a vyšší společenskou třídu. Někteří Češi a Poláci je obdivovali, jak jsou ukáznění, pracovití a podiví, i když současně vůči nim pociťovali z jiných důvodů i averzi. Když Ne české děvče na Těšínsku provdalo za Němce, často se říkalo, že se "dobře vdala". A to i přesto, že Němec byl chudší než ona. Vzpomínám si, že i během války mezi mnohými místními Němci převládal spíše strach než midšení z nového režimu. I němečtí kluci byli nešťastní, když začali dostávat povolávací rozkazy, a jejich matky o ně měly stejný strach jako Češky I své syny.

Německé úřady se vehementně snažily získat nás na svoji stranu. Přišly s nápadem "slezské národnosti" a "Stranou slezského lidu". Obojí nám mělo zaručit rovnoprávné postavení s Němci. Netušili jsme, o jaký podvod se jedná. Slezan přece není Němec, to je jasné. Německou identitu jsme přihlášením se ke "slezské národnosti" vědomě nepřijali. Jenže nacistické úřady to viděly jinak. Slezany považovaly za součást velkého a rozvětveného německého národa.

Můj otec změnil národnost už v březnu 1941, protože díky ní mohl přijmout místo u Německé dráhy. Oproti předchozí práci v továrně si hodně polepšil. Změna národnosti se však týkala také mě. Z československého dělostřelce, po kterém během mobilizace střílel Freikorps, se tak stal říšský občan "slezské národnosti". Co jsem si o tom tehdy myslel? Totéž, co všichni ostatní. Že válka brzy skončí (Sovětský svaz v té době ještě nebyl napaden) a poměry nejspíš zůstanou takové, jaké jsou. Kdo chce na Těšínsku zůstat, musí se buď přihlásit k německé, nebo alespoň ke slezské národnosti a podepsat Volksliste. Ta měla každému Čechovi nyní Slezanovi, zaručit, že nebude nikdy vystěhován a že se s ním bude zacházet jako s "rovnoprávným občanem". Tato "rovnoprávnost" však znamenala i vojenskou službu ve wehrmachtu…

Povolávací rozkaz jsem obdržel téměř vzápětí po změně národnosti. Nebylo jiného zbytí, musel jsem jít. Po válce se mě děti ptaly, proč jsem raději neutekl k partyzánům. Ale tady v té době přece žádní nebyli a navíc, něco takového nebylo vůbec jednoduché. To už jsem měl větší naději na přežití ve wehrmachtu, než kdybych někam utíkal. V Krakově ze mě udělali německého vojína a poslali mě na východní frontu. Poprvé jsem uviděl válku zblízka. Jako pěšáci jsme pochodovali Ukrajinou ve směru ke Krymu a k Volze; obojí bylo nesmírně daleko. Nejvíce na mě zapůsobily ty obrovské vzdálenosti v jednotvárné krajině. Válka pro mě znamenala dlouhé pěší přesuny z jednoho bodu na mapě ke druhému a všude to přitom vypadalo úplně stejně. Před námi se rozprostírala jen širá rovina. Krajina bez konce. Na obzoru stoupaly k obloze vysoké sloupy dýmu z hořících tanků. Procházeli jsme přes vyhořelé ukrajinské vesnice a zakopávali mrtvé vojáky, ruské i německé, odklízeli trosky a odtahovali vraky tanků, kanónů a nákladních aut.

Zpočátku se zdálo, že místním lidem nevadíme. Rusky byly povolné, zejména ve městech. Kam jsme přišli, všude kolem nás byla spousta hezkých ruských děvčat. Avšak už v průběhu roku 1941 se vztahy začaly prudce zhoršovat. Kdo během rande zmizel z dohledu ostatních kamarádů, riskoval, že skončí s dýkou ve slabinách. Dva kluky jsme tahle pohřbili. Vyšetřování nebyla žádná, protože sexuální styky s místními ženami jsme měli přísně zakázané, takže ti mrtví vlastně porušili rozkaz. Nově příchozí jsme proto před ruskýma holkama varovali. Samy sice postávaly před našimi pozicemi a rozptylovaly nás, ale bylo nebezpečné si s nimi něco začít. Samozřejmě, pětadevadesát procent z nich nebylo ve spojení s partyzány, ale přesto bylo toto riziko příliš vysoké.

Někdy koncem listopadu došlo k události, která patrně rozhodla o mé budoucí dráze vojenského pilota u Luftwqffe. Na louce kousek od naší polní základny tehdy nouzově přistálo německé letadlo. Pilot se ho marně snažil opravit. Právě jsem hrál fotbal. Sotva jsem to letadlo spatřil, nechal jsem se vystřídat a běžel k němu. Letadlo už mezitím obklopilo několik zvědavých důstojníků z naší jednotky. Byli překvapeni, když jsem se před nimi sám pustil do opravy. Skončilo to nakonec tak, že já jsem ležel pod letadlem a pilot mi jen podával vercajk. "Vojíne, vy se nějak vyznáte v letadlech," divili se důstojníci, když se letoun odlepil od země a opět vzlétl. Říkali mi, že bych se raději měl stát leteckým mechanikem, že jich je velký nedostatek. Pochlubil jsem se jim, že jsem sportovně létal.

Asi za měsíc si mě zavolali na štáb a řekli mi, že bych si mohl podat žádost o zařazení do poddůstojnického kurzu.

S mým zařazením do kurzu však byly nějaké administrativní potíže, takže jsem do něho nastoupil až počátkem roku 1942. Mezitím došlo k zajímavé události, o které bych se rád zmínil. Naskytla se mi totiž příležitost z německé armády utéct. Touto myšlenkou jsem se přitom během války zabýval víckrát, ale tehdy jsem stál nejblíže k jejímu uskutečnění.

V naší jednotce tehdy sloužil jeden kluk z Brna, který měl docela velké problémy s němčinou. Takže byl rád, že si s někým může popovídat česky. Musel jsem všude chodit s ním, abych mu překládal. Naše jazykové schopnosti, oba jsme uměli výborně česky, nás přitom automaticky stavěly do role tlumočníků. "Čeština, ruština, ukrajinština, vždyť je to jedno," mysleli si o tom naši důstojníci a posílali nás všude, kde bylo třeba místním lidem něco přeložit anebo se s nimi domluvit. Ostatní němečtí vojáci obvykle rusky uměli jen pár slov jako "Rúki vjerch!" nebo "Daváj, daváj!" A tak jsme spolu jezdili skupovat jídlo po okolních vesnicích. My jsme na Rusy a Ukrajince mluvili česky, oni nám odpovídali po svém a vždycky jsme se nějak dorozuměli. Jenže příbuzné jazyky jsou také jako sestry, které se nesnášejí. Podobná nebo dokonce úplně stejná slova mohou ve skutečnosti v každém jazyce znamenat něco jiného. Takže když jsem například požádal jednoho bodrého ukrajinského vesničana, jestli by mi mohl "napísať" na naše plechové konvice, ve které je kravské a ve které kozí mléko, on se začal strašně smát, že nám prý do těch konvic bude klidně "písať", když o to tolik stojíme. "Písať" totiž v ukrajinštině neznamená "psát", ale něco úplně jiného…

Když jsme jednou skládali na korbu našeho malého náklaďáku pytle s moukou, pokřikovali jsme na sebe pochopitelně česky. Z dřevěné boudy, která sloužila jako sklad, přitom vyběhla nějaká mladá ženská v ruském šátku, a udiveně se nás ptala, jestli jsme Češi. Ptala se nás na to v našem jazyce. Zůstali jsme ohromeně stát. Kdo by něco takového čekal v malé zapadlé vísce kdesi na jižní Ukrajině?

Byla ráda, že si po letech opět může popovídat se svými krajany v rodném jazyce. Musím dodat, že i když byla docela mladá, vypadala dost zanedbaně a řekl bych, vyloženě odpudivě. Říkala, že pochází z volyňské oblasti na Ukrajině, kde žije velká česká menšina, a že ve zdejší části Sovětského svazu zůstala po svém propuštění z gulagu hned na začátku války. Dobrovolně se totiž přihlásila na frontu, avšak wehrmacht tehdy postupoval příliš rychle, a tak zahodila uniformu a zůstala za německými liniemi. Když jsme o pár dní později za ní opět přijeli, přivezli jsme jí cukr, čokoládu a cigarety. Byla nám za to moc vděčná. Po několika setkáních se mezi námi prolomila nedůvěra, takže se mě odvážila zeptat, co vlastně dělám v německé armádě, když mluvím tak dobře česky. Vysvětlil jsem jí, že jsem Čech a že německou uniformu jsem si neoblékl dobrovolně. Ptala se i na mého kamaráda, který zrovna venku skládal pytle na auto a nemohl nás slyšet. Řekl jsem jí, že je Němec, který pouze umí česky. "Dobrá, pak je to nabídka jen pro tebe," začala potichu. Vysvětlila mi, že zná nějaké lidi, kteří by mě mohli převést k partyzánům, že už o mně vědí a že by potřebovali i pár pušek. Otevřeně se mě zeptala, jestli bych nemohl nějaké ukrást a příště je s sebou přivézt. Prý by tady na nás čekali, mého brněnského kamaráda "oddělali" a i s náklaďákem bychom potom ujeli pryč. Řekl jsem jí, že si to budu muset rozmyslet. Od počátku se mi však ten návrh ani trochu nelíbil. Ne že bych nechtěl z wehrmachtu utéct, jenže bůhví, jak by to celé nakonec skončilo. Nejprve ukrást zbraně, pak zabít kamaráda a kdoví, co by se mnou udělali partyzáni. Nejspíš by mě oddělali taky. Když jsme příště měli jet pro mouku, ulil jsme se z toho a nechal jsem se zaměstnat jinde. S tou Češkou jsem se už nikdy neviděl. Krátce nato mě odveleli do týlu.

Nebe nad říší

Letecký výcvik jsem absolvoval v poklidném východním Prusku, které bylo dostatečně vzdálené jak od východní fronty, tak i mimo dosah spojeneckých bombardérů. Pro zaučení nových pilotů ideální místo, kde nás nikdo nerušil při našich prvních neslavných pokusech o vzlétnutí. Našemu kurzu jsme posměšně říkali "Z kuřátka orlem za čtyři měsíce a možná i dříve".

Nejprve jsme však usedli na letecké trenažéry. K těm dnešním měly asi hodně daleko, iluzi letu nevzbuzovaly absolutně žádnou. Přesto se na nich dalo něco málo naučit. Především se na nich trénovala navigace a rozpoznávání vzdáleností ve vzduchu. Dále obsluha a funkce všech přístrojů, teorie letu a nacvičoval se na nich také let "ve tmě", jen za pomoci přístrojů. Naopak "denní let" se na nich trénovat vůbec nedal. Výcvik na těchto trenažérech ony se tak dokonce ani nenazývaly, říkali jsme jim "cvičební mašiny" bych přirovnal k výuce hry na klavír na čtvrtce papíru, na kterou si namalujete klávesy. Stejně daleko měla obsluha trenažéru k obsluze skutečného letounu. Rozhodně se na něm nedaly osvojit žádné rutinní manévry. Nejdůležitější a přelomovou součástí výcviku proto bylo až samotné létání, nejprve v kluzácích a později v lehkých stíhačkách. Musím přiznat, že jsem byl natolik zaujatý technickou stránkou výcviku, že jsem o nějakých politických souvislostech služby u Luftwaffe už příliš nepřemýšlel. Jen jsem si uvědomoval, že německou uniformu bych musel nosit tak jako tak a kdybych přihlášku k letectvu nepodepsal, sloužil bych nejspíš dál jako vojín na východní frontě, což byla služba velmi nebezpečná. Takto mi letecký výcvik skýtal alespoň nějakou naději, že zůstanu pár měsíců v bezpečí a v závětří války. Napadlo mě sice, že bezpečnější by určitě bylo stát se leteckým mechanikem, jenže nebyla naděje, že by mě na tuto pozici přidělili, protože jsem neměl odpovídající kvalifikaci.

Pro pruská děvčata jsme byli okamžitě hrdinové. V uniformách letectva jsme chodili na místní taneční zábavy a městské plesy, kde se hrály vídeňské valčíky a pilo vestfálské a italské víno. V tamním kraji panovala bezstarostná, téměř mírová atmosféra. Válka byla od východního Pruska strašně daleko. Stalo se tehdy nejbezpečnější německou župou. My jsme byli častými hosty zdejších zábav a děvčatům jsme se chlubili svými zážitky ostříleného stíhače a počty sestřelů. Každý měl nějakou tu historku, jak uletěl ze zajetí, zachránil sestřeleného kamaráda nebo jak sám odlákal celou nepřátelskou peruť. Já jsem například vyprávěl pohádku o tom, jak jsem nad nepřátelským územím zachránil kamaráda, který musel vyskočit ze svého hořícího letadla a na padáku se snášel vstříc ruskému zajetí. Podletěl jsem ho tak šikovně, že mi pohodlně dosedl na křídlo. Tohle jsme vyprávěli holkám v době, kdy jsme se houpali na trenažéru a poprvé zkoušeli kluzáky. Myslím, že nám věřily každé slovo, protože jsme na sobě měli ty slavné uniformy hrdinů a každý měl nějaký takový zážitek. Kdo by žádný nevyprávěl, byl by podezřelý, že buď pilotem vůbec není, anebo že je letcem asi velmi špatným.

Hned po skončení hlavní části výcviku nás čekalo přeřazení k bojovým formacím stíhačů rozmístěným na letištích na západě Německa. Tam jsme měli absolvovat ještě závěrečnou fázi své přípravy. Museli jsme se rozloučit s našimi obdivovatelkami a odjet doopravdy bojovat. Legrace skončila. Mezi letci se tehdy zpívala jedna populární melodie, která celkem dost realisticky líčila, co nás doopravdy čekalo: "Kamaráde, všechny holky musí počkat, rozkaz je tady, vyzýváme britské lvy na souboj, jen oheň, rány a hromy, na nepřítele, na nepřítele, bomby na Anglii…"

Poslední fázi výcviku jsem absolvoval přímo u perutě, ke které jsem byl přiřazen. Musel jsem tam nalétat ještě dalších deset cvičných hodin na messerschmittu 109. Potom už následoval první bojový start proti britským bombardérům.

Vzpomínám si, že první akce proběhla hladce. S protivníkem jsme se vůbec neutkali. Zpozorovali jsme ho až v momentě, kdy jsme se museli vrátit na zem kvůli dotankování. Dostali jsme tehdy ze země hlášení, že jen pár kilometrů od nás letí nepřátelská formace bombardérů o počtu "dvacet plus". Byla však velká oblačnost a my jsme nikoho neviděli. Potom jsme vyletěli z mraků a hluboko a daleko od nás jsme svrchu spatřili asi osm whitleysů. Formace se totiž mezitím rozdělila. Z té vzdálenosti vypadaly jako malá letadélka. My jsme se však stáčeli na stranu od nich a letěli doplnit palivo.

Ještě ve stejný den jsme startovali znovu a nedaleko města Cáchy jsme zaútočili na formaci britských stirlingů a dva z nich se nám podařilo "sundat". Měl jsme tehdy rozkaz držet se svého velitele a dělat všechno po něm. Ve dvojici jsme se zezadu blížili k bombardérů, ze kterého proti nám střílely kulomety. Ty provazce těžkých kulek se daly na obloze velmi dobře rozpoznat. Velitelské letadlo vystřelilo jen krátkou dávku a rychle jsme začali klesat, abychom se dostali z dostřelu kulometů. Akce byla neúspěšná.

Absolvoval jsem několik ostrých startů a ačkoliv jsem nic nedostal, byl jsem pasován na starého mazáka. Nejvíce ztrát totiž bylo mezi začátečníky. Prvních pět šest vzletů bylo vyloženě kritických. Dvacet pět platilo za hranici takzvané "šance na přežití". Avšak jen velmi relativní…

Skutečnost a mýty o Luftwaffe

Rád bych se zmínil o tom, že hodně lidí, kteří válku nezažili nebo v ní nebojovali, má o Luftwaffe, její výzbroji a válečné historii dost zkreslené představy. Vypráví se o ní řada mýtů, které sice historici vytrvale vyvracejí, ale přesto mezi laickou veřejností neúnavně přežívají. Jsou to podobné zažité nepravdy jako například nesmysly o tom, že Hitler byl vyučeným čalouníkem nebo že německá armáda hned první zimu v Rusku zmrzla. O Luftwaffe se zase říká, že před válkou prý byla největším a nejmodernějším letectvem na světě nebo že byla téměř úplně zničena během bitvy o Británii o rok později. Ani jedno ani druhé přitom není pravda.

Luftwaffe nikdy nebyla ani největší ani nejmodernější leteckou armádou. Její jedinou předností na začátku války byla neskrývaná drzost a obrovské sebevědomí. Jako nově vybudovaná vzdušná flotila neměla ve svých řadách starší typy, což mohlo vzbuzovat dojem její modernosti. Naproti tomu Britové se během prvního roku války báli nasadit svá letadla mimo vlastní území, aby o ně nepřišli. Jak však ukázal výsledek bitvy o Británii, jejich stíhačky byly už tehdy mnohem lepší než německé. Navíc Luftwaffe nedisponovala dostatečně velkou bombardovací flotilou. Vznikla v podstatě jen jako doplňující síla k podpoře pozemních armád a nebyla připravena na vedení samostatných leteckých kampaní. Proto bitvu o Británii prohrála. Německé stíhačky měly krátký dolet a bombardéry byly jen střední váhy a bylo jich relativně málo. K Luftwaffe jsem nastoupil až dva roky po bitvě o Británii a německé letectvo v té době rozhodně neleželo v žádných troskách. V troskách tehdy neležela ani německá města. K soumraku Luftwaffe a bohužel i německých měst se teprve schylovalo.

Bilance letecké války za rok 1941 vycházela pro Luftwaffe ještě dost příznivě. Britské královské letectvo (RAF) se sice vytrvale snažilo o bombardování německých měst a továren, avšak bezúspěšně. RAF se tehdy v Německu dokonce posměšně říkalo "vrtáci náhodných kráterů". Britské bomby padaly všude možně, ale jen málokdy tam, kam měly. V roce 1941 pouze jedna třetina britských bombardérů shodila své bomby do vzdálenosti menší než osm kilometrů od stanoveného cíle. Nad průmyslovým Porúřím se to přitom povedlo jen každému desátému letadlu. Svazy britských bombardérů měly problémy najít nejen objekty, které měly bombardovat, ale dokonce i samotná města, ve kterých se měly nacházet. A jejich ztráty byly zoufalé. Ač to bude znít neuvěřitelně, v roce 1941 zahynulo nad Německem více spojeneckých pilotů než německých civilistů na zemi.

Avšak v průběhu roku 1942 se situace začala obracet. Nastoupily americké "těžké váhy" jako byly bé sedmnáctky nebo nové britské lancastery. Už v květnu, ještě před mým bojovým nástupem k Luftwaffe, se uskutečnil jejich první "tisíce bombardérový" nálet na Kolín nad Rýnem. Ve vzduchu začala létat příšerná monstra s dvanácti kulomety, a když otevřela svůj obrovský chřtán, ze kterého se sypaly bomby, zdálo se, že jeho útroby jsou nekonečné.

Sloužil jsem na letecké základně poblíž holandských hranic. Pokaždé, když byl vyhlášen letecký poplach, jsme museli do dvou minut vzlétnout. Nahoře jsme se řadili a letěli "na číhanou". To znamená, že jsme letěli nad mraky nebo ve větší výšce, kroužili jsme a čekali na pokyn ze země, kterým směrem se máme "vrhnout". Protože jsme měli krátký dolet a omezenou nádrž, nemohli jsme protivníka pronásledovat po celé trase jeho letu nad Německem. Naše zásahy byly většinou velmi krátké a jen nárazové. Spojenecké formace jsme napadali většinou svrchu a zezadu. Pokud jsme stříleli na hampdensy a manchestery, měli jsme velkou naději, že to přežijeme. Stejně bezbranným soupeřem byly i wellingtony, velice hezká britská letadla s elegantním tvarem. Avšak s těžkými váhami nebyla žádná legrace.

Pokud jsme se utkali se stíhači, vzdušné souboje trvaly od několika vteřin po několik minut. Když se protahovaly, většinou končily nerozhodně. Nejdůležitější byl moment překvapení hned v prvních vteřinách a nejsnadnější samozřejmě útok zezadu. Stále se v té době hojně používal také takzvaný přílet "od slunce". Pokud jste měli slunce přímo za sebou, to oslepovalo protivníka, a vy jste se mohl odvážněji přiblížit a dát zásah.

Dnes už není žádným tabu, že se nejednalo o "rytířské souboje", jak si možná mnoho lidí stále naivně myslí. O výsledku souboje jednoho na jednoho nejčastěji rozhodl fakt, že se do toho zákeřně a zezadu vložil někdo třetí nebo čtvrtý. Pak třeba tři útočili na jednoho a podobně. Nebyli jsme žádní gentlemani. Na druhou stranu ale není pravda, že by Němci stříleli spojenecké piloty, kteří se zachránili na padácích. Něco takového bylo přísně zakázáno. Ti, co byli sestřeleni, stejně neměli kam utéct a byli na zemi zajati. Z hlediska vojenské matematiky to vyšlo nastejno zabit nebo zajat Britové přišli o pilota a ten byl cennější než letadlo.

Samozřejmě, že jsem se bál. Měl jsem takovou berličku, jak se vyrovnat se strachem. Před každým startem jsem vždy záměrně nechal rozdělanou nějakou práci, kterou jsem považoval za důležitou, jako například neslepený model letadla nebo nedopsaný dopis domů, a věřil jsem, že se musím vrátit, abych to mohl dodělat. Říkal jsem si, že by mi Bůh přece nedovolil "utéct" od rozdělaného díla.

Američané a Britové začali ve druhé polovině roku 1942 stále častěji létat také v noci a bez doprovodu stíhačů. Troufali si na stále delší a delší výlety do německého vnitrozemí. Začali bombardovat dokonce i města v Bavorsku. Noční tma pochopitelně výrazně zhoršovala podmínky pro vzdušné souboje a bombardovací roje tak nad námi získávaly převahu. Nevěděli jsme totiž, kde jednotlivé stroje přesně jsou. Navíc se zpřesnily jejich zásahy, a tím se staly pro německá města větší hrozbou. Bombardéry však narazily na ještě jinou překážku, než byly naše stíhačky: na pozemní protiletecké flaky, ze kterých měli američtí a britští piloti větší strach než z nás. Sotva se spojenecké roje samy prozradily v záři světlometů, protiletadlová děla a kulomety do nich okamžitě šily o sto šest. Jenže tahle soustředěná palba ze země představovala velké nebezpečí i pro nás, německé stíhače, protože kulky a granáty se našim letadlům nevyhýbaly. Mnoho německých stíhačů havarovalo pod touto palbou a já sám jsem z ní měl větší strach než ze vzdušných soubojů. Během pěti měsíců byla zabita nebo zraněna více než polovina členů posádek. Na smutek přitom nezbýval čas. Když někdo zahynul, vyškrtli jsme ho rychle z rozpisu služeb i z paměti a hotovo. Na mrtvé se zásadně nevzpomínalo a říkalo se dokonce, že to nosí smůlu. Neexistovalo nic kromě dnešního dne. Jinak bychom to neunesli. Pokud si vzpomínám, jen jeden kluk z naší jednotky se z toho zbláznil. My ostatní jsme se s tím dokázali vyrovnat a musím říci, že mnozí docela dobře, bez zničujícího sentimentu.

Poslední let

Na přelomu roku 1942-1943 jsem byl převelen na východní frontu. Dostal jsem se na severní úsek, do blízkosti tehdejšího Leningradu. Do Ruska v té době zrovna směřovaly obrovské dodávky vojenské pomoci z Británie a Ameriky. Spojenecké konvoje obeplouvaly norský břeh a v Murmansku v severním Rusku vykládaly tisíce náklaďáků, stovky tanků a letadel a miliony tun válečného materiálu. Murmanský přístav totiž díky teplému Golfskému proudu ani v zimě nezamrzal a pomoc do něj proudila nepřetržitě. Pro Němce se rýsovaly jen dvě možnosti, jak tyto dodávky přerušit: dobýt železnici, která spojovala odlehlý Murmansk s ostatním Ruskem anebo konvoje směřující do Murmansku vytrvale napadat ze vzduchu a ničit je. Protože finská armáda nebyla schopna a možná ani ochotna murmanskou dráhu obsadit, začaly takzvané bitvy o konvoje. Zásobovací lodě byly napadány německými letouny umístěnými v Norsku. Proto spojenecké letectvo začalo v odvetě bombardovat německé námořní a letecké základny v Norsku. Někdy americké a britské bombardéry neměly dostatek paliva a musely přistát v severním Rusku. Takže nejednou jsme nad Ruskem pronásledovali i americké bombardéry.

Mým hlavním úkolem však bylo krýt útoky frontových letounů proti pozemním cílům a objektům v blízkosti fronty. Ruská protivzdušná obrana byla na našem úseku dost slabá. Téměř žádné flaky ani stíhači. To, co se mi krátce na to přihodilo, proto bylo o to více nešťastné. Pocit domnělého bezpečí totiž snižoval moji ostražitost.

11. ledna 1943 jsem odstartoval z jednoho polního letiště jen kvůli kontrole podvozku, který jsme den předtím opravovali. Špatně se zasouval a hrozilo, že by se při vysunutí mohl zaseknout, což by mohlo být velmi nebezpečné. Měl jsem v úmyslu udělat jen menší oblouk kolem letiště a opět přistát. Byla nízká oblačnost a schylovalo se k dešti. Když jsem usedal do letadla a dostal povolení ke startu, už dokonce slabě mžilo. Přesto jsem odstartoval, protože jsem měl v úmyslu do deseti minut zase přistát. Vznesl jsem se nad startovací dráhu, nad nedalekým lesem se otočil a letiště přeletěl napříč v nízké výšce. Na zemi jsem zpozoroval pohyb jako při leteckém poplachu. Mužstvo spěšně mizelo v protileteckých zákopech. Říkal jsem si, že se asi něco děje. Když jsem přelétal stanoviště pilotů, kdosi vyběhl z baráku a vystřelil signální světlici. Pochopil jsem, že byl vyhlášen letecký poplach. Rozhodl jsem se, že poletím výš vyhlížet protivníka.

Ten se však přiřítil mnohem dříve, než jsem očekával, a navíc přesně z opačné strany. Vynořil se z nízkých mraků přímo za mnou. Ani nevím, kolik jich bylo, ani co to bylo za letadla. Sotva zaklovaly jejich kulomety, věděl jsem, že je zle. Letadlo se otřásalo a v kabině popraskala skla. Okamžitě jsem začal ztrácet výšku. Uvědomil jsem si, že padám. Naštěstí se mi ale podařilo srovnat výšku a snažil jsem se letadlo udržet. Byl jsem však příliš nízko a blížil se k nějaké zalesněné vyvýšenině. Přeletět ji už nebylo možné. V tom jsem dostal další zásah. Kulky rozervaly křídla, kabinu a téměř prázdnou nádrž skutečnost, která mi zachránila život, protože jinak bych určitě explodoval. Čtyři kulky a kusy vylámaného plechu z pláště mi provrtaly nohy od kolen dolů. Kulky pochopitelně prolétly skrz, zatímco uštípaný plech se mi zarazil hluboko do masa. Nohy jsem měl v tu ránu roztrhané na cáry. Ale bolest jsem žádnou necítil. Trvalo to celé jen zlomek sekundy a já vletěl do stromů před sebou a pak už si na nic dalšího nepamatuji. Kamarádi mě zakrátko našli a vyprostili.

Probral jsem se až další den v polní nemocnici. Chvíli mi trvalo, než jsem se rozpomněl, co se mi vlastně přihodilo. Chtěl jsem se na to nejprve zeptat doktorů, jenže v nemocničním hangáru bylo tolik vážně raněných a umírajících, že se mnou a mými dotazy se vůbec nikdo nezabýval. "Svoje jméno máš na tabulce," odbyla mě německá zdravotnice, když jsem se jí ptal, kde to jsem a co se mi stalo. Měl jsem velké bolesti, takže jsem se nemohl posadit a na tabulku se podívat. Ještě jsem v té chvíli netušil, že jsem po amputaci nohou. "Ležte, přišel jste o obě nohy. Buďte rád, že žijete, jiní jsou na tom hůř." To byla jediná slova útěchy a psychické podpory, které se mi tehdy dostalo. Sanitáři během nich zrovna nakládali na káru mrtvého ze sousedního lůžka a vzápětí přivezli dalšího umírajícího.

Ve vojenských nemocnicích v týlu jsem pak strávil ještě další čtyři měsíce.

Radiostanice místo trafiky

Ani jako beznohý mrzák jsem se však nestal válečným invalidou. To v tehdejší době světové války nebylo možné. I tak se pro mě rychle našlo další využití ve válečné mašinérii. Měl jsem být přidělen k pozemní radiostanici protivzdušné obrany v Saské Kamenici (dnešní Chemnitz). Před tím mě však ještě poslali na doléčení do Mariánských Lázní. Ač jsem si jako šestadvacetiletý kluk teprve zvykal na život s vážným zdravotním omezením, čas strávený v Mariánkách pro mě přesto představoval nejpříjemnější období války. Právě jsem si totiž prošel peklem fyzických a ještě více psychických útrap, takže lázeňské město a jeho uvolněná atmosféra mi připadaly jako ráj na zemi. Západní Čechy patřily mezi bezpečné oblasti, které nebyly bombardovány, právě začínalo jaro, bylo krásné počasí a rozkvetlé promenády a městské parky byly plné jiných raněných a zmrzačených vojáků. Všechny lavičky byly neustále obsazeny a všude se belhali vojáci o berlích nebo na invalidních vozících. Snad nikdy, ani v nemocnicích, jsem neviděl tolik beznohých a bezrukých lidí. Jednoruký voják tlačil vozík se slepým a beznohým kamarádem, to byl tehdy naprosto běžný obrázek. Připadá vám to depresivní? Mě naopak pobyt v této společnosti zachránil před sebevraždou, o které jsem tehdy zcela vážně každý den přemýšlel, a abych tak řekl, postavil mě znova "na nohy"…

Měsíce před tím strávené po nemocnicích, to bylo přímo k zbláznění. Nikdo se nezajímal o to, jak to snášíte. I kdybyste umřel, všem by to bylo jedno, protože kolem umíraly desítky lidí denně, v každé vojenské nemocnici. Vojákem bez nohou, který v noci tiše brečí do polštáře, se nikdo nezabýval. Buďto vydrž, nebo se zastřel… Pistole se dala sehnat velmi snadno. Třeba za krabičku cigaret. Pobyt v lázních mně naopak vrátil chuť znovu žít. Ve společnosti stejně postižených jsem si totiž uvědomil, že i bez nohou zůstávám plně hodnotným člověkem. V Mariánkách byli všichni kolem ranění a zmrzačení a všichni se vyrovnávali s něčím podobným jako já, takže jsme dokázali jeden druhého povzbudit a podržet. Snad nikdy jsem nevykouřil tolik darovaných cigaret jako tehdy.

Z Mariánek jsem putoval rovnou do Saské Kamenice. Byl jsem tam přiřazen na jednom velitelství k radiostanici a měl jsem za úkol udržovat kontakt s posádkami letadel. Pobyt v Sasku se mi ani trochu nelíbil. Strašně se mi stýskalo a chtěl jsem domů. Vydržel jsem tam jedině díky kamarádu Peterovi, který pocházel z Frankfurtu. Byl to na kost vyhublý chlapík s asi deseti dioptriemi. Vypadal dost legračně. Malinkatá, slabá figurka se silně prořídlými vlasy a obrovskými brýlemi. Nebyl to typický Němec. Ve stolní zásuvce měl neuvěřitelné zásoby pití, od becherovky po načerno pálené domácí kořalky. Málem se tam ze mě stal alkoholik. Pokud jsme byli na služebně sami, popíjeli jsme i během náletů. Mezi jednotlivými frťany jsme předávali rozkazy letadlům a podávali telefonická hlášení na velitelství protivzdušné. Kdyby to prasklo, nejspíš by nás oba postavili před vojenský soud a hned potom ke zdi.

Podmínky pro vojenskou službu byly tehdy velmi přísné a stále se přitvrzovaly. Jednoho důstojníka od nás krátce po 22. červenci 1944 zatkli a popravili. Jeho odsouzení však nemělo nic společného s našimi prohřešky. Byl totiž naším pravým opakem: svědomitý a zásady ctící důstojník pruského typu. Pro mě a Petera neměl ani to nejmenší pochopení. Nikdy nás sice neudal, ale přesto nás považoval za flákače a spodinu a neustále nám za něco nadával. Snad právem. Prý se ale nějak zapletl do spiknutí proti Hitlerovi. Také se říkalo, že byl milencem manželky jednoho svého nadřízeného. Možná obojí. Zkrátka, asi měsíc po nevydařeném pokusu o atentát na Hitlera byl zbaven hodnosti a zvláštním lidovým soudem poslán na šibenici jako "zrádce a zločinec". Ve stejné době odsoudili k smrti také jednoho kamaráda, kterého jsem poznal v Mariánkách. Na východní frontě byl dvakrát vyznamenán jako hrdina, pak přišel o ruku a o oko a byl vyznamenán potřetí. Pustil si pusu na špacír a veřejně nadával na Hitlera. Konal se krátký vojenský soud, který přihlédl k polehčující okolnosti, že se jedná o válečného hrdinu. Místo provazu dostal kulku. Jaká čest, zemřít jako voják…

Během pobytu v Saské Kamenici jsem také poznal, že to civilisté v této válce mají mnohem horší než vojáci. Strach a pocit bezmoci, který na vás dolehne v protileteckém krytu, je alespoň podle mé osobní zkušenosti více frustrující než frontové zážitky. Snášet je přitom musely převážně děti, ženy a dívky. Jen si to představte: jste uzavřeni v betonové místnosti, kde nemůžete vůbec nic dělat, jenom se modlit, zatímco nad vámi vybuchují bomby. Nevíte, jestli nedostanete přímý zásah nebo jestli padající domy nezatarasí východ nebo jestli do krytu odněkud nepronikne dým nebo plyn. A to nemluvím o tom, že se v takovém krytu můžete i zaživa uškvařit. Můžete skončit pod závalem suti stejně jako se udusit. Děsivá představa! Saská Kamenice byla jako průmyslové město bombardována často a velmi těžce. Celé čtvrtě byly zničeny a strženy. Krátký čas jsem sloužil také v Lipsku, kde to vypadalo ještě hůře. Všude jen trosky, popel a nesmírné utrpení.

Útěk o berlích

Někdy v lednu 1945 jsem Peterovi řekl, že už toho mám definitivně dost a že uteču. On na to zareagoval svým drsným, ale povzbuzujícím humorem. "Kam bys utíkal, Karl, vždyť nemáš nohy." Oba jsme se tomu museli zasmát. Přiměl mě, abych ještě pár týdnů vydržel. "Pak utečeme spolu." Nakonec jsem přece jen utekl sám. Rozhodl jsem se spontánně po dalším náletu. Jednoho rána jsem se sbalil a místo na službu jsem zamířil na vlakové nádraží. Belhal jsem se k němu o berlích. Uniformu jsem raději nechal doma. Doufal jsem, že jako válečného invalidu mě nebude nikdo obtěžovat. Ranění se totiž u vojenských patrol těšili zvláštní úctě. Ale přesto, kdyby zvláštní oddíly gestapa nebo SS, které tehdy všude čmuchaly, zjistily, že jsem voják na útěku, bez rozpaků by mě pověsily na nejbližším sloupu a na krk by mi uvázaly cedulku s nápisem "Dezertér". Dezertér s dřevěnýma nohama, jak by to asi vypadalo…

Ještě v březnu jsem se dostal domů do Českého Těšína, kde jsem se několik následujících týdnů skrýval doma na půdě. Rodiče mně tam nosili jídlo a radili mi, abych vůbec nevycházel. Přesto jsem se s německými vojáky ještě jednou setkal. Koncem dubna vstoupili přímo do našeho domu a na naši půdu. Nehledali mě, ale vhodné místo, kde by si mohli zřídit pozorovatelnu. Náš dům na okraji města se jim k tomu výborně hodil. Musel jsem se přestěhovat do přízemí. Tehdy už to bylo jedno, protože fronta stála přímo před Těšínem. Němečtí vojáci se mě ptali, co se mi stalo. Vymyslel jsem si, že jsem o nohy přišel během náletu na Kolín, kde jsem jako český dělník pracoval v továrně. Doma jsem pak přečkal těžké osvobozovací boje, během kterých byl poškozen i náš dům. Po zásahu minometného granátu nám shořela celá střecha.

Český Těšín byl osvobozen až 3. května 1945. Mezi vojáky československého armádního sboru, který přišel na Ostravsko společně se Sovětskou armádou, bylo i několik kluků z Českého Těšína, kteří také nejprve museli narukovat do wehrmachtu. Na východní frontě však dezertovali nebo se do československé jednotky přihlásili ze sovětského zajetí. Mluvil jsem tehdy s mnohými z nich a oni mi říkali, že dezertovat na východní frontě nebylo vůbec jednoduché a mnozí při tom přišli o život. Buď je zastřelili Němci, nebo přímo Rusové. Dezerce se musela předem dohodnout a i tak pokaždé zůstávala velmi riskantním podnikem. Zvláště partyzáni prý byli velmi nedůvěřiví. Když jsem jim vyprávěl, že jsem v jednačtyřicátém také mohl na jižní Ukrajině utéct, ale nakonec jsem se z toho vyvlíkl, říkali, že jsem dobře udělal, protože by mě partyzáni za takové situace zcela určitě na místě zastřelili. Tihle vojáci se bavili se mnou jako veteránem z německé armády naprosto normálně, protože sami také zažili odvody do wehrmachtu a věděli, jaké to bylo. Oni však byli na konci války oslavováni jako hrdinové, zatímco na mě se mnozí dívali spíše jako na zrádce. Naštěstí v Českém Těšíně žilo i mnoho jiných veteránů, kteří se po květnu 1945 vraceli ze stejné armády, ve které jsem sloužil i já. Absolvování poddůstojnického kurzu mi však velmi přitížilo. "K Luftwaffe ses přihlásil dobrovolně, vole. Ty jsi chtěl prostě bojovat za Hitlera a proti první zemi Sovětů!" řvali na mě na národním výboru. "Běž se přihlásit u ruské posádky, ty patříš do gulagu!" Samozřejmě, že jsem nikam nešel.

Osvědčení o národní spolehlivosti mi nejprve nechtěli dát. Teprve až na podzim 1945, kdy se změnili úředníci, mi kýžené osvědčení vystavili.

VÝSADKÁŘEM NA KRÉTĚ

Václav K. pochází ze specifického regionu Hlučínsko. Jeho rodina, usazená v obci Kravaře, se vždy hlásila ke svému českému původu. Před rokem 1918 si česky mluvící obyvatelé Hlučínska sami říkali "Moravci" a snažili se tak odlišit nejen od pruských Němců, ale také od slovanských Poláků a Slezanů ve svém okolí. Moravec, čili Moravan, byl na Hlučínsku zástupným výrazem pro termín Čech. Václav K. se narodil v roce 1917 ještě jako "poddaný" císaře Viléma II. a jeho otec v té době bojoval v uniformě německého vojáka ve Francii (Češi nebojovali v německé armádě jen za druhé světové války, ale i za první).

Na staré pořádky "za císaře pána" si sám nepamatuje. Vyrůstal už v Československé republice. Na pruský a pozdější německý stát se přitom na Hlučínsku vzpomínalo mnohdy i v dobrém. "Byl pořádek. Úředníci byli čestní, spolehliví a měli smysl pro povinnost. Žádné švejkoviny jako v Rakousku," říkával i Václavův otec. Přesto byl rád, že poválečné Hlučínsko zakotvilo právě v Československé republice. Svým výkonným úřednickým aparátem, výbornou státní organizací a sociálním pokrokem mu více připomínalo staré Prusko než zavrhované, zaostalé Rakousko. Původně se totiž obával, aby Československá republika nebyla jen pokračováním "zatuchlé rakouské mizérie". Překvapila ho. Už pár let po válce bylo zřejmé, že Československo je státem, který si zaslouží podporu. Té se mu také od obyvatel Hlučínska v době jeho ohrožení z kraje podzimu 1938 dostalo. Občané se za stát postavili, ale politici zradili.

Sudetská krize Václava K. zastihla v Ostravě a poté se už nechtěl na Hlučínsko pod německou okupací vrátit. Brzy však byla okupována i samotná Ostrava. Zůstal v ní, aby se tak vyhnul odvodu do wehrmachtu. Po dvou letech si ho ale stejně našli. Nakonec i on musel obléknout uniformu armády, která okupovala jeho zemi, a odejít s ní bojovat.

U odvodu mu dokonce dali podepsat přihlášku k Waffen SS. Prý splňoval všechna "kritéria". K těm patřil kromě výborného zdraví a dobře stavěné postavy víkendového fotbalisty a boxera také tzv. "árijský" vzhled. Rozhodující nebyl ani tak odstín vlasů či barva očí, ale především tělesná výška, šířka ramen a tzv. "koňský" tvar obličeje. Odmítl však a nic nepodepsal. Místo do výcvikového tábora SS směřoval k výsadkářům. Byl přidělen k sedmé letecké (výsadkové) divizi. Prošel nesmírně tvrdým a náročným výcvikem.

V květnu 1941 zažil Sprung nach Kréta. Ten představoval první velkou výsadkovou operaci v dějinách vojenství a současně jedinou samostatnou výsadkovou operaci bez bezprostřední podpory jiných pozemních jednotek. Ukázalo se přitom, že tudy cesta moderního válčení nevede… Boj o Krétu se změnil v naprostý masakr. Celé roty byly "rozsekány" ještě ve vzduchu, další byly pobity hned po seskoku. Němečtí výsadkáři zde sice nakonec zvítězili, ale utrpěli strašlivé ztráty. Václav K. nebojoval dlouho, přistání sice jako jeden z mála přežil, avšak hned druhý den během bojů o letiště v Maleně utrpěl vážné zranění a válka pro něho jako pro frontového vojáka skončila.

Po doléčení byl přidělen k obsluze světlometu u protivzdušné obrany ve Slezsku. Další zranění utrpěl, když jejich pozemní stanoviště zasáhla letecká bomba. Konec války ho zastihl v italském Terstu. Život mu tam zachránili Novozélanďané, bývalí protivníci z Kréty.

Václav K. si na události před sedmašedesáti lety vzpomíná velmi dobře:

Zpráva o odstoupení Sudet mě zastihla ráno 30. září 1938 v Ostravě, kde jsem v té době krátce pracoval ve svém prvním zaměstnání. Jel jsem zrovna na kole na směnu do továrny, když se lidé najednou začali sbíhat k radiopřijímači, vystavenému v otevřeném okně v přízemí jednoho baráku. Také jsem se zastavil. Ze vzrušení kolem se dalo předpokládat, že se stalo něco velmi závažného. Všichni jsme přitom očekávali oznámení o zahájení války.

Po krátké znělce vážných tónech ze Smetanovy Vltavy nám však hlasatel přečetl zdrcující zprávu, že československá vláda přijala podmínky mnichovské konference a že Sudety budou odstoupeny Německu. Vzpomínám si, že lidé si tehdy více přáli válku než kapitulaci. Přijetí Mnichova proto všichni chápali jako obrovskou zradu na národě. Už za pár dní jsme na obrovských plakátech vylepených po celé Ostravě studovali, co vše bude vydáno Hitlerovi.

Mezi zabraná území pochopitelně patřilo i Hlučínsko, což se dalo čekat. Zdejší obyvatelé sice byli Češi, jenže region před rokem 1918 patřil k Německu a "odčinění potupného Versailles" bylo pro Hitlera přímo posedlostí. Nepřipadalo tedy vůbec v úvahu, že by se vzdal jediného čtverečního kilometru "staroříšského území". Ačkoliv se nacisté na začátku války schovávali za právo národů na sebeurčení, při každém záboru brali raději více než méně. Příkladem toho je i Hlučínsko.

Mezi Hlučínskem a Ostravou

Nechtěl jsem se tehdy na Hlučínsko vrátit. Důvodem bylo především mé zaměstnání, které jsem si našel jen velmi obtížně v jedné ostravské fabrice. Dnes by práce továrního dělníka nejspíš nebyla důvodem ke stěhování, ale na konci třicátých let jsme to viděli jinak. Po zkušenostech s velkou hospodářskou krizí si lidé vážili jakékoliv práce, ať byla kdekoliv. Životní podmínky dělníků v Ostravě přitom nebyly ani zdaleka ideální. Bydlel jsem na dělnické ubytovně a o postel jsem se dělil se svým strýcem. Když byl na šichtě, mohl jsem spát, a naopak. Doma bych práci hledal jen velmi těžko. Hlučínsko žilo především ze zemědělské výroby, byly tam nižší mzdy a velká nezaměstnanost. Naše rodina přitom v Kravařích nevlastnila žádné pozemky. Mohl bych se tam tedy nechat zaměstnat jedině jako sezónní dělník. Proto jsem raději zůstal v Ostravě. Navíc tam pro mě jako mladého kluka bylo více zábavy a samozřejmě také mnohem více hezkých holek. Napsal jsem proto rodičům, že chci prozatím zůstat v Ostravě a počkat, co se bude dít dál. Můj záměr mi plně schválili. Zprvu si všichni mysleli, že mezi Sudety připojenými k Německu a okleštěnou Československou republikou nebude možné cestovat. Naštěstí však hranice uzavřeny nebyly a cestovat se dalo poměrně snadno. Takže jsem jel své rodiče "do Německa" několikrát navštívit. Nad nádražím v Hlučíně už v říjnu vlála obrovská vlajka s hákovým křížem a všechny nápisy byly v němčině. Začínala tuhá germanizace.

Ani na tehdejší Ostravu však nemám příliš dobré vzpomínky. Na Štědrý večer 1938 jsem se vracel od svého děvčete a na hlavním náměstí jsem viděl první české a německé uprchlíky z Těšínského Slezska. Seděli na koňských vozech a nevěděli, co s nimi bude dál. Kolem bylo mnoho četníků a snažili se pro ně najít nějaké provizorní ubytování. Většina z nich strávila první vánoční noc "pod širákem". Mnozí z nich si s sebou přivezli i nastrojené vánoční stromečky, dárky a napečené cukroví. Pohled na ně byl o to smutnější. Přiznám se, že jsem v tu chvíli cítil větší zlost vůči Polákům než Němcům. Vyhnání z domova je nelidské za jakékoliv situace, ale načasovat ho zrovna na Štědrý den, to mi připadalo přímo ďábelsky zlé. Nechápal jsem, kdo tohle vůbec mohl vymyslet.

Zašel jsem tehdy na ubytovnu za strýcem a řekl jsem mu, co se v centru města děje. Už o tom věděl. Vytáhli jsme zpod postele domácí pálenku, kterou jsme tam měli schovanou na novoroční oslavu, a s ještě s několika kamarády jsme se vrátili na náměstí. Uprchlíci nám za ni byli moc vděční. Vyprávěli nám, že když přecházeli polsko-československé hranice, polští vojáci prý na ně křičeli "Táhněte vy svině až do Prahy, Ostrava bude brzy také polská!" Polská armáda však nakonec do Ostravy nikdy nevstoupila. Zato se v ní už zakrátko objevili jiní okupanti: Němci. Přijeli v noci ze 14. na 15. března 1939. Když jsem v ten den jel do práce, byly ostravské ulice zaplněny německými vojenskými vozy.

Verbování do Waffen SS

Neprotestoval jsem proti protektorátním dokladům, které jsem tehdy obdržel, a snažil se zůstat v Ostravě. Když o půl roku později začala válka, rodiče psali, že kluci ze sousedství byli odvedeni. Přestal jsem na Hlučínsko raději i psát, jenom aby si tam na mě úřady také nevzpomněly. Dlouho to vypadalo, že se na mě skutečně zapomnělo a že ve svém ostravském "exilu" zůstanu až do konce války. Jenže pruská preciznost zapracovala… Se zpožděním, ale nesmlouvavě. Po dvou letech jsem byl odveden.

Musel jsem se dostavit před komisi v Jeseníku. Jako zdravý a aktivní sportovec s fortelnou postavou jsem byl samozřejmě obratem odveden a dokonce chtěli, abych jim hned na místě podepsal přihlášku k Waffen SS. Dali mi do ruky nějaký mnohostránkový formulář už ani nevím, jak se jmenoval se kterým jsem měl obíhat matriky a dokazovat, že nemám žádné židovské předky. Jiní předkové jim nevadili, protože jsem prý "typický árijec" a navíc silák, kterých je u SS třeba. Slibovali mi hory doly. Černou uniformu hrdiny, partu těch nejlepších kamarádů, obrovské dobrodružství a zážitky na celý život, bydlení v Berlíně, vysokou penzi, krásnou blonďatou manželku, která mi v berlínském šantánu sama padne do náruče, sotva spatří moji hrdinskou uniformu.

Odpověděl jsem jim suše a velmi stroze, že "se na to necítím". Takovou výmluvu asi nikdy neslyšeli. Zmlkli a chvíli na mě strnule civěli jako na nějakého blázna. Asi si o mně pomysleli, že jsem praštěný, ale mně to nevadilo. Přihlášku se dvěmi runovými "es" v záhlaví jsem jim vrátil prázdnou. Dobrovolné službě u SS jsem se vyhnul. Povinné službě ve wehrmachtu však nikoliv. Byl jsem odveden a po několikatýdenním základním výcviku poslán do střediska divize 7. Flieger v Braunschweigu. Měl jsem se tam stát výsadkářem. Tehdy však slovo výsadkář znamenalo trochu něco jiného než dnes. Nebyli jsme žádní Rambové. Výcvik byl přesto nesmírně tvrdý a řekl bych neméně hrozný a nebezpečný jako samotný boj.

Pravda o německých výsadkářích

Málokdo dnes ví, že strategie výsadkových vojsk (a stejně tak i masového bombardování) se nezrodila ani v Německu ani v Sovětském svazu, nýbrž už ve dvacátých letech v Itálii. V zemi, která žádnou výraznou vojenskou tradicí neoplývá. Po skončení první světové války si všichni světoví stratégové lámali hlavy, jak se napříště vyhnout patu zákopové války, ve které schopnost obrany mnohonásobně převyšovala možnost jakéhokoliv klasického pozemního útoku. Hledaly se proto různé netradiční způsoby, jak příští válku učinit opět "pohyblivou". Výsadková vojska se jevila jako jedno z řešení. Avšak pouze na papíře. Jak se záhy na Krétě ukázalo, v tomto případě se jednalo o velký strategický omyl. Tanková vojska a bombardovací letadla sice představovaly účinné řešení problému, avšak samostatné výsadkové operace byly šlápnutím vedle.

Podle mého názoru mají dnes někteří historici a novináři sklon předchozí úspěchy německých parašutistů ve Skandinávii, Holandsku a Belgii příliš glorifikovat a věnují jim nepatřičnou publicitu. Je sice pravda, že se jim tehdy podařilo pár husarských kousků, avšak zas až tak zářné akce to nebyly. V obecném povědomí dodnes přežívá také stokrát omílaný nesmysl, že Hitler měl údajně v roce 1939 k dispozici nejmodernější a nejlépe vycvičenou armádu a díky ní zpočátku tolik vítězil. Měl prý ty nejlepší ponorky, nejlepší tanky a také jako jediný výsadkáře.

Ani to však není pravda. Dobře si vzpomínám, jak nám v Braunschweigu během hodin teoretické přípravy pouštěli instruktážní filmy o parašutismu a většina z nich byla sovětské produkce. Sovětští výsadkáři se v nich plazili po křídlech dvojplošníků a po břiše sklouzávali dolů jako v nějaké grotesce. Filmy byly němé. Smáli jsme se jim a sovětským výsadkářům jsme říkali "tučňáci", protože nám je svým legračním balancováním na křídlech připomínali. Také jsme už tehdy věděli, že výsadková vojska budují i Britové a Američané. Jak jsem se dozvěděl po válce, na rozdíl od německých výsadkářů to byli skuteční profesionálové se spolehlivou výstrojí. Přitom někteří publicisté dodnes tvrdí, že nejmodernějším výsadkovým vojskem na světě disponovali Němci snad proto, že jako první měli celou výsadkovou divizi. Tomu se musím zasmát. I cvičební seskok nad Německem v sobě tehdy skrýval naprosto reálné riziko smrtelného zranění a zpřerážených žeber. Polámané nohy a nejrůznější boule byly samozřejmou daní za to, že alespoň někteří z nás se naučili skákat.

Víte, jak vypadala naše výstroj? Pro seskok jsme si museli navléknout zvláštní vycpané vatované uniformy, abychom se při dopadu příliš nepotloukli. Náš pád měly ztlumit také gumové body a hlavu jsme si museli chránit speciální přilbou. Samotný padák se během sestupu téměř nedal ovládat. Místo dopadu jste si tedy nemohli sami vybrat. Kam vás vítr odvál, tam jste sebou žuchli. Jak vidíte, žádná sláva.

A s touto výstrojí jsme podle Göringa a Hitlera prý měli dobýt celé Středomoří, které navzdory velkému německému vítězství v západní Evropě stále zůstávalo plně pod britskou kontrolou. Britové měli své opěrné body v Gibraltaru, na Maltě, na Krétě, na Kypru a také na Suezu. Britskou říši se nepodařilo zlomit leteckou kampaní, a proto se následující rok plánoval útok právě zde.

Přípravy na operaci Merkur

Na sklonku roku 1940 sedmá letecká divize pohlcovala stále další jednotky, až nakonec byla výsadková vojska rozšířena na jedenáctý letecký sbor. Spadala přitom přímo pod velení Göringa, který byl vrchním velitelem Luftwaffe. Sedmé divizi a později celému sboru velel bývalý inspektor výsadkových vojsk generál Kurt Student.

Pokud je mi známo, na jaře 1941 se v Hitlerově hlavním stanu probíraly celkem tři varianty nasazení německých výsadkářů ve Středomoří. O všech jsem se samozřejmě dozvěděl až po válce z literatury a dokumentárních filmů. Prý mohli být nasazeni pouze na jednom místě a cíl se vybíral mezi Gibraltarem, Maltou a Krétou. Volba padla na Krétu, přestože většina vojenských poradců prý byla spíš pro Maltu. Útok na Gibraltar by prý vyžadoval spolupráci Španělska, jenže místní fašistický diktátor Franco přímou účast své země na takovéto akci odmítl. Malta byla zase vyhodnocena jako příliš malý cíl pro tak rozsáhlou vzdušnou operaci a navíc s velkou, dobře vyzbrojenou a koncentrovanou posádkou. Jako nejsnadnější cíl se proto jevila Kréta. Podlouhlý ostrov s jedinou slušnou silnicí a velmi zaostalou dopravní infrastrukturou. Byly na ní rozmístěny jen novozélandské a maorské jednotky, který platily za druhořadé. Jak generál Student, tak i samotné britské velení Novozélanďany krutě podcenili. Následující bitva o ostrov totiž ukázala pravý opak. Novozélanďané rozhodně nebyli žádní druhořadí vojáci, nýbrž stejně zuřiví a nelítostní bojovníci. S bojovou morálkou Britů nebo Američanů se vůbec nedali srovnávat.

Naplánovaná výsadková operace na Krétě nesla název Merkur.

Koncem dubna 1941 jsme se z Braunschweigu narychlo a bez jakéhokoliv předchozího upozornění přesunuli do Řecka. Protože na Peloponésu válka končila, začínali jsme tušit, že se pravděpodobně blíží naše bojové nasazení na jiném místě ve východním Středomoří. Dokonce se mluvilo i o útoku na Sovětský svaz, ke kterému se skutečně schylovalo. Naším úkolem prý bude obsadit ropná pole kolem Baku v Zakavkazsku. Skutečný cíl jsme se my, obyčejní vojáci, dozvěděli až 19. května, těsně před útokem. Svolali nás do uzavřeného hangáru a ukázali nám nějaké zvětšené fotografie. Byly to snímky letiště Maleme na Krétě. "To je váš cíl, za pár hodin vyrazíte," řekli nám. Na fotografie a do map nám zakreslili místa, do kterých bychom měli být vysazeni. Už tehdy nám bylo jasné, že jde pouze o přibližná místa, neboť o přesnosti našich padáků jsme věděli své.

Na Krétě!

Z letiště na Peloponésu jsme vystartovali krátce po půlnoci. Stále jsem si ale nebyl jistý, zdali jdeme opravdu do akce nebo jestli to není jenom nějaké cvičení. Natolik mi vše kolem připadalo neskutečné jako v nějakém snu. Seděl jsem na dřevěné podlaze hlasitě vrčícího a chvějícího se junkers52 a studoval jsem mapu. Drželi jsme kurz směrem na Krétu. Konečně jsem pochopil, že o žádné cvičení určitě nejde. Byla jasná noc a obloha plná hvězd. Pod námi bylo moře. Věděli jsme, že neletíme sami. V Řecku jsme viděli startovat spoustu dalších letadel, také s výsadkáři. V té době k bájnému a mýty opředenému středomořskému ostrovu směřovalo celkem šest set letadel typu junkers52, osmdesát kluzáků, asi tři sta bombardérů a sto padesát střemhlavých Stuk. Co jsme však vůbec netušili a neměli o tom ponětí ani pánové Student, Göring a Hitler byl fakt, že Novozélanďané o našem příletu předem věděli a čekali na nás. Znali dokonce přesně místa, na kterých hodláme přistávat. Německý kód rádiových šifrovacích přístrojů Enigma byl totiž v té době již odhalen a Britové četli německé zprávy a vojenské plány ve stejném reálném čase jako sami Němci. Plány operace Merkur tak podrobně studovali ve stejné době. Takže z pozic, nad kterými jsme měli seskakovat, té noci mířily k obloze stovky hlavní kulometů a pušek jejich pěšáků.

Pak přišel rozkaz k seskoku. Když se rozevřela dvířka našeho letounu, venku se už rozednívalo. Nad námi byla krásná modrá obloha a pod námi se probouzela krétská příroda do dalšího nádherného rána. Netušili jsme, kdo se z úkrytu v zelených korunách olivových hájů tam dole pod námi na nás dívá. Vyskakovali jsme ve skupinách po dvanácti. Společně s námi byly shazovány i kontejnery se zbraněmi, které jsme měli dole najít a otevřít. Když jsem vypadl z letadla, všiml jsem si dalších junkersů kolem. Za všemi zůstávala mračna rozevřených padáků. Připomínaly mi podzimní chmýří a pomalu se snášely k zemi.

Pak ale začalo peklo. Ze země proti nám zamířily dlouhé provazce zákeřných kulek, před kterými nebylo úniku. Čím více jsme se blížili k zemi, tím to bylo horší. Modlil jsem se, aby mě také nezasáhli, a ještě za letu jsem pozoroval, jak kolem ostatní výsadkáři umírají. Padáky s mrtvými nebylo těžké rozpoznat. Postavy pod nimi měly sklopenou hlavou a ruce bezvládně spuštěné podél těla. V jednu chvíli jsem měl dokonce pocit, že jsem snad zůstal úplně sám. Pod námi štěkaly kulomety a pušky. Bylo to mnohem horší než jakákoliv pozemní zteč. Ztráty byly obrovské. Novozélanďané do nás šili o sto šest bez nejmenšího soucitu.

Další katastrofou bylo samotné přistání. Terén na Krétě je kamenitý a velmi členitý, naprosto nevhodný pro přistání na padácích. Další výsadkáři se proto zabili nebo potloukli při dopadu. Ten, kdo zůstal ležet, byť by byl jen zraněný, neměl žádnou šanci. Novozélanďané ho našli a namístě "dodělali". Způsob boje v ten den, 20. května 1941, byl nesmírně brutální a nelidský. Jedna naše rota ztratila hned na začátku boje 112 mužů z celkového počtu 126. To znamená, že přežilo pouhých čtrnáct vojáků. Celkové ztráty činily čtyři tisíce mrtvých. První úderný pluk, který měl vést útok, ztratil více než polovinu mužů. Naše rota rovněž už při seskoku ztratila kolem šedesáti procent vojáků.

Měl jsem veliké štěstí, že jsem bez větší kolize přistál v zalesněné stráni, kde jsem se stihl ukrýt mezi hustými větvemi stromů a keřů. Rychle jsme vybalili několik kontejnerů a ozbrojili se. Z okolních kopců a strání jsme přitom slyšeli hrozivou intenzivní střelbu z lehkých zbraní. Novozélanďané pročesávali terén a na místě stříleli všechny výsadkáře, na které narazili. Živé, raněné, zaklíněné do řemenů. Nad našimi hlavami se přitom snášely další padáky a hvízdaly provazce kulek. Pozvedl jsem bradu k obloze a spatřil nad sebou skutečné peklo. Desítky padáků s bezvládnými těly se pomalu snášely k zemi a jejich látka se trhala pod náporem palby. Bylo to opravdu hrozné! Krajina se postupně plnila mrtvými těly. Každých deset, patnáct metrů leželo nějaké. Poznával jsem mezi nimi vojáky z jednotky, ke které jsem patřil. Jejich mrtvá, rozstřílená těla zůstávala viset zaklíněná v keřích nebo se houpala na stromech mezi větvemi. Museli jsme mrtvé přeskakovat, jestliže jsme se chtěli dostat co nejrychleji pryč. Novozélanďané nás bez soucitu všude masakrovali. Mám dojem, že do zajetí snad vůbec nikoho nebrali. Šli v rojnici a stříleli na všechno, co se hnulo. Byli přitom velmi špatně ozbrojeni a neměli žádnou těžkou techniku. Žádnou podporu tanků nebo letadel. Jen odvahu a tvrdost.

Bitva o letiště

Celý den jsme se pak navzájem hledali, abychom z přeživších vojáků mohli sestavit nové úderné oddíly a obsadit letiště. Snažili jsme se co nejrychleji probojovat k přistávací dráze v Maleme. K Novozélanďanům a Maorům, kteří nás pronásledovali, se postupně přidávali i místní řečtí obyvatelé. Naše skupinka tehdy čítala dvanáct mužů, když jsme kousek od cíle narazili na smíšenou hlídku Novozélanďanů a místních vesničanů. Nejprve nás rozehnali střelbou, při které byli dva naši chlapci zabiti. Čtyři jsme stihli utéct, zatímco ostatní byli ubiti klacky a rýči. Ano, takhle se na Krétě také bojovalo. Jako v době kamenné. Nic horšího jsem nikdy předtím ani potom nezažil.

Bitva o letiště další den byla jen pokračováním masakru. Opět jsme viděli stovky mrtvých, jak bezvládně visí na padácích a padají k zemi. Viděl jsem přistávat další junkersy s posilami. Všechny měly velmi tvrdé přistání a mnohé stroje se při něm rozbily. Poškozená letadla se jednoduše odtlačila z cesty, aby další mohla dál přistávat. Kolem se rozléhal ječivý řev našich střemhlavých štuk, které decimovaly pozice Novozélanďanů naprosto nemilosrdně a bez soucitu. Byl to oboustranný boj na život a na smrt. Bitvu o Krétu Němci nakonec vyhráli. Ale bylo to Pyrrhovo vítězství. Čtyři tisíce nejlépe vycvičených mužů padly během několika málo hodin. Jen pro srovnání, celkové německé ztráty předchozího tažení do Jugoslávie činily sto mrtvých a do Řecka asi pět set. Velitelé, kteří proti sobě na Krétě stáli, německý generál Kurt Student a novozélandský generál Bernard Freyberg, se stali legendami, o kterých se mluví dodnes. Kréta se stala pojmem. Studentovi muži pak bojovali v uniformách leteckých divizí až do konce války, avšak padáky po krétském tažení definitivně odložili.

S vojáky generála Freyberga jsem se o čtyři roky později setkal ještě jednou, a to na konci války v italském Terstu, a musím dodat, že jim vděčím za život. Ale k tomu až později. Během bojů o letiště v Maleme jsem byl vážně raněn. Dvě novozélandské kulky mi tehdy prosvištěly břišní dutinou a jen náhodou nezasáhly žaludek nebo ledviny. Vzpomínám si, že jsem se hned po zásahu zhroutil do trávy a nahmatal si rány. Přiskočili ke mně dva němečtí vojáci. Sotva si mě jeden z nich pokusil přehodit přes záda, omdlel jsem a ztratil příliš mnoho krve. Až po týdnu jsem se probral z komatu.

Od 7. Flieger k obsluze světlometu

Se sportováním, které jsem tolik miloval, byl konec. Jestli však bude konec i s nenáviděným válčením, to už tak jisté nebylo. Po doléčení v Baden Badenu jsem musel předstoupit před lékařskou vojenskou komisi, která měla rozhodnut, jak na tom jsem a jestli půjdu zpátky na frontu. Přiznám se, že když po mně chtěli, abych se víc předklonil, tvrdil jsem jim, že už to dál nejde a že to strašně bolí. Belhal jsem se před doktory o berlích a tvrdil jim, že nemohu jíst a stále mám velké bolesti. Také jsem držel dietu, abych skutečně vypadal vyhuble. Slitovali se nade mnou a "natrvalo" mě vyškrtli ze seznamu vojáků vhodných k zařazení do kampffahige Kompanie bojeschopné jednotky. Byl jsem znovu poslán do lázní s tím, že mě potom přiřadí k vojenské službě někam do týlu.

Na sklonku roku 1941 jsem byl přiřazen k obsluze protiletadlového světlometu, u kterého jsem zůstal až do konce války. Během spojeneckých náletů na německá města jsem s ním měl pátrat po noční obloze, hledat nepřátelská letadla a osvětlovat je pro snadnější zacílení a palbu našich protiletadlových pozemních flaků. Během následujících let jsem mnohokrát změnil pozici. Putoval jsem z jednoho velkého města do druhého. Velkým štěstím pro mě bylo, že nejvíce času jsem strávil ve slezském závětří, kam příliš mnoho spojeneckých bombardérů nelétalo, takže služba zde byla relativně bezpečná a klidná. Celé měsíce se nic nedělo. U světlometů a protiletadlových naslouchadel přitom sloužilo společně se mnou hodně odvedenců z Rakouska a také ze Slezska, z nichž mnozí ani neuměli pořádně německy, takže jsme se často mezi sebou bavili tak, že já jsem mluvil česky a oni polsky. Platili za méně spolehlivé a druhořadé vojáky, Rakušané i Slezané. Většina z nich měla za sebou nějaké podobné vážnější zranění jako já a ke světlometům byli přiřazeni rovněž jako "nebojeschopní". Já jsem mezi nimi platil za hrdinu, protože jsem byl "ten, který bojoval na Krétě". Často jsem byl středem pozornosti, aniž bych o to příliš stál, a musel jsem stále dokola vyprávět, jaké to tehdy bylo.

V létě 1944 jsem byl opět zraněn. Během jednoho nočního náletu na Essen dopadla na naše stanoviště letecká bomba. Světlomet jsme tehdy měli umístěný na rozlehlé rovné střeše továrenské budovy, což nebylo zrovna nejbezpečnější místo. Slyšeli jsme, jak se k nám noční tmou blíží svazky bombardovacích letadel a snažili jsme se je zaměřit. Byla však příliš nízká oblačnost, takže jsme je nemohli mezi mraky dlouho najít. Mezi tím se dostaly přímo nad nás. Pak jsme slyšeli jen zlověstné hvízdání padajících bomb. Na to jsme však už byli celkem zvyklí. Jen nás zneklidnilo, že tentokrát se ozývaly příliš blízko. Ve vojenských kurzech nás přitom učili, že bombu, která padá přímo na vás, prý neslyšíte. My jsme však ty bomby slyšeli, ale mysleli jsme si, že dopadnou jinam. Ony přitom explodovaly přímo na střeše asi tak dvacet metrů od nás. Přitiskli jsme se k třesoucí se střeše a zůstali na ní nehybně ležet, zatímco obří reflektor se vedle nás povalil na stranu a rozdrtil jednoho z vojáků. Potom jsem pod sebou uslyšel praskat beton a cihly. Reflektor se kousek od mě zabořil do střechy, prorazil ji, pak se ozvala další rána a kovové monstrum v plné parádě zahučelo dolů do tovární haly. Na kratičký moment jsem si připadal jako na houpačce. Klečel jsem na vybetonované střeše a cítil, jak se s námi trhá. Všichni jsme letěli dolů za reflektorem a zmizeli ve zvednutém mračnu dusivého prachu.

Když jsem se po chvíli probral, ležel jsem hlavou na břiše jednoho mrtvého. Ale naštěstí jsem neskončil pod závalem jako ostatní. Kolem byly obrovské haldy suti. Strašlivě mě rozbolela pravá ruka, kterou jsem měl na paži natřikrát zlomenou a loket rozdrcený. Také jsem přišel o několik prstů. Dodnes nemohu pravou rukou nic dělat, dokonce ani psát. Musel jsem se přeučit na leváka. Že jsem měl také ošklivě rozbitou hlavu, jsem si nejprve vůbec neuvědomoval. Měl jsem sice vlasy plné krve, ale myslel jsem si, že není moje. Hlava mě totiž vůbec nebolela. Opatrně jsem lezl po hromadě trosek a křičel jména těch, kteří zmizeli pod sutinami. Nejprve se dlouho nikdo neozýval. Ale pak přeci jen. Několik vojáků přežilo celkem ve zdraví a hned začali odstraňovat trosky v místech závalu. Dva muže z jednotky se podařilo vytáhnout živé, ale další tři nepřežili. Mě mezitím odvezla sanitka.

Konec války v Terstu

V předjaří roku 1945 nás odveleli do italského Terstu, nádherného města na břehu Jaderského moře, které před první světovou válkou patřilo k Rakousko-Uhersku. Jako přístavní město bylo na konci války vystaveno vlně náletů podobně jako řada jiných měst na východním jadranském pobřeží. Poničen tehdy nebyl pouze Terst, ale také Split, Zadar, Pula a nejvíce asi Rijeka. Hodně lidí považovalo tyto nálety za předzvěst britské invaze na jugoslávském pobřeží. Nic takového se ale ve skutečnosti vůbec neplánovalo.

Terst se postupně plnil italskými civilními uprchlíky, které jugoslávští partyzáni vyháněli z měst na pobřeží Dalmácie. Postupně přicházeli obyvatelé Korčuly, Splitu, Zadaru a nakonec i nedaleké Rijeky. V dubnu už Italové utíkali i z přilehlé Istrie. Zadar, Rijeka a Istrie přitom před válkou patřily k Itálii. Proslýchalo se, že jugoslávští partyzáni prý brzy obsadí i samotný Terst. Z druhé strany, od Benátek, se však blížili Britové. Situace v Terstu na konci války byla jiná než například v Praze. Tam lidem bylo jedno, jestli přijdou Rusové nebo Američané. Avšak v Terstu si obyvatelé přáli pouze Brity, zatímco z Jugoslávců měli hrůzu.

1. května 1945 do města současně vstoupili z jedné strany jugoslávští vojáci armády maršála Tita a z druhé strany příslušníci armády Jeho Veličenstva ty jsme nejprve považovali za Brity, ale jak se později ukázalo, přímo Britové to nebyli. Naši velitelé v ten den zmizeli. Jednoduše vzali do zaječích. Rozhlas stále dokola opakoval, že Hitler je mrtvý. Viděli jsme, jak rozvášněný dav zlynčoval několik německých vojáků, takže jsme se rychle zbavili uniforem a potom jsme se rozešli. Ve městě panoval dost velký zmatek. Nebylo totiž jasné, která ze spojeneckých armád je ve městě "navíc", jestli Britové nebo Jugoslávci. Jedni Italové nevěděli, jestli se před Jugoslávci raději nemají sbalit a utéct, jiní naopak oslavovali vítězství a rozbíjeli Duceho busty a portréty. Po městě se potloukaly skupiny opilých jugoslávských vojáků. Vylepovali plakáty, na kterých oznamovali připojení Terstu k Jugoslávii. Společně s Istrií měl vytvořit šestou svazovou republiku.

Já jsem zamířil na sever, směrem na Rakousko. Ale daleko od města jsem se pěšky nedostal. Navíc jsem ho vlastně jen obcházel a stále hledal nejbezpečnější cestu. Několik prvních dní a nocí jsem přespával venku, v příkopu nebo v seníku, a vůbec nic jsem nejedl.

Potom mě jednoho rána vzbudili partyzáni. Stáli nade mnou, ověšení zbraněmi, a vypadali jako námořní piráti. Bezzubí, s přerostlými vlasy a dlouhými vousy, s drsnými tvářemi. Někteří z nich dokonce měli ruce od čerstvé krve. Nevím, jestli přede mnou zabili člověka nebo nějaké zvíře. Ptali se mě patrně srbsky, co jsem zač. Možná si mysleli, že jsem chorvatský ustašovec nebo kozák z Ruského dobrovolnického sboru. Takové lidi prý na místě stříleli. Začal jsem vysvětlovat, že jsem Čech. "Opravdu?" smáli se zlověstně. "Tak řekni něco česky, ty svině kozácká," promluvil jeden z nich plynulou češtinou a namířil proti mně svoji pušku. Jak jsem se později dozvěděl, byl to Čech odkudsi z Daruvaru v Chorvatsku, kde prý žije početná česká menšina. Nevěřil, že správně zareaguji, a myslel si, že lžu, když se vydávám za Čecha.

Tak jsem se pustil do dlouhého vysvětlování v češtině, že jsem rodákem z Českého Těšína. Když pochopili, že jsem opravdu Čech, jejich averze byla rázem pryč. Poradili mi, abych se vydal do Bělehradu na československou ambasádu, že mi tam prý určitě vystaví doklady k cestě domů.

Opět Novozélanďané

Partyzánů, kteří se ke mně začali chovat velmi přátelsky, jsem se nemohl zbavit. Měl jsem strach se jim vzepřít. Nechtěli mi umožnit, aby se od nich odpojil, a tak jsem musel jít s nimi zpátky do Terstu. Museli jsme vypadat jako tlupa středověkých lupičů nebo právě propuštěných galejníků. Všichni špinaví, rozcuchaní a zanedbaní. Partyzáni navíc ověšení puškami a dýkami, s ručními granáty za pasem. Po cestě jsem viděl, že se k Italům chovají velmi agresivně. Nutili je, aby šli s nimi, že prý pro ně mají "nějakou práci".

Dostali jsme se až na severní okraj města. Tam mě poslali se skupinkou pochytaných Italů ukrást potravinovou pomoc určenou pro místní obyvatele, kterou ve stanovenou hodinu a na stanoveném místě měla přivézt britská vojenská auta. Oni ji však chtěli celou pro sebe. Schovali se v okolních domech a pohrozili nám, že nás postřílí, jestliže od Britů jídlo nedostaneme. Žebrat však nebylo třeba. Vojáci nám sami rozdávali balíčky, ve kterých byly kromě konzerv a rýže i čokoláda a cigarety. Nekouřil jsem strašně dlouho, takže jsem jeden balíček hned rozdělal. Možná to bylo moje štěstí. Dva vojáci v britských uniformách mi vzápětí připálili a slovo dalo slovo. Prý jsou Novozélanďané. "Novozélanďané?" zaskočili mě. Proti nim jsme přece bojovali na Krétě! Všichni britští vojáci ve městě jsou prý Novozélanďané, dozvěděl jsem se dále. Zblízka vypadali jako velmi kultivovaní a mírumilovní lidé. Byli čistě oblečení, upravení a dokonce i tohoto posledního otrhaného chudáka oslovovali "Sir". Hned jsem se jich ptal, kam pojedou. Říkali, že zpátky do skladu, který byl jen o pár ulic dál, a potom na jejich základnu za městem. Zeptal jsem se jich, jestli by mě neodvezli z města, a oni na to, že jestliže mi nebude vadit krátká zastávka ve skladu, klidně si mohu vylézt na korbu. Tak se mi podařilo od partyzánů utéct. Musel jsem je tím pořádně namíchnout, protože malá skupinka partyzánů hned vyrazila pěšky za náklaďákem. Běželi poklusem za autem, přidržovali si vojenské čepice a vousy jim vlály jako v nějaké grotesce. Začínal jsem tušit, že mě zabijí, jestliže se jim dostanu znovu do rukou. Ve skladu byli další Novozélanďané a také jedno moc hezké blonďaté děvče v jejich uniformě. Jak jsem zjistil, ta dívka jako jediná uměla trochu německy. Snažil jsem se jí vysvětlit, že jsem německý voják a že bych se chtěl dostat do zajetí. Ptala se mě, proč tedy nemám uniformu. Nejdříve se se mnou vůbec nechtěla bavit, ale nakonec přivolala nějakého důstojníka, patrně velitele skladu. Ten mě odmítl zajmout a řekl mi, že jestliže se chci dostat do zajetí, musím se podle jakési mezinárodní dohody přihlásit u partyzánů, protože britští vojáci prý německé vojáky ostheeru nejenže nesmějí brát do zajetí, ale že jsou dokonce povinni je zpětně vydávat Rusům a Jugoslávcům.

Vysvětloval jsem, že nepatřím k ostheeru a že jsem poslední měsíce sloužil přímo v Terstu u světlometu a že Terst přece patří do jejich zóny a partyzáni tady nemají co dělat. Tím jsem jim trochu padl do noty, protože vztahy mezi Novozélanďany a Jugoslávci byly celkem napjaté. Samozřejmě, hlavním předmětem nenávisti byli Němci. Ten důstojník se mě dlouze vyptával, kde mám uniformu, že chodit bez uniformy je prý porušením mezinárodního práva a že prý má dovoleno mě na místě zastřelit. Vymyslel jsem si, že jsem o ni přišel při požáru.

Nakonec jsem si před ním vyhrnul košili a ukázal mu jizvy po kulkách, které jsem na Krétě koupil právě od vojáků generála Freyberga. Ten důstojník se tvářil velmi nepřístupně. Nicméně mi prozradil, že stejný generál Freyberg je velitelem i jejich divize a je přímo tady ve městě, v Terstu. Pak ještě říkal, že jeho bratr na Krétě také bojoval. "Ale na rozdíl od tebe na té správné straně, bosi", nezapomněl dodat. Trošku si mě proklepl a vyptával se na různé podrobnosti z Kréty, které mohl znát jedině ten, kdo tam tehdy doopravdy byl. Nakonec rozhodl, že mě přeci jen zajmou a odvezou na svou základnu za městem a tam mě předají do britského tábora určeného pro německé vojáky zajaté na italském území.

Když jsem pak jako válečný zajatec opouštěl sklad v kabině jednoho z náklaďáků, viděl jsem, jak před brankou postává skupinka mých "známých" s rudými hvězdami na čepicích. Dodnes jsem přesvědčen, že mě přišli zabít za to, že jsem jim utekl.

Domů jsem se dostal už v červnu 1945. Nové doklady mi vystavili na konzulátu ve Vídni. Protože jsem měl na sobě civilní šaty, cestoval jsem přes československé území bez jakýchkoliv problémů. Brzy jsem si vyřídil i osvědčení o národní spolehlivosti a tím pro mě všechno skončilo.

SEDMNÁCTILETÝ LIDOVÝ GRANÁTNÍK

Rok 1944 byl v Německu vnímán jako rok zlomu. Nacistické vedení si se zpožděním dvou let začínalo uvědomovat, že prohrává válku. Ke stejnému závěru dospěla i veřejnost, do té doby chlácholená Goebbelsovou propagandou o "strategicky výhodném zkracování fronty" nepochybně geniální vojenské taktice. Armády protivníka najednou stály na německých hranicích a Luftwaffe již nadále nebyla schopna hájit vzdušný prostor.

Byly proto povolány poslední zálohy. Zdecimované divize měly nahradit nové, sestavené narychlo z nezkušených a velmi mladých vojáků. Jejich jádro tvořily Volksgrenadier divize "lidových granátníku". Do rukou dostaly zbraně "střední váhy": nové typy minometů a v úplném závěru války také Panzerfausty pancéřové pěsti, jež spadaly do kategorie tzv. "zázračných zbraní", které měly v "hodině dvanácté" odvrátit porážku.

U RAD (Říšské pracovní služby) a Volksgrenadier začínala v létě 1944 válečná odyssea tehdy šestnáctiletého Jana K., českého rodáka z Oldřichovic. Pocházel ze sedmi dětí a jeho rodina byla pro svůj národnostní původ postižena jak polskou, tak i německou okupací. Jeho otec dokonce musel po roce 1938 z Těšínská utéct, protože mu tam hrozilo zatčení. Za první republiky byl totiž členem národně sociální strany, která byla později trnem v oku nacistickému i komunistickému režimu (členkou této strany byla i Milada Horáková). Jan K. byl v roce 1942 společně se svým bratrem poslán "do učení" v Německu ve skutečnosti na práce. Přímo k RAD a wehrmachtu byl povolán v červnu 1944. Jako "lidový granátník" zažil ústupové boje v Pobaltí a Polsku, "velký útěk" z Pruska a bitvu na Odře, než se 3. května 1945 dostal do ruského zajetí. V něm během pouhých devíti měsíců zhubl ze 75 na 42 kilogramů. Po propuštění byl obviněn, že je "západní špion". Prošel zajetím v Polsku, vězněním ve východním Německu i internací v americké zóně. Domů se vrátil až koncem dubna 1947.

Jan K. vzpomíná:

Přestože jsem se narodil v Oldřichovicích, vyrůstal jsem v Mostech u Jablunkova, kam se moji rodiče přestěhovali, když mi byl jeden rok. Za první republiky byl zdejší odlehlý kraj dosti izolovaný od ostatního světa. Mluvilo se zde goralsky. Tomuto slezskému nářečí se spoustou polských a německých slovíček jsme doma říkali "ponašem".

Když jsem v září 1933 začal chodit do české školy, naši učitelé, kteří přišli z vnitrozemí a především z Prahy, měli z počátku trochu problémy se s námi domluvit. Byli to vesměs mladí a nadšení lidé a čerství absolventi, kteří snad ani netušili, jaké podmínky je v této Bohem zapomenuté krajině čekají. Daleko od domova a daleko od svých nejbližších přesto nereptali a brali nesmírně vážně své poslání připravit tehdejší poměrně zanedbávanou školní mládež k vyššímu vzdělání. Školní budova, dáli se to tak vůbec nazvat, přitom nebyla nic moc. Jednotřídka byla umístěna v podnájmu jednoho místního chalupníka. Bylo to nízké přízemní zděné stavení s malými okny, slaměnou střechou, bez elektrického osvětlení, bez vody a sociálního zařízení. Musím říci, že na své české učitele vzpomínám velice rád. Byli přátelští, obětaví a vlídní. Od jedné slečny učitelky, která pocházela z Čech, jsme za dobré výsledky vždy dostávali čokoládu. Jiný pan učitel zdatný lyžař zase za sněhových vánic po vyučování sám dopravoval děti do vzdálených chalup. Nasadil si lyže, jednoho žáka si připevnil na prsa a druhého na záda a jelo se.

Celé toto průkopnické snažení českých učitelů však bylo násilně přerušeno na podzim 1938, kdy museli z našeho kraje odejít.

Vzpomínám si, že jsem ve třicátých letech měl možnost vidět na vlastní oči i našeho pana prezidenta Osvoboditele T. G. Masaryka, při jeho poslední cestě po republice. Jeho vlak se tehdy jen na krátkou chvíli zastavil v Mostech na železniční stanici, aby parní lokomotiva mohla načerpat vodu. My jsme jako školáci stáli na nástupišti nejblíže k vlaku. Vtom jsme zahlédli prezidenta, jak přistupuje k oknu a mává nám. Začali jsme zpívat jeho oblíbené české písničky jako "Ach, synku, synku…". Příliš dlouho se však na nádraží nezdržel a vlak brzy pokračoval dál. Po skončení obecné školy mně učitelé doporučili, abych se přihlásil na gymnázium. Jenže na něm už studoval můj starší bratr, takže mně rodičovské sdružení v Mostech u Jablunkova z finančních důvodů studium neumožnilo a místo toho jsem nastoupil na měšťanku. To už se psal rok 1938.

Polská okupace

Hned po polském záboru jsem se ocitl v polské škole, protože české byly zakázány. Pocítil jsem na vlastní kůži rozdíl v přístupu českých a polských učitelů. Náš polský učitel byl vyšší, podvyživené postavy, a více nás trestal, než učil. Byli jsme dokonce povinni mu sami obstarávat lískové rákosky. A jejich spotřeba byla veliká.

Můj otec byl jako člen zakázané strany národně sociální okamžitě trnem v oknu polským šovinistům, kterým se tehdy říkalo benkovci. Často přicházeli v noci k našemu domu a kameny nám rozbíjeli okna. Bylo to tak časté a nebezpečné, že jsme nakonec do nich museli naskládat pytle se slámou. Otci dokonce hrozilo zatčení, a proto s několika dalšími českými vlastenci nakonec raději uprchl na Moravu.

Po jeho emigraci byla maminka vystavena obrovské fyzické i psychické zátěži. Sama se musela postarat o obživu pro svých sedm dětí, z nichž nejmladšímu byly tři měsíce a nejstaršímu dvanáct let. Od polských úřadů nemohla jako Češka očekávat žádnou finanční pomoc. Pracovala proto na malém zemědělském hospodářství, aby pro nás měla alespoň mléko, máslo a žito na chleba. Pletením korunek, které byly součástí čepečku slezského kroje, si vydělávala na sůl, cukr a petrolej do svítilny. Počátkem roku 1939 onemocněl můj mladší tehdy osmiletý bratr dětskou obrnou. Polské úřady mu neumožnily nemocniční léčení. Musel se léčit doma. Po několika měsících se jeho stav sice zlepšil jenže, jak ležel celou dobu na lůžku ve skrčené poloze, došlo ke zdeformování jeho kloubů na nohou a v pán 'ích. Jeho chůze pak vypadala tak, že se sunul kupředu v přikrčené poloze pomocí rukou a pohyboval se v podstatě po čtyřech. To byla pro maminku a celou naši rodinu další krutá rána. Maminka však byla velmi zbožná a věřila, že jí Pánbůh pomůže.

Když v létě 1939 začínala Polsku vážně hrozit německá invaze, polské úřady vůči Čechům trochu povolily napětí. Dokonce umožnily návrat alespoň části uprchlíků. Avšak většina z nich měla i přesto strach se na území pod polskou okupací vrátit. Ani můj otec se tehdy nevrátil.

Školní rok 1938/39 přitom nebyl poznamenán napětím a národnostními rozbroji jen mezi dospělými, ale dokonce i mezi námi dětmi. Vzpomínám si velmi dobře, jak se častokrát po vyučování před školou vytvořily dva tábory polský a český a vzájemné nadávky velmi rychle přerostly ve rvačky vedené klacky a kameny. Někteří starší lidé tehdy říkali, že naše dětské národnostní rvačky jsou předzvěstí nové světové války, která už brzy přijde. Jak se záhy ukázalo, měli pravdu.

Strach z německých vojáků

Už koncem srpna 1939 byl na slovenské straně hranic připraven předvoj německé armády určený k obsazení Těšínská. Tato akce měla být provedena rychle. Němci se totiž chtěli zmocnit neporušené bohumínsko-žilinské železniční magistrály a dvou šest set metrů dlouhých tunelů, které však už měla polská armáda připravené k odpálení.

Náš rodný dům se přitom nacházel jen dvě stě metrů od jednoho z tunelů a případná detonace by nás tak přímo ohrozila.

1. září 1939, když vypukla druhá světová válka, byl už časně ráno od slovenské hranice slyšet střílející kulomet. Maminka tehdy vzala mého postiženého bratra do náruče a utíkali jsme pryč, co nejdále od tunelů. Polákům se sice podařilo připravené nálože odpálit, avšak pouze částečně. Tunely byly silně poškozeny, avšak náš dům s okolím zasažen nebyl. Byla však poničena hlavní silnice vedoucí přes jablunkovský průsmyk. Vzpomínám si, že se některé její úseky propadly i s košatými stromy do země.

Z německých vojáků jsme nejprve měli veliký strach. Oni se přitom utábořili jen pár desítek metrů od našeho domu, protože tam vyvěral pramen pitné vody. Rozložili tam proto polní kuchyni. Vzpomínám si, že jsme se jako kluci jednou opatrně přiblížili a zpovzdálí jsme sledovali německé vojáky i čoudící kotle. Vtom nás zpozoroval kuchař. V jedné ruce držel plnou naběračku a druhou na nás ukazoval "Pojďte blíž, kluci!". Měli jsme hrozný hlad, takže jsme se odvážili přiblížit až ke kuchyni, kde jsme vyfasovali vojenské kovové misky a za chvilku jsme v sobě měli několik porcí německého eintopfu. Kuchař před námi zamíchal sběračkou a dal nám tak na srozuměnou, že kotel ještě není prázdný. Hned jsme fasovali další porce. Strach z německých vojáků pominul, přestože jsme jim nerozuměli ani slovo.

Asi tak tři nebo čtyři týdny po obsazení Těšínská německou armádou zastavila před naším domem vojenská motorka. Řidič zůstal sedět, zatímco spolujezdec seskočil a začal tlouct na vchodové dveře. Maminka mu se strachem otevřela. Do chodby vstoupil vyšší německý důstojník a požadoval, abychom v domě ubytovali německé vojáky. Maminka se mu snažila odporovat lámanou němčinou. Za starého Rakouska totiž v Třinci navštěvovala školu s německým vyučovacím jazykem, takže německy trochu uměla. Vysvětlovala, že má postiženého syna. Důstojník ho chtěl vidět. Když ho přivolala a bratr se přišoural po čtyřech, německý důstojník jen s údivem zvolal "Um Gotteswillen!" a odešel.

Několik dní na to nás přišla navštívit pracovnice Červeného kříže a vyžádala si podrobné informace o průběhu nemoci a léčení mého bratra. Později byl bratr dokonce poslán do ústavu invalidů v Bytoni na území dnešního Polska, kde se měl léčit. Podrobil se tam operaci a v roce 1943 se vrátil domů. Přestože měl jednu nohu kratší, mohl za pomoci ortopedických pomůcek normálně chodit a dokonce i navštěvovat školu. Počátkem roku 1940 maminka navíc obdržela radostnou a dlouho očekávanou zprávu, že tatínek je naživu a pracuje ve Friedrichshafenu u Bodamského jezera.

Poslán "do učení" v Německu

Povinnou školní docházku jsem ukončil v roce 1941. V německé škole jsem tak strávil dva roky a vzpomínám na ně se smíšenými pocity. Pan učitel se jmenoval Eisenfelder a jeho příjmení ho dokonale vystihovalo. Byl neúprosný, přísný a každý přestupek tvrdě trestal. Byl skutečně ze železa… Obzvlášť si potrpěl na tom, aby ve školní budově všichni mluvili pouze německy.

V dubnu 1942 německý pracovní úřad v Těšíně rozhodl, že já a můj starší bratr půjdeme do tzv. učení v Německu. Byli jsme posláni do sléváren Rautal Werken ve městě Wernigerode am Harz ve střední části Německa. Byly tam stanoveny striktní předpisy o pracovní době a volném čase. Každý sebemenší přestupek se tvrdě trestal. Ubytováni jsme byli v narychlo postavených přízemních barácích a panoval tam přísný polovojenský režim. Psát domů jsme směli pouze v německém jazyce, aby cenzoři dopisům rozuměli. Nemohli jsme tedy rodičům vylíčit, jaké poměry "v učení" doopravdy panují. Když jsme občas jeli domů do Mostů, museli jsme se pokaždé hlásit u tzv. scharführerů vedoucích místních mládežnických organizací. Nejhorší byl rok 1943, kdy se vystupňovaly spojenecké nálety na německá města. Letadla přilétala skoro každou noc. Přestože Wernigerode bylo malé rekreační městečko, letecké poplachy v něm byly vyhlašovány velmi často. Nikdy přitom ale nebylo bombardováno. Letouny přes ně pouze přelétaly a směřovaly dál na Berlín nebo Braunschweig. Lidé si na poplachy časem zvykli a přestali je brát vážně. A právě to se jednoho dne stalo obyvatelům města osudným.

Jednoho dne na konci léta 1943 jsem o polední přestávce seděl na lavičce před tovární halou a vystavoval se slunci. Držel jsem službu u protipožární pohotovosti a nesměl jsem tedy objekt továrny opustit. Ponořen do vzpomínek na domov a na rodiče jsem přeslechl voralarm letecký předpoplach. Vzpamatoval jsem se až ve chvíli, kdy se opět rozezvučely sirény, aby oznámily plný poplach. V tom případě bylo mou povinností okamžitě vyhledat malý betonový protiletecký kryt a schovat se v něm. Než jsem k němu doběhl, ozvala se ohlušují exploze a hned po ní druhá a další a další. Do krytu jsem se dostal až za plného náletu. Hned potom se ale rozhostilo náhlé ticho. Nálet skončil. Podíval jsem se skrze pozorovatelské okénko ven, jestli náhodou někde nehoří. V našem úseku bylo vše v pořádku. Po skončení náletu jsem se vrátil na pracoviště a teprve tam jsem se dozvěděl, že nálet byl směřován na město a že ztráty na životech jsou obrovské. Lidé totiž nebrali poplach vážně a neschovali se do krytů. Skutečný počet obětí jsem se ale nikdy nedozvěděl. S odstupem šedesáti let si často kladu otázku, zdali bylo v roce 1943 skutečně účelné bombardovat v pravé poledne poklidné rekreační městečko, byť leželo na nepřátelském území.

Rok 1944: odvody

V dubnu 1944 obdržel můj o rok starší bratr bylo mu tehdy sedmnáct let povolávací rozkaz přímo do wehrmachtu. Po vylodění spojenců v Normandii se ocitl na západní frontě, a to hned v přední linii u belgických Antverp. Tam byl v říjnu 1944 zajat polskou legií. Dostal se do zajateckého tábora v Comori ve Skotsku, kde onemocněl na zápal pohrudnice a od května 1945 byl hospitalizován v Edinburghu. V říjnu ho převezli do zajateckého lazaretu ve městě Bielefeld v západním Německu. V srpnu 1946 se konečně dostal do Československa, avšak nejprve byl poslán do zajateckého tábora v Plzni. Otci se tehdy podařilo vysvětlit příslušným orgánům, že syn je v zajetí zadržován neprávem, a tak byl nakonec propuštěn domů.

Já jsem byl jako dvacátý sedmý ročník odveden až v červnu 1944 v rámci takzvané Goebbelsovy totální mobilizace všech zdrojů. Všem už v té době bylo jasné, že Německo prohrává válku na plné čáře. Rusové v té době kontrolovali téměř celé území předválečného Sovětského svazu a rychle se blížili k německým hranicím. V Itálii padl Řím a v Normandii se vylodili Britové a Američané. Do wehrmachtu nebo alespoň k RAD (Reichsarbeitsdienst Říšská pracovní služba) proto musel nastoupit každý, kdo nebyl vyložený invalida, anebo neměl hodně vysoké známosti.

Povolávací rozkazy obdrželi i dělníci ze šachet a zaměstnanci dráhy, kteří byli předchozích odvodů ušetřeni, a poprvé i chlapci mladší osmnácti let. Tentokrát se mobilizace do armády týkala všech německých mužů ve věku od šestnácti, respektive sedmnácti do šedesáti let v duchu tehdejší bojové melodie "Národ do zbraně!… Staří, mladí jako jeden muž."

Po nezdařeném atentátu na Hitlera a pokusu o státní převrat z 22. července se podmínky pro německé vojáky zhoršily i mimo frontu. Téměř všechny jednotky zasáhla vlna podezírání ze zbabělosti nebo přímo ze zrady. Lidové soudy obratem vynášely hrdelní tresty, wehrmacht se dostal zcela pod kontrolu nacistické strany.

Tradiční vojenské pozdravy a salutování byly v roce 1944 zrušeny a nahrazeny jediným: zdviženou pravicí a pokřikem "Heil Hitler!" Objevily se do té doby nevídané metody teroru: zvláštní oddíly gestapa, které doslova s provazy v rukou pátraly po dezertérech a věšely je na veřejných místech prakticky bez soudu. Krutost do té doby uplatňovanou proti jiným národům měli tentokrát pocítit i sami Němci na vlastním území. Smrtí se trestaly i nahlas vyslovené názory o nesmyslném pokračování ve válce nebo pochybování o vítězství.

Pracovní služba u Hamburku

V červnu 1944 mi bylo šestnáct let. Proto jsem byl nejprve poslán na tři měsíce k Říšské pracovní službě do Hamburku. Musím říci, že oproti pozdějším zážitkům to bylo u pracovní služby docela dobré. Tehdy ještě fungovalo zásobování i dopravní spojení, takže životní podmínky u Hamburku byly celkem snesitelné. Nepříjemnými zážitky byly samozřejmě časté nálety.

Náš útvar byl ubytován v kasárnách asi třicet kilometrů za městem. Tam jsme museli absolvovat třítýdenní základní výcvik. Místo zbraní jsme přitom používali jen obyčejné rýče. Potom nás přidělili na práce. Naším úkolem bylo opravovat železniční koleje u dělostřeleckých bunkrů v rekreační oblasti Blanken See. Ty koleje vedly do bunkrů, ve kterých byly ukryty dalekonosné kanóny umístěné na speciálních pojízdných vagónech. Každý den vyjely po kolejích ven a ostřelovaly přes moře britské pobřeží. Po skončení palby zase zajely zpátky do krytů. Téměř každou noc pak přilétala britská a americká letadla a kryty i kolejnice bombardovala. Naším úkolem bylo opravovat a udržovat koleje v provozu. Hamburk byl pro britská a americká letadla snadným terčem, protože leží relativně blízko britských ostrovů a navíc je nejdůležitějším německým přístavem. Příletové trasy k němu vedly přes relativně bezpečné moře. Patřil proto mezi nejbombardovanější města v Evropě.

Když jsem do Hamburku přišel, byl již z větší části zničený. Zbořeno nebo poškozeno bylo osmdesát procent budov. Přesto v něm fungovala doprava, rozvody městských sítí, záchranný systém a dokonce i přístav a továrny pracovaly naplno. Vše bylo dobře organizováno a obyvatelé nepropadali panice. Několik dní před tím, než nám skončila pracovní služba, nám jeden velitel umožnil prohlídku města a zavedl nás i na světoznámý Reeperbahn.

V centru se před našimi zraky rozprostíralo jen moře trosek a ohořelé zbytky historických městských domů. Na některé městské části byl velmi deprimující pohled. Zničené domy, torza kostelů, popel a saze od ustavičných požárů byly všude. Největší nálet přitom město postihl už o rok dříve. Mezi 24. a 29. červencem 1943 na Hamburk zaútočilo dva a půl tisíce amerických a britských letadel, která shodila na přístav a městskou zástavbu více než 7000 tun pum. Víc než 62 000 akrů v centru bylo obráceno v trosky. Střed města zaplnilo 40 milionů tun suti. Tato smrtonosná letecká operace nesla výhružný název Gommorrha podle biblického města zničeného Božím hněvem. Stejně nemilosrdný osud přicházející rovněž z nebe postihl během čtyř červencových nocí i toto město. Během pětidenního bombardování v červenci 1943 zahynulo více než 30 000 obyvatel a pracovně nasazených dělníků. Mezi nimi byli pochopitelně i mnozí cizinci, včetně Čechů. Přesto bombardování nebylo příliš účinné. Přístav zůstal v provozu a válečná výroba v hamburských továrnách dosáhla do pěti měsíců stejného objemu produkce jako před Gommorrhou.

Lidoví granátníci na útěku

U pracovní služby v Hamburku jsem však příliš dlouho nepobyl. Jako zdravý mladík jsem byl už po třech měsících povolán přímo do wehrmachtu. Podle nového povolávacího rozkazu jsem musel nastoupit k vojenské službě 1. října 1944. V té době mi stále bylo teprve šestnáct. Sedmnáct mi bylo až o několik dní později.

Výcvik u Granatwerfer Kompanie v Hannoveru byl krátký, ale velmi důsledný. Rychle nás naučili obsluhovat protipěchotní minomet ráže 150 mm a už v listopadu nás poslali na východní frontu. Všichni jsme byli velmi mladí, ve věku sedmnácti, osmnácti let. Přidělili nás na severní úsek fronty v Pobaltí. Odcházel jsem tam v letním vojenském stejnokroji, na nohou jsem měl jen obyčejné baťovky, byl jsem promrzlý a hladový, ale věřil jsem, že mě Pánbůh neopustí a že se dožiji zítřka. Takové byly mé začátky na frontě.

Divize Volksgrenadier nebyly žádnou pýchou wehrmachtu, spíše naopak. Jejich početní stav se pohyboval kolem 10 000 mužů oproti obvyklým 17 000 u jiných divizí. Zcela nám chyběla protitanková děla a naše průzkumné jednotky se pohybovaly jen na obyčejných jízdních kolech. Celkem bylo sestaveno šestašedesát takovýchto poddimenzovaných a špatně vyzbrojených divizí "lidových granátníků", které měly nahradit pětasedmdesát kvalitních divizí wehrmachtu zničených během léta 1944, kdy jen na východě padlo více než dvě stě tisíc německých vojáků a více než šest set tisíc dalších bylo prohlášeno za nezvěstné (zajaté nebo rovněž padlé).

Po dvou měsících v přední frontové linii jsem onemocněl. Pociťoval jsem bolesti v krku, které se každým dnem zvyšovaly. Nakonec jsem nemohl vůbec nic jíst ani nic polknout. Návštěva lékaře mi nebyla umožněna, přestože jsem o to žádal. Nakonec jsem během jedné noční strážní služby upadl do bezvědomí. Probral jsem se až ve vojenské nemocnici, kde mi dva starší vojáci, kteří leželi vedle mě, řekli, že mně operovali mandle. Ačkoliv jsem ani po operaci nemohl pořádně polykat, ošetřovatelka mě nutila jíst, protože se k nám blížila fronta a hrozila nám brzká evakuace. Když začaly granáty vybuchovat i přímo kolem nemocnice, přišel rozkaz lazaret vyklidit. Kdo byl schopen chůze, dostal rozkaz k odchodu. Rozdali nám vojenské knížky a poslali nás k jedné vojenské jednotce, která měla být vzdálena asi dvacet kilometrů od lazaretu. Když jsme tam ale došli, žádná jednotka tam nebyla. Velitel nám vydal rozkaz jít dál k dalšímu a pro nás zcela neznámému cíli. Začínal tehdy velký ústup z Polska a Pruska. Neustále jsme utíkali. Od jedné obranné linie ke druhé a až se náš ústup nakonec změnil v bezhlavý úprk. Silnice a polní cesty v jižním Pobaltí byly v těch zimních dnech ucpané nejen vojáky wehrmachtu, ale také civilními uprchlíky. Před postupujícími Sověty utíkali společně s námi i někteří obyvatelé Pobaltí a samozřejmě němečtí civilisté. Proudy prchajících rodin zaplnily celý zasněžený kraj. Někteří cestovali i s nábytkem a koberci na korbách nákladních aut, jiní jen na dřevěných povozech tažených koňmi a oslíky nebo šli pěšky a za sebou táhli žebřinové vozy nebo obrácené desky stolů. Utkvěl mi v paměti obraz mnoha povozů, které zůstaly opuštěny stát podél cest a postupně zmizely v závějích. Kolem ležela umrzlá zvířata a spousta rozházených věcí. Ze zmrzlého sněhu trčely střechy vojenských přívěsů, plechové komínky od polních kuchyní nebo starobylé skříně.

V obklíčení

Měli jsme štěstí, že jsme neuvízli ve východním Prusku jako půl milionu jiných německých vojáků, kteří již neměli žádnou možnost ústupu a stáhli do se Konigsbergu (Královce), kde byli po veliké bitvě začátkem dubna všichni zajati nebo padli.

My jsme se během dlouhého pochodu dostali až k městu Swinenmúnde na baltském pobřeží. Nacházel se tam jediný volný přechod přes Odru, umožňující pokračovat v cestě dál na západ, kam se všichni snažili dostat. Vojáci i civilisté. Před zdejším mostem se však naše kolona musela zastavit. Důvodem byl mohutný americký nálet na toto město o den dříve. Swinenmúnde, přes které jsme ještě týž den přecházeli, bylo celé rozbombardované a plné nových trosek. Na mnohých místech ještě plály neuhašené požáry. Viděli jsme mnoho neodklizených mrtvých, nejen vojáků, ale i žen a dětí. Z trosek městských domů trčely nevybuchlé bomby, kusy nábytku i části lidských těl. Kromě rozbitých domů ve městě hořela také auta a povozy. Kolem ležela spousta mrtvých uprchlíků tak, jak je bomby pozabíjely. Nikdo se o ně nestaral. Všichni se chtěli dostat co nejrychleji pryč. V patách jsme měli ruské tanky.

Snažili jsme se proto dostat co nejdříve pryč z této nebezpečné dopravní křižovatky. Stejně jako my však smýšleli i všichni ostatní. Proto jsme se na most přes Odru dlouho nemohli dostat. Byl zcela ucpaný. Museli jsme čekat mnoho hodin. Hned za mostem na nás ale čekala vojenská policie, která všechny muže v uniformách wehrmachtu vytahovala z davu. Poslali nás do sběrného tábora, kde nás nově rozřadili. Dostali jsme nové zbraně, včetně pancéřových pěstí, a byli jsme posláni zpátky do zákopů. Připadl nám nesnadný úkol bránit přístupy k Berlínu podél oderské obranné linie. Upevnili jsme se na břehu Odry, kterou jsme měli hájit. Ačkoliv jsem stále nebyl úplně zdráv a od propuštění z lazaretu jsem nejedl žádné teplé jídlo, ležel jsem tam několik dní v promrzlém zákopu po kolena ve vodě.

Odra se na přelomu ledna a února 1945 přeměnila na poslední záchytnou linii před branami hlavního německého města. Hitler měl ve zdejších obranných pozicích dva miliony mužů, ti však byli pouze u něho v bunkru, zakreslení na papíře. Ve skutečnosti Odru bránilo pouze dvě stě tisíc špatně vyzbrojených a unavených vojáků. Rusů však naproti nám na druhé straně stály více než tři miliony. My jsme leželi na levém břehu řeky a Rusové na pravém. Jednou v noci, bylo to koncem ledna, se nad pravým břehem znenadání pozvedl k obloze obrovský oheň ruských kaťuší. Říkali jsme jim Stalinovy varhany a byly to velmi účinné zbraně vydávající při odpálení zvláštní charakteristický zvuk podobný rachejtlím. Jejich střely byly tak rychlé, že jsme je neslyšeli přilétat a nemohli jsme odhadnout, kam asi dopadnou. Proto mezi námi působily velké ztráty. Předznamenávaly mohutný útok.

Po skončení jejich palby zůstalo jen v našem úseku ze stovky vojáků pouhých dvacet mužů schopných dalšího boje. Ostatní byli mrtví nebo ranění. Naše zákopy zavalil hustý dým. Bylo nám okamžitě jasné, že dvacet mužů nemůže vzdorovat obrovské přesile, která se na nás valila přes řeku. Rusové v té době již překonávali mohutný vodní tok na pontonech. Na nic jsme tedy nečekali, rychle jsme ošetřili raněné, mrtvé jsme ani nepohřbili, vylezli jsme ze zákopů a utíkali pryč. Za námi vybuchovaly granáty a rachotily samopaly.

Následující týdny byly naplněny neustálými přesuny, ústupy, útěky a úniky z obklíčení. Sovětské tanky nás pronásledovaly všude. Konec války nás zastihl 3. května u městečka Laage jižně od Rostocku, kde nás obklíčila ruská kavalerie. Přes den se nebojovalo, Rusové nás pouze pozorovali. Ani my jsme se nemohli nijak postavit na odpor, protože jsme uvízli v malé vesničce, kde zůstávali i civilisté. Nemohli jsme je přece ohrozit. Kdybychom totiž chtěli o vesnici bojovat, pravděpodobně by mnozí z nich zahynuli společně s námi. Čekali jsme proto, až se setmí. Večer po nás Rusové začali střílet. Rozhodli jsme se proto raději vzdát a vykročili jsme s rukama nad hlavou k ruským pozicím. Válka pro nás skončila a začínal život válečných zajatců.

8. květen 1945

Následující dny jsme museli neustále pochodovat v zástupech zajatců z jednoho města do druhého. Bylo po kapitulaci Německa, 8. května 1945. V každém městě se z pouličních reproduktorů linuly ruské zprávy v kostrbaté němčině o tom, že Hitler je mrtvý a kolik německých vojáků padlo do zajetí. Rusové vyháněli z domů všechny obyvatele a nutili je, aby se na nás dívali, jak jako zajatci procházíme v dlouhých průvodech před jejich domy. Ze všech oken a balkonů visela dlouhá bílá prostěradla na znamení kapitulace. Z domů, kolem kterých jsme procházeli, se ozýval nářek a volání o pomoc. Ženy a dívky byly znásilňovány i přímo před námi. Kdokoliv ze zajatců se jich chtěl zastat, byl okamžitě zastřelen. Vzápětí Rusové chytili prvního civilistu, kterého uviděli, většinou patnáctileté chlapce nebo starší muže schopné chůze, a zařadili je mezi nás zajatce, aby jim souhlasil náš počet. Do zajetí se tak dostala i spousta nevojenských osob, které mezi námi z pohledu válečného práva neměly vůbec co dělat. Později po nich v sovětských zajateckých táborech pátral švýcarský Červený kříž a některé z nich osvobodil.

Přes všechny tyto útrapy jsme se dostali až k městu Štětin na Odře, které po válce připadlo Polsku. V té době jsme však o novém dělení Evropy a nových státních hranicích ještě nic nevěděli. Náš zajatecký tábor poblíž tohoto města byl zřízen asi dvě stě metrů od továrny na válečný materiál. Rusové se ji rozhodli celou přestěhovat do Sovětského svazu a demontovat jsme ji měli my. Bylo nás tam přiděleno celkem pět set zajatců. Do tábora jsem po všech dosavadních útrapách dorazil fyzicky úplně vyřízený. Ubytovali nás ve skladu. První noc jsme strávili jen na holé betonové zemi. Teprve až později nám umožnili zhotovit si alespoň dřevěné pryčny, ačkoliv přikrývky nám nedali ani v zimě.

Druhý den ráno nás ruské straže probudily kopanci a křikem a vyhnaly nás ven. Tam před nás předstoupil jeden starší zajatec v hodnosti feldwebela. Jak se záhy k našemu velkému překvapení ukázalo, byl to tlumočník, který uměl výborně rusky. Nebyl jen tlumočníkem, ale zároveň i zástupcem a mluvčím ruského velitele tábora kapitána Davidova. Vysvětlil nám náš úkol: budeme demontovat všechna zachovalá a funkční výrobní zařízení a nakládat je na železniční vagóny, které je postupně odvezou do Ruska. Pracovat budeme dvanáct hodin denně, v případě potřeby i déle nebo i v noci. Denní příděl jídla byl stanoven na 300 g chleba, dvakrát denně černá káva nebo čaj a jednou denně teplé jídlo.

Chleba jsme ale často nedostali, protože ruské stráže ho u místních obyvatel vyměnily za alkohol. A teplé jídlo? To většinou byla jen osolená voda a kdo měl štěstí, vylovil z ní kousek brambory.

Životní podmínky v táboře byly velmi špatné: hlad, nemoci, zima, hygiena v podstatě žádná. Onemocněl jsem zde na zápal plic. Ošetřoval mě náš německý zdravotník, nedostudovaný lékař. Ačkoliv se snažil, bez léků toho sám moc nezmohl a na jeho provizorní táborové marodce byla vysoká úmrtnost. Rusové si však smrt německých zajatců nepřáli. Potřebovali nás živé. Měli v plánu poslat řadu z nás do pracovních táborů v Sovětském svazu.

Koncem června tábor navštívili zástupci švýcarské Mezinárodní komise Červeného kříže a pátrali po mladých chlapcích, kteří nebyli vojáky a do táborů se dostali neprávem. Dále sestavili také jmenný seznam zajatců jiné než německé národnosti a těch, kteří pocházeli ze států násilně připojených během války k Německu. Kapitán Davidov přislíbil, že všechny tyto zajatce v srpnu propustí. Avšak nestalo se! Tři mladí kluci se po nesplnění tohoto závazku rozhodli utéct. Nepodařilo se jim však dostat přes Odru do Německa a na břehu řeky je zadržela polská hlídka. Byli dopraveni zpět do tábora, kde od kapitána Davidova dostali surový trest: Patnáct zajatců bylo vyzbrojeno gumovými hadicemi a muselo vytvořit kruh, do jehož středu byli přivedeni ti tři provinilci. Za zajatce, kteří je měli sami mlátit, se postavili ruští vojáci s nasazenými bodáky, a kruté týrání začalo. Když všichni tři upadali do bezvědomí, Davidov jen řekl: "Charašó, rybjáta!" A další mučení ukončil. Polomrtví byli hozeni do malého bunkru a tam ponecháni tři dny bez vody a jídla. Naštěstí byli mladí, takže to nakonec celé přežili. Když jsem se po zápalu plic dal trochu dohromady tím myslím, že jsem se dostal z bezprostředního ohrožení života přišel březen 1946 a továrna již byla celá kompletně demontována a převezena do Ruska. Do únoru 1946 jsme totiž naložili celkem třináct vlakových souprav po padesáti vagónech. Potom přišla komise, která měla rozhodnout, co s námi bude dál.

Skládala se ze tří ruských důstojníků a jedné lékařky. Každý zajatec musel před komisi nastoupit nahý a ona rozhodovala o jeho dalším zařazení. Vážil jsem v té době pouhých 42 kilo (při nástupu do wehrmachtu 1. října 1944 jsem měl 75 kg) a po prodělaném zápalu plic jsem již nemohl dále pracovat. Komise proto rozhodla, že budu propuštěn jako "nemocný". Společně se mnou mělo být propuštěno ještě dalších padesát zajatců, také práce neschopných a s naprosto podlomeným zdravím. Zavezli nás za Odru do Německa, do nejbližšího města Pasewalk. Ocitl jsem se tak v sovětské okupační zóně. Vedení města bylo povinno se o propuštěné zajatce nějak postarat. Jenže vzhledem k tomu, že jsem obdržel propouštěcí list, který mě opravňoval ke vstupu do rodného Československa, odmítli mi pomáhat. Prý se mám vrátit domů.

Kromě propouštěcího listu jsem přitom neměl vůbec nic. Žádné peníze ani jídlo. Dokonce ani žádné další doklady. Vydal jsem se proto směrem na Drážďany a dál k československým hranicím v naději, že se dostanu domů. Většinu cesty jsem absolvoval pěšky. Přespával jsem ve stozích sena a jedl jen to, co jsem dostal od místních lidí. Musel jsem žebrat. Většina lidí se nade mnou slitovala. Ale setkal jsem se i s tím, že mi vyhrožovali policií nebo na mě poštvali psa.

Domů nesmíš!

Po několikadenním putování jsem se konečně dostal až na hraniční přechod poblíž Děčína. Německá hlídka mi kontrolovala můj propouštěcí list. Protože mu nerozuměla byl totiž psaný azbukou předvedla mě k nějakému ruskému důstojníkovi. Ten si list přečetl a vrátil mi ho. "Vsjo v parjádku, idí damoj!"

Na československé straně hranic mě však žádné vlídné přivítání nečekalo. Ze strážní budky proti mně vystoupil asi dvacetiletý desátník československé armády. Rozkročen a s pohrdavým pohledem na ubohého človíčka v roztrhaném stejnokroji zařval: "Co tady hledáš, skopčáku?" Třesoucí se rukou jsem mu podal propouštěcí list, který mě opravňoval ke vstupu do republiky. Řekl jsem mu, že jdu domů k rodičům. Vytrhl mi list z ruky, odešel s ním do strážnice a kamsi telefonoval. Pak se vrátil a řekl mi, že tento dokument mě prý neopravňuje ke vstupu do Československa. A vůbec, že všichni Němci byli z republiky vyhnáni, tedy i mí rodiče. Mému tvrzení, že jsem Čech, odmítl uvěřit.

Němečtí pohraničníci na druhé straně hranic mi poradili, že mám jít na československý konzulát v Berlíně, kde mi prý nové československé doklady vystaví. I když to byla rozumná rada, která by v té době nejspíš skutečně vyšla, já byl tehdy v takovém stavu, že zpáteční cesta do Berlína už pro mě nepřipadala v úvahu. Právě jsem totiž od Berlína přišel a cesta odtamtud do Drážďan mi trvala pěšky celé tři dny. Byl jsem bez peněz, vyčerpaný a také nemocný. Požádal jsem proto místní vesničany, jestli by mi nepomohli dostat se přes hranice "na černo". Jeden sedlák mi nezištně nabídl pomoc. Říkal, že zná nějaké cestičky přes hranice, a slíbil mi, že mě v noci převede.

Náš přechod se zdařil hned napoprvé. Průvodce mě provedl lesem na nějakou cestičku, ukázal mi, kudy dál, a zmizel v noční tmě. Tak jsem se dostal do severních Čech a pokračoval pěšky směrem k Praze. V potrhané uniformě německého vojáka jsem šel mimo hlavní cesty, abych se vyhnul nepříjemnostem. Od konce války neuplynul ještě ani rok. Dostal jsem se asi padesát kilometrů do českého vnitrozemí, když mě znenadání kontrolovala civilní hlídka. Kromě propouštěcího listu jsem u sebe neměl žádné další doklady. Byl jsem okamžitě zatčen.

To mi ale zpočátku nedělalo příliš velkou starost. Byl jsem rád, že jsem doma. Věřil jsem, že až se ověří moje totožnost, budu propuštěn a dostanu se domů do Mostů. Naplňovala mě naděje a veliká radost, že jsem konečně v Československu.

K mému velkému překvapení mě ale československé úřady předaly na hraničním přechodu zpět do sovětské okupační zóny v Německu s průvodním hlášením, že jsem do Československa vnikl nelegálně. Ocitl jsem se v rukou východních Němců a ti mě vzápětí předali Rusům. Byl jsem odvezen do nějakého vojenského vězení, snad v Drážďanech. Tam mě mučili a vyslýchali příslušníci sovětské NKVD (pozdější KBG). Nějaký sovětský major neustále dokola opakoval: "Být americký špion, zastřelit!" Mluvil se mnou lámanou němčinou. Když jsem během neustálého bití začal ztrácet vědomí, major mi přiložil ke spánku pistoli a před nos mi přistrčil kus papíru i s tužkou. "Podepsat, nebo já zastřelit!" Nepamatuji si, jestli jsem podepsal nebo ne, tak jsem na tom byl špatně. Ale nejspíš jsem podepsal, protože výslechy skončily, a odvezli mě na nucené práce. Pracoval jsem pak na demontování jedné chemické továrny, jejíž název jsem se nikdy nedozvěděl.

Po krátkém pobytu v táboře jsem se však zcela zhroutil naprostým fyzickým vyčerpáním a nemohl jsem ani chodit ani nijak pracovat. Jednoho dne jsem zůstal ležet v bezvědomí a probral jsem se až na kavalci v nějakém dřevěném baráku, který sloužil jako lazaret. Tam jsem se od ošetřujících německých lékařů dozvěděl, že barák je součástí nemocnice ve městě Reichenbach, avšak je pod dozorem ruských stráží. Lékaři mi říkali, že jestliže si chci zachránit život, musím se bezpodmínečně dostat pryč z trestného tábora, a dokonce mi slíbili, že to zařídí.

V americké zóně a cesta domů

Lékaři mi skutečně pomohli. Dostali mě do tábora pro přestěhovalce v Eisenachu. Odtamtud jsem měl předem domluvený převoz do americké zóny. 20. května 1946 jsem konečně dorazil do Frankfurtu nad Mohanem a ocitl jsem se na svobodě. V tomto městě jsem obdržel povolení k pobytu a byl jsem ubytován v jednom bývalém protileteckém bunkru společně s utečenci neněmecké národnosti. Nejvíce tam bylo Chorvatů. Stravoval jsem se u charitativních organizací a byl jsem šťastný, že se mi podařilo přežít. Bylo mně tehdy pouhých osmnáct let.

V západních zónách po válce fungovalo mnoho spolků a charitativních organizací, které pečovaly o utečence, propuštěné zajatce a válečné bezdomovce. Povolení, které jsem obdržel, však mělo jen jednoměsíční platnost. Když mi vypršelo, byl jsem na ulici kontrolován hlídkou americké vojenské policie. Byli to dva frajeři v černých přilbách s bílými písmeny MP. Vypadal jsem tehdy hrozně: vyzáblý, zavšivený a v roztrhaném stejnokroji. A neměl jsem žádné platné doklady. Takže jsem byl "empíky" opět zatčen a potřetí poslán do zajetí.

Musím říci, že podmínky v amerických zajateckých střediscích byly velmi dobré. Ihned při nástupu do zajateckého tábora ve městě Babenhausen jsem prošel velmi důkladnou zdravotní prohlídkou. Doktoři se starostlivě zajímali o můj zdravotní stav. Odvšivili mě a konečně jsem dostal tolik potřebné nové oblečení. Dokonce mě přidělili do stanu, ve kterém byli další Češi z německé armády, kteří se chtěli vrátit domů.

Na základě výsledků další zdravotní prohlídky rozhodli, že v táboře nemohu zůstat, a poslali mě na doléčení do polní nemocnice ve městě Marburg, za což jsem Američanům dodnes vděčný. Poskytli mi veškerou lékařskou péči a doléčili mě. Také mně umožnili posílat dopisy rodině na Těšínsko. Nepsal jsem pouze rodičům, ale také různým známým. Jenže jsem se opět nedočkal žádné odpovědi. Sotva jsem se zotavil, rozhodli o mém propuštění. 9. prosince 1946 jsem se ve městě Heilbronn dostal na svobodu. Tentokrát jsem byl vybaven novými doklady, se kterými jsem se o měsíc později přihlásil v repatriačním táboře u Stuttgartu. Podmínky v tomto středisku, které bylo umístěno v bývalých velkých kasárnách, byly rovněž velice dobré. O válečné běžence tam bylo dobře postaráno. Strávil jsem tam celkem tři měsíce a měl tak dost času přemýšlet o své další budoucnosti. Rozhodl jsem se, že se vystěhuji do Kanady. Do repatriačního tábora přicházely různé nabídky na legální vystěhování do britských dominií. Kanada, Austrálie, Nový Zéland i Jižní Afrika nabízely přistěhovalecká víza a práci. Uvažoval jsem, že jako člověk bez domova a bez příbuzných, ztracený ve zničeném a poraženém Německu, udělám nejlépe, když zkusím štěstí za oceánem, v zemi, která zůstala ušetřena válečných hrůz.

Pak ale zcela překvapivě přišel dopis z Československa, který obrátil všechny moje plány opět o sto osmdesát stupňů. Jako už tolikrát… Psali rodiče. Prý stále bydlí v Mostech. Mé první dopisy jim nedošly. Proto odpověděli až tak pozdě. Pošta v té době totiž fungovala velmi špatně a obyčejné dopisy byly doručovány s velkým zpožděním anebo vůbec. Psali, abych se vrátil, že doma je vše v pořádku a že můj bratr je živ a zdráv a je už doma. Do dopisu přiložili úřední potvrzení, které mi umožňovalo bezproblémový návrat do Československa. A tak jsem se 20. dubna 1947 objevil nejprve v Praze a odtamtud pokračoval dál na rodné Těšínsko.

Tím však moje odyssea ještě nekončila. V roce 1949 jsem musel nastoupit k povinné vojenské službě v československé armádě a putoval jsem znovu na nucené práce, tentokrát do ostravskokarvinských uhelných dolů. Ze šachty Jáma Dukla jsem byl propuštěn až v prosinci 1953. Po roce 1989 jsem byl mimosoudně rehabilitován.

HORSKÝM MYSLIVCEM V JUGOSLÁVII

Českého rodáka Aloise R. ze Šumbarku u Havířova nedobrovolný armádní odvod zastihl až v roce 1944 krátce před koncem války. Nejprve musel k pracovní službě do Horního Slezska a potom přímo do wehrmachtu. V Domažlicích ho vycvičili v jednotce horských myslivců a poslali ho do Chorvatska proti partyzánům. Jenže v té době už válka na jugoslávském území pomalu končila. Po náročném přesunu přes Rakousko a Slovinsko strávil nějaký čas v Karlovacu ve strážní jednotce. Hlídal tam místní kasárna. S partyzány se naštěstí nesetkal. Potom přišel rozkaz k ústupu. Stáhli se až na rakouské hranice. Přišel květen 1945 a byla oznámena všeobecná a bezpodmínečná kapitulace německých vojsk v celé Evropě, na východě i na západě. Zdálo se, že vše půjde hladce… Teprve po skončení války však začaly pro Aloise R. krušné časy. Nejprve zažil krvavou noc, během které Britové vydali všechny zajatce z takzvané jižní zóny zpátky Jugoslávcům. Nejen Němce, ale především vojáky z kolaborantských jednotek, Chorvaty i Srby, a také kozáky z Ruského dobrovolnického sboru. Mnoho důstojníků i prostých vojáků tu noc spáchalo sebevraždu.

Alois R. si zachoval chladnou hlavu a přešel do jugoslávského zajetí. Potom pokračoval v průvodu zajatců od rakouských hranic až do východochorvatského města Osijeku. Tam zajatce rozdělili na práce a drželi je tam tři měsíce. Právě tehdy se dostal do skupinky zajatců, kterou sami Jugoslávci sestavili z českých rodáků z Těšínská a Hlučínska a také z Poláků z Horního Slezska. Byli posláni na další tři měsíce do jiného tábora nedaleko Bělehradu. Tam za nimi směli docházet administrátoři z československých a polských repatriačních komisí, kteří rozhodovali, komu ze zajatců umožní návrat do vlasti. Díky této komisi se Alois R. dostal domů počátkem roku 1946.

O jeho českém původu totiž nemohlo být žádných pochyb. Ještě v roce 1939 jako dvanáctiletý kluk každodenně dojížděl z Těšínského Slezska do české školy v Protektorátu, aby nemusel do polské nebo německé školy. A měl s tím veliké těžkosti. Nejenže musel dojíždět přes hranice, ale především tím rodina na sebe strhávala pozornost nacistických úřadů. Do německé školy ve Slezsku by ho však s jeho původní českou národností vůbec nezapsali. A jiné než německé školy tehdy na Těšínsku nebyly. Proto jeho rodiče nakonec přestoupili na "slezskou národnost" a podepsali Volkslistu III. Maturita, kterou pak v roce 1944 skládal už na německé škole, mu později příliš nepomohla. Po roce 1945 totiž vysvědčení z německých škol nebyla uznávána. A to ani maturity ani vysokoškolské diplomy z německých vysokých škol. Proto musel po válce pracovat jako havíř. Tvrdé práce se však nikdy nebál.

Konec války si Alois R. vybavuje takto:

Až do roku 1944 se mě válka přímo netýkala. Probíhala kdesi daleko. Spíše na nás doléhal politický teror a nátlak. Byl jsem student a připravoval se k maturitě. To tehdy byla moje hlavní starost. Přesto jsem si už tehdy začínal dělat starosti, co se mnou bude, až odmaturuji. Maturanti totiž mnohdy rukovali do wehrmachtu přímo ze školních lavic, sotva složili zkoušky. Doufal jsem, že snad válka skončí dříve, než na mě dojde řada… Ale až zase tak rychle se události bohužel nevyvíjely…

Už během třetího ročníku školy jsem musel projít vojenskou přípravkou. Chodili jsme pomáhat k jednotkám protivzdušné obrany.

Přímá služba na základě rozkazu pro mě začala hned po maturitě v létě roku 1944, a to nejprve u organizace zvané Reichsarbeitsdienst, tedy u Říšské pracovní služby. K ní jsem narukoval v pouhých sedmnácti letech. To však za Goebbelsovy totální mobilizace nebylo nic neobvyklého. Běžně odváděli i šestnáctileté a sedmnáctileté chlapce, a to i přímo do armády. Takže jsem měl vlastně štěstí.

Evakuace táborů a pochody smrti

V rámci pracovní služby jsem se dostal do Horního Slezska, tedy nepříliš daleko od domova. Fronta se v té době již kvapně blížila, a tak jsme byli na neustálém ústupu. V celém přilehlém kraji sousedního Polska tehdy zavládl veliký zmatek. Ustupovala nejen německá armáda, ale i civilisté. Podíleli jsme se proto hlavně na organizaci této evakuace. Bylo třeba demontovat výrobní zařízení, vystěhovat obyvatele, odvézt zásoby, vyklidit sklady. Ženijní jednotky už přitom zaminovávaly mosty a připravovaly se tak naplnit Hitlerovy rozkazy o "spálené zemi".

Dobře si vzpomínám, že jsme tehdy viděli i zástupy zubožených vězňů z koncentračních táborů, které esesácké stráže hnaly po silnicích směrem na západ. Chtěly je tak evakuovat z táborů ještě před příchodem Rusů a tábory samotné pak zničit, aby se svět nikdy nedozvěděl, co se v nich odehrálo. Na vězně byl úděsný pohled. Byli vysílení k smrti a v hrozném stavu. Asi tak, jak je to známé z dokumentárních filmů. Někteří z nich však i přes všechny tyto těžkosti a útrapy a také s vidinou brzké smrti v sobě našli odvahu a smáli se na ustupující německé vojáky. Ti se za nimi otáčeli a nejprve si mysleli, že jsou to nějací blázni. Teprve pak jim došlo, že se vlastně smějí jim a jejich ústupu. Všichni už věděli, že nacistické Německo brzy padne. Viděl jsem, jak na mnohé mladé vojáky v mém věku pohled na vězně zapůsobil. Byli šokováni. Zůstali zaraženě stát s puškami na zádech a jen se dívali na ten zástup ubožáků ve vězeňských hadrech. Byly to pověstné pochody smrti. My jsme utíkali také, a to směrem na jihozápad k hranicím tehdejšího Protektorátu. Postupně jsme se dostali přes celé Opavsko až do Fulneku. Tam nás rozdělili a rozdali nám povolávací rozkazy do armády. U pracovní služby už nás nebylo dále třeba. Rok 1944 se chýlil ke konci a mě měla čekat vojenská služba přímo ve wehrmachtu.

Válka v Jugoslávii

Nejprve jsem absolvoval tříměsíční základní vojenský výcvik. Hned potom mě poslali do Domažlic, kde mě čekaly další dva měsíce speciálního výcviku u jednotky horských myslivců. Už během výcviku mi bylo jasné, že po jeho skončení mě společně s ostatními pošlou do Jugoslávie proti partyzánům. Z toho jsem vůbec neměl radost. Raději bych se dostal někam na západ a tam nejkratší cestou do spojeneckého zajetí. Věděl jsem, že mě v německé uniformě stejně nic jiného než brzké zajetí nečeká… V tom lepším případě, pochopitelně…

Proslýchalo se, že boje v Jugoslávii jsou nesmírně kruté. Jugoslávci tam bojovali nejen s Němci a Italy, ale také navzájem mezi sebou. Nebyla to přitom žádná válka mezi Srby a Chorvaty, jak to dnes někteří publicisté pod dojmem z poslední války občas zjednodušují. Tehdy tam proti sobě stály celkem tři strany a každá bojovala s každou. V Srbsku byli četnici srbští nacionalisté. V Chorvatsku ustašovci chorvatští nacionalisté. Obě skupiny kolaborovaly s Němci. Četnici částečně a skrytě, ustašovci zcela otevřeně. A pak tam byli především jugoslávští partyzáni. Ti nedělali žádné národnostní rozdíly a v jejich řadách sloužili Srbové, Chorvaté i příslušníci dalších národů.

Na začátku války byli nejaktivnější v Srbsku. Z něj však byli záhy vytlačeni a nejtvrdší boje se pak vedly především v Bosně a v některých částech Chorvatska, kde žila početná srbská menšina. Němci proti nim naplánovali bezpočet ofenzív, ale většina z nich skončila fiaskem. Pokud přece jen partyzány odněkud vytlačili, nacistická propaganda hned hrdě hlásila, že "bandité byli na hlavu poraženi". Avšak partyzáni se vždy dokázali seskupit a stáhnout se jinam. Brzy o sobě dali znovu vědět a byli ještě silnější a ještě početnější. Jugoslávská královská vláda, která v roce 1941 emigrovala do Londýna, je dlouho odmítala uznat a podporovala místo nich takzvané srbské četniky. Byli to radikální srbští nacionalisté, kteří zejména v Bosně terorizovali obyvatele. Těžko tak mohli získat lidovou podporu. Ustašovci na tom byli velmi podobně. Chovali se přitom ještě mnohem hůře. Jejich řádění v Bosně a vůči srbské menšině připomínalo středověk.

Takže partyzáni byli jediní, kteří dokázali tehdejší obyvatelstvo Jugoslávie sjednotit. To brzy pochopila i britská vláda a začala je podporovat, dokonce i vojensky. Jako styčný důstojník u jugoslávských partyzánů jeden čas pobýval i Churchilluv syn. Srbští četnici tak byli postaveni na vedlejší kolej a později dokonce kolaborovali s Němci. Partyzáni naopak stále nabývali na síle a na sklonku roku 1944 už měli své vítězství na dosah. Ovládali většinu Jugoslávie. Vyprávěly se o nich legendy. Prý se nebojí smrti a bojují do posledního dechu. Mýty byl opředený i jejich vrchní velitel maršál Tito. Němečtí výsadkáři se ho jednou pokusili přepadnout a unést z jeho utajovaného štábu. Avšak zmocnili se jen jeho maršálské uniformy, on sám jim utekl.

Nacistická propaganda tehdy stále trvala na tom, aby jugoslávské území dnešního Chorvatska a Bosny a Hercegoviny bylo nazýváno Nezávislý stát Chorvatsko, a žádná Jugoslávie. Válečné Chorvatsko přitom bylo státem se silně fašistickou, až fanatickou vládou a velmi brutální milicí zvanou Ustaša. Zabíjela především Srby, ale terorizovala i muslimské obyvatele v Bosně. Oficiálně se však ustašovská vláda snažila získat muslimy na svoji stranu. Dokonce se tehdy hlásala teze o velkém chorvatském národě dvou náboženství: katolického a muslimského. V samotném Záhřebu se stavěla mešita. Po válce ji sice dostavěli, avšak jako památník obětí protifašistického odboje.

Zkrátka, poměry na jugoslávském území tehdy byly velmi složité a zlé. Chorvatsko nejprve okupovali společně Němci a Italové, avšak po kapitulaci Itálie v roce 1943 veškerou kontrolu převzali sami Němci. Museli tam vysílat stále nové jednotky, které jim pak chyběly jinde. Právem lze říci, že Jugoslávie byla regulérní třetí frontou a žádným vedlejším bojištěm. Protože terén v Jugoslávii je velmi hornatý, wehrmacht tam posílal především jednotky horských myslivců. Musím přiznat, že když jsem vyfasoval uniformu právě horského myslivce, byl jsem z toho velmi nešťastný. Velmi jsem se obával, co mě v Jugoslávii čeká.

Strážní služba v Karlovacu

Náš přesun do Jugoslávie byl komplikovaný. Tratě a železniční transporty byly přeplněné a do jednotlivých vlakových souprav, které směřovaly na jih, nebylo jednoduché se dostat. Rozhodně ne společně. Museli jsme proto cestovat v malých skupinkách, v podstatě po jednotlivých četách. Společně jelo vždy jen dvanáct mužů pod velením jednoho poddůstojníka. Bylo dohodnuto, že naše jednotka se dá znovu dohromady až v chorvatském hlavním městě Záhřebu.

Dostat se tam, to byl náš první "bojový" úkol. Ačkoliv jsme z Domažlic vyrazili v rozmezí několika hodin, do cíle se jednotlivé čety dostaly velmi rozdílně. Některým cesta trvala tři dny, jiným dokonce týden. Záleželo na spojích, na četnosti leteckých poplachů a na dalších okolnostech. Projížděli jsme přitom přes Bavorsko, Rakousko a Slovinsko. Tehdy však všechna tato území patřila k Velkoněmecké říši.

Když se naše skupinka s velkým zpožděním dostala do Záhřebu, naše jednotka tam už nebyla. Vyrazila do svého nového působiště i bez nás. Museli jsme tedy za ní do Karlovacu, menšího města jižně od Záhřebu, vzdáleného asi padesát kilometrů.

Karlovac je i dnes důležitou dopravní křižovatkou a obrannou pevností uprostřed širokého údolí v předpolí hlavního města. Do roku 1995 byl navíc i hranicí mezi dvěma etniky a náboženskými komunitami katolickými Chorvaty a pravoslavnými Srby. Těžké boje se zde sváděly jak za druhé světové války, tak i za nedávné války v Chorvatsku. Já jsem tam však naštěstí žádné boje nezažil. Dorazili jsme tam až v březnu 1945, tedy krátce před koncem války. Připadl nám úkol střežit místní kasárna. Nezávislý stát Chorvatsko v té době byl již v naprostém rozkladu. Přesto jsme i přímo v Karlovacu ještě viděli chorvatské vojáky s velkými bílými písmeny "U" na přilbách. "U" jako Ustaša. Obyvatelé je však již příliš nepodporovali.

V Karlovacu jsem završil osmnáct let a k narozeninám jsem tehdy dostal krabičku cukru a čtyři cigarety.

Krátce nato přišel rozkaz k ústupu. Měli jsme se stáhnout zpět do Rakouska. Těšil jsem se, že brzy bude konec války a my se konečně dostaneme domů, anebo alespoň do britského zajetí. Partyzáni už po nás nestříleli a ani na naše ustupující formace nijak neútočili. Nikomu se už nechtělo umírat. Takže jsme ustupovali celkem spořádaně. Stoupali jsme do strání na slovinskorakouské hranici a doufali v brzké zajetí. Dostali jsme se až k rakouskému pohraničnímu městečku Bleiburg. Tam jsme skutečně narazili na Angličany, kteří nás vzápětí odzbrojili. Tím pro nás válka skončila. Alespoň jsme v to doufali.

Nejdelší noc

Jenže skutečné útrapy tím teprve měly začít. Existovala totiž tehdy taková dohoda mezi Angličany a partyzány, že nepřátelští vojáci, kteří přejdou do britského zajetí z jihu, tedy z jugoslávského území, budou vydáni zpět. Jugoslávci měli eminentní zájem především o své vlastní lidi, kteří kolaborovali s Němci nebo sloužili ustašovskému režimu. A rovněž i o Němce, zejména důstojníky a esesáky, kteří se na jugoslávském území dopouštěli zločinů. Měli strach, že kdyby jim teď upláchli, už těžko by je později mohli pohnat k odpovědnosti. Proto žádali, aby jim všichni zajatci byli vydáni zpátky. Naproti tomu Angličané se jich rádi zbavili. Takže padlo rozhodnutí všechny zajatce vrátit do Slovinska.

Ta noc, kdy jsme se dozvěděli, že budeme vydáni Jugoslávcům, byla strašná. Vzpomínám si, že někteří důstojníci raději spáchali sebevraždu. Následovali je i obyčejní vystrašení vojáci. Měli u sebe žiletky, malé nožíky nebo různé střepy, se kterými si podřezávali žíly. Mnohem hůře na tom byli vojáci z chorvatské domobrany nebo kozáci z Ruského dobrovolnického sboru. Ti páchali sebevraždy hromadně. Báli se pomsty za strašlivé masakry, kterých se mnozí ustašovci dopouštěli během války na civilním obyvatelstvu v Chorvatsku a Bosně. Když nás Jugoslávci převzali, zajímali se především právě o Chorvaty a kozáky. Prý tehdy na rakousko-slovinských hranicích docházelo i k hromadným popravám a masakrům a Jugoslávci zacházeli s ustašovci, četniky a kozáky podobně jako Rusové s vlasovci. Často je na místě stříleli. Od hranic nás pak vedli pěšky přes celé Chorvatsko až do východoslavonského Osijeku. Šli jsme v dlouhém zajateckém zástupu a jediné jídlo a vodu, které nás držely při životě, jsme dostávali od obyvatel obcí, přes které jsme procházeli. Musím říci, že zejména chorvatské ženy se k nám zachovaly velmi milosrdně. Často stačilo říci "Mamko, daj kruha!" a vyžebrali jsme alespoň nějaký kus chleba, přestože obyvatelé sami také hladověli. Snad to bylo dáno i tím, že mezi námi byla spousta zajatých Chorvatů a dalších vojáků z Jugoslávie. Vzpomínám si, že jídlo jsme dostávali i od srbských vesničanů.

Obhajoba Těšínská před repatriační komisí

V Osijeku nás pak zavedli na místní fotbalové hřiště a tam nás rozdělili do skupinek na práci. Bydleli jsme tam asi tři měsíce ve stanovém táboře, ve kterém panoval přísný vojenský režim. Nástupy se například svolávaly hubkou nebo bubnováním.

Jugoslávci nás v táboře vyslýchali a rozdělovali do dalších skupinek. Pochopili jsme, že mezi námi provádějí selekci. Pátrali především po válečných zločincích, my ostatní jsme je nezajímali. Dostal jsem se přitom do skupiny asi šedesáti zajatců, ve které všichni pocházeli z Těšínského Slezska nebo Hlučínska anebo z Horního Slezska. Mluvili jsme proto mezi sebou převážně česky nebo polsky. Bylo mezi námi i hodně kluků z Bohumína, kteří se dostali do německé armády, přestože skoro vůbec neuměli německy. Doufali jsme, že naše slibné vyčlenění do zvláštní skupinky nám přinese brzké propuštění. K tomu se sice doopravdy schylovalo, ale museli jsme na ně ještě dlouho čekat. Nejprve nás poslali do nového tábora poblíž Bělehradu. Snad proto, abychom byli blíže k hlavnímu jugoslávskému městu, ve kterém působil československý konzulát a československá repatriační komise. Ta vyřizovala návrat československých občanů a také etnických Čechů a Slováků z Jugoslávie do vlasti. Tam jsme byli drženi na velkém zemědělském dvoře další dva nebo tři měsíce. Podmínky v tomto táboře sice nebyly nejhorší, ale přesto jsme tam měli určitou úmrtnost zajatců. Hygiena nebyla nic moc, jídla málo a mnoho vojáků mělo nejrůznější válečná zranění. Lékaři tam za námi docházeli, ale léků byl všeobecný nedostatek. Někteří zemřeli. Občas to bylo docela smutné, protože měli šanci na propuštění, ale nedožili se ho.

Chodili za námi úředníci z československé a polské repatriační komise. Dlouze nás vyslýchali a rozhodovali, komu umožní návrat domů. Věděli sice, že jsme vesměs všichni Češi a Poláci, ale museli si to dobře ověřit. Každého přitom posuzovali velmi individuálně podle místa narození, jména a především jazyka. Ani to však zdaleka nestačilo. Při sebemenším podezření, že dotyčný by mohl být Němec pouze dobře mluvící česky nebo polsky, následovalo okamžité vyloučení z připravované repatriace. A to mohlo být velmi zlé, protože takový voják by musel nadále zůstat v jugoslávském zajetí bůhví na jak dlouho. Nebral se přitom příliš velký zřetel na to, za koho se zajatec vydával.

Opět se ukázalo, jak mnozí lidé z českého vnitrozemí, zejména z Prahy, nemají ani páru o národnostní a etnografické situaci ve Slezsku. Pro některé lidi z repatriačních komisí bylo těžké pochopit, že Těšínsko je smíšený region s promíchaným obyvatelstvem, kde se národnost měnila i mezigeneračně. Málo pochopení projevili i pro náš slezský dialekt. Občas se divili, co že je to prý za češtinu, a nechtěli nám věřit, že jsme také Češi. Vzpomínám si na jednoho Pražáka, který za skutečné Čechy zřejmě považoval jen obyvatele svého města. Během výslechů před repatriační komisí jsme tak vlastně neobhajovali jen sami sebe, ale také náš specifický region. Ukázalo se totiž, jak nám nikdo pořádně nerozumí. Ani Poláci, ani Němci a nakonec ani Pražáci. Nechci to nijak generalizovat, ale všechny tři národy si až do čtyřicátých let minulého století dělaly nárok na náš rodný kraj a tvrdili o nás, že jsme příslušníky výhradně jen jejich národa. Přitom s námi nejednali jako rovný s rovným. Pro Poláky jsme byli jen podezřelí "počeštělí Poláci", pro Němce zase Slezané "třetí kategorie" (podle Volkslisty) a Čechům z Prahy jsme připadali příliš "němcovití" anebo příliš "polskovití". Ale nakonec byli shovívaví. Kdo se před válkou hlásil k Čechům, ten se směl vrátit.

Na počátku roku 1946 jsem se konečně dočkal. Repatriační komise mě uznala za Čecha a poslala mě domů. Směl jsem opustit zajatecký tábor a přes Maďarsko a Slovensko jsem se dostal nejprve do Prahy a potom domů do Šumbarku. Brzy jsem získal osvědčení o národní spolehlivosti. Nebyli jsme postiženi ani ztrátou majetku. O ten mí rodiče přišli až po roce 1948, kdy jim byla znárodněna veškerá zemědělská půda.

Z TESINSKA KE KRIEGSMARINE

Gerhard B. pochází ze smíšené rodiny. Narodil se v roce 1923 v Dárkově, který je dnes součástí Karviné. Ve čtyřicátých letech patřil k těm ročníkům mladých mužů, jež válka zastihla jako dvacetileté a které byly téměř zcela vbity. Před nacistickými úřady přitom svým částečným německým původem nezískal žádnou výhodu a vlastně o to ani vůbec nestál. Od dětství byl již zvyklý tvrdě pracovat a spoléhat se jen na své vlastní síly a schopnosti. V době sudetské krize se jako třináctiletý kluk učil v Ostravě číšníkem. Když viděl, jaký spád události nabírají, raději se vrátil domů, ale jen velmi nakrátko.

Po polském záboru Těšínského Slezska se rozhodl utéct, protože hospodářská i politická situace byla pod polskou okupací nesnesitelná. Jeho rodina byla navíc vystavena velké chudobě a prakticky ho nemohla dále živit. Dostal se až na německé území, kde se na něho obratem vztahovala pracovní povinnost. Musel těžce pracovat bez nároku na řádnou mzdu německém hospodářství. Z pracovní povinnosti se vyvázal až tím, že se přihlásil k námořnictvu. Nic jiného mu ani nezbývalo.

Nejprve prošel tříměsíčním hydroakustickým výcvikem na Baltu. Potom byl jako sedmnáctiletý poslán ke 3. minolovecké flotile, umístěné ve francouzském BlancVille na břehu Lamanšského průlivu. V roce 1941 se řitom jednalo o mimořádně nebezpečnou zónu, kde souboje s britskými luny a útoky letadel byly na denním pořádku. Prvním úkolem, který tam dostal, bylo odklizení zbytku vystřeleného lidského mozku ze signální palby. Krátce na to přežil útok britských letadel na jejich malou flotilu, při kterém zahynulo třináct námořníků.

Už ve Francii poznal tvrdost poměrů, které tehdy panovaly v německé armádě. Sebemenší přestupky proti disciplíně se trestaly velmi přísně v podstatě smrtí: čili zařazením do trestných jednotek, ze kterých se jen málokdo vrátil živý nebo celý. V námořnictvu vládly poměry ještě přísnější než jinde. Němečtí námořníci z posádek hladinových lodí přitom platili za buřiče a rebely. Na rozdíl od posádek některých ponorek nesnášeli nacistickou ideologii.

O dva roky později jejich pětičlennou 3. minoloveckou flotilu odveleli do Černého moře, kam se přesouvali přes evropské vnitrozemí. Plavili se po Labi a Dunaji a přesouvali se také "suchou nohou" přes Bavorsko. V Černém moři pak Gerhard B. sloužil na válečné lodi více než rok a půl. Během jedné záchranné akce zažil ztroskotání a zkázu lodi. Po této události absolvoval další výcvik u norského Bergenu, kde se zaučoval u podmořských naslouchadel. Po skončení kurzu se už nemohl vrátit na původní loď. Přiřadili ho ke strážní flotile v Severním moři mezi takzvané "piráty". Dostal se na bývalou velrybářskou loď, která byla narychlo přestavěná na vojenské ochranné plavidlo určené k doprovodu a ochraně nákladních lodí. Ve vodách kolem ústí Labe pak měl mladý Gerhard B. strávit závěrečnou a patrně nejhorší fázi války. Viděl toho hodně: zničující kobercové nálety na severoněmecká města, ztroskotání lodí, námořnické rvačky, pokus o vzpouru a veřejnou popravu kamarádů. Posádky lodí strážních flotil zde utrpěly veliké ztráty především při konvojových plavbách, během kterých byly jako jejich vnější ochrana nejzranitelnější.

Když válka skočila, Gerhard B. byl společně s dalšími šesti muži odvelen z paluby a dostal se jako personál do jednoho britského tranzitního tábora určeného pro propouštěné německé zajatce. Sám však ze zajetí nemohl být propuštěn, protože pocházel z území východně od demarkační linie, tedy pod ruskou kontrolou. Po pěti měsících utekl do Hamburku, kde vyhledal své děvče, se kterým se znal ještě z doby války.

Do Československa přijel v roce 1947 už jako ženatý a doprovázela ho i jeho těhotná manželka, původem Němka z hamburské oblasti. Přijeli na pozvání jeho matky, aby se rodiny vzájemně poznaly. Z republiky, kam původně přijeli na roční návštěvu, už pak po únoru 1948 nesměli odjet. Gerhard B. byl pod dozorem odveden na nucené Dráče na jednom zemědělském dvoře a poté byl poslán do uhelného dolu ČSA Karviná, kde zůstal až do plné invalidity.

Gerhard B. vzpomíná na válečnou dobu takto:

Sudetská krize a začátek okupace mě zastihly v Ostravě, kde jsem se učil na číšníka. Bylo mi teprve třináct let a trávil jsem první delší období mimo domov. Vzpomínám si velmi dobře, jak tehdy na nádraží a kolem vchodů do velkých kamenných budov byly vybudovány dřevěné strážnice a opevněné body z naskládaných pytlů s pískem a jak z úzkých střílen mířily na ulici hlavně kulometů. V Ostravě přitom bylo vedle hitlerovského Německa považováno za hrozbu také Polsko, které v té době rovněž vystupovalo s územními požadavky vůči Československé republice. V polském nacionalistickém tisku se tehdy dokonce objevily mapy s "národními hranice" Velkého Polska, kleré sahaly od Baltu až k Vídni. Velmi podobné plány měli samozřejmě i nacisté. Mně se přitom vždycky jakýkoliv nacionalismus protivil. Nikdy, ani tehdy ani nikdy potom, jsem nedělal rozdíly mezi lidmi podle jejich národnosti, protože sám pocházím ze smíšené rodiny. V mém rodném kraji přitom odjakživa vedle sebe žily čtyři národy: Češi, Poláci, Němci a Židé a mezi všemi národy byli jak lidé dobří, tak zlí.

Krize vyvrcholila pomnichovským obdobím okleštěné druhé republiky. Tehdy jsem se raději vrátil do Fryštátu, který se stal součástí Polska. Důvod byl zřejmý. Bylo mi čtrnáct a nevěděl jsem, co bych si v Ostravě sám počal, jestliže mí rodiče a domov se najednou ocitli v jiném státě. Nezbylo mi, než jít za nimi, ať jsem si o polské okupaci myslel cokoliv. Cizí režim byl vůči nám opravdu velmi tvrdý a hned nám dal pocítit, že jsme nevítanými občany "druhé kategorie", kterých by se rád zbavil. Naštěstí jsme nebyli přímo vyhnáni jako mnozí sousedé. Naše rodina se však i tak doslala do velmi špatné materiální situace. Neměli jsme peníze ani na ty nejzákladnější životní potřeby a dokonce ani na jídlo.

Práce, kterou jsem si doma našel, byl tak mizerně placená, že za mzdu se nedal koupit ani chleba. Má vlastní matka mi jednou řekla: "Bohužel, nedá se nic dělat, nemám pro tebe vůbec nic. Nemůžeme tě dále živit." Taková to tehdy byla hrozná doba. Proto jsem se rozhodl zpod polské okupace utéci. Hranice s Československem a později Protektorátem byla z polské strany velmi přísně střežena. A tak jsem se ocitl v Německu. Ale ani tam mě nic hezkého nečekalo. Úřad práce mi přidělil namáhavou práci v zemědělství. Byla to strašná dřina a výdělek malý. Alespoň nám ale zajistili nocleh, i když jen na dřevěné pryčně na baráku s ostatními. V té době již v nacistickém Německu platila pracovní povinnost pro mladé muže v mém věku, takže se ze mě stal v podstatě novodobý otrok. Jediný způsob, jak se Z této neradostné pozice dostat ven, bylo nechat se naverbovat k námořnictvu. To slibovalo romantiku na moři a dobrodružství. Který kluk se nikdy nechtěl stát námořníkem? Plavit se po světových mořích, poznávat cizí kraje? A tak jsem se jako sedmnáctiletý, světa neznalý kluk nechal zlákat. Jenže jsem měl smůlu. V roce 1941 na mě nečekal žádný zámořský parník, ale pouze Kriegsmarine.

Riskantní začátky v zálivu St. Málo

Náš základní výcvik proběhl v Baltickém moři. Základnu jsme měli u města Gdyně, na území dnešního Polska. Musím říci, že výcvik zde byl jen základní, protože k dobrému zvládnutí většiny práce námořníka je potřeba především praxe. V učebně se nic pořádného naučit nedá. Zkušenosti jsem měl získat hned vzápětí, kdy mě přidělili do severní Francie na palubu minolovky R 35. Ta byla součástí 3. minolovecké flotily s domovskou základnou v BlancVille v Normandii. Teprve tam jsem se měl všemu naučit od starších námořníků. Těm tehdy bylo v průměru kolem pětadvaceti a pro mě to byli staří zkušení mazáci.

Mým prvním úkolem na minolovce R 35 bylo smýt vystřelený lidský mozek ze signální paluby. Takové neradostné přivítání mě tehdy čekalo v přístavu St. Málo, ve stejnojmenném zálivu v Lamanšském průlivu!

Úzký průliv mezi Anglií a Francií v té době patřil mezi nejnebezpečnější námořní frontové zóny. Téměř každodenně tam docházelo ke střetům mezi německými a britskými čluny a letadly.

Plnili jsme zde od začátku celou řadu bojových úkolů. Nejprve bylo třeba celý záliv zbavit min, které tam na jaře 1940 nastražilo ještě francouzské námořnictvo jako obranu před Němci. Neměli jsme přitom k dispozici všechny francouzské plány minových polí a přehrad, takže tato práce byla sama o sobě dost nebezpečná. Miny mohly lodě roztrhat. Dále naše služba spočívala v průzkumné a hlídkové činnosti a také v ochranné službě při doprovodu nákladních lodí. Další činností byla záchrana sestřelených pilotů. Samozřejmě za předpokladu, že se dalo alespoň tušit, kde je hledat.

V zálivu St. Málo tehdy bylo docela rušno. Hustý provoz pulzoval nejen mezi jednotlivými pobřežními přístavy. Německé námořnictvo zajišťovalo také zásobování britských Normanských ostrovů: ostrovy Jersey, Guernsey a Sark v Lamanšském průlivu, které už v červnu 1940 německá armáda obsadila. Staly se vlastně jediným britským územím, které Němci za války obsadili. Pokud si vzpomínám, okupace zde měla velmi zvláštní formu. Říkalo se, že Hitler se prý zaručil, že se zdejším obyvatelům nic zlého nestane, jestliže je britská vláda nebude podněcovat k nepokojům. Pravdou zůstává, že na ostrovech panoval větší klid než na francouzském pobřeží. Ostrovy si i nadále uchovávaly svůj svéráz včetně mnohých britských tradic. Například typicky britský strážník bobby ve vysoké zakulacené čepici a bez obušku se dál procházel uličkami města a v přístavu se nechával fotit s německými námořníky. Ti vyskákali ze svých lodí a zamířili do nejbližšího pubu dát si pivo podle britské míry. Zůstaly v platnosti nepsané britské zákony, jako například nedělní zákaz běhu po chodníku a další anglické zvláštnosti. Ale jinak i zde fakticky panovala nacistická nadvláda.

Místní obyvatelstvo přitom nebylo vyloženě britské. Většina lidí zde mluvila francouzsky, a pokud vím, považovali se za Normany. Britská správa zde v minulosti nikdy nebyla příliš oblíbená, avšak německá teprve ne. Normanské ostrovy přitom zůstávaly v německém držení až do května 1945.

Smrtonosné útoky špitů "ze slunce"

Veškeré výjezdy ze St. Málo na otevřené moře byly velmi nebezpečné. Sotva jsme odrazili od břehu, francouzský odboj už hlásil vysílačkou do Anglie, že minolovka ta a ta vyrazila z toho a toho místa a směřuje tam a tam. Byli jsme pod jejich zpravodajským drobnohledem. Pokud britské perutě zrovna neměly nic důležitějšího na práci, letěly na nás. Pokud nás skutečně našly, potom Bůh s námi. Každý špit (spitfire) měl ve výzbroji šest kulometů a navíc malý kanón. Taková malá minolovka, jako byla ta naše, by se dala zničit snad i obyčejnou puškou a teď si představte dva nebo tři za sebou letící špity ve výhodě naprostého překvapení.

Během těchto nebezpečných misí se ze mě stal zkušený námořník. Od starších kamarádů jsem se naučil, jak rychle reagovat na blížící se nebezpečí. Zatímco v kurzu nás učili, že vše musíme konat až na výslovný rozkaz, tady mě naučili, že pokud jde o život a o záchranu lodi a celé posádky, je třeba jednat samostatně i bez rozkazu. A hlavně osvojit si zvláštní opatrnost a intuici pro nadcházející nebezpečné momenty. Přesto nás Britové jednou překvapili. Letěli nízko nad vodou, pak nabrali výšku a sesypali se na nás takzvaně "ze slunce". Sluneční kotouč totiž měli v zádech. Následoval rychlý masakr.

Britská letadla tehdy byla vůbec velmi nenápadná. Měla totiž vypnuté vysílačky, aby je nikdo nemohl odhalit. Vzpomínám si, jak rychle se to celé seběhlo. Právě jsme jako konvoj sedmi malých plavidel opouštěli přístav. Sotva poslední minolovka vyplula, na velitelském stožáru se zatřepetal vlajkový signál: Bojová pohotovost! Kuřáci rychle uhasili zapálené cigarety a každý zaujal své stanoviště jako v případě střetu. Ten se přitom neodvratně blížil. Většina námořníků však zůstávala v klidu a říkala si, "proč starej (velitel lodi) zase blbne". Nevěřili, že by vyhlásil pohotovost oprávněně. Falešné nebo přehnané stupně poplachů totiž byly velmi běžné a na denním pořádku. Tentokrát tomu ale mělo být jinak. Od západu se proti nám řítil velitelský stroj britský špit a za ním celý roj. Opravdu je nebylo vidět, letěly jen čtyři metry nad hladinou. Pouze velitelský stroj se občas vznesl asi do stometrové výšky, aby se "rozhlédl". Potom zase rychle klesnul. Hlídky ho zpozorovaly až ve chvíli, kdy se naposledy vznesl asi jen do třicetimetrové výšky. V tom nás nejspíš také spatřil, protože okamžitě "spadnul" zpátky těsně nad hladinu a zamával křídly smluvený signál: Pozor! Mám je! V tu chvíli si letadla patrně zapnula rádia. Vznesla se totiž do výšky, tam se seřadila do řady a pak už jen zaburácely jejich motory od toho, jak nabírala další výšku, aby se vzápětí na nás sesypala.

Z pozorovatelen se ozývalo volání: "Letadla na pravoboku!" Signalista spustil poplach typu F: Fliegeralarm (letecký poplach). Na palubě zavládl ukázkový zmatek. Všichni běželi k protiletadlovým zbraním a muničním skříním. Zahlédl jsem našeho kormidelníka, jak dalekohledem pozoruje útočící letadla. V té chvíli nejspíš ještě netušil, že za pár vteřin bude mrtvý a s ním dalších dvanáct námořníků. Ač velitel flotily vydával radiostanicím rozkazy ke zformování lodí k obranné palbě, bylo už pozdě. Letounů bylo také sedm, stejně jako lodí, a schylovalo se tedy k souboji jeden na jedno. Každé letadlo si vybralo jednu loď. Padala z výšky asi tři sta metrů v polostřemhlavém letu. Hned nato proti palubě naší lodi zaburácelo všech šest kulometů a také jeden rychlopalný kanón.

První útok britští stíhači vedli do boků lodí. Potom si už každý špit dorážel svoji loď podle vlastní úvahy. Když nad námi přelétlo letadlo, zahlédl jsem jednoho mladého námořníka, jak stojí vedle protiletadlového kulometu a až příliš křečovitě v rukou svírá zásobník. Potom ho upustil na zem a chytil se za lafetu. Vahou těla ji pootočil. Nejprve jsem nechápal proč. Pak jsem spatřil, jak padá na palubu a je celý od krve. Střelec, asi dvacetiletý námořník, volal na pomocného nabíječe: "Tak ten zásobník, rychle!" Pomocný nabíječ byl stejně jako já nováček, takže při pohledu na umírajícího kamaráda zbledl jako stěna a pohyboval se jako v mátohách. Střelec mu sám vytrhl zásobník z rukou a zasunul si ho vztekle do kulometu. Letoun mezitím dál útočil a střelec po něm vypálil asi dvacet ran. Tím sice střemhlavý útok trochu vychýlil z dráhy, avšak britský pilot přesto svým kanónem zasáhl příď paluby, na které popadalo několik dalších námořníků. Potom s obrovský řevem motoru přeletěl palubu a vytahoval stroj opět do výšky. Loď mezitím udělala "obrat". Tak se říkalo rozkazu: Otočit zbraně a nestřílet! Střelec tedy otočil kulomet na druhou stranu a opět vyměnil zásobník. "Novou hlaveň!" řval na pomocného nabíječe. Ta, kterou měl zrovna nasazenou, byla celá rozpálená. Mladičký nabíječ byl v takovém šoku, že byl k nepoužití. Zastoupil ho strojník, který si nasadil azbestovou rukavici a použitou hlaveň shodil na dřevěnou palubu. To ale neměl dělat, protože ta od toho žáru začala okamžitě hořet. Museli jsme ji hasit mokrými hadry. Přeskakovali jsme přitom tělo mrtvého námořníka, který ležel vedle kulometu. V tu chvíli se už ze přídi i ze zádi ozýval křik a volání o pomoc. Výsledkem útoku tehdy bylo třináct mrtvých a několik raněných. Během několika vteřin naši minolovku R 35 provrtaly kulky a střepiny skrz na skrz. Potom se naše loď musela kompletně opravit v docích v Boulogne.

V té době psal se už rok 1942 začínala být velmi složitá situace i v německém týlu. Začínala éra "tisícebombardérových" náletů. V květnu toho roku byl těžce bombardován Kolín nad Rýnem. Západoněmecká města tak byla vystavena permanentní hrozbě. Bombardovací perimetr se přitom neustále rozšiřoval i směrem na východ, do Bavorska a do Saska. Jednotlivé nálety přestaly být "legrací". Nyní naopak začínalo období apokalyptické odvetné zkázy, kdy při jednom jediném útoku umíraly tisíce nebo desetitisíce lidí. Britům totiž přišli na pomoc Američané se svými "létajícími pevnostmi", výrazně se zlepšila navigace, spojeneckých letadel byl najednou několikanásobek než před rokem a přešlo se na plošné nálety. Jejich terčem se stala velká města. Sypaly se na ně tisíce tun pumových koberců a také zápalné bomby s fosforem.

Na naší lodi tehdy sloužilo celkem pětatřicet mužů. Z toho čtyři už tenkrát byli takzvaně "postiženi doma". Tak se říkalo tomu, když někdo z jejich rodiny při náletu zahynul. Jaký to asi mělo zhoubný vliv na morálku plovoucích jednotek, si lze snadno domyslet. Znali jsme totiž dobře viníka. Jeho obraz visel na každém velitelství. O führerovi se tak mezi námi začalo mluvit s ještě větším opovržením. Už tehdy se mezi mnohými námořníky začala vytrácet víra ve vítězství, o přesvědčení o správnosti boje ani nemluvě.

Přesun po Labi a Dunaji

V roce 1942 došlo ke spojení západní a východní admirality a my jsme dostali rozkaz ani nevím, proč zrovna my abychom se přesunuli do Černého moře. Měli jsme být posláni proti Rusům. Rozkaz se týkal celé naší flotilové sestavy, která se v té době skládala z pěti minolovek. Nejprve jsme se z Francie přesunuli do severního Německa do přístavu Cuxhaven. Tam naše lodě kompletně rozebrali a jednotlivé díly naložili na silniční tahače nebo železniční vagóny a poslali je do rakouského Lince, kde na nás měly počkat.

Z naší minolovky zůstal pouze holý trup. Na něm jsme měli vyrazit proti proudu Labe. Plavili jsme se přitom po této řece až do Drážďan. Tam se i trupy vylovily z vody a uložily na korby speciálních těžkotonážních tahačů, které je přepravily po silnicích do Ingolstadtu v Bavorsku. Teprve odtamtud byl totiž Dunaj splavný. Když trupy minolovek spustili zpět na vodu, na každé plavidlo nastoupil oddíl pěti až šesti námořníků. Protože jsme měli vymontované i motory, dál nás musela táhnout v řadě za sebou menší paroloď. Ta nás dovlekla až do Lince, kde už na nás čekaly další díly a lodě se tam opět montovaly dohromady. To nám zabralo hodně času a trvalo docela dost dlouho. Museli jsme znovu uložit motory, zbraně, opancéřování a veškeré vybavení. Potom se samozřejmě muselo vše ozkoušet. Během těchto zatěžkávacích testů jsme museli vyplout z přístavu a na čtyřiadvacet hodin spustit motory na plnou zátěž. Jestliže bylo vše v pořádku, obdrželi jsme povolení pokračovat v plavbě do Černého moře, a to už opět v plné parádě, pokud se vybavení týkalo. Nesměli jsme však plout vlastní silou, opět nás vlekli, čímž se cesta dále protahovala. Minolovky jsou totiž lodě určené pro plavbu na otevřeném moři a mají proto velmi výkonné motory, ale nepříliš pevné dno. Proto jsme nemohli plout sami, protože jsme neměli zkušenosti s manévrováním mezi říčními mělčinami a mohli bychom tak snadno dno protrhnout. Zdržování nám však vůbec nevadilo. Byl jsme ve větším bezpečí než na moři.

Celý náš přesun z Cuxhavenu do Suliny v Rumunsku u ústí Dunaje trval mnoho týdnů. V Linci jsem si všiml velkých rozdílů i mezi samotnými Němci. Neměli se mezi sebou až zas tak rádi, jak by si "jejich sjednotitel" Hitler přál. Dokonce jsem tam mezi nimi zaznamenal i vzájemnou nevraživost a jazykovou bariéru. Většina námořníků totiž pocházela ze severního Německa a dělníci zase byli místní Rakušané. Zatímco Rakušané námořníkům připadali temperamentní a z jejich pohledu snad i neukáznění, oni jim zase připadali chladní a odměření. Objevily se dokonce vzájemné nadávky. Rakušané Severoněmcům říkali Pifke a oni jim zase Kraxelhuber. Kraxel znamená "lézt v horách" a Huber je jedno z nejčastějších rakouských příjmení.

Náš dlouhý přesun skončil až v rumunské Sulině u ústí Dunaje. Tam jsme se od vlečných lodí odpoutali a seřadili se do pětičlenné flotily. Ozkoušeli jsme zbraně a vyrazili napříč přes Černé moře s motory na plný výkon. Cílem byl přitom poloostrov Krym. Černé moře tehdy bylo podobně jako Lamanšský průliv bojištěm a námořní "první linií", kde se střílelo, torpédovalo a bombardovalo téměř všude, podle toho, kde na sebe lodě a letadla zrovna narazily.

Boje v Černém moři

Černé moře zůstávalo místem střetů mezi německým a sovětským námořnictvem od června 1941 až do poloviny roku 1944. Rumunské námořnictvo bojovalo na německé straně, zatímco bulharské a turecké loďstvo zůstávalo neutrální a chránilo jen své vlastní teritoriální vody. Hlavní operační základnou německé Kriegsmarine byl poloostrov Krym a jeho přístavy jako Sevastopol, Jalta, Feodosija nebo Kerč. Všechny tyto námořní základny jsem během následující služby velmi dobře poznal. Nejkrásnější byla bezesporu Jalta. Krym je vůbec velmi krásným místem s bujnou vegetací a bohatou přírodou. Nad poloostrovem se vypínají vysoké hory a vše tam má nádech exotiky. Kdyby nebylo války, pobyt zde by byl jistě velmi příjemný.

Během nacistické okupace byla na Krymu kromě německé armády také rumunská armáda a ve zdejších přístavech kotvilo i rumunské námořnictvo. Rusové měli své základny na severovýchodním pobřeží, zejména v Gruzii. Jejich černomořské loďstvo se soustředilo v přístavech jako Batumi, Poti, Suchumi nebo Soci. Taková byla zhruba vojenská situace a až do roku 1944 se příliš neměnila. Zejména severovýchodní část moře se proměnila v zónu téměř každodenních bojových střetů. Prakticky neustále byly v rádiu hlášeny útoky letadel a hlídkové čluny vysílaly SOS. Přicházela hlášení o pohřešovaných pilotech. A pokud se nedělo nic jiného, opět zde byly nebezpečné miny, které bylo třeba odstraňovat, nebo naopak přicházely rozkazy klást nové. Naše minolovka nesla označení R 208, avšak stále jsme zůstávali 3. minoloveckou flotilou jako ve Francii.

Během jedné záchranné mise, bylo to krátce před Silvestrem 1943, jsme přitom sami ztroskotali a nedaleko Sevastopolu jsme uvízli na skaliscích vystupujících z moře. Mohli jsme přitom tehdy všichni zahynout, protože nás zastihlo opravdu strašné počasí. Silný mrazivý vítr a špatná viditelnost.

Všechno začalo tím, že nás jednou navečer vyslali ze Sevastopolu k východnímu černomořskému pobřeží do oblasti u Novorossijska vyprostit z potíží jednu UBootFalle, takzvanou "ponorkovou past". Tak se říkalo speciální maskované lodi, která měla za úkol přilákat na sebe ponorky jako "snadný cíl" a pak je z bezprostřední blízkosti rozstřílet skrytými kanóny. Klasická UBootFalle obvykle vypadala jako malý tanker původně jím také byla. Jako taková byla velmi lákavým soustem pro každou ponorku "na lovu". Útroby tankeru však nebyly naplněny vysoce hořlavou kapalinou, ale naopak v nich byly umístěny kanóny všech ráží. Koncové části hlavní pak byly maskovány jako roury a ventily a byly nenápadné i z malé vzdálenosti. Tyto plovoucí pasti pak čekaly na volném moři, až se k nim přiblíží nějaká ponorka, aby ji pak mohly z bezprostřední blízkosti zničit.

Vypluli jsme tedy, abychom jednu takovou porouchanou "ponorkovou past" našli a odvlekli ji zpátky do Sevastopolu. Během této mise jsme přitom museli vplout do zóny, která byla pod kontrolou Sovětů a navíc blízko jejich břehu. Takže riziko střetu se Sověty bylo obrovské. Samotný přibližovací manévr naší R 208 k UBootFalle trval docela dlouho. Obě lodi na sebe blikaly reflektory, ale ani jedna strana si nebyla jistá, jestli na druhé straně nejsou Rusové. Když signalisté zachytili první SOS z UBootFalle, velitelé drželi naši loď i nadále v uctivé vzdálenosti. Signalista vysílal mezitím odpověď takzvaně přes hladinu. Sklopil reflektor dolů a blikal s ním na vodní hladinu. O ni se světlo lomilo a odráželo nahoru na oblohu. Bylo tak lépe vidět a naše loď alespoň částečně utajovala svoji přesnou polohu. Po postupném "oťukávání" jsme se nakonec odvážili přiblížit a vzali jsme UBootFalle do vleku. K nehodě došlo až na zpáteční cestě, kousek od přístavu v Sevastopolu. Všichni jsme tehdy byli zmrzlí na kost, zabalení do kožichů a dek, a velmi vyčerpaní. Námořníci z "ponorkové pasti" se najednou sami pokusili nahodit porouchaný motor a "odtrhli se". Naše R 208 vzápětí zmizela v husté sněhové vánici, houpala se ve velkých vlnách a nebylo vidět na krok. Unášelo nás to pryč. A potom se to stalo! Narazili jsme do skalisek a uvízli mezi nimi. Bylo to nebezpečnější, než by se na první pohled mohlo zdát. V trupu se totiž okamžitě objevily díry a do podpalubí začala rychle proudit voda. Hrozilo nám, že všichni zahyneme. V rozbouřené vodě, jejíž mocné vlny se rozbíjely o skaliska a na kterou dopadaly zmrzlé sněhové vločky, by totiž nikdo příliš dlouho nepřežil. Vystříleli jsme všechny světlice, než k nám dorazila pomoc. Nakonec s obrovským úsilím zachránili nejen nás, ale dokonce odvlekli do přístavu i vrak naší lodi.

R 208 sice byla zachráněna, ale jako silně poškozená a proděravělá putovala do nejbližšího opravárenského doku a my jsme se ocitli takzvaně "na suchu". Byli jsme šťastní, že jsme hrozící katastrofu přežili. O silvestrovské noci jsme se pak pořádně opili.

Přemýšlel jsem tehdy, co s námi bude dál. Byl 1. leden 1944 a zdálo se, že Mars římský bůh války se stále nechce vzdát svého trůnu a že válka nejspíš bude ještě hodně dlouho pokračovat. V únoru pak došlo ke zlomové události. Povolali si mě totiž na velitelství. Netušil jsem proč a tak jsem z toho měl nejprve dost nahnáno.

Ale o žádný průšvih nebo politickou nepříjemnost nešlo. Na velitelství se mě jen zeptali, jestli jsem "ten námořník" ze ztroskotané R 208. Postavil jsem se do pozoru a podal o tom hlášení. Pak mi přečetli rozkaz: "Okamžitě se sbalit. U velitele lodi si vyzvednout cestovní rozkaz. Odplout do Constance na základnu 3. flotily minolovek a tam se dozvíte víc!" V rumunské Constanci mi oznámili, že pojedu na přeškolení do týlu. Zařadili mě do hydroakustického výcviku. Dostal jsem jízdenku do Fronturlauberzug (frontového dovolenkového vlaku) a vyrazil směrem na Hamburk.

Nikdo si asi nedovede představit, jak pro mě bylo těžké, projíždět přes Moravu a nezastavit se doma. Říkal jsem si tehdy, že by se snad nic nestalo, kdybych si odskočil jen na otočku domů… Objevil bych se ve dveřích, objal rodiče a zase utíkal zpátky na nádraží. Jenže… Jenže to by byla z pohledu nacistických válečných zákonů dezerce a kdyby se na to přišlo, dostal bych jen jediný možný trest… Od úmyslu mě definitivně odradili Kettenhunde (řetězoví psi), kteří do našeho vlaku vtrhli v Brně. Říkalo se tak obávaným příslušníkům Feldpolizei, kteří řvali a budili spící vojáky a podezíravě jim kontrolovali doklady. Pátrali po dezertérech. Jejich přezdívka byla odvozena od velkého kovového štítu ve tvaru půlměsíce s vyraženým státním znakem. Ten měli zavěšený na prsou na silném řetězci. Nikdo z vojáků je neměl rád. Zkontrolovali nás a pak jsme jeli dál. Byla hluboká noc, když vlak stavěl na nádraží v Bohumíně. Byl jsem jen šestnáct kilometrů od domova. Se steskem v očích jsem vyhlížel z okna na nástupiště. Domů jsem nemohl. Musel jsem dál, vstříc dalšímu nesmyslnému zabíjení a lidskému utrpení, které nebralo konce…

Výcvik v Norsku

Podobný rozkaz jako já tehdy obdrželo více obyčejných námořníků, kteří už měli za sebou nějaký ten rok vojenské služby. Chtěli nás zaškolit na skutečné bootsmanny a dát nám nějakou specializaci. Sešli jsme se nejprve ve výcvikovém středisku ve Gluckstadtu na baltském pobřeží. Tam jsme museli námořnické pytle odložit a vyfasovali jsme zelené polní uniformy jako obyčejní vojáci. Účel byl jasný. Čekal nás běžný vojenský výcvik nástupy, hlášení, vštěpování podřízenosti, plnění nesmyslných rozkazů. Zkrátka, malé připomenutí vojenského drilu. Námořníci se totiž cítili být trochu něčím jiným než jenom vojáky. Byli jsme zvláštní uzavřená komunita s vlastními zvyklostmi, které sahaly daleko před válku. Avšak pro OKW (Vrchní velení wehrmachtu) jsem zůstávali především právě vojáky, a tak nám touto fází výcviku chtěli připomenout, čím pro ně jsme. Jen figurky. Ta poslední kolečka ve vojenské mašinérii, která musí dokonale a poslušně fungovat.

Bydleli jsme v dřevěných dvouposchoďových barácích a prostředí střediska připomínalo obyčejný vojenský výcvikový tábor pro pěchotu. Mnozí z mých spolubydlících přitom nebyli tak mladí jako já. Zařadili mezi nás i starší chlapy, některým bylo i více než čtyřicet let. Věkovou hranicí byla pětačtyřicítka. Cepovali nás ale všechny stejně. Dvacetiletí rotmistři, sotva vyšlí z kurzů, tam řvali a spouštěli hrůzu na staré fotry a honili je blátem s povely jako "Zalehnout! Vztyk! Zalehnout!…"

Po skončení základního výcviku nás znovu rozřadili podle odbornosti do jednotlivých kurzů. Já jsem nemohl být zařazen do kurzů na vyšší velitelské funkce, protože jsem neměl maturitu. Ani jsem ji v té době mít nemohl, protože k námořnictvu jsem se dostal už jako sedmnáctiletý kluk. Zařadili mě proto do kurzu obsluhy podhladinových naslouchadel. Vzápětí mě vyslali na hlavní část výcviku do Norska.

Umístěnku jsem dostal do jednoho severského fjordu u města Bergen. Těšil jsem se, že si tam odpočinu od válečného vypětí, kterého jsem si užil v Černém moři až až.

Úzké, hluboké a současně velmi členité fjordy s množstvím podmořských proudů, stěn, výstupků a skal skýtaly obzvlášť dobré podmínky pro podobný výcvik, protože voda tam měla jiné složení, jiný tlak a zvuk se tam mezi stěnami dobře šířil, lomil a odrážel. Skoro jako v nějaké složitě vybudované laboratoři. Pro hydroakustický kurz to bylo přímo ideální místo. Nejprve jsme se na trenažéru učili rozeznávat různé zvuky. Naučil jsem se rozpoznat zvuk vzduchového torpéda od elektrického. Adept však musel poznat také zvuk parolodě, motorového plavidla a podle otáček odlišit torpédoborec od křižníku. To ale nebylo zdaleka všechno. Podle zvuku jsme museli být schopni určit také velikosti, vzdálenosti, směr a rychlosti všech možných objektů na hladině i pod ní. Na závěr jsme skládali před zvláštní vojenskou zkušební komisí praktické zkoušky. Kdo zkoušku nezvládl, musel se vrátit zpátky ke své jednotce na své původní místo, což se považovalo za ostudu. Vzpomínám si, že mezi vyhozenými bylo i mnoho kluků s maturitou, kteří se chtěli stát poddůstojníky. Nám ostatním, kteří jsme zkoušky složili, pak na rukáv přišili stříbrný pásek, který označoval, že jsme absolventi školy. Teprve až když naše složka dorazila na admiralitu do Kielu a tam se během tří až čtyř měsíců vše vyřídilo, dostali jsme na uniformu zlatou kotvičku a stali se z nás bootsmanni s plnou odpovědností za všechno, co se na lodi děje. Samozřejmě, že nikdo se už potom nesměl vrátit k posádce, u které předtím sloužil.

Služba u pirátů v Severním moři

Admiralita mě poslala do úplně nového působiště, tentokrát v Severním moři. Přidělili mě k 11. strážní flotile na palubu plavidla V 1107. Někteří známí se občas diví, proč všechny lodě, na kterých jsem kdy sloužil, měly tak strohá označení: R 35, R 208, V 1107. Žádná romantická jména po starých láskách nebo vzdálených světech. Důvody byly dva: jednak válka nebyla žádná romantika a o názvech navíc nerozhodovala posádka, ale vyšší velení, která nás chtělo mít přehledně rozškatulkované. V 1107 byla bývalá velrybářská paroloď předělaná na ochranné plavidlo pro doprovod nákladních lodí. Na této lodi proto panovaly úplně jiné podmínky, než na které jsem byl dosud zvyklý. Posádku tvořilo asi sedmdesát chlapů. Z větší části to byli bývalí rybáři, kteří na parolodi sloužili ještě před válkou. Sami si říkali "piráti". Považovali se více za pravé námořníky než jenom za nějaké vycepované vojáčky. Nacistická propaganda se všemi svými mazanými triky u nich neuspěla. Mysleli si svoje… Výraz "pirát" se pro námořníky sloužící na lodích v Severním moři používal zcela běžně už před válkou a nebyl chápán jako nějaká urážka. Spíše jen jako chlapské označení, podobné jako "sekáč" nebo "machr".

Mezi piráty mi připadla funkce wachtmeistera. V nynější české armádě by jí nejspíš odpovídala funkce strážmistra nebo dozorčího. Byl jsem tak odpovědný mimo jiné za některé administrativní záležitosti na palubě. Od rozdělování cigaret a žoldu přes vyřizování dovolenek a vycházek až po zajištění drobných provinilců a jejich odvedení do námořnické basy. Nahradil jsem v této funkci jednoho námořníka, který zemřel dost hroznou smrtí několik dní před mým nástupem. Raketa mu vyrvala kus boku v oblasti ledvin a během šesti minut vykrvácel.

Funkce wachmeistera mi proto připadla jako nováčkovi. Až později mi došlo, proč se jí všichni snažili vyhnout. Nikdo ji totiž nechtěl převzít. Bylo s ní spojeno moc práce a především papírování, které každý muž moře z duše nenávidí. Avšak nelituji toho. Alespoň jsem se tam naučil psát na stroji a vést agendu. Na palubě bývalé velrybářské lodi jsem tak v samém závěru války pronikal do tajů byrokracie.

Jako ochranné plavidlo jsme se tehdy zúčastnili nejrůznějších konvojových plaveb. Německé loďstvo se v té době totiž stále ještě čile pohybovalo podél holandského, severoněmeckého a dánského pobřeží. Lodní doprava zčásti nahrazovala železniční a silniční dopravu vyřazenou v důsledku náletů. Také bylo třeba zásobovat fríské ostrovy a ostrov Helgoland a rovněž zajišťovat námořní spojení s Norskem. Všechny tyto úkoly německé námořnictvo plnilo až do úplného konce války. Naše malá flotila přitom operovala z námořní základny v severoněmeckém Cuxhavenu, posledním přístavu na dolním toku řeky Labe, který se stal také naší poslední domovskou základnou. Právě tam jsem měl poznat nejhorší fázi války: zkázu lodí i měst, vzájemnou nevraživost, alibismus důstojníků, kteří se báli poválečné pomsty, lynčování drobných provinilců na palubě, pokus o únos lodi do Anglie a také veřejnou popravu kamarádů jen pár dní před koncem války.

Zkáza Flakjágru 21

Největší hrozbu pro nás v poslední fázi války nepředstavovaly britské lodi nebo ponorky, jak by snad někdo u námořních bojů očekával, nýbrž letadla. A to nejenom obávané špity, které nás drtily už ve dvaačtyřicátém roce v Lamanšském průlivu. Tentokrát přibyly i mohutné svazy bombardovacích letadel nevídané síly, které útočily nejen na plovoucí lodi, ale především na přístavní města. Občas jsem měl dojem, že jako plovoucí posádky jsme v mnohem větším bezpečí než obyvatelé těchto měst.

Vzpomínám si, jak v důsledku jednoho z mnoha náletů šel ke dnu i plovoucí protiletadlový stíhač Flakjager 21, který patřil k naší malé flotile, a kluky, kteří na něm sloužili, jsme dobře znali. Většina posádky při katastrofě zahynula a pro nás ostatní to byla jen předzvěst toho, co by nás mohlo brzy také potkat. Flakjager 21 se přitom nepotopil během náletu, ale až několik dní potom. Hned to vysvětlím…

Došlo k tomu po návratu z jedné z obvyklých konvojových plaveb v Severním moři. Všichni jsme se už těšili na "domov" v Cuxhavenu. Jenže "doma" nás čekalo velmi nemilé přivítání: velký nálet na město. Oblohu křižovala bombardovací letadla v početných svazcích jako nějaká hejna obřích komárů. Mohutný nálet přitom nebyl zaměřen pouze na město samotné, ale také na lodi na řece. Čtyřmotorové bombardéry typu Lancaster Halifax shazovaly spousty bomb jak do blízkosti městské elektrárny, která pravděpodobně byla hlavním cílem, tak i na přístav a říční hráze. Letadla se navíc strefovala i do plovoucích lodí. Elektrárnu přitom skutečně zcela zničily. Cuxhaven se tak po náletu ocitl naprosto bez dodávek elektrického proudu.

Starosta města se vzápětí po odletu letadel obrátil na námořní admiralitu se žádostí o výpomoc a elektrikáři ihned napojili kabely rozvodu elektrické energie na zdroj na obytné lodi admirálského štábu na bývalém luxusním parníku o výtlaku 20 000 tun. Město zase jako protislužbu poskytlo lodím černé uhlí z vlastních zásob. Jak vyšlo později najevo, lancastery tehdy shazovaly na vodu u ústí Labe jednu skrytou zbraň, o které se zpočátku nevědělo: elektromagnetické miny. Byly doutníkového tvaru a skrývaly v sobě obrovskou ničivou sílu. Jejich indikační systém byl navíc mimořádně rafinovaný. Neexplodovaly totiž hned při prvním nárazu. Lodě přes ně přepluly třeba dvakrát nebo i pětkrát a teprve potom vybuchly. Právě na jednu z těchto min najel až tři dny po náletu jeden z protiletadlových stíhačů Flakjágr 21.

Tato loďbyla stejného typu jako naše V 1107 a dokonce byla i stejného roku výroby a spuštění na vodu (1938). Vyplula v ten osudný den z Cuxhavenu a směřovala do Hamburku k doplnění paliva. Potom se měla s ostatními vydat k východofríským ostrovům na další konvojovou plavbu.

Avšak nikam už s námi nevyplula… Když se vracela z Hamburku, řachla pod ní jedna z elektromagnetických min. Metráková nálož jí okamžitě roztrhala střední část trupu. Nikdo si asi nedovede představit, co se v té chvíli odehrávalo v podpalubí v kotelně a ve strojovně, které byly explozí naplno zasaženy. Kotelna totiž byla v okamžiku nečekaného výbuchu plně obsazena topiči. Jako při každé plavbě se z ní ozývalo bouchání dvířek od velkých ohnišť, starání dlouhými háky, přikládání lopatami a hlasité hulákání. Po mohutné explozi pak následovalo krátké ticho a pak už jen syčení páry a dušené výkřiky. Z větráků se začal valit černý dým. Nikdo tam dole pochopitelně nepřežil. Zakrátko odtamtud nebylo slyšet nic než hukot vody vnikající do rozervaného trupu lodi.

Nepřežil ani nikdo z jednadvaceti kadetů, kteří v době výbuchu spali po noční směně ve velkém příďovém prostoru. Ti skončili ještě hůře než topiči. Čekala je totiž velmi drastická smrt. Výbuch zkřížil vodotěsné příklopy, navíc zaražené pákovými uzávěry, a ti chudáci se nemohli dostat z podpalubí ven. Z uvězněného prostoru byl jen chvíli slyšet nelidský řev a bušení do příklopů. Poslední známka života na umírající lodi. Zahynul také velitel, který v době výbuchu stál na palubě a zřítil se tam na něho stativ obřího reflektoru. Dopadl mu přímo na prsa a prorazil mu hradní koš. Dokud ještě žil, snažili se ho přeživší námořníci vyprostit. Avšak ani tři chlapi stativ nedokázali nadzvednout. Ti, co přežili, opouštěli loď doslova na poslední chvíli. Tlačili se na levobočním křídle velitelského můstku a voda kolem nich stále stoupala, až jim dosahovala po kolena. Velitel již byl v té chvíli mrtev. Jeho tělo, uvězněné pod těžkou konstrukcí stativu reflektoru, prozrazovaly jen občasné bublinky, které se prodíraly na hladinu.

Neštěstí umocňoval fakt, že k němu došlo v době odlivu, který v té chvíli byl zrovna nejsilnější. Proud proto stáčel potápějící se loď stále více do příčné polohy toku řeky a zanesl ji až do labské plavební dráhy. Bylo jasné, že až se tam potopí, vrak na dně řeky bude ohrožovat proplouvající lodi. Mnoho času však nezbývalo. Poslední námořníci opouštěli palubu a vrhali se do studených vod. Vrak Flakjágru 21 pak rychle klesal ke dnu. Sesterské lodi posbíraly přeživší trosečníky. My jsme na palubu V 1107 vylovili sedm mrtvých námořníků.

Naše loď pak zakotvila v Cuxhavenu u hráze Alte Liebe (Stará láska) a ostatní čluny na opačné straně přístavu. Vzpomínám si dobře na ta překrytá mrtvá těla námořníků z Flakjágru 21. Pod kabáty stále měla nahuštěné plovací vesty, takže vypadala jako nějací nafouknutí panáci. Nálada u 11. strážní flotily byla po této události příšerná a velmi deprimující. Mladí námořníci nesli ztrátu kamarádů těžce. Vždyť každý znal každého když ne přímo jménem, tak alespoň podle přezdívky.

Zejména radisté z jednotlivých lodí flotily se mezi sebou dobře znali. Často se poznávali jen podle hlasu a "rukopisu" vysílaných morseových značek. Mnozí se při luštění zpráv už ani neobtěžovali poznávacími kódy, protože hned podle hlasu nebo stylu morseovky poznali, kdo který signál "píše". Snad proto byl smutek po utonulých radistech z Flakjágru 21 větší než po ostatních. Znali jsme je totiž nejlépe.

Odvrácená katastrofa

O něco později byla během dalšího náletu na Cuxhaven málem zničena i naše V 1107. Nikoliv však bombami…

Loď právě byla po generální opravě, znovu zprovozněná a ozkoušená. "Ležela" (jak jsme říkali ukotvení) tehdy ve vnějším přístavním bazénu. Osudný letecký poplach byl vyhlášen kolem osmé hodiny večer, tedy v době, kdy více než třetina posádky měla volno a zůstávala na pevnině. Já jsem tehdy zrovna konal palubní službu jako UvD (dozorčí). Ještě před samotným vyhlášením poplachu jsme přitom byli rádiem podrobně informováni o pohybu blížících se spojeneckých bombardovacích letadel. Zevrubné informace nám však nestačily. Chtěli jsme vědět více, abychom se stihli připravit.

Zejména mladí rotmistři neustále obtěžovali radistu a chtěli po něm, aby je z otevřených dvířek své kabiny informoval o každé změně. On jediný totiž dostával upřesňující zprávy. Nechtěli nic ponechat náhodě. V případě nebezpečí byli odhodláni vyplout z přístavu i s neúplnou posádkou. Na volném moři by totiž v době náletu bylo bezpečněji. Přístavy přece patřily mezi hlavní cíle každého bombardování.

Vzpomínám si, jak se radista najednou vyřítil ze své kabiny a křičel, že je zle. Část bombardovacího svazku se prý odpojila a směřuje do ústí Labe přímo na nás. Nedalo se tedy vyloučit, že nálet směřuje právě na Cuxhaven, i když pochopitelně letadla mohla mít jiný cíl a město chtěla pouze přeletět. Shodou okolností byl na palubě první důstojník, vrchní kormidelník Ahrens, a ten se okamžitě ujal velení. Intuitivně vycítil nebezpečí. Nezaváhal ani na vteřinu a vyhlásil na lodi samostatný poplach. Nejprve nastal neuvěřitelný shon. Ostatní už pak běželo jako na drátku. Někdo z palubní služby na můstku neustále řval: chybí ten a ten. Piráti sborově odpovídali na adresu jednotlivých chybějících: "Blodmann, hilf Dir selbst!" (Blbče, pomoz si sám). Velký počet bombardérů typu Halifax a Liberator se podle hlášení rádia sunul nezadržitelně do nitra severního Německa a odpojená část, označená hlasatelem jako Starker Verband (silný svaz), se řítila přímo k nám. Než stačil radista zahulákat, že co nevidět bude vyhlášen Voralarm (předpoplach), po celém Cuxhavenu se už rozkvílely sirény oznamující šestiminutový letecký poplach. Podle nejnovějších informací se v té době nepřátelský svaz právě nacházel u nedalekého ostrova Helgoland.

Obyvatelé města se chopili připravených tašek a kufříků a utíkali se schovat do protileteckých krytů. Naproti tomu námořníci, kteří v té chvíli většinou byli v Pufu (nevěstinci), se snažili co nejrychleji dostat na loď. Nastalá situace by se nezasvěcenému pozorovateli možná jevila tragikomicky: nepříjemné kvílení sirén, tlačenice obyvatel před vchody do krytů, plačící děti a kolem nich utíkající a hlasitě klející námořníci, kteří v rukou svírali námořnické čepice s vlajícími tmavomodrými páskami a zapínali si poklopce u kalhot.

Nikomu z opozdilců z posádky V 1107 se však už na loď doběhnout nepodařilo. Ani těm, kteří vystartovali z postelí od svých milých v Marienstrasse, v uličce lásky nejblíže k přístavu. Vrchní rotmistr Ahrens jednoduše rozkázal "odrazit". Ozval se pronikavý hvizd lodní píšťalky a následovalo plesknutí lan do vody. Lodní šroub se roztočil. Nejprve pomalu, nebylo dost páry. Z větráků byl slyšet lomoz z kotelny, nadávky, syčení ventilů, bouchání dvířek od ohnišť, vrzání větrníků proti větru. Z vysokého komína se valil dým. Černý, hustý chuchvalec se zřetelně rýsoval proti tmavé večerní obloze.

Vyběhl jsem tehdy s ještě několika dalšími muži na záď a sledovali jsme, jak míjíme oba zhasnuté majáky na molech. Byla už naprostá tma, takže jsme se poznávali jen podle hlasu. Nemohli jsme přitom rozeznat, jakou rychlostí asi plujeme, ale bylo nám jasné, že to není nic moc. Vrchní kormidelník Ahrens v té tmě a spěchu jaksi špatně odhadl vzdálenost do středního toku řeky a vtom se to stalo…

Se šustivým třením jsme na cosi najeli a loď se s námi vzápětí prudce naklonila na bok. Ihned se zastavil lodní šroub. My, co jsme stáli na zádi, jsme se naklonili přes zábradlí a viděli jsme ve světle svítilny, jak se zpěněná voda rychle žene pod loď. Bylo nám jasné, že jsme uvízli na mělčině. Přídí jsme se zaryli do říčního písku, zatímco záď zůstávala volná a "visela" nad vybagrovanou plavební dráhou řeky. V těch místech však byl proud nejsilnější, takže hrozilo, že nás překlopí na stranu. Z můstku se už ozývalo divoké cinkání strojního telegrafu. Strojovna okamžitě reagovala. Byl nahozen zpětný chod. Všichni jsme okamžitě vyskočili na okraj paluby a chytili se za ocelové vzpěry. S nataženými krky jsme čekali, až se s námi loď převrhne a starostlivě jsme se rozhlíželi kolem. Někteří z nás již měli navlečené plovací vesty, jiní je svírali v rukou. Do studené vody a dravého proudu se však nechtělo nikomu. Vyčkávali jsme, až bude situace nejkritičtější. Ahrens neztrácel nervy a na velitelském můstku bojoval s lodí i se silným říčním proudem. Při nesmírně namáhavém manévru "plnou parou vzad" se mu nakonec přece jen podařilo vyprostit příď ze zajetí bahna a říčního písku. A to i přesto, že jsme ještě neměli plný tlak na kotlích. Právem lze říci, že nám prostě přálo štěstí a stáli při nás všichni svatí.

Nad volnou hloubkou se už pak loď sama vyrovnala a byla rychle unášena proudem. Po pár minutách se velení lodi zorientovalo, otočilo ji proti proudu a drželo ji na nízkých otáčkách v dané poloze.

Nálet na Hamburk

Ze stabilizované zhasnuté lodi jsme pak pozorovali mohutný nálet spojeneckých letadel. Na Cuxhaven nejprve téměř nic nespadlo. Letouny skutečně letěly dál. Avšak jasně rozzářená rudá obloha nad vzdáleným Hamburkem hovořila za vše. Nebyl to samozřejmě nijak příjemný pohled, přestože my sami jsme byli v relativním bezpečí. Lokty jsem měl opřené o zábradlí můstku a v dlaních svíral dalekohled. Uvědomoval jsem si, že lidé ve městě umírají po tisících a ve strašlivých podmínkách. Hned jsme rozpoznali, že nálet je koncipován jako "kobercový". Zápalné i tříštivé pumy se při něm shazovaly z velkých výšek do jednoho předem vytyčeného čtverce. V průměru měla na každé dva až tři čtvereční metry dopadnout jedna zápalná puma.

Rozčiloval mě klidný a vyrovnaný tón rádiového hlasatele protiletecké obrany v Hamburku, shodou okolností jmenovce našeho vrchního kormidelníka Ahrense, který bez nejmenších emocí oznamoval, který čtverec je právě bombardován, kolik je nad městem bombardérů a kam letí. Záhy se detonace přiblížily a my jsme spatřili obrovské, jakoby jiskřivé fontány ohně a šedivého kouře. Tentokrát byl bombardován také Cuxhaven.

Když nálet skončil, ještě za tmy jsme se vraceli zpátky do přístavu. Jako zkušení námořníci jsme věděli, že i malá kolize o dno může způsobit nenápadnou trhlinu a následné proniknutí vody do lodi. Proto byli posláni dva strojaři, aby zevnitř prohlédli všechny prostory na přídi pod čárou ponoru. Přestože nic nenašli, i nadále jsme manévrovali velmi opatrně.

Nad Hamburkem se v té době stále rozšiřovala rudá záře a četné požáry tam nabývaly vrcholu. Při vplutí mezi přístavní mola jsme zaslechli echo sirén, které oznamovaly, že nálet skončil. Přirazit ke břehu jsme se přesto rozhodli potmě. Stále jsme totiž měli strach z letadel. Jen občas jsme si museli krátce posvítit malým reflektorem.

Na molu už na nás čekali kamarádi, kteří před náletem nestihli doběhnout na loď. Nyní jsme jim házeli lana, aby nás přivázali. To se ví, že jsme si vzájemně nadávali velmi peprnými výrazy v množném číslem, protože ve tmě se moc dobře nadává. Někteří z nich byli opravdu rozhněvaní. Později nám popisovali svoji situaci: "Uřícení jsme doběhli na hráz, nálet nad hlavou a loď v hajzlu!"

Ohnivá apokalypsa v BremerhavenWesermiinde

Další nálet nás zastihl v BremerhavenWesermiinde, kde jsme zakotvili po další z konvojových plaveb. Opět jsem byl v ten den jako UvD a úřadoval jsem ze své kajuty, které se proto začalo říkat wachtmeisterei. Sloužila totiž jako strážnice a kancelář dohromady. Převzal jsem od kapitána vycházkovou knihu a vycházkové známky a uděloval volno. Velitel lodi, nadporučík Ernst Schnabel, tehdy povolil udělit vycházky nanejvýš jedné třetině mužstva. Ne více. Sám však z lodi také odešel.

Kotvili jsme přitom hned za vraty propustí na Weseře, v bezprostřední blízkosti uhelných skladů. Navíc nastal odliv. Vzpomínám si velmi dobře, že celá posádka tehdy byla nějak zamlklá, jako by všichni cítili, že jsme v dokonalé pasti. Uhlí, do kterého se zavrtá zápalná puma, náramně dobře hoří. Hned nad propustí přitom kotvilo mnoho vojenských i nákladních lodí, takže pokud by zdymadlo dostalo zásah, znamenalo by to pro nás katastrofu nevídaných rozměrů. A skutečně přišlo to, čeho jsme se tolik obávali. Nálet!

Nejprve byl vyhlášen jen dvanáctiminutový Voralarm, který ještě nemusel nic znamenat. Ač jsem na to neměl z titulu svého postavení na lodi právo, vyběhl jsem tehdy na můstek a naklonil se do kabiny radisty. Ptal jsem se ho, jak to vypadá. Protože jsem na lodi už nějakou dobu sloužil, radista mi odpověděl kamarádským tónem, že nenáviděný hamburský rozhlasový hlasatel Ahrens právě ohlásil, že silný bombardovací svaz směřuje do německé zátoky, tedy přímo na nás. Než mi to stihl říci, začala opět řvát siréna oznamující šestiminutový poplach. Po několika minutách už zaburácela těžká protiletadlová děla a začalo peklo. Rychle jsem seběhl dolů a z opancéřovaného signálního můstku jsem vyhnal několik mužů. Řekl jsem jim, ať se běží schovat do nejbližšího krytu. Neposlechli, protože i ten nejbližší byl vzdálený přes půl kilometru a už by tam ani nestihli doběhnout. Ostatní začali z podpalubí vynášet plynové masky a skříňky s municí.

Na palubě zůstával také bocman Túting, kterému jsme všichni říkali "Adžie". Když začal nálet, postavil se k dvoucentimetrovému kanónu na zádi a pálil do stíhacích bombardérů ve chvíli, kdy si nad přístavem vybíraly cíle a byly v tom okamžiku nejzranitelnější.

Shora padaly bomby nejtěžších kalibrů a město BremerhavenWesermiinde se nejprve ocitlo ve čtverci tzv. pfadfindrů spojeneckých letadel, která letěla před hlavním svazem a takzvanými "vánočními stromečky" mu označovala pole určená k bombardování.

Během hlavního náletu, který následoval, bylo město plně osvětlené a skýtalo obraz hrůzy. Hořelo všechno. Domy, haldy černého uhlí, rampy, stohy kusového zboží, přístavní jeřáby, kabely, asfaltované mosty, přístavní hráze, nákladní auta, lodě všech typů a dokonce i hladina řeky Wesery, po které se roztekla nafta z vybombardovaných čerpacích stanic. Nastal obrovský žár. Horký vzduch byl nasycen popílkem a štiplavým dýmem. Začali jsme se dávit vlastním kašlem. Rychle jsme si proto nasadili plynové masky v naději, že nám to pomůže. Vydrželi jsme v nich jen krátkou chvíli. Mysleli jsme, že se v nich snad zaživa uškvaříme. Zpocení jsme si je záhy stahovali a lapali po vzduchu jako kapři na suchu.

Nesnesitelné burácení těžkých, středních a rychlopalných kanónů, vybuchující bomby, řev leteckých motorů vybírajících střemhlavé útoky, dunivé bručení čtyřmotorových lancasteru, to vše nad námi vytvářelo strašnou zvukovou kulisu, na kterou nelze nadosmrti zapomenout.

Zezdola létaly k obloze tisíce tříštivých granátů, těch nejtěžších, které měl wehrmacht k dispozici. Ty pak vybuchovaly všude. Pokud to nějaký bombardér koupil, viděli jsme jen růžověžlutý záblesk na obloze a pak na hořící město padaly obrovské kusy letadlových součástí a mnohdy i vymrštěná těla pilotů. Pokud piloti přežili, často museli utíkat před rozzuřenými civilisty, kteří za nimi vyrazili se sekerami a kladivy a chtěli je na místě umlátit nebo hodit do plamenů.

Asi po dvaceti minutách nabíral nálet svého vrcholu a nad městským centrem právě prolétal hlavní svazek. A bomby stále padaly a padaly. Časované, průbojné, tříštivé, hořlavé, ale i ty nejhroznější vzdušné miny. Byly tenkostěnné, avšak s obrovskou náloží uvnitř. Vybuchovaly v jistých výškách těsně nad zemí a tlakovou vlnou ničily vše, co jim stálo v cestě. Po nich nikdy nezůstával kámen na kameni.

V 1107 v plamenech

Útok se stále stupňoval. Hlavní svaz nejprve spustil na městské centrum pumový koberec. To ale nebylo všechno. Po hlavním svazu následoval ještě jeden a ten shazoval zase jen samé vysoce hořlavé fosforové bomby, a to v enormním množství. V průměru tehdy dopadla jedna fosforová bomba ňa dva metry čtvereční. Svištivý zvuk "hrubých brouků" (těžkých pum) ustal a nahradil ho syčivý tón osmdesáticentimetrových osmihranných tyček nabitých sírou, kterou nešlo uhasit vodou. Túting stále stál u rychlopalného kanónu. Byl to boj o holý život. Jediný zásah do zdymadla by znamenal jistou smrt. On střílel a já mu musel dělat nabíječe a podávače současně. Jedna bomba explodovala těsně u vrat zdymadla tak blízko nás, že jsme na chvilku ohluchli. Pak řachla ještě jedna, ještě blíž. Potom jsme spatřili letoun "v piké" ve střemhlavém letu, jak si nad přístavem vybírá cíl. Byl ozářený obrovskými plameny. Túting strhl kanón doprava a střílel nízko nad plameny směrem k letounu. Jestli ho zasáhl, nevím. Rychle narazil druhý zásobník, natáhl a lafetu pootočil. Nyní mohl stát rovně a pořádně se opřít.

Následoval další piké nálet na zdymadlo. Túting "Adžie" střílel do tmy jen za přicházejícím zvukem. Opět jsme se museli skrýt a slyšeli jsme ohlušující exploze bomb. Naštěstí se pilot nestrefil a zdymadlo zůstalo celé. Odnesl to však dřevěný sklad plný sudů s rybami. Dostal přímý zásah a rozlétl se na tisíce třísek. Tentokrát začal hořet i druhý břeh a my jsme se ocitli obklopeni mohutnými plameny ze všech stran. Vzápětí byla přímo i naše loď zasažena dvěma fosforkami. Jedna mi vybuchla přímo za zády a málem mě zabila. Okamžitě začaly hořet veškeré dřevěné součásti paluby. Druhá dopadla na příď vedle stomilimetrového děla a zapálila výdřevu paluby a několik beden s náboji. Duchapřítomní námořníci na přídi je okamžitě shodili do kanálu. Palubu se jim podařilo uhasit. To už ale dopadla i třetí fosforka a zapálila parní vrátek.

My jsme mezitím hasili na zádi. Smola vytékající ze spár výdřevy hořela především podél palubních desek, a tak se požár rychle šířil i po pravoboční straně lodi. Situace na palubě tak začínala být více než kritická. Ztěžka se dýchalo a kouř se valil podél vodního kanálu tak nízko, že mnohdy bylo nutné se sehnout, aby člověk vůbec viděl, kudy jde. Z opačné strany zase požáry nasávaly takové množství kyslíku, až se oheň začal šířit téměř geometrickou řadou. Všude to strašně hučelo, praskalo, syčelo, bouchalo a jiskřilo a vzduchem létaly mohutné cáry hořící térované střešní krytiny jako čarodějnice na koštěti. Taková hrůzná podívaná se člověku vryje hluboko do paměti. Uprostřed toho chaosu jsme si ani neuvědomili, že najednou ustalo svištění bomb. Nadále se však od města ozývaly exploze doprovázené fontánami jisker. To byly časované bomby, které předčasně vybuchovaly v mocném žáru.

Stále jsme se snažili uhasit fosforku na zádi, zatímco ostatní se zbavovali munice nakládané na přídi. Nakonec musela úplně všechna do vody, protože kdyby explodovala, byl by s námi amen. K uhašení fosforky jsme si nakonec museli vzít hrnec z kuchyně a nabrat do něho vodu z řeky. Pak jsme ho přistrčili blízko k požáru a já ho kopnutím převrhl. Moc jsme si tím ale nepomohli. Požár se akorát roztříštil na několik menších. Nezbývalo než hrnec znova naplnit a pokračovat v hašení.

Nad nočním BremerhavenWesermůnde se po skončení bombardování rozsvítila obrovská rudá záře a žlutohnědý až černý dým se valil nad šlehajícími plameny. Když sirény oznámily konec náletu, členové posádky, kteří měli vycházky, se snažili dostat na loď. Museli se však prodírat přes hořící trosky a přímo v přístavu jim stály v cestě haldy doutnajícího a místy i hořícího uhlí. Přes plameny nejprve nešlo vůbec projít. Viděl jsem z paluby, jak námořní svobodník Wehnert s kulometem na rameni běží po uhlí a za ním ještě dalších pět námořníků. Pak jim pomohla čirá náhoda. Vítr se na chvilku obrátil a oni mohli proběhnout. Wehnert vyrazil vstříc plamenům jako první. A ostatní hned za ním. Nikdo přitom neproběhl úplně bez újmy. Sotva se totiž ocitli v bezpečí na druhé straně, navzájem si hasili doutnající uniformy. Nejhůře dopadl Wehnert při přeskoku hořícího uhlí upadl a zapadl do něho téměř po kolena. Kulomet na rameni ho při tom doslova zatlačil do země. Nashromážděné plyny vybuchly a ožehly ho. Měl zčernalé obočí, zarudlé uši a na rudých rukou mu nezůstal ani jeden chlup.

Zdálo se nám, že ve městě nemohl zůstat nikdo živý. Avšak mnozí v krytech přežili. Město pak hořelo ještě plných sedm dní a nocí a vůbec nešlo uhasit. Marně se hasiči snažili použít vodu. Tím neštěstí jedině zvětšili. Voda se totiž díky fosforu dostávala téměř do varu a vařící stékala mezi troskami do podzemí do zavalených krytů, ve kterých se ještě mnohdy tísnili živí lidé, často ženy a děti. Nebylo jim však možno pomoci a na jejich zoufalé volání a klepání o kameny nikdo neodpovídal. Hrozná představa. Naprostá tma, žádná cesta ven a nezadržitelně stoupající vařící voda. Takové to tehdy bylo… Byla to strašná daň za rozpoutání války.

Další den po rozednění stál nad totálně zničeným městem černošedý mrak skloněný ve směru větru do vnitrozemí. Pod ním se široko daleko rozprostíralo jen hořící spáleniště. Nešlo si přitom nevzpomenout na bibli a její apokalyptické výjevy.

Rabování: čtyři muži "na útěku"

Ne všichni však s nešťastníky pod troskami soucítili. Objevili se dokonce i tací, kteří lidského neštěstí dokázali rychle využít tím nejodpornějším možným způsobem… Ráno jsme zjistili, že chybí čtyři námořníci tři z palubní služby a jeden topič. K jejich "zmizení" však nedošlo během náletu a dokonce se ani nejednalo o muže, kteří by v době náletu na palubě nebyli. Čtveřice odešla z lodě bez jakéhokoliv povolení až ve chvíli, kdy nálet skončil.

Následující den byl proto ve znamení plné pohotovosti. Nikdo nesměl z paluby. "Na, das gibt Stunk, verdammt nochmal!" zaklel si praporčík Biilow, když nás ráno přepočítal. "Ztraceně, z toho bude průser!"

A také že byl. Celé to totiž nejprve smrdělo dezercí. Když dorazil "starej", čili velitel Schnabel, vůbec ho nezajímalo, že loď hořela a že mnozí jsou raněni. "Kde ksakru ti čtyři jsou?" řval a hrozil válečným soudem. Byl jsem do toho průšvihu namočený také, protože jsem za ně v tu noc jako UvD odpovídal. Nikdo přitom tedy ani já neudělal večerku, nespočítal mužstvo, nepodal hlášení ani nevykonal uzávěrku vycházkové knihy. Během náletu jsem na to všechno jaksi "zapomněl". Záhy vyšlo najevo, že někteří z posádky nejspíš vědí, kde "ti čtyři experti" jsou. Prý šli hasit do města. Vzhledem k tomu, že "záchrannou misi" na pomoc trpícím obyvatelům zorganizoval námořník s výstižnou přezdívkou Dieb (Zloděj), pochopil jsem, že čtveřice uprchlíků nejspíš nešla pomáhat ani nechce dezertovat, ale že nejspíš zmizeli rabovat. Rozezlený kapitán Schnabel se po nástupu odebral do své kajuty, odkud zazvonil na příkazníka a nechal si povolat wachtmeistra, čili mě. Okamžitě jsem za ním vyplašeně běžel a bál jsem se postihu. Věděl jsem, že za tohle mě mohou klidně poslat do trestné jednotky. Jak jsem spěchal, na mokré palubě jsem uklouzl a hlavou narazil do hrany schůdkové výztuže. Hned jsem vstal, čepici předpisově svíral v podpaží a zaklepal. "Vstupte!" Ozvalo se z velitelské kajuty přísně. Sotva jsem se objevil ve dveřích, Schnabel se mě polekal. Přes obličej mi totiž stékala krev, měl jsem ji až na bradě. Zřejmě si myslel, že jsme se kvůli té zodpovědnosti za čtyři "uprchlíky" poprali. Nařídil mi, že musím okamžitě jít do města a přivést "ty čtyři experty" zpátky na loď. A tak jsem vyrazil do právě vybombardovaného BremerhavenWesermiinde hledat čtyři uprchlé námořníky. To, co jsem ve městě spatřil, bylo něco strašného. V noci to totiž v záři ohňů vypadalo úplně jinak, snad jen jako nějaké děsivé ohnivé divadlo. Avšak procházet se za bílého dne mezi troskami, to bylo něco úplně jiného! Všude byl jen kouř a šlehající plameny. Tlející trosky, na nich kusy roztrhaných lidských těl i těl zvířat, především koní. Na to se ani nedá vzpomínat…

Měl jsem štěstí, že čtveřice expertů se daleko od přístavu nedostala. Zakrátko jsem na ně narazil. Se skupinkou dalších lidí skutečně odstraňovali trosky. Ale nejen trosky… Jak se ukázalo, Dieb se už stihl zmocnit fotoaparátu, který vzal z jednoho hořícího domu. Za takový čin mohla být klidně i kulka na místě…

Odvedl jsem ty čtyři provinilce zpátky na palubu. Tam od Schnabela dostali "nakládačku". To, že Dieb opět něco ukradl, jsem raději ani neříkal, protože nevím, co by s ním Schnabel udělal. Snad by ho i zabil.

Pravá námořnická rvačka

Konec války byl už jen otázkou času a všichni chtěli přežít. Ti inteligentnější začínali přemýšlet o tom, jak asi bude po ní. Říkal se tehdy takový vtip: "Užívej si války, dokud je. Brzy přijde mír a ten bude strašný!" Vyjadřoval obavy mnohých. Hodně Němců totiž věřilo nacistické propagandě, která strašila veřejnost, že obyvatelé Německa prý budou pobiti nebo vystěhováni mimo Evropu, anebo že z Německa se stane agrární zaostalá země bez průmyslu. Mnozí však tušili i jiné, mnohem realističtější souvislosti konce války: už brzy se zúčtuje s těmi, kteří mají nějaký "vroubek".

Přílišná horlivost se tak přestala vyplácet. V té době se jí drželi už jen vyložení fanatici a ty byste u námořnictva hledali velmi těžko. I naši velitelé začínali kalkulovat. Zatímco ještě v polovině roku 1944 se i za méně podstatné přestupky automaticky posílalo před vojenský soud, nyní začali velitelé lodí zavádět praxi, "ať si to chlapi vyřeší sami mezi sebou". Byl to z jejich strany obyčejný alibismus, a nikoliv hrdinství či soucit. Měli strach, aby po válce nebyli postiženi za to, že teď někoho pošlou na smrt. Řadu věcí začali přehlížet a když už bylo třeba trestat, řešili to po starém námořnickém způsobu: deka, pěsti, nakládačka od ostatního mužstva.

Vzpomínám si na jeden takový případ. Druhý kuchař (podřízený šéfkuchaře) tehdy oznámil veliteli, že se bude ženit a že si chce vzít jednu dívku z Cuxhavenu. Byla to ženština, pokud se sexu týče, velmi zkušená a mezi námořníky dosti "známá". Problémem bylo, jak v té těžké době sehnat potraviny a pití na hostinu, když vše bylo na příděl. Ale zdálo se, že vše je "nějak" zařízeno… Zamilovaný kuchař pozval na svatební mecheche i několik námořníků z lodi. Pozval také velení: našeho velitele Schnabela, prvního důstojníka Ahrense a také bocmana Tutinga.

Všichni svatebčané ode mě jakožto od wachtmeistera dostali prodlouženou dovolenku tedy až do rána a mohli odejít z paluby.

Oslava se konala v jednom domě na okraji města a zpočátku se všichni skvěle bavili. Dokonce i velitel Schnabel. Hodovalo se a zavládlo bujaré veselí, jak je na severu Německa při podobných příležitostech zvykem. Všichni si dávali pořádně do trumpety.

Pak zřejmě nadešla ta osudná chvíle poklidného rozjímání s cigaretou mezi prsty a stoupajícím dýmem nad hlavou, kdy si nadporučík Schnabel, bystrý a inteligentní chlap, položil otázku, odkud a z jakých zdrojů mohli kuchař a jeho novomanželka sehnat tolik skvělého jídla a pití zvláště když láhve alkoholu se až příliš nápadně podobaly těm, které se přidělovaly na lodi. A tak mu to všechno postupně docházelo. Svatebčané mezitím do sebe klopili alkohol přednostně určený pro posádky ponorek a zapalovali se jednu cigaretu za druhou a všechny přitom vypadaly jako ty z armádních skladů. Posilovali se doušky brazilské kávy, která se v té době dokonce přidělovala po gramech. Schnabelovi začínalo svítat. Krátce po půlnoci se ze svatby odporoučel, zatímco ostatní bujaře oslavovali až do rána.

Dva dny pak "starej" chodil ještě více zachmuřený než jindy a mračil se na každého. Snadno vznětlivý velitel byl najednou ještě vznětlivější. Všichni jsme se mu raději klidili z očí. Ti, co neměli čisté svědomí, ho uctivě zdravili, ale nebylo jim to nic platné. Neodpovídal jim. Třetího dne večer pak nashromážděný vztek v nadporučíku Schnabelovi explodoval. Vybuchl jako sopka. Nejprve byl vydán zákaz vycházek. Potom byl ohlášen mimořádný nástup. "Starej" byl na něm sinalý zlostí. "Teď mě dobře poslouchejte," zahájil svoji ostrou důtku na adresu viníků a rozpovídal se o tom, co se stalo a čeho byl na svatbě svědkem. Všichni jsme užasli. Velitel si během těch tří dní všechno do detailů zjistil, ověřil a ještě dokázal předejít šeptandě, takže my ostatní jsme předem nic netušili. Vyložil nám do posledních podrobností celý průběh zlodějské akce druhého kuchaře a jeho tří kumpánů. Byl mezi nimi i signalista, který to vše naplánoval a řídil. A na závěr Schnabel řekl: "Nejsem ten, kdo by tuto sprostou krádež toleroval, ale také nechci, aby se na samém konci války tito chamtivci dostali před válečný soud. Protože za to se střílí! A já nechci mít životy chlapů z vlastní posádky na svědomí. Proto to neohlásím. Je na posádce, aby si to s těmi gaunery vyřídila."

Během jeho proslovu se rychle setmělo. Velitel s tím zřejmě počítal. Nechtěl totiž zbytečné svědky z okolních lodí. Měl to zřejmě celé dobře promyšlené. Když skončil, první důstojník Ahrens jen zahulákal: "Besatzung, Achtung! Auseinandertreten!" (Posádko, pozor a rozchod!).

Slovo "rozchod" bylo signálem k potrestání viníků. Když velitel během apelu jmenoval provinilce, každý si v té tmě všiml, kdo vedle koho stojí. Čtyři jmenovaní se tak ani nestihli otočit a už se ocitli v tvrdých rukou bývalých rybářů a vojenských námořníků. Veškerá nahromaděná zlost proti téhle válce, všechna nenávist a pocit křivdy, to se vše najednou valilo napovrch a chtělo se to vybít z těla hlava nehlava. To, co následovalo, nebyl žádný trest, ale bezuzdná pomstychtivost. Rány pěstí padaly ze všech stran, na hlavy, do tváří, na záda, do břicha i do žeber. Ten, kdo si hlavu chránil ze shora, dostal kopanec ze spodu přímo do úst jako signalista. Bití viníci si najednou uvědomili, že jim hrozí smrtelné nebezpečí. "Hoďte ty zkurvysyny přes palubu!" zařval kdosi. A hned je tlačil na kraj lodi. Čtveřice se najednou začala zuřivě bránit. Také začali rozdávat rány a ne ledajaké. Vše se pak změnilo v pravou námořnickou rvačku jako ve filmu. Takže ranění byli na obou stranách. Vyražené zuby, boule, roztržená obočí. Druhého kuchaře se nakonec nikomu přes palubu přehodit nepodařilo, tak ho alespoň skopli po hlavě po třinácti železných schůdkách do podpalubí. Nejhůře skončil signalista. Ten po výprasku zůstal ležet v bezvědomí. Jeho tělo hodili mezi pytle od brambor do prostor pro kotvu.

Hitler posílá zázračné zbraně: "živá torpéda"

Na začátku roku 1945 už bylo většině námořníků jasné, že se válka neodvratně blíží ke konci. Hitlerovým báchorkám o "zázračných zbraních", které měly zvrátit situaci, věřil už jen málokdo. V Cuxhavenu jsme nadcházející porážku pociťovali zcela zřejmě. OKW (Vrchní velení wehrmachtu) a vrchní velení válečného námořnictva se s vypětím všech sil snažily udržet disciplínu a morálku mužstva. Avšak marně. Vojenský nápor Angličanů byl v té době obrovský a stále sílil. Směřoval k ústí Labe, a to jak po zemi tak i ze vzduchu. Do okolí Cuxhavenu se stahovaly německé armády z Belgie a severní Francie a spojenecké bombardéry na ně útočily téměř denně. Silně zdevastovaná a v podstatě zcela rozvrácená města na západě Německa byla na přelomu let 1944/45 ušetřena dalších náletů, zato byly zesíleny vzdušné útoky na severoněmecká města. V Cuxhavenu byly letecké poplachy vyhlašovány v podstatě každý druhý den. Celé německé pobřeží bylo vystaveno silnému bombardování: Wilhelmshaven, Brémy, Hamburk, Kiel, Wismar, Rostock. Vše vzalo za své. Městská centra, přístavy, dělnické čtvrti, sklady, továrny, všechno…

Naproti tomu protiútoky Luftwaffe byly očividně jen sporadické. Zbytky německého letectva se svými nepočetnými stíhacími bombardéry už nestačily eliminovat mohutný nápor britských rychlých člunů, natož pozemních divizí.

Německé bombardovací roje, které jsme nad sebou často viděli přelétat, směřovaly na jihozápad s bombami zavěšenými pod podvozkem nebo pod křídly. Když se vracely, většinou nebyly v plném počtu a jednotlivá letadla byla poznamenána průstřely a nejrůznějšími šrámy. Přelétala ve výšce pouhých padesáti až sedmdesáti metrů a v silných dalekohledech jsme si je mohli prohlížet téměř z bezprostřední blízkosti. Dostávala od Angličanů pořádně na frak…

V Cuxhavenu se v té době objevila novinka spadající do kategorie "zázračných zbraní". Mezi posádkami lodí okamžitě vzbudila velkou pozornost. Jednalo se o "živá torpéda". Torpéda to přitom byla dvojitá. Jeden díl nosič vypadal jako samotné torpédo, ale nebyl jím, a měřil na délku osm metrů. Jeho součástí byla malá prosklená kabinka pro jednoho muže se zaměřovačem na přídi. Nosič pod sebou nesl druhý díl: zhruba sedmimetrové ostré torpédo. Této zbrani se říkalo EinMannTorpedo. Obsluhu tvořil vždy jeden dobrovolník, většinou čerstvý absolvent poddůstojnic kého kurzu. Jeho úkolem bylo nejprve torpédo přesně nasměrovat na cíl a potom se odpojit a pokusit se o vlastní záchranu. Přesto byly tyto akce nesmírně nebezpečné a dobrovolník v nosiči se vždy vystavoval velkému riziku. "Živá torpéda" se přitom v boji příliš neosvědčila. Měla velmi omezený akční rádius. Proto byla vysazovaná do akce až v těsné blízkosti cíle, což jen zvyšovalo pravděpodobnost jejich předčasného prozrazení. Během cesty k cíli navíc dobrovolník musel šetřit elektrickou energií z akumulátorů, která poháněla nosič, a plul tedy dost pomalu. Ostré torpédo pak naopak poháněl stlačený vzduch. Obojí mělo své výhody i nevýhody. EinMannTorpedo čeřilo vodu, takže se dalo velmi snadno zpozorovat a zlikvidovat dříve, než vůbec doplulo k cíli. Svoji dráhu totiž prozrazovalo bublinkovým úplavem.

Většina dobrovolníků tak při akcích zahynula. Příliš se nelišili od japonských kamikadze. Často byli rozstříleni dříve, než se vůbec stihli k cíli přiblížit. Ani po odpojení a vyslání ostrého torpéda přitom neměli vyhráno. Angličané byli nemilosrdní a už z pouhé pomstychtivosti se snažili unikající "nosiče" rozstřílet. Pokud přece jen unikli, došla jim většinou předčasně energie a dříve, než dorazili na smluvené místo, kde měli být vyzvednuti, se ponořili a utonuli. Zkrátka, převážná většina akcí končila smrtí. "Živá torpéda" přitom byla natolik nespolehlivá a technicky špatně řešená, že nezpůsobila Britům žádné významnější ztráty a rozhodně nemohla zvrátit velmi nepříznivý vývoj v námořní válce.

Pokus o vzpouru a veřejná poprava

K nejsmutnější události u naší flotily došlo až těsně před samým koncem války a krátce před smrtí Hitlera. Část posádky jedné strážní lodě se tehdy tajně domluvila, že se během jedné plavby pokusí zmocnit lodi a odplout s ní do Anglie. A málem se jí to i podařilo. Jenže se mezi nimi našel zrádce, který si vše na poslední chvíli rozmyslel a šel to oznámit. Jak je známo už z první světové války, v německém námořnictvu bylo vždycky nejvíce buřičů. Ani za druhé světové války tomu nebylo jinak. Námořníci nemohli vystát nacisty a zejména Waffen SS. To se všeobecně vědělo.

138

Ta loď byla v osudný večer zařazena do malého konvoje jako jeho protiletadlová ochrana. Vyplula z Cuxhavenu, připojila se ke konvoji a nejprve spolehlivě plnila svůj úkol. Nejnebezpečnější úsek cesty přitom konvoj plánoval překonat v noci, aby tak eliminoval hrozbu leteckých útoků. "Únosci" zatím nic nepodnikali a vyčkávali na příhodnou chvíli. Ta nadešla v pozdních nočních hodinách. Konvoj právě směřoval na západojihozápad. Cílový přístav nebyl posádce znám, ale zkušení "piráti" už tušili, že plavba povede kolem východofríských ostrovů. Samotnou akci únosu proto načasovali na okamžik, až budou na úrovni malého podlouhlého ostrova Norderney. Ve chvíli, kdy už se vzbouřenci chystali převzít kontrolu nad lodí, zrádce z jejich řad vstoupil na velitelský můstek a proti všem pravidlům požádal velitele o rozmluvu. Ten z jeho chování okamžitě vycítil nebezpečí a vyslechl ho. Potom se pomocí radiostanice spojil se sesterskou lodí a jejímu veliteli oznámil, že na jeho lodi se chystá vzpoura. Sesterská loď okamžitě přirazila k povstalecké a na její palubu vyslala výsadek. Protože vzpoura ještě nezačala, vše proběhlo bez boje. Námořníci, kteří chtěli loď unést do Anglie, byli okamžitě zajištěni. Všechna místa pak obsadili námořníci ze sesterské lodi. Plavidlo muselo vybočit z konvoje a začalo se vracet zpátky do Cuxhavenu.

V té době v hlavním přístavu stále kotvila admirálská loď. Už o ní jednou byla řeč. Byl to ten obří luxusní parník o výtlaku 20 000 tun, který po jednom z náletů poskytoval elektřinu městu. Služební dispečink na admirálské lodi byl v té chvíli již o všem podrobně informován. Na molu proto čekala ozbrojená eskorta, aby vzbouřence hned odvedla do vojenského vězení.

Krátce nato se konal vojenský soud, který proběhl velmi stroze, bez přílišného dokazování, bez advokátů či možnosti odvolání. Soudcům stačilo hlášení o tom, co se stalo. Bylo to přitom jen pár dní před koncem války. Rozsudek se dal hádat: všichni vinni všichni odsouzeni k smrti všichni budou bezprostředně zastřeleni. Poprava byla pro příslušníky flotily veřejná, aby nás zastrašili, a konala se na fotbalovém hřišti v Cuxhavenu. Přivedení odsouzenci si museli svléknout modré námořnické košile a zůstali stát jen ve spodní bílé. Potom jim zavázali oči a spoutali ruce za zády. Když čekali na vykonání rozsudku, jeden z odsouzenců zvolal: "Kamarádi, nedopouštějte se takové chyby jako já!" Potom se začal třást a síly ho opustily. Podlomil se v kolenou. V tom už zazněly výstřely. Klesající námořník koupil jednu střelu do brady, ostatní do krku a hrudníku a byl na místě mrtvý. Ostatní skončili podobně. Příšerná poprava na všechny přítomné zapůsobila jako neuvěřitelná krutost. Byla to přitom poslední dramatická událost u flotily před oznámením aktu bezpodmínečné kapitulace.

Návrat do Československa

Někteří z námořníků na palubě V 1107 tajně vlastnili malá rádia značky Philips a v podpalubí je poslouchali. Díky nim jsme se o bezpodmínečné kapitulaci Německa dozvěděli dříve, než nám ji velitel Schnabel oficiálně oznámil. Konec války přitom na naší palubě proběhl formou vojenského, téměř slavnostního aktu.

Byl svolán nástup posádky. První důstojník nejprve podal příkladné hlášení a nadporučík Schnabel zavelel "pohov". Potom pronesl krátký, ale výstižný projev, při kterém se nám všem tajil dech. Oznámil nám, že válka skončila, Německo kapitulovalo a teď prý počkáme, až přijdou Britové, kterým se už nebudeme bránit. Konečně! Chtělo se mi děkovat Bohu. Všechno jsme to nakonec přežili! Dostalo se nám poučení, co se v nejbližší době asi může stát a jak máme na nastalou situaci reagovat.

Pak se v přístavu objevili Britové. Nejprve zvláštní oddíl SAS a pak normální jednotky. Vůbec o nás jako německé námořníky nejevili zájem. Ani jsme nebyli zajati. Pouze nám sebrali nejdůležitější součástky od lodních děl, abychom je už nemohli použít. Potom jsem byl společně s dalšími šesti muži odvelen z paluby a dostal jsem se jako personál do jednoho britského tranzitního tábora určeného pro propouštěné německé zajatce. V oblasti kolem Hamburku se tehdy pohybovalo kolem 120 000 německých námořníků a vojáků, kteří byli nejprve zajati a následně z větší části propuštěni. Já sám jsem však ze zajetí propuštěn být nemohl, protože jsem pocházel z území východně od demarkační linie, tedy z území pod ruskou kontrolou. Po pěti měsících jsem utekl do Hamburku, kde jsem vyhledal děvče, se kterým jsem se znal ještě z doby války a později jsem se s ním oženil.

Na Těšínsko jsem přijel v roce 1947 už jako ženatý a doprovázela mě moje těhotná manželka. Přijeli jsme na pozvání mé matky, aby se rodiny vzájemně poznaly. Z Československé republiky, kam jsme původně přijeli na roční návštěvu, jsme však po únoru 1948 už nesměli odjet. Dokonce jsem byl pod dozorem odveden na nucené práce na jednom zemědělském dvoře. Pak jsem byl povolán do pomocných technických praporů (PTP) a dostal jsem se mezi takzvané "černé barony". Nakonec jsem byl poslán do uhelného dolu ČSA Karviná. Tam jsem strávil třicet let a čtyři měsíce až do plné invalidity.

OD POLSKÉHO BLITZKRIEGU AŽ PO SOVĚTSKÉ ZAJETÍ

Předchozích sedm příběhů zachycuje válečné osudy těšínských a hlučínských Čechů nedobrovolně odvedených do wehrmachtu přesně v duchu názvu této knihy. Osmý, závěrečný příběh představuje výjimku a vybočuje z tématu. Gregor E. totiž nepochází ani z jednoho z těchto regionů a dokonce ani odjinud z českých zemí. Čechem, respektive Čechoslovákem se stal až v roce 1953. Dlouho jsme proto uvažovali, jestli jeho vyprávění do této knihy zařadit. Nakonec jsme se rozhodli, že si publikování vzhledem k zajímavému obsahu přesto zaslouží.

Je dokladem toho, že stejně jako se Češi za velmi specifických podmínek mohli nedobrovolně dostat do wehrmachtu, existují také obdobně neobvyklé příklady i z druhé strany, kdy v Československé republice směl po válce zůstat Němec, který z českých zemí vůbec nepocházel.

Gregor E. se narodil v Bavorsku, kde jeho předkové žili odnepaměti, a zhruba od poloviny devatenáctého století tam podnikali ve sklářském průmyslu. Jeho otec se svým bratrem byli odborníky na výrobu barevného skla s několika mezinárodně uznanými patenty a jeden vynález nesoucí jejich jméno je dokonce dodnes vystaven v technickém muzeu v New Yorku. Do Československa se Gregor E. dostal až za první republiky v souvislosti s přesunem výroby ze severního Bavorska do severních Čech, a před válkou vůbec nebyl československým občanem. Těsně před vypuknutím války na jaře 1938 si jeho rodina postavila na předměstí Teplic nový dům, ve kterém plánovala šťastnou budoucnost v nové a na rozdíl od Německa demokratické vlasti…

Gregorův starší bratr Franz byl přesvědčeným socialistou a během války členem ilegální německé komunistické strany. V době sudetské krize dobrovolně vstoupil do Republikanische Wehr (RW Republikánská obrana), což byla branná organizace německých sociálních demokratů v Československu. Hlásili se do ní i němečtí a rakouští emigranti. Pomáhala československé armádě potlačit henleinovský puč v pohraničí a ve svém praporu měla všité heslo "Věrnost za věrnost". Po válce se však tito bojovníci přílišného vděku nedočkali a raději sami odešli do Německa. Od roku 1939 po bratrovi pátralo gestapo. Skrýval se v rodném Bavorsku a snažil se dostat přes Španělsko do Anglie, což se mu ale nakonec nepodařilo. Po květnu 1945 se už do Československé republiky nevrátil, zatímco Gregor ano. Vzhledem ke své profesi získal jednu z výjimek, které tehdy udělovalo pražské ministerstvo vnitra. Nejprve (v roce 1946) směl a posléze (po únoru 1948) dokonce musel v Československu zůstat v zájmu "zachování chodu národního hospodářství".

Gregor E. zemřel v roce 1989 v Teplicích v severních Čechách téměř jako nemajetný. Jeho vyprávění bylo zaznamenáno rok před tím. Zažil polský i francouzský blitzkrieg a tažení na Balkán, měl problémy s nacistickými úřady, které ho dokonce na tři roky propustily z armády jako "státně nespolehlivého", do wehrmachtu byl opět povolán až za totální mobilizace v létě 1944. Ocitl se mezi posádkou východopruského Konigsbergu (Královce). Rusové mu jako raněnému a zajatému nepřátelskému vojákovi třikrát zachránili život. Přesto z jejich zajetí utekl. V roce 1946 nelegálně překročil bavorsko-české hranice v opačném směru, než bylo obvyklé. Do rodného Bavorska se pak podíval už pouze jednou a jen na jeden jediný den. Není známo, kolika Němcům, kteří ani před válkou neměli československé státní občanství, bylo po roce 1945 dovoleno zůstat v Československé republice. Jistě nebyl Gregor E. jediný: Z odsunu byli například vyjmuti všichni političtí emigranti z Německa a Rakouska, kteří zde ve 30. letech získali azyl na svém útěku před Hitlerem a válku se jim nějak podařilo přežít.

Během vyprávění svého příběhu před sedmnácti lety se Gregor E. dokonce pochlubil členskou legitimací tehdejšího Svazu československo-sovětského přátelství. Kdo by něco takového očekával od bývalého německého vojáka, který bojoval na východní frontě a v Čechách se vůbec nenarodil?! Někdo by to možná považoval za další absurditu či paradox vyplývající ze složité doby, ve které tehdy lidé žili. Sám Gregor E. nad tím jen s úsměvem mávl rukou: "Pro veterány wehrmachtu je tohle povinný…"

Ze vzpomínek Gregora E., zaznamenaných v roce 1988:

Když byly v říjnu 1938 obsazeny Sudety, do kterých se naše rodina přistěhovala ze severního Bavorska, bylo mi dvacet šest let. Byl jsem v té době druhým rokem ženatý. Jako rodilého Bavora mě odvedli do wehrmachtu "přednostně". Místní Němci se ale dlouho neradovali. Do armády museli také krátce po mně.

Setkal jsem se s nimi už během zimy, kdy jsem procházel výcvikem u dělostřelectva nedaleko Dráždan. V naší jednotce bylo několik sudetských Němců i přímo z Teplická a Ústecká. Protože jsem stále mluvil s bavorským přízvukem, většina z nich se divila, když jsem se k nim hlásil jako ke krajanům. Bavorský dialekt byl sice hodně rozšířený i mezi Němci z oblasti Šumavy a západních Čech, avšak v severních Čechách měli svůj vlastní. Obsazení Prahy 15. března následujícího roku se nás jako dělostřelců přímo netýkalo. Během vojenských příprav jsme zůstávali v kasárnách a věnovali se běžnému výcviku. Avšak v ten den nás brzy ráno vzbudili a poslali odhazovat sníh ze státní silnice, která vedla z Dráždan na Prahu, aby německé tanky mohly projet. V noci ze 14. na 15. března totiž postihla Krušné hory nečekaně silná sněhová vánice. Pouze počasí a jedna malá československá posádka na Ostravsku se tak vzepřely Hitlerovým plánům.

Když naše četa odhazovala sníh, ještě jsme netušili, kam mají túrující kolony tanků namířeno. O příjezdu Hitlera do Prahy jsme se dozvěděli až během dne z rozhlasu. Hitler měl tehdy hodně naspěch. Chtěl být na Pražském hradě dříve než československý prezident Emil Hácha. Oba přitom vyrazili ve stejnou hodinu z Berlína. Ještě před Hitlerem však do Prahy musely dorazit tanky a motorizované oddíly, aby mu "prorazily" cestu na Hrad. Říkal jsem tehdy svým kamarádům, že tohle nedopadne dobře a že brzy vypukne nová evropská válka. Většina z nich tomu ale nevěřila. Převládalo všeobecné přesvědčení, že teď "je na řadě ještě Polsko" a potom se vše v míru urovná. Válku si pochopitelně nikdo nepřál. Mnoho lidí sice bylo zfanatizovaných, ale umírat? To se nechtělo nikomu.

Můj bratr Franz, který jako ročník 1902 nebyl do armády odveden, krátce po 15. březnu s ještě několika dalšími německými komunisty a sociálními demokraty vylezl na komín jedné z teplických skláren a vyvěsil na něm československý prapor. Při sestupu pak poškodili kovový žebřík, aby po něm nikdo nemohl vylézt nahoru a prapor sundat. Byli však prozrazeni, a proto po tomto činu musel utéct do Bavorska, kde se skrýval až do konce války. Přestože po květnu 1945 uvažoval o tom, že by se do Československa opět vrátil, úřady mu to nedovolily. Zůstal tedy v Bavorsku a dokonce vystoupil z komunistické strany. "Víme, že váš bratr je komunista nemyslete si, že uděláte vojenskou kariéru," pohrozili mi dva příslušníci gestapa krátce po jeho útěku. Tvářili se, jako kdyby mi oznamovali nějakou Jobovu zvěst. Jenže já jsem stejně nic takového neměl v úmyslu, takže mi to bylo srdečně jedno.

Polský blitzkrieg

V září 1939 došlo na má slova a evropská válka skutečně vypukla. Wehrmacht vstoupil do Polska a západní státy vyhlásily Německu válku. Jako formace dalekonosného dělostřelectva jsme se zdržovali v relativně bezpečné vzdálenosti za frontovými liniemi. Dokonce jsme do bojů ani nezasáhli. Na naše zapojení byl polský blitzkrieg naštěstí příliš krátký. Projížděli jsme vesnicemi a městečky v oblasti Poznaňská ve směru na Varšavu. Přesouvali jsme se na koňských povozech a táhli za sebou naše děla. Mimochodem, koně tahali německé dělostřelectvo po celou válku. Nebyli jsme až zase tak motorizovaní, jak se občas říká. Mnozí obyvatelé obsazovaných měst i němečtí vojáci toto vojenské tažení zprvu chápali jako "osvobozování" nejvýchodnějších oblastí Německa. Setkávali jsme se s projevy vděčnosti a sympatií. Čím více jsme se však blížili k Varšavě, německých obyvatel ubývalo a přibývalo Poláků a ti nás rozhodně neviděli rádi. Vzpomínám si, že Varšavu jsme viděli z dálky, když ještě hořela. Na obzoru velkopolské roviny se na mnoha místech zvedaly k obloze obrovské sloupy kouře. Slyšeli jsme naše letadla, jak se vrací na základny pro další bomby.

Naši velitelé nás sice nabádali ke zdrženlivosti, avšak jednotky Waffen SS, které postupovaly před námi i za námi hlavně ty za námi se s Poláky příliš "nemazlily". Polské tažení bylo generální zkouškou na válku "nového typu", tedy "rasovou válku", která měla začít o dva roky později proti Sovětskému svazu. Já sám jsem sice nebyl svědkem žádné brutality vůči civilistům nebo zajatcům, ale jak jsme se později dozvěděli od jiných vojáků, mnoho z nich se už zde poprvé setkalo s uplatňováním velmi nevybíravých metod. Dokonce i Hitlerova dvorní kameramanka Lena Riefenstahlová, která v té době přijela do Polska natočit propagandistický film o "rytířském wehrmachtu", byla hned první den otřesena drastickou scénou, kdy vojáci SS před ní postříleli skupinu Poláků v odvetě za zabití několika Němců. V panice sbalila kameru a odjela zpátky do Berlína. Tam jí ale na ministerstvu propagandy vynadali a důrazně vysvětlili, že "takové věci se za války prostě dějí". Mezi veřejností v Německu se už tehdy proslýchalo, že tyto "brutální metody" se jednou obrátí i proti nám. Ve vojenských kurzech nás přece učili, že se zajatci musíme zacházet tak, jak bychom chtěli, aby se zacházelo s námi, pokud bychom byli zajati.

Následující období války jsem strávil ve Vídni. V bývalých císařských stájích u Schonbrunnu jsem se staral o koně. Blitzkrieg byl vystřídán setzkriegem, válkou v sedě. Říkalo se tak první válečné zimě 1939 až 1940, kdy proti sobě na francouzsko-německých hranicích stála plně zmobilizovaná vojska, avšak příliš se nebojovalo. Docházelo jen k drobným pohraničním šarvátkám.

Velkou úlevu přinesl první sníh. Mohli jsme totiž doufat, že během zimy se rozpoutaná válka už dále nerozhoří. Vzpomínky na první světovou válku v té době byly stále příliš živé a všeobecně se soudilo, že od jara 1940 se celá tragédie bude znovu opakovat. Nevěřili jsme totiž na zopakování polského blitzkriegu i na Západě. Francouzů a Britů bylo dohromady mnohem více než nás a byli schováni v důmyslných betonových pevnostech. Více než další blitzkrieg jsme proto spíše očekávali nový Verdun. Starší vojáci si dobře pamatovali bodákové útoky, zákopy a vůbec nejhorší peklo minulé války: bojové plyny. Sám Hitler při jednom plynovém útoku málem oslepl. Proto používání těchto prostředků během následující války údajně zakázal. Navíc se objevila nová hrozba masové letecké bombardování měst, hrozivě ozkoušené německou letkou během občanské války ve Španělsku. Přestože zkázu v Guernice způsobila německá letadla, stejnou zbraní disponovali i Britové a Francouzi. Všichni také z filmových týdeníků věděli, jak ničivě byla japonskými letadly zasažena čínská Sanghaj, kde zahynuly tisíce lidí. Nácvik leteckých poplachů proto patřil mezi nejvíce stresující zážitky. Nový rok 1940 jsme proto neslavili nijak radostně. Vzpomínám si, jak jsme si tehdy ve Vídni říkali, kolik z nás se asi tak sejde znovu za rok. S tajícím sněhem se očekávalo vypuknutí nové velké evropské války.

Tažení do Francie

V březnu 1940 jsme byli odveleni na frontu. Zaujali jsme pozice v železničních tunelech severně od Štrasburku. Naše dalekonosná děla, uložená na speciálních železničních vagónech, měla dostřel přes dvacet kilometrů.

Až do května jsme se přitom jen sporadicky ostřelovali s Francouzi. Podařilo se nám poškodit a vyřadit z provozu několik otáčivých betonových pevností Maginotovy linie. Čekali jsme vždy v úkrytu železničního tunelu, dokud jsme nedostali z balonové hlídkové služby hlášení, že na francouzských otáčivých pevnostech byl zaznamenán pohyb. Potom okamžitě následoval rozkaz vyjet z tunelu a co nejrychleji zaměřit podle přesných souřadnic. Obvykle následovalo několik ran a celá souprava opět zajela zpátky do bezpečí tunelu. Během těchto "rytířských soubojů" jsme zjišťovali, nakolik je obtížné pevnosti zničit a prorazit našimi granáty. Rozhodně to nebylo nic jednoduchého. Československé pohraniční pevnosti podle mého názoru jen těžko překonatelné pro jakoukoliv armádu přitom byly jen odleskem těch francouzských. Čelní útok proti nim vůbec nepřipadal v úvahu. Ráno 10. května se německé armády přesto daly do pohybu a zaútočily nejprve na Belgii, Holandsko a Lucembursko, odkud pokračovaly do severní Francie. Francouzští a britští stratégové přitom po zkušenostech z předchozí války počítali pouze se zapojením Belgie do svého obranného systému, avšak i tam přípravy začaly příliš pozdě. Belgická část Maginotovy linie se tam teprve začínala stavět.

Pevnosti, které již byly postaveny, byly dobyty doslova "ze vzduchu". Jejich belgičtí obránci utrpěli šok. Nedobytná betonová monstra s uzoučkými průzory pro kulomety a pro hlavně kanónů obsadili výsadkáři, kteří pod příkrovem tmy přistáli přímo na jejich kopulích. To vše byl přitom teprve začátek. Výsadkáři přistávali také v Holandsku, kde rychle obsazovali mosty. Do Francie pronikaly tankové kolony ze strany, odkud nebyla chráněna Maginotovou linií, tedy přes Belgii a Lucembursko. Byl to skutečný Sichelschnitt "seknutí srpem", jak tento odvážný plán němečtí generálové pojmenovali.

Naše střelecká jednotka se tehdy nacházela v prostoru, kde se hned v první den neútočilo. Stáli jsme totiž tváří v tvář pevnostem. Přesto jsme zaujali postavení mimo tunely a celý den ostřelovali francouzské pozice. Železniční vagóny brzy nahradily silniční tahače a koňské povozy a už o několik dní později jsme s nimi také vyrazili do boje. Během francouzského tažení jsme se opět drželi za frontovými liniemi a francouzské a britské pozice ostřelovali jen z dálky. Často ani v dalekohledu jsme neviděli, kam naše granáty dopadají. Palbu navigoval letecký průzkum a informace od pozemních průzkumných jednotek, které šly v čele útoku. Naše dalekonosné dělostřelectvo tak jen doplňovalo hlavní palební sílu zaměřenou do nepřátelského týlu, kterou představovala střemhlavá letadla.

Dvoumístné letouny typu Junkers 87, přezdívané štuky, byly ve Francii v každé bitvě. Jejich hlasitý jekot, se kterým se vrhaly z oblohy na protivníka, se stal propagandistickým symbolem blitzkriegu.

Už tehdy se mluvilo o chirurgicky přesných zásazích, o válce s minimálními ztrátami a o naší obrovské technologické převaze. Střemhlavá letadla ničila jedoucí tanky valící se dým v severofrancouzské rovině označoval místa odporu a usnadňoval tak orientaci tankovým kolonám na řekách a vodních kanálech rychle vyrůstaly spolehlivé provizorní mosty, které unesly i těžkou techniku. Svět byl ohromen. Oproti veškerému očekávání se válka vyvíjela nesmírně rychle. "Na světě není síly, která by zastavila Němce!" prohlásil tehdy fascinovaný Mussolini a k německému tažení se rychle připojil. Tankové kolony projely napříč severní Francií a během několika dní se dostaly až na pobřeží Lamanšského průlivu. Tím odřízly celý britský expediční sbor a část francouzské armády v Belgii. Britové unikli přes přístav v Dunkerque, avšak Francouzi se vzdali. Kapitulovala i Belgie. Následovala ofenzíva proti francouzským pozicím na tzv. Weygandově linii, jejíž páteř vytvářely řeky Somma a Aisne, a tím byl osud Francie zpečetěn. Do Paříže už wehrmacht vpochodoval bez boje.

Z hlediska vojenské taktiky se polský a francouzský blitzkrieg naprosto shodovaly. Byla to rychle a snadno vybojovaná vítězství. Ve Francii padlo "jen" 27 000 německých vojáků. Avšak lišily se v přístupu k poraženým. Ve Francii jsme měli přikázáno, abychom se chovali s velkorysostí vítězů. K excesům jako v Polsku zde nesmělo dojít. Jakékoliv násilnosti či krádeže ze strany německých vojáků se měly okamžitě trestat smrtí. Francouzi měli pocítit "čestnou porážku" od "korektního protivníka". Dokonce se nesměly vyvěšovat německé vojenské vlajky na místech, kde by mohly Francouze nejvíce popudit. Za dostatečné ponížení Francouzů se považoval už samotný fakt jejich epochální vojenské porážky, kdy se přes celou zemi valily proudy zajatých a poražených vojáků. Nyní měla pro Francii začít nová éra, po boku vítězného Německa. "Velká bitva o Francii skončila, trvala dvacet šest let," říkalo se tehdy v Německu se zadostiučiněním a s narážkou na to, že tento blitzkrieg byl završením první světové války.

Když Francie kapitulovala, po celém Německu se rozezněly kostelní zvony, aby oznámily "největší vojenské vítězství všech dob". Návrat německé armády do Berlína připomínal triumf z dob římských císařů. Hitler byl na vrcholu popularity. Němci pochodovali Paříží i Berlínem. Od té doby se začal razit mýtus o "německé neporazitelnosti". Německá armáda získala obrovské sebevědomí.

Také jsem v té době prožíval velikou radost a pocit štěstí. Ale ze zcela jiného důvodu. 19. května se mi doma v Teplicích narodil syn.

Balkánské tažení

Následující měsíce pro nás jako dělostřelce znamenaly oddech, strávený na břehu Lamanšského průlivu. Koupali jsme se v moři a popíjeli francouzské víno. Panovalo výtečné slunečné počasí. Göring proto nařídil zahájení letecké kampaně proti britským ostrovům začala slavná vzdušná bitva o Británii. Nad hlavami nám neustále vrčela letadla. Vesměs německé junkersy, messerschmitty, heinkely a dorniery. Když letěla na Anglii, byla seřazena do přehledných formací. Jejich přelet často připomínal menší zemětřesení. Letělo jich třeba sto nebo i sto padesát pohromadě. Velké rozpažené heinkely s prosklenými kabinami vpředu zepředu pod kabinou a v prostoru na trupu za kabinou měly prosklené kupole, ze kterých trčely kulomety. Nad nimi letěly další menší letouny jako jejich stíhací doprovod. Působilo to celé velmi impozantně. V dalekohledech jsme si prohlíželi jejich "výzdobu". Mnohé heinkely například měly v přední části trupu domalovány vyceněné zuby, protože svým podlouhlým, rozpláclým trupem připomínaly žraloka.

Pak jsme je viděli zase letět zpátky. V rozbitých formacích anebo jen jednotlivě. S rozbitými okénky, ustřelenými podvozky, s dírami v trupech. Za některými přitom zůstávala dlouhá zlověstná stopa černého dýmu. Věděli jsme, že uvnitř jsou mrtví nebo umírající piloti.

Z invaze do Anglie ale nakonec sešlo a tak jsme byli na zimu staženi do týlu. Dostal jsem se na několik týdnů domů. V Liberci mě přeřadili k pěchotě. Snad proto, že můj bratr stále nebyl k nalezení. Krátce před přeřazením k "nižší zbrani" jsem byl totiž opět vyslýchán gestapem. Chtěli vědět, jestli o bratrovi něco nevím. Výcvik na pěšáka spočíval především v nácviku střelby, útoku na blízký cíl a krytí palbou. Podmínky v kurzu však hraničily se šikanou. Když například někdo během střelby rozsypal své náboje, musel sepnout ruce za zády, pokleknout a všechny náboje posbírat a naskládat zpátky do zásobníku jen za pomoci zubů a jazyka. Když jsme nacvičovali útok, velitelé nám tvrdili, že mezi sto slepými náboji je jeden ostrý, abychom byli motivováni cvičit tak, jako kdyby to bylo doopravdy. Jak jsme ale později zjistili, nebyla to vůbec pravda. Ostrá munice se při žádném výcviku používat nesměla. Důvěra v naše nové velitele se zase nacvičovala tak, že nám zavázali oči a dovedli nás na okraj nějakého vyvýšeného místa, kde nás nechali čekat na rozkaz. Ten nakonec zněl pokaždé stejně. "Skoč!" Skákali jsme a nevěděli, do čeho. Většinou z výšky několika metrů do písku nebo nádrže s vodou. Velitelům jsme důvěřovali, protože jsme dobře věděli, že si nemohou dovolit, aby se nám něco stalo. Alespoň ne teď, během pouhého výcviku…

Z Liberce jsem pokračoval rovnou do Rumunska. Byl jsem zařazen do pěší jednotky, která se nedaleko města Temešvár připravovala k útoku na Jugoslávii. Politické události kolem této krátké balkánské války byly velmi překotné. Původně se totiž mluvilo pouze o tom, že zasáhneme proti Řecku, které bylo ve zdlouhavé válce s Itálií. Mussolini, který v roce 1936 ukázal své velké svaly a odvahu Habešanům a v roce 1939 také Albáncům, se inspirován francouzským blitzkriegem rozhodl pro vlastní "ukázkovou" válku a za oběť si vybral právě Řecko. Napadl ho nejen svými velkohubými projevy, ale i přímo vojensky. Jenže jeho blitzkrieg se jaksi zadrhl hned v začátku a dokonce musel před rozzuřenými Řeky ustupovat do Albánie. Takže územně spíše ztrácel než získával. Jeho sólo akce, o které předem neřekl ani Hitlerovi, navíc přilákala na Balkán Brity. Jejich oddíly se vylodily v Řecku a na Krétě. Společně s nimi přišli také Australané a Novozélanďané. Poslední jmenovaní se později ukázali jako mimořádně houževnatí bojovníci.

Jakmile se v Řecku objevili Britové, Hitler nechtěl zůstat stranou a rozhodl se proti nim zasáhnout. Jugoslávie, která mu ležela v cestě, dostala na vybranou: buď se přidá na německou stranu, anebo bude zničena. Jugoslávská vláda se rozhodla pro smír s Německem. Jenže tím vyvolala nepokoje obyvatel, během kterých byla svržena. Takže jsme 6. dubna vyrazili nejprve proti Jugoslávii. Útočili jsme jako pěšáci na srbské pozice jižně od Bělehradu. Poprvé jsem se dostal do boje zblízka. Naštěstí měla zdejší válka nesmírně rychlý průběh. Ještě mnohem rychlejší než v Polsku nebo ve Francii. Po tisících jsme zajímali jugoslávské vojáky a pochodovali po hlavní silnici směrem k řeckým hranicím. Mezi Jugoslávci v těch dnech zavládl naprostý chaos. Pravděpodobně to bylo způsobeno tím, že německý útok přišel bezprostředně po státním převratu. Všechny německé útoky proti slabším státům navíc začínaly stejně: odstrašujícím bombardováním hlavního města. Ve stejné době se naplno rozhořely také národnostní nepokoje mezi samotnými Jugoslávci. Byli velmi rychle zaujati více sami sebou, takže si naší invaze přestali všímat. V Makedonii jsme však narazili na Brity a Řeky. A to byla jiná! Když jsme došli k takzvané Metaxasově obranné linii, přivítali nás dělostřeleckou palbou. Rychle jsme se poschovávali v okolním terénu. Za silnými kmeny stromů nebo v kráterech od granátů. Blitzkrieg se však měl opět opakovat. Z oblak se najednou vyřítila střemhlavá letadla a zasypala protivníka bombami. Cesta na jih byla volná.

Řekové nebyli schopni bez britské pomoci sami dále bojovat. Stačilo přinutit Brity k ústupu a Řekům nezbylo, než se vzdát. Jednou za námi obyčejnými pěšáky přišli řečtí velitelé a s nešťastným výrazem se nás ptali, jak se mohou vzdát. Svým dotazem nás zaskočili. Byli jsme pouze čtyři němečtí vojáci a před námi stálo asi dvacet řeckých důstojníků. Odvedli jsme je proto na nejbližší velitelství. Jediné, co jsme věděli, bylo, že řečtí i britští důstojníci si mohou i v zajetí ponechat pistole. Takže jsme vedli dvacet ozbrojených Řeků několik kilometrů neobydlenou vyprahlou krajinou. Žádné vyznamenání jsme za jejich zajetí nedostali. Pochopil jsem, že wehrmacht a řeckou armádu dělí ve výzbroji hned celá desetiletí. Říkali jsme si, že náš italský spojenec nejspíš stojí "za pendrek", jestliže si s Řeky neporadil sám. Následující zkušenosti s Italy během afrického tažení nám daly za pravdu. Byli to velmi špatní vojáci. Jak se ukázalo v roce 1943, nebyli schopni bojovat ani na vlastním území.

Sotva jsme prorazili Metaxasovu linii, nezastavili jsme se dříve než v Athénách. 27. dubna jsme už stáli na athénské Akropoli. Rozhlížel jsem se tehdy z výšin tohoto posvátného místa, které jsem považoval za symbol evropské civilizace, a přemýšlel o tom, kam až nás tahle válka ještě zavede. Před námi leželo Turecko, Persie, Suez a za nimi Indie a Afrika. Byla to doba, kdy německá armáda byla k nezastavení. Zdálo se, že jsme opravdu "neporazitelní". Ta představa mě více děsila než naplňovala nadšením. Bylo mi jasné, že po takovýchto vítězstvích Hitlerova chuť jedině poroste. Počítal jsem, jak daleko je Německo, přes kolik států. Uvědomoval jsem si, že stojím na Akropoli, na které dosud žádný německý voják nikdy nestál. Nade mnou a mými kamarády vlál prapor s hákovým křížem. Byl to mimořádný okamžik. Cítil jsem, že stojíme na místě tak vzdáleném od naší vlasti na místě, kde nemáme co dělat… A Hitlerova chuť opravdu rostla. O dva měsíce později měla začít další válka, která všechny předchozí dalece předčí. Dobyvačné tažení do Sovětského svazu. Za surovinami, za úrodnou půdou a "novým životním prostorem". Válka "nového typu". Vše, co se dosud v Evropě odehrálo, byla jen předehra k ní. Teprve teď měla začít ta opravdová a skutečná velká "rasová válka", kterou Hitler od svého politického prvopočátku plánoval. "Velká hodina" nadešla ráno 22. června 1941.

Přestávka v pravý čas

Do Sovětského svazu se naše jednotka dostala až v průběhu léta. Poslali nás do Běloruska zpevňovat místní dopravní komunikace. I hlavní cesty tam totiž jen málokde měly pevný povrch. Káceli jsme proto stromy a problematické úseky silnic zpevňovali. Práce šly celkem snadno. Kvalitních stromů byl všude dostatek.

S místními lidmi se mnozí z nás, obyčejných vojáků, snažili vycházet dobře. Byli jsme však šokováni jejich hroznou chudobou. Bělorusové bydleli v dřevěných domech bez podlahy a bez místností. V jednom velkém prostoru se tísnily celé rodiny společně s hospodářským dobytkem. Také jejich jídelníček byl velmi ubohý. Jedli jen jakési kaše, chleba a brambory. Podle toho také vypadali. Ještě nikdy jsem neviděl tolik podvyživených, vychrtlých lidí. Stejně trpěla i jejich zvířata, zejména koně a krávy, kterým zpod kůže trčela žebra.

Jejich strádání však nebylo způsobeno pouze válkou. Jak nám říkali, žijí takto už odjakživa. Stejně se jim vedlo za cara i za komunistů. Na venkově nebyla kanalizace ani elektřina. Někteří z nich v prvních měsících německé okupace dokonce naivně doufali v lepší časy. Opět totiž byla povolena běloruština a náboženská svoboda (ta však byla během válečných let obnovena i v samotném Sovětském svazu, alespoň formálně a dočasně). Běloruštinou a náboženskou svobodou nacistická "štědrost" končila. Mezi německými vojáky bylo mnoho bývalých sympatizantů s německou komunistickou stranou. I když ani oni si o životních podmínkách v Sovětském svazu už nedělali příliš velké iluze, přesto se cítili zaskočeni, když jim místní obyvatelé vyprávěli o politickém teroru, popravách, gulagu, Solověckých ostrovech a o hladomoru na Ukrajině ve 30. letech, během kterého zahynulo možná až šest milionů lidí. Sovětský svaz u nich navíc ztratil veškerou prestiž už během své agrese proti Finsku v roce 1940.

Velkou neznámou pro nás představovaly ruské ženy. Viděli jsme je pást dobytek, opravovat střechy, kopat studny, nosit vodu i kameny, staraly se o děti, ale chlapy při práci nikde vidět nebylo. Nanejvýš, jak vyspávají na mezi s lahví vodky po ruce. Rusky se navíc velmi rády a rychle seznamovaly i s námi. A nebyly nijak náročné. V kdekterém vojákovi tak zůstal dojem, že Rusky jsou nejvstřícnější a nejpřítulnější ženské na světě. Sexuální styky s nimi sice byly zakázány, ale tento zákaz se příliš nedodržoval.

Jak jsme opravovali a zpevňovali silnice, posouvali jsme se stále více směrem na východ, ke Smolensku a Moskvě. Nejednou se stalo, že jsme museli práce přerušit, protože od východu se po silnici blížil obrovský lidský zástup, často i několik kilometrů dlouhý. Byli to sovětští zajatci. V ohromných počtech. Ustoupili jsme stranou a nechali je projít. Jak se zástup blížil, ucítili jsme příšerný zápach. Museli jsme si před obličejem přidržovat kapesník. Před námi procházely tisíce a tisíce zubožených Rusů v roztrhaných uniformách, bez bot a mezi nimi spousta kavkazských a mongoloidních typů. Goebbelsovi propagandisté tyto zástupy filmovali a v týdenících je pak vydávali za ukázkovou přehlídku "méněcenné rasy". Dokonce i v Protektorátu se tehdy objevily plakáty s tvářemi ruských zajatců a s dotazem v češtině "Tvoji bratři?". Hnali je na západ, na otrocké práce. Více než polovina (asi tři z pěti milionů) zajatých Rusů v pracovních táborech zemřela. Mnozí si později dočasně zachránili život pouze tím, že vstoupili do Ruské osvobozenecké armády generála Vlasová, která v závěru války bojovala na německé straně. Ale ani v ní nepřežili dlouho. Na konci války je Sověti postříleli. O mnoho lépe neskončili ani ti zajatci, kteří se v nacistických lágrech dočkali "osvobození". Už v červenci 1941 prý Stalin podepsal výnos, podle kterého měl být každý sovětský voják, který by upadl do německého zajetí, považován za "zrádce". Stejně jako kdyby ustoupil. Jeho jedinou ctí a povinností bylo padnout v boji a skončit jako neznámý vojín v hromadném hrobě. Takže v květnu 1945 mnoho osvobozených sovětských zajatců putovalo rovnou na Sibiř. Vedle toho prý bylo už během války popraveno či přímo na frontě bez soudu zastřeleno více než milion sovětských vojáků za údajnou zbabělost. Sovětské vojáky totiž vstříc smrti pod pásy německých tanků nehnalo jen vlastenectví (byť bylo jistě nepochybné), ale také zvláštní oddíly NKVD, které se nemilosrdně vypořádaly s každým, kdo zaváhal jít dál.

Na podzim 1941 Hitler zřejmě považoval válku proti Sovětskému svazu za vyhranou. Část vojáků ostheeru byla převelena jinam a další byli dokonce podle své původní profese posláni plnit úkoly ve válečném hospodářství. Měl jsem štěstí, že jsem patřil mezi ně. "Na domácí frontě jde do tuhého… Státně spolehlivý příliš nejste při výcviku jste byl nejlepším střelcem, ale na frontě nic netrefíte takže vás pošleme domů a budete pracovat na šachtě," oznámili mi. Horníci a zaměstnanci šachet tehdy byli pro válečné úsilí stejně důležití jako samotní vojáci. Tyto pozice totiž nemohly zastávat ženy ani muži se zdravotními problémy. Ty už raději poslali do armády. Na šachtách bylo třeba silných, zdravých mužů a co více, nejlépe Němců. Alespoň na vedoucích místech, ale i v jednotlivých partách, aby na ostatní "dohlídli". Němci byli většinou zaměstnáni jako vedoucí směn, kontroloři nebo na pozicích, kde se vyžadovala nějaká odbornost. Nejtěžší práci pak dělali převážně cizinci.

Byl jsem šťastný, že mohu být opět s rodinou, od které jsem byl na posledního dva a půl roku odtržen. Měl jsem doma ročního syna a rozhodli jsme se s manželkou pro ještě jedno dítě. V roce 1943 se nám narodila dcera Rosie. Na šachtě jsem odpovídal za provoz povrchové kolejové trati. S malou lokomotivou po ní jezdil jeden pracovně nasazený Francouz. Jmenoval se Jean a pocházel z Lotrinska. Byl profesí také strojní inženýr a před válkou pracoval v tamních uhelných dolech. Během těch tří let se z nás stali dobří přátelé. Naučil jsme se od něho alespoň částečně francouzsky.

Letecká válka

V roce 1944 se válka přenesla přímo nad naše domovy. Začala nás sužovat britská a americká letadla. Jejich přelety byly čím dál tím častější. Měli jsme dům poblíž železniční trati, nad kterou se často odehrávaly útoky tzv. "kotlářů", kteří nalétávali na jedoucí vlaky a snažili se lokomotivě prostřelit parní kotel. Strojvedoucí s topičem se při dokonaném útoku většinou zaživa uškvařili, jestliže se jim zavčas nepodařilo vyskočit. Posádky lokomotiv přitom byly německé i české. Lidé tak umírali na obou stranách. Při jednom přeletu letadel už nestihl můj čtyřletý synek Franz doběhnout ze dvorku domů. Společně se sestřenicí Erikou se proto venku přitiskli ke zdi. Americká letka přelétla ve výšce sotva několika metrů nad nimi. V prosklených kokpitech zřetelně rozpoznali postavy pilotů v leteckých brýlích a kožených kuklách, kteří se za dětmi dokonce ohlíželi. Jindy byl zase zasažen a zničen dům, který stál přímo naproti nám přes ulici. Zůstal mi navždy uložený v paměti nedotčený svatební obraz, který tam tehdy visel na jediné nezbořené stěně uprostřed celé té suti.

Teplice leží pouhých padesát kilometrů od saských Drážďan, které na konci války postihl vůbec nejničivější nálet v celých lidských dějinách, jenž co do počtu lidských obětí, materiálních škod a dokonce i aritmetického součtu ničivé síly vybuchujících bomb předčil i atomové útoky na Hirošimu a Nagasaki. V době, kdy toto město bylo doslova "spáleno a vymazáno ze zemského povrchu", jsem však již byl zpátky na frontě, takže znám tuto událost jen z vyprávění rodiny.

V noci ze 13. na 14. února 1945 ji krátce před půlnocí probudil hrozivý lomoz, který přicházel z vršků nedalekých Krušných hor. Doslova se s nimi třásly postele jako při zemětřesení. Potom se nad kopci rozzářila oslnivá rudá záře a ohnivá oblaka jako při biblické apokalypse. Osm set britských bombardérů v té chvíli devastovalo historické centrum starobylého výstavného města, přezdívaného kvůli nesčetným renesačním a barokním památkám jako "severská Florencie". Vše bylo během několika desítek minut zničeno. Obyvatelé Teplic tehdy vyšplhali na střechy domů, odkud sledovali ozářenou oblohu. Všem bylo jasné, že Drážďany se staly terčem nejničivějšího útoku. Hlasité hřmění a ohnivou záři pozorovali lidé v celých severních Čechách a dokonce až v Říčanech u Prahy.

Celé městské centrum Drážďan se tehdy proměnilo v ohromnou ohnivou kouli, kolem které se vytvářely mohutné ohnivé víry. Ty mnoho lidí doslova vtáhly dovnitř. Plameny šlehaly stovky metrů vysoko. Na město byly kromě tříštivých bomb shazovány také zápalné pumy. Zničeno bylo více než 25 000 domů. V ulicích města uhořely desetitisíce lidí, některé odhady hovoří až o 300 000 mrtvých. Přesný počet se přitom nedá zjistit, protože Drážďany tehdy byly přeplněny civilními uprchlíky ze Slezska a Pruska, kteří přespávali nejen ve veřejných budovách, ale i přímo v autech nebo na koňských povozech na ulici.

Další den apokalyptický nálet pokračoval. Jeden svazek amerických letadel tehdy bombardoval také Prahu, kde bylo zabito sedm set lidí a zapálena řada historických památek včetně emauzského kláštera. V ten den se v Teplicích objevili první uprchlíci, kteří hrozný nálet na Drážďany přežili. Už během útoku začali opouštět kryty a protiletadlove věže a dali se na útěk. Běželi celou noc a za svítání se dostali přes Krušné hory do Teplic. V té době právě začínal další ničivý útok amerických bombardérů na jejich město.

Opět do zbraně

Za Goebbelsovy totální mobilizace v létě 1944 jsem byl opět povolán do zbraně. Nejprve mě poslali do Liberce, kde mě přidělili k obsluze těžkého kulometu. "U dělostřelců jste si alespoň během výcviku vedl dobře, takže budete střelcem také u pěchoty," oznámili mi.

Ještě předtím, než jsme odjeli na frontu, mě přijela navštívit manželka s dětmi. Jejich vlak během cesty čelil vzdušnému útoku. Jak mi pak v Liberci vyprávěli, před městem souprava náhle zastavila a zhasla. Noční tmou se rozléhal hukot leteckých motorů. Letadla kroužila kolem, nakonec ale odlétla pryč. Německý rozhlas však krátce nato mylně informoval, že vlak byl bombardován a údajně i zasažen. Naštěstí to nebyla pravda a já jsem se s rodinou krátce po půlnoci šťastně shledal na nádraží. Následující měsíce jsem strávil v okupovaném Polsku, Pobaltí a Bělorusku. Všude převládala protiněmecká nálada a bylo nebezpečné pohybovat se v malém počtu mimo posádku. Všude operovali partyzáni a příslušníci odboje. V polských městech se často střílelo i při pouhých pouličních prohlídkách. Kontroly jsme přitom prováděli ve tříčlenných družstvech. Na každé straně ulice stál jeden voják se samopalem a uprostřed důstojník s pistolí, který šacoval civilisty. Pokud mezi kontrolovanými náhodou byli příslušníci odboje, ti místo průkazů okamžitě vytahovali pistole a potom záleželo na tom, kdo byl rychlejší. Když vypuklo varšavské povstání, nenávist mezi Němci a Poláky dosáhla příšerných rozměrů. Ani s Rusy nebyly mezilidské vztahy tak špatné.

Když v říjnu 1944 první ruské jednotky pronikly na německé území ve východním Prusku, poslali nás jejich útok odrazit. Dostali jsme rozkaz vydobýt ztracená německá území zpět. Jednalo se o města Gumbinnen a Goldap a přilehlé vesnice. Boje na východních hranicích Německa byly nesmírně tvrdé, ale během dvou týdnů se nám podařilo získat ztracená území zpátky a obě města se znovu ocitla pod naší kontrolou. Hned za námi jely filmové štáby vyslané ministerstvem propagandy, aby zaznamenaly "stopy" po chování sovětských vojáků vůči německým civilistů. Filmové týdeníky z pruských měst, dočasně obsazených Rusy, měly ostatní německé obyvatele vystrašit. "Tohle vás čeká, jestliže ruskou armádu nezastavíme…" Ministr Goebbels tehdy ve svých vášnivých projevech přirovnával sovětskou armádu k "asiatským hordám" a Stalin byl titulován jako novodobý Čingischán. Ostatně, jako vůdce mongolských nájezdníků ho nacistická propaganda zobrazovala už od roku 1941.

Avšak pouhé nadávky sovětskou armádu zastavit nedokázaly. Byla totiž mnohem úspěšnější než my a početně silnější. Opět jsme ustupovali. Už během vánočních svátků jsme opouštěli Gumbinnen a v patách jsme měli ruské tanky a kaťuše. Společně s námi utíkali i místní obyvatelé. Pravé peklo však začalo až v lednu během slavné Stalinovy ofenzívy, zahájené na plné šířce východní fronty od Finska až po Černé moře. Přesně tak se to rjřitom zpívalo v německém rozhlase v červnu 1941: "Od Finska až po Černé moře, za svobodu a za Hitlera, kupředu na východ…" Tentokrát se však německé armády pohybovaly v úseku od Finska až po Černé moře v přesně opačném směru. Ustupovala nejen německá armáda, ale společně s ní i veškeré německé civilní obyvatelstvo. Zvláště osudy těchto uprchlíků byly velmi smutné.

Ne všem se podařilo utéct a mnoho lidí tehdy zahynulo. Umrzli ještě během útěku, stali se terčem ostřelování nebo byli pobiti. Někteří se chtěli dostat do pruské metropole Kónigsbergu (česky Královec, dnešní Kaliningrad) nebo do Pilawy, odkud odplouvaly evakuační lodi do německého vnitrozemí. Přestupní stanicí byl Gdaňsk. Jiní se zase snažili uniknout po souši, dokud to před Stalinovou lednovou ofenzívou ještě šlo. V polovině ledna však Sověti východní Prusko již zcela odřízli. Na útěku se v této chvíli ocitly dva miliony místních obyvatel. Více než 400 000 se jich tísnilo v Pilawě, téměř milion dalších v Gdaňsku, kde čekali na evakuační lodě. Nejméně 120 000 lidí během útěku zahynulo. Ti, co nakonec odpluli, museli veškerý majetek nechat na břehu. Ostatní se snažili dostat přes zamrzlý Frišský záliv na vlastní pěst. Nebylo to o nic nebezpečnější než cesta lodí. Mnohé totiž byly potopeny sovětskými ponorkami a letadly.

Došlo tehdy i ke dvěma velkým námořním katastrofám. 31. ledna 1945 sovětská ponorka potopila parník Wilhelm Gustloff. Je znám pouze přesný počet zachráněných: 904 uprchlíků a členů posádky. Odhad převážených se přitom pohybuje mezi šesti až devíti tisíci. Parník byl totiž přeplněn. To znamená, že během katastrofy zahynulo v ledových vodách Baltického moře pět až osm tisíc lidí, převážně žen a dětí. Při potopení evakuační lodi General von Steuben zahynuly tisíce dalších.

Mezi uprchlíky se šířily zvěsti o sovětských násilnostech a o odvlékání do gulagu. Goebbelsova propaganda dokázala zčásti oprávněného a zčásti přehnaného strachu uprchlíků obratně využívat k svým vlastním účelům, aby nás vyburcovala k ještě zarputilejšímu odporu. O sovětských vojácích se tehdy v německém rozhlase říkaly naprosto neuvěřitelné věci. V novinách byly zveřejněny fotografie ztýraných a zabitých obyvatel prvních německých vesnic, které Rusové dobyli. Ačkoliv mnohé z toho mohlo být zveličeno, k násilnostem, zejména vůči ženám, tehdy skutečně docházelo.

Veškeré německé obyvatelstvo východního Pruska se po zveřejnění těchto zpráv dalo okamžitě na útěk. My jsme utíkali společně s nimi. Chyběly nám zbraně, jídlo, léky, teplé oblečení i jakákoliv naděje. Početní převaha Rusů byla ohromná.

Stáhli jsme se až do východopruské metropole Kónigsbergu, který se tak stal "frontovým městem". Na souši bylo vybudováno pět obranných pásem I na moři tři. Námořní spojení bylo brzy přerušeno a naše zhruba třistatisícová posádka se dostala do úplného obklíčení. Ve městě však zůstaly i statisíce běženců. Jediným spojením přitom byl letecký most. Dostávali jsme skrze něj z německého vnitrozemí zásoby a posílali pryč především děti. Ženy a ranění museli zůstat, protože letadel v té době létalo už jen velmi málo. Jediné, čeho se nám z Berlína dostávalo v hojné míře, byla velkohubá slova od Goebbelse: "Vydržte, hrdinové! Vezměte si příklad ze statečné posádky v St. Málo a také bojujte do posledního muže! Vítězství, nebo Sibiř…"

Bitva o Konigsberg

Kapitulace nepřipadala v úvahu. O pevnostní město se měla svést gigantická bitva, na kterou se Rusové pečlivě připravovali. V průběhu února a března se sváděly poziční boje o přístupové cesty k městu a zpevňovala se obranná postavení. Město bylo v té době vystaveno také silnému bombardování z letadel i lodí a bylo při tom velmi silně poškozeno. Těsně před zahájením hlavní bitvy počátkem dubna už bylo jen jednou velikou hromadou suti a kamení. Veškerý život se stáhl do podzemí.

Stáli jsme před městskými branami a odráželi vytrvalé útoky ruské pěchoty. Posílali proti nám trestance ze Sibiře. Byli to v podstatě neozbrojení chudáci. Jen někteří z nich měli zbraně, ostatní pouze nože a bodáky, často i dřevěné. Podle představ ruského velení nás asi měli umlátit čepicemi. Šli proti nám v ohromných řadách, vlna za vlnou. Podle toho, jak se vzájemně podpírali, bylo zřejmé, že jsou úplně namol. Obranné postavení na našem úseku tehdy čítalo všeho všudy jen tři kulometná hnízda. Vzpomínám si, jak jsme jednou museli odrazit útok celkem dvanácti řad sibiřských trestanců a vyvázli jsme z toho bez jakýchkoliv vlastních ztrát. Německé kulomety tehdy během chvilky postřílely celé stovky těchto chudáků. V plné míře jsem si uvědomil, jak je tahle válka na východě jen bezuzdným vražděním a s vojenstvím má jen velmi málo společného. Sám jsem přitom po celou válku střílel jen do vzduchu a myslím, že jsem nebyl jediný. Říkalo se, že Rusové dobře vědí, odkud se po nich střílí a jestli se odtamtud střílí "naostro". Němečtí vojáci, kteří se po boji vzdali a vystoupili z míst, odkud nebyl veden skutečný odpor, byli zajati.

Jak se smyčka kolem města utahovala, objevila se i sovětská letadla. Viděl jsem je poprvé za celou válku. Věděli jsme, že v oblasti Kónigsbergu operovaly bombardéry americké výroby pilotované francouzskými piloty z perutí NormandieNěmen. Vedle československého armádního sboru generála Svobody byly jedinou západní jednotkou bojující na východní frontě. Bylo mezi nimi i mnoho bývalých vězňů, kteří prošli sovětskými gulagy. Nyní nebojovali ani tak za své bývalé věznitele jako především za svoji vzdálenou francouzskou vlast.

Zažil jsem na vlastní kůži jeden velice nebezpečný útok sovětského letadla. Poslali mě tehdy s koňským povozem po zamrzlém jezeře k jedné naší předsunuté jednotce se zásobami. Právě jsem byl asi uprostřed zcela odkryté ledové plochy, když jsem najednou od lesa zaslechl zlověstný vrčivý tón. Nad korunami stromů se objevilo nízko letící letadlo s rudými hvězdami na křídlech. Tušil jsem, že jde do tuhého. Byl jsem pro něho velmi snadným terčem. Kličkovat nemělo smysl, tak jsem si jen lehnul na povoz a práskl do opratí. Pod břichem jsem měl naskládané granáty a kanystry s benzínem. Kdyby mě trefili, vyletěl bych do vzduchu i s celým nákladem. Modlil jsem se a snažil se jet co nejrychleji. Letoun se řítil přímo za mnou jako dravec. Když jsem ho měl nad hlavou, zahrčel kulomet. Kulky hvízdaly všude kolem. Prorážely led a přímo přede mnou vyskakovaly gejzírky sněhu a studené vody. Beze šrámu jsem jel dál. Slyšel jsem, jak letadlo nabírá výšku a snaží se otočit. Za chvíli bylo zpátky a střílelo na mě znovu. Celkem se pokusilo o čtyři neúspěšné nálety, než jsem se dostal do bezpečí hustého jehličnatého lesa na konci ledové plochy. Tam jsem seskočil z povozu a ukryl se. Teprve, když jsem si byl jistý, že letadlo je už definitivně pryč, pokračoval jsem dál.

Mezi naše další úkoly před bitvou patřilo také zajištění kulturních památek a jejich zabezpečení před zničením. V královském zámku například byla uložena bájná Jantarová komnata, dar pruského krále ruskému carovi, která po válce záhadně zmizela. Podle všeho během následující bitvy shořela. Nevěřím, že by ji někdo dokázal z obklíčeného Kónigsbergu odvézt, jak se občas říká. Určitě není ukryta na dně Bodamského jezera. Je téměř jisté, že v dubnu 1945 vzala za své ve sklepení vyhořelého a vybombardovaného královského zámku.

Jantarová komnata však nebyla jediným pokladem ukrytým v Kónigsbergu, který se po válce už nikdy nenašel. Zakopávali jsme tehdy na zahradách rodinných domků a v městských parcích mnoho beden a pytlů se zlalem a dalšími cennostmi. Většinou jsme je zasypali do hlubokých trychtýřů po bombách. Říkali jsme si, jak je asi jejich majitelé po válce najdou, protože o zakopaných "pokladech" se nevedla žádná evidence. Dělali jsme si legraci, že je jednou budeme muset vykopat sami. Jenže nakonec je nevykopal nikdo. Zůstaly ve městě, ze kterého všichni jeho obyvatelé krátce na to "zmizeli" a už nikdy se do něho nevrátili. Krásný královský Konigsberg byl během následující bitvy zcela obrácen v trosky, ze kterých už nikdy znova nepovstal. Po válce byl dokonce připojen přímo k Sovětskému svazu a osídlen Rusy. Vypálené hanzovní domy nahradily sovětské paneláky určené především pro ruské vojáky, zejména námořníky, a betonové univermágy (sovětské obchody).

Hlavní útok na rezidenční město začal ráno 6. dubna. Naše rota měla bránit vlakové nádraží. Vzpomínám si na takovou kuriózní příhodu, která se stala, když jsme odcházeli do obranných pozic. Celé město se už od šesti hodin ráno otřásalo pod mohutnou palbou sovětských kaťuší, kanónů, tanků i lodních děl. Zastavil mě tehdy uprostřed toho lomozu nějaký vysoký důstojník a začal na mě řvát, kde mám čepici, že každý německý voják přece musí mít na hlavě čepici nebo přilbu. Situace typická na kasárenském dvoře, ale naprosto neobvyklá na frontě, když právě začíná nepřátelský útok. Postavil jsem se do pozoru, zasalutoval a nahlásil, že žádnou čepici nemám. "Dobré, pojďte se mnou si nějakou vybrat," pravil důstojník a zavedl mě do jedné podzemní místnosti, která byla až po strop plná nejrůznějších vojenských čepic a přileb. Nechyběly v ní čepice vojínů, důstojníků, tankistů, vůbec všech druhů zbraní. Sáhl jsem po první, kterou nosili pěšáci, narazil si ji na hlavu a obrátil se na toho důstojníka s dotazem, kde je tu zrcadlo. Zařval něco v tom smyslu jako "Raus! Machschon!" a hnal mě zase ven. Jen jsem si stihl všimnout, že ta místnost byla vedle lazaretu. Ty čepice nejspíš patřily raněným a padlým.

Rusové na naše pozice zaútočili přesně v poledne. Strhla se prudká přestřelka zblízka. Měli jsme zakázáno ustoupit. Za námi byla už jen velitelská pozorovatelna a postavení dělostřelectva. Před námi zahrady, ze kterých se ozývaly desítky automatických zbraní a odkud přilétaly ruské granáty. Skoro všechny keře a stromy tam hořely jako pochodně. Kulky štípaly větve a lámaly slabší kmeny. Rusové se postupně neměli před naší palbou kam schovat. Kolejiště a železniční náspy se rychle plnily jejich mrtvými, ale přibíhali stále další a další.

Ovšem také my jsme se ocitli pod palbou. I kolem nás vybuchovaly granáty a náš odpor rychle slábl. Padli oba mí kamarádi z našeho kulometného družstva. Ruské kulky je skosily hned na začátku útoku. Zhruba po třiceti minutách jsem si najednou uvědomil, že jsem z naší roty zůstal úplně sám. Všichni byli mrtví nebo vážně ranění. Otočil jsem se a spatřil velitele, jak padá po hlavě ze střechy nádražní budovy, na které si zřídil pozorovatelnu. Zasáhl ji minometný granát. Ocitl jsem se najednou bez velení a vlastně i bez dozoru. Už jsem se nemusel bát kulky do zad. Vzal jsem tedy kulomet za hlaveň a třískl s ním o kolejnici. Jediným úderem jsem ho zničil. Potom jsem se opřel o rozstřílený pahýl statného kaštanu a čekal na Rusy. Ti přebíhali kolem v početných řadách, ale vůbec si mě nevšímali. Dokonce ani nekřičeli své obvyklé "Rúki vjerch!". Stál jsem tam beze zbraně tváří k nim. Viděli mě, ale protože jsem nebyl ozbrojený, běželi dál.

Potom jsem měl pocítit sílu vlastních německých zbraní. Spustilo totiž naše dělostřelectvo a začalo celé nádraží obsazené Rusy soustředěně ostřelovat. Kolem mě létaly krvavé cáry roztrhaných těl ruských vojáků a ozýval se příšerný řev raněných. Jeden z německých granátů explodoval i blízko mě. Nestačil jsem už doskočit do nedalekého příkopu a cítil jsem, jak mě nadzvedává tlaková vlna a že letím vzduchem. Dopadl jsem pod násep. Cítil jsem, že mám střepiny zaražené do krku a do zad. Kolem mě byla spousta krve. Sotva jsem si přiložil dlaň ke krku, zjistil jsem, že mi z něho stříká krev. Jedna střepina mi totiž prolétla krkem přímo pod jazykem. Na jedné straně mi přeťala tepnu a na druhé mi vyrazila kus kosti z dolní čelisti. Naštěstí jsem zůstával při vědomí, takže jsem si poraněnou tepnu sevřel prsty. Ležel jsem tam, než palba ustala. Pak se objevil ruský vojenský doktor. Nedělal rozdíl mezi raněnými vojáky a pomáhal i Němcům. "Vydrž!" křikl na mě, když z kabely vytahoval jehlu a stehy. Bez jakéhokoliv umrtvení mně ránu na krku sešil. Na rukáv mi pak Rusové přivázali bílý šátek: zajatec. Když zjistili, že můžu chodit, předali mě skupince Italů, aby mě někam odvedli. Ti mě odvlekli na ošetřovnu. Byla to ovšem německá ošetřovna, dokonce v ní ještě byly i německé stráže. Poraněný krk mi tam začal nebezpečně natékat, protože jsem do rány dostal infekci. Hrozilo mi, že se udusím. Doktoři proto vzali kávovou lžičku, vyvrtali do ní dírku a lžičku mi strčili do krku. Potom jsem postupně ztrácel vědomí. Vzpomínám si, jak mě nějaká německá dívka držela za ruku, protože si myslela, že umírám. Asi jsem tak vypadal. Ještě si pamatuji, jak v době, kdy už jsem byl téměř v bezvědomí, do podzemní ošetřovny pronikli Rusové. Z úzkých kamenných chodeb se ozývaly hlasité salvy z automatických pušek. Stráže byly postříleny. Co se dělo dál, nevím, přestal jsem svět kolem sebe vnímat. Probral jsem se nevím za jak dlouho na hromadě mrtvých vojáků naskládaných podél betonové zdi před ošetřovnou. Slyšel jsem smích ruských vojáků, kterým asi připadalo legrační, když se na hromadě mrtvol někdo probere zpátky k životu. Ale pomohli mi. Uchopili mě za nohy a vyprostili z hromady. Vylezli za mnou a překážející mrtvoly jednoduše odkopli. Odnesli mě zpátky na ošetřovnu. "Boje skončily před několika dny," oznámil mi další den ruský doktor německy. "Jsi schopen chůze. Všichni zajatci musí pryč." A také už byli pryč. Odcházel jsem z města mezi posledními. Šel jsem sám, hlavu a krk jsem měl obvázané, opíral se o hůl a pod paží jsem si nesl bochník chleba, který mi Rusové dali na cestu. Do příkopů podél cest nebyl zrovna hezký pohled. Ležely v nich mrtvoly ruských i německých vojáků, kusy lidských těl a také mrtvé nebo umírající německé ženy a dívky, znásilněné a spoutané ostnatým drátem. Ozývalo se jejich chroptění a volání o pomoc.

Během následující noci mě Rusové několikrát přepadli. Ukradli mi boty a několikrát mě převlékli. Vzali mi kabát vojína wehrmachtu a dali mi místo něho esesácký. Další mě zase kvůli němu chtěli zastřelit, protože vojáky SS na místě likvidovali. Vysvlékli mě do nahá a postavili ke zdi. Pod paží mi hledali esesácké tetování. Vojáci SS tam totiž měli vytetovanou svoji krevní skupinu, aby v případě zranění mohli být přednostně ošetřeni. Nyní je tato "výsada" odsuzovala k smrti. Protože na mé paži žádné tetování nenašli, zase mě oblékli a poslali dál.

Až po třech dnech jsem dohnal zajatecké zástupy. Napadání ze strany ruských vojáků však pokračovalo. Jednou mě vytáhl z řady jeden ruský vojín mongoloidního zevnějšku. Chtěl, abych mu dal svůj snubní prstýnek. Protože mi nešel z prstu sundat, okamžitě vytáhl nůž s tím, že mi tedy prst uřízne. Naštěstí ke mně přiskočilo několik kamarádů a prstýnek mi strhli i s kůží. Ale prst mi zachránili.

V zajetí

Dostali jsme se do zajateckého tábora u města Tauroggen na území Litvy. Bylo nás tam uvězněno několik tisícovek německých zajatců. Mezi důstojníky a vojíny se přitom vůbec nerozlišovalo. Já sám jsem byl například ubytován na baráku s oficíry. Neměli oproti mně žádné výhody. Rusové nás všechny považovali "jenom za Němce" a podle našich hodností nás nedělili.

Kromě výslechů. Při těch byly vyslýchány vyšší šarže déle než nižší a vojíni nebyli vyslýcháni vůbec. Vzpomněl jsem si tehdy na slova svého otce, veterána z první světové války, který vždycky říkal, že ve válce je nejbezpečnější být řadovým vojínem.

Rusové nám dávali velmi málo jíst, někdy jsme několik dní nedostali vůbec nic, jindy zase jenom plesnivý chleba, ze kterého vylézali červi. Hygienické podmínky v táboře byly přímo otřesné. Stále jsme na tom ale byli lépe než bývalí sovětští občané, kteří bojovali na německé straně. Ti byli na místě zastřeleni nebo posláni do gulagu.

Za velmi špatnou stravu i táborové podmínky jsme však měli brzy zaplatit vysokou daň. Už v červnu se v táboře objevila infekce břišního tyfu a rychle se šířila. Denně umíraly desítky vojáků, posléze i ruských dozorců. Mně připadl úkol vyvážet a pohřbívat mrtvé, což se rovnalo rozsudku smrti. Každé ráno a večer mě ještě s několika dalšími kamarády posílali se žebřiňákem na okraj lesa, abychom tam mrtvá těla pohřbili. Protože jsme byli fyzicky vyčerpaní, vyhloubili jsme jenom mělké hroby a svoje mrtvé kamarády pochovali jen pod pár centimetrů hlíny. Hned druhý den jsme ale s hrůzou zjistili, že mrtvoly zmizely. Našli jsme jen rozhrabané mělké jámy. Jeden z kamarádů byl lesníkem a tak rozpoznal vlčí stopy. Stali se z nás v podstatě krmiči vlků. Řekli jsme o tom Rusům a ti slíbili, že se o to postarají. Další den si na vlky počíhali a postříleli je. Samozřejmě, že jsem se tyfem také brzy nakazil stejně jako všichni ostatní z naší pohřební party. Když oficíři zjistili, že jsem nemocný, řekli, že "jsou sice jako němečtí důstojníci připraveni zemřít, ale že je pod jejich úroveň nechat se nakazit tyfem od obyčejného vojína". Naložili mě na deku a vynesli z baráku, abych zemřel venku. Zrovna ale kolem procházel nějaký ruský důstojník. Když viděl, co se mnou dělají, okamžitě strhl z ramene automat, zamířil na ně a začal jim německy nadávat do "kurev a prasat". Museli mě zase hezky odnést zpátky do baráku a dát mi své vlastní deky. Ten ruský důstojník přišel večer zkontrolovat situaci a přinesl mi čaj z lipové kůry. Podle jedné ruské lidové pověry prý zabírá proti tyfu. Nařídil důstojníkům, aby mi ho vařili. Příliš jsem této léčebné kůře nevěřil. Snad to byl zázrak, ale přežil jsem.

Potom následoval náš přesun pěšky do Berlína. Šli jsme asi tři týdny. V hlavním městě jsme demontovali výrobní zařízení, která zůstala v troskách tamějších továren. Nakládali jsme je na vlaky a ty je odvážely do Ruska. Měl jsem štěstí, že jsem nadaný na jazyky. Poměrně rychle jsem se naučil pár frází v ruštině. Ruští důstojníci to uměli ocenit. Jeden z nich mě pak bral s sebou jako závozníka, když se jelo pro proviant. Vždycky jsem dostal něco navíc, takže jsem na tom byl lépe než moji kamarádi. Jednou jsem dokonce dostal celou zavařovací sklenici sádla. Vzal jsem ji s sebou na barák a udělali jsme si na zajatecké poměry malou hostinu.

Koncem léta 1945 mi zmíněný ruský důstojník, kterého ani dnes raději nebudu jmenovat (pozn. red.: sepsáno v roce 1988), svěřil důvěrnou informaci, že nyní nakládáme už poslední vlak a že jedeme do Ruska společně s ním. "Snaž se utéct, v Rusku to už nepůjde. Z gulagu se ještě nikdo živý nevrátil," přesvědčoval mě. Přestože na mě naléhal, abych o tom nikomu dalšímu neříkal, pověděl jsem to svým kamarádům. Ti však měli strach se mnou utéct. Dokonce mi to rozmlouvali. Ale nakonec jsem je přemluvil, aby mě zatloukli do dřevěné bedny společně s jedním menším soustruhem a dali mi dovnitř sekeru. Byl jsem naložen na náklaďák a opustil na jeho korbě brány tábora. Ven z bedny jsem se dostal sám bez použití sekery. Hřebíky totiž byly uštípané, aby jejich hlavičky vypadaly zatlučené na doraz, ale ve skutečnosti víko bedny bylo téměř volné. Vyrazil jsem ho ramenem a za jízdy seskočil z auta. Uprostřed noci jsem se ocitl v centru zničeného Berlína. Ukryl jsem se ve zbořeništi jednoho zříceného domu a tam přečkal do úsvitu. Potom už bylo relativně bezpečné volně se pohybovat po městě, přestože jsem byl stále v německém stejnokroji, bez propouštěcího listu a kdykoliv jsem mohl být kontrolován ruskou hlídkou.

Cesta domů

Vyhledal jsem svoji sestru, která tehdy v Berlíně bydlela. Ulici, ve které stál její dům, jsem nejprve dlouho nemohl najít. Byly tam jen samé ruiny. U sestry jsem se skrýval několik dní a její sousedi mi darovali civilní šaty. Ti dobří lidé mi také domluvili, aby mě jeden řidič pracující pro UNRRA převezl na náklaďáku do americké zóny v Bavorsku.

Tam mě Američané při rutinní pouliční kontrole znovu zajali. Putoval jsem do jejich zajateckého střediska v Bambergu, kde mě nejprve dlouho vyslýchali, co všechno jsem za války dělal. Denacifikační proces byl totiž nejpřísnější právě v Bavorsku, kde se týkal dvou třetin obyvatel! Podmínky ve středisku však byly velmi dobré. Kvalitní jídlo i zdravotní péče, nové oblečení, vyřízení nových dokladů a dokonce denní příděl deseti cigaret. Tolik jsme nedostávali ani v armádě. Také lístky do kina na dokumentární film Mlýny smrti o německých koncentračních táborech. Ten byl povinný nejen pro zajatce, ale také pro ostatní obyvatele.

Po výsleších jsem byl v rámci denacifikačního řízení zařazen do kategorie nevinen, bezúhonný a po několika týdnech propuštěn. Vydal jsem se do Pegnitzu asi čtyřicet kilometrů od rodného Weidenu kde se usadil můj bratr Franz. Opravovali tam se ženou dům. V té době už u něho bydleli také naši rodiče odsunutí z Teplic. Ti mi říkali, že moje žena a dvě malé děti zatím zůstaly v nějakém internačním táboře v Československu a že jejich jména viděli na vývěsné tabuli mezi zařazenými do odsunu. Obrátili jsme se proto na Červený kříž, aby nám dal vědět, až se objeví v Německu. Dohodli jsme se s bratrem, že postavíme další patro, ve kterém budu bydlet já se svou rodinou. Do zimy byly práce hotovy a já měl vlastní podkrovní byt. Jenže z uprchlických táborů v Německu se nikdo neozýval. Psali jsme proto i do sovětské okupační zóny, do které byli čeští Němci také odsunováni. Moje rodina však nebyla nikde k nalezení.

Teprve až v létě 1946 mi po dlouhých měsících přišel dopis od manželky s fotografií našich dětí. Psala, že zatím zůstávají v Československu a že dokonce byli podmínečně propuštěni z internace, protože děti jsou nemocné. V té době se proslýchalo, že odsun bude dokončen nejpozději do prosince. Propadl jsem proto nervozitě a obavám. Zvláště, když jsem pochopil, že s dětmi cosi není v pořádku a že jsou pravděpodobně někde v nemocnici se zápalem plic, zatímco manželka čeká doma na odsun. Strašila mě představa, že by třeba děti nakonec mohly skončit v nějakém sirotčinci. Z dnešního pohledu tato obava možná nebyla opodstatněná. Přesto jsem se tehdy rozhodl, že tajně přejdu hranice do Československa, rodinu tam vyhledám a odvedu ji odtamtud. Když jsem jednu červencovou noc plaval přes ledově studené šumavské jezero, netušil jsem ještě, že můj "odskok" do Československa se prodlouží "na doživotí".

Sice jsem se zdárně dostal až do Teplic, ale tam jsem byl vzápětí po svém příchodu domů prozrazen místními lidmi. Sotva jsem se stihl obejmout s manželkou, kterou jsem dva roky neviděl, byl jsem zatčen. Přijela si pro mě bezpečnost. Tvrdil jsem jí, že se "vracím domů". Rozhodovalo se tehdy mezi mým vyhoštěním do Bavorska, postavením před soud nebo zařazením do odsunu. Nakonec mi vystavili jakýsi doklad Němce zařazeného do odsunu a příkaz k další internaci. Byl jsem poslán na nucené práce. Z internačního tábora jsem si ale poslal žádost do Prahy o vynětí z odsunu. Vzhledem k mé profesi mi po několika měsících udělili jednu ze tří tisíc výjimek a mohl jsem v Československu i s rodinou zůstat. Veškerý rodinný majetek nám však byl zabaven. Také nám nařídili, že i doma musíme mluvit česky, což pro mě bylo dost obtížné, protože jsem v té době neuměl česky ani slovo. Učil jsem se od dětí, které začaly chodit do české školy. Jako Němec jsem podléhal pracovní povinnosti a nastoupil opět na šachtu.

Od roku 1946 jsem byl úředně veden jako "německý bezdomovec". V roce 1953 získali československé občanství všichni neodsunutí Němci bez jakékoliv vlastní žádosti tzv. "kolektivním udělením". Já sám jsem si však musel o občanství požádat, protože jsem ho nikdy předtím neměl. Dostal jsem ho přibližně ve stejné době, také v roce 1953. Do Bavorska, ze kterého naše rodina pochází, jsem už nesměl. Ani když mi tam zemřeli otec a bratr. Pustili mě pouze jednou, a to v roce 1956 na pohřeb matky. Byl to jeden z mých nejabsurdnějších zážitků, který v sobě odrážel šílenost té doby. Abych se mohl dostavit na pohřeb své vlastní matky, musel jsem absolvovat několik vícehodinových výslechů, během kterých jsem se nejprve dozvěděl, že "jsem se asi musel zbláznit, jestliže se chci zúčastnit matčina pohřbu", a že "něco takového absolutně nepřipadá v úvahu". Nakonec Státní bezpečnost i ministerstvo vnitra obměkčila skutečnost, že na dva předchozí rodinné pohřby jsem nesměl. Na vše mně ale dali pouze šest hodin: na cestu vlakem z hranic do Pegnitzu, účast na obřadu a zase rychle zpátky na hraniční přechod. Se sourozenci jsem si ani nestihl popovídat. Jen jsme si krátce stiskli ruce. Říkali jsme si přitom, že se už asi nikdy neuvidíme… Taková to byla tehdy hrozná doba. Rodina v Československu mezitím byla tzv. "pod policejním dohledem". Státní bezpečnost pracovala natolik výkonně, že když jsem v Chebu překročil hranice zpátky, hned volali do Teplic, že jsem se vrátil a že "dohled" může skončit. Bezpečnost mě pak v následujících letech navštívila ještě několikrát. Naposledy přišli koncem 70. let, když moje neteř uprchlá z NDR přes Prahu do Západního Německa.

V 60. a ještě více v 70. letech se situace neodsunutých Němců v Československu výrazně zlepšila. Opět jsme mezi sebou směli mluvit německy a nemuseli se obávat, že u otevřeného okna poslouchá esenbák. Jenže naše děti v té době uměly německy už jen pasivně. Rozuměly všemu, ale samy mluvily na úrovni, na které zakrněly po pětačtyřicátém roce.

Počátkem 70. let se dokonce pro Němce otevřela možnost legálního vystěhování do Západního Německa. Kdo chtěl, mohl odejít. Hodně lidí z našeho kraje skutečně odešlo, staří i mladí. Měl jsem tehdy před důchodem a syn navíc učil na vysoké škole. Takže jsem se nakonec rozhodl dožít v Československu a nelituji toho.

PRŮNIK NĚMECKÉHO OBČANSTVÍ DO ČESKÝCH ZEMÍ BĚHEM OKUPACE A JEHO DŮSLEDKY PO ROCE 1945

K odvodům těšínských a hlučínských Čechů do německého wehrmachtu došlo v závislosti na skutečnosti, že velká část českých obyvatel dotyčných severomoravských regionů se během nacistické okupace stala tzv. "říšskými občany" (jak se až do roku 1945 oficiálně říkalo německému občanství). Těmi se pochopitelně stali také všichni sudetští Němci na českém území.

Německé okupační úřady v letech 1938 až 1945 "udělily" tzv. "říšské občanství" více než 3,5 milionu tehdejších obyvatel českých zemí, a to buď kolektivně, nebo skrze různé formy dodatečného přihlášení. Jednalo se o právní akt vynucený cizí okupační mocí, který však měl své velmi vážné důsledky zejména po skončení války. Po květnu 1945 bylo více než 94 % držitelů tohoto občanství odsunuto do Německa nebo Rakouska. Přibližně 200 tisíc Němců a příslušníků smíšených rodin ale smělo v obnoveném Československu zůstat a společně s nimi i naprostá většina Čechů z Hlucínska a Těšínská. Obnova československé státní příslušnosti u těchto osob pak měla různé formy s různými důsledky, které v určité míře přetrvávají dodnes.

Ke způsobu nabytí "říšského občanství" během okupace a rovněž i ke způsobu poválečné obnovy československého občanství se totiž i dnes přihlíží v nejrůznějších restitučních sporech, při vypočítávání důchodu a v jiných soudních či správních záležitostech nebo také při vyřizování německého občanství dnešními občany ČR po předcích či německého důchodu. Jedná se tedy o téma dosud aktuální. Důsledky průniku německého občanství do českých zemí v letech 1938-1945 tak pociťuje náš stát a někteří jeho občané dodnes.

Problematikou průniku "říšského občanství" do českých zemích v letech 1938-1945 a jeho důsledků po roce 1945 se přitom česká historiografie a publicistika dosud příliš uceleně nezabývala, přestože se o tomto tématu hodně mluví a píše v souvislosti s Benešovými dekrety a některými restitučními nároky šlechty. V tisku se tak objevují útržkovité pojmy jako "říšské občanství", "zachování československého občanství", "německá národnost během okupace" a podobně. Mnohým čtenářům přitom není jasné, co tyto pojmy přesně znamenají, protože ucelené vysvětlení problematiky chybí.

"Říšské občanství" v českých zemích během okupace

Následkem anexe Sudet byly v říjnu 1938 zahrnuty do státoobčanského svazku s Německem více než tři miliony tehdejších československých občanů. Říšské občanství obdržel v podstatě každý, kdo se při posledním československém sčítání lidu v roce 1930 přihlásil k německé národnosti. Smíšené rodiny byly většinou zahrnuty mezi německé zvláště pokud otec nebo manžel byli Němci. V duchu norimberských zákonů však byly z nároku na říšské občanství předem vyloučeny všechny osoby židovského původu, přestože si v roce 1930 také zapsaly německou národnost (většina českých Židů totiž mluvila německy). Češi v obsazených Sudetech i nadále zůstávali státními občany Československé republiky (později Československa) a ve svých vlastních domovech se náhle ocitli v pozici pouhých "cizinců". Naopak na Hlučínsku, které před rokem 1918 patřilo k Německu, bylo říšské občanství místním Čechům vnucováno jakožto bývalým občanům tzv. "staré říše".

Protože záležitosti kolem státního občanství obyvatel Sudet byly dost nepřehledné, konalo se v květnu 1939 nové sčítání lidu, které však proběhlo jen jako soupis německého obyvatelstva. (Obdobný soupis v podobě zvláštních dotazníků zjišťujících národnost proběhl později také na území Protektorátu a na Těšínsku.)

Situace v tzv. druhé, Československé republice (30. 9. 1938 až 15. 3. 1939) zůstávala nezměněna. Všichni její obyvatelé bez ohledu na svoji národnost (českou, německou, židovskou či slovenskou) zůstávali jejími občany. Zdejší Němci se tedy neocitli v postavení cizinců jako Češi v Sudetech. Změny přišly až v březnu 1939 se vznikem Protektorátu. Všichni Němci v českém vnitrozemí se tehdy rovněž stali "říšskými občany", zatímco Češi automaticky nabyli občanství Protektorátu Čechy a Morava, které nahrazovalo předchozí československé občanství. Protektorátní příslušnost nabyli také všichni Češi v obsazených Sudetech.

Protektorát a Sudety přitom nebyly jediným teritoriem bývalé Československé republiky. Těšínské Slezsko se 30. září 1938 stalo součástí Polska, rozsáhlá území jižního a východního Slovenska a celé území Podkarpatské Rusi byla postupně, od října 1938 do března 1939, začleněna do Maďarska a na zbývajícím území Slovenska byl 14. března 1939 vyhlášen nezávislý Slovenský stát. Miliony bývalých československých občanů se tak staly také občany Slovenska, Maďarska a v malé míře i Polska.

V září 1939 bylo Těšínské Slezsko připojeno k Německu. Zdejší Němci se obratem stali říšskými občany a to už v říjnu 1939. Státoobčanské záležitosti ostatních obyvatel byly definitivně vyřešeny až v březnu 1942, kdy čeští i polští obyvatelé dostali možnost přihlásit se ke "slezské národnosti" a podepsat takzvanou Volkslistu III, která z nich udělala německé občany "tzv. na odvolání". Jak již bylo napsáno, přijetí tohoto občanství bylo vynucováno silným nátlakem. Úplné jasno do státoobčanské agendy v českých zemích mělo v roce 1942 vnést zavedení tzv. přihlašovacích karet říšských občanů, které byly jakýmsi dalším soupisem zdejších "říšských občanů". V té době jejich celkový počet převyšoval 3,5 milionu.

S výjimkou zvláštní situace na Hlučínsku a v Těšínském Slezsku nebyl na české obyvatele v Protektorátu ani Sudetech vyvíjen nátlak, aby svoji národnost a státní občanství během okupace měnili. Faktem zůstává, že národnost dodatečně změnil jen velmi malý počet z nich a nejčastější formy kolaborace Čechů s okupačním režimem měly zcela jinou podobu než klasické přihlášení k německé národnosti.

Vycházelo se přitom z instrukcí berlínských centrálních úřadů, které si zatím nepřály žádné masové poněmčování. Nacistické vedení totiž stále nerozhodlo, zdali se k této politice v českých zemích vůbec někdy přikročí. Vedle plánů na "odnárodnění" a "poněmčení" Čechů byly ve hře i plány na jejich úplné vystěhování ze střední Evropy. V zájmu zachování klidu a vysoké pracovní morálky v českých zemích, jakožto "zbrojnici Velkoněmecké říše", se během celé okupace prosazovala spíše shovívavá politika k českému národnímu cítění. Razila se teze o tzv. "svatováclavské tradici" českého národa, o tisícileté sounáležitosti českých zemí s říší a o společném osudu německého a českého národa v dobrém i ve zlém. Tolerování českého národního vědomí však mělo být pouze krátkodobou záležitostí, která měla skončit v okamžiku německého vítězství ve válce. Potom se mělo ihned přejít buď k přímému poněmčení, nebo k vystěhování Čechů a jakákoliv svébytnost českého národního cítění měla ze střední Evropy do dvaceti let úplně zmizet.

Už během okupace byla českým obyvatelům Sudet i Protektorátu dána možnost, aby se k "německé národnosti", a tím pádem i "říšskému občanství", dodatečně přihlásili. Na podporu této politiky se však nevedla žádná masivní kampaň. Někteří žadatelé byli dokonce odmítnuti a udělování "říšského občanství" se po roce 1939 stalo spíše výsadou.

O poněmčení se směl pokusit každý, kdo mohl prokázat alespoň vzdálené německé předky, v některých případech dokonce stačilo pouze projevit vůli stát se "příslušníkem národa" a splnit "rasová kritéria", ta se u osob německého původu naopak vůbec nezkoumala, pokud neexistovalo podezření, že jde o Židy. Nabývání německého občanství touto cestou určovala tajná směrnice říšského ministerstva vnitra z března 1939. "Říšským občanem" se podle této směrnice za žádných okolností nesměla stát osoba židovského původu, i kdyby se dosud k "německému národu" trvale hlásila.

Německou státní příslušnost na základě této směrnice však během okupace přijal jen nepatrný počet lidí a pouhý pokus o ni se po válce považoval za zřejmou kolaboraci. Bohužel mezi takto poněmčenými Čechy byla řada vlivných osob z vyšších společenských vrstev, které se touto cestou snažily o posílení svého ekonomického postavení a chtěly se tak mimo jiné přiživit i na tzv. "arizaci" židovského majetku. Z obyčejných Čechů se o dobrovolné poněmčení pokusil jen málokdo.

Obnova československé státní příslušnosti po roce 1945

V roce 1945, po obnovení Československé republiky (obnovení pouze faktickém, právně samozřejmě existovala i během války), se všichni předváleční českoslovenští občané opět stali jejími občany, protože veškeré právní kroky ve státoobčanských záležitostech (např. samotná instituce tzv. protektorátní příslušnosti) učiněné v době nacistické okupace byly prohlášeny za neplatné od samého počátku. Obratem však byl počet československých občanů silně zredukován o obyvatele Podkarpatské Rusi (stali se občany SSSR) a především o osoby německé a maďarské národnosti, které byly československého občanství dodatečně zbaveny na základě ústavního dekretu prezidenta republiky č.33/1945 Sb.

Na základě tohoto dekretu také probíhalo zařazování do tzv. organizovaného odsunu (od 10. srpna 1945) a konfiskace majetku. Do odsunu byl zařazen každý, na koho se dekret o zbavení československého občanství vztahoval. I Podle paragrafu 1 ztratili československé občanství všichni, kteří obdrželi německé nebo maďarské občanství podle právních předpisů nepřátelských států z dob okupace, a to k datu, kdy toto cizí občanství nabyli. Sudetští Němci a smíšené rodiny k 10. říjnu 1938, Němci z vnitrozemí k 16. březnu 1939 a němečtí obyvatelé Těšínská k 26. říjnu 1939.

Podle dekretu č. 33 ztratili československou státní příslušnost dokonce i ti Němci, kteří během okupace německé občanství nepřijali, ale při československém sčítání lidu v roce 1930 se přihlásili k německé národnosti. Ti přestali být československými občany k 10. srpnu 1945, kdy dekret nabyl účinnosti.

Československého občanství byli zbaveni také všichni Češi, kteří se během okupace pokusili svoji národnost změnit na německou, i když třeba bez úspěchu.

Paragraf 1 zněl přísně. Hned v paragrafech 2 a 3 zmíněného dekretu však byly vyjmenovány četné výjimky. Dekret se podle 2. paragrafu nevztahoval na Němce, kteří bojovali v československých zahraničních jednotkách, prokazatelně a významnou měrou se podíleli na zahraničním nebo domácím odboji, aktivně působili v partyzánském hnutí nebo byli z jednoznačně politických důvodů během okupace vězněni.

Podle paragrafu 3 se dekret nevztahoval také na osoby české národnosti, které byly za okupace "donuceny" k nabytí říšského občanství. To se týkalo především rodinných příslušníků ve smíšených rodinách, zejména českých manželek Němců, a dále převážné většiny českých obyvatel Hlučínska a Těšínského Slezska. V období mezi 10. srpnem 1945 a 10. únorem 1946 bylo většině z nich vystaveno takzvané osvědčení o národní spolehlivosti, které se odvolávalo právě na paragraf 3 zmíněného dekretu. Skrze toto osvědčení jim bylo potvrzeno jejich přetrvávající československé občanství i během okupace. Podle paragrafu 3 dekretu č. 33/ 1945 Sb. o něj totiž nikdy nepřišli. Nemuseli tedy později žádat o jeho znovunabytí. Současně byli vyňati z odsunu a ani jim nebyl vyvlastněn majetek. Někteří však o něj přišli už před nabytím účinnosti dekretu.

Děti z českých rodin na Hlučínsku a Těšínsku nebo ze smíšených rodin, kde matkou byla Češka, a které se narodily během okupace jako "říšští občané" a byly zapsány do německé matriky, se na základě osvědčení o národní spolehlivosti rovněž staly bez větších problémů československými občany se zpětnou platností od narození. V roce 1945 jim například byly vydány nové československé rodné listy.

Po definitivním skončení odsunu německého obyvatelstva v prosinci 1946 nadále zůstávalo v českých zemích přibližně dvě stě tisíc Němců a příslušníků smíšených rodin, kteří už neměli být odsunuti. Zatímco české manželky a děti většinou získaly potvrzení o zachování své československé státní příslušnosti během okupace (zmíněné osvědčení o národní spolehlivosti), jejich němečtí manželé a otcové a dále také svobodní Němci a Němky byli naproti tomu československého občanství zbaveni na základě dekretu č. 33 a byl jim zabaven i majetek, přestože nakonec nebyli odsunuti. Československé úřady na ně pohlížely jako na takzvané "německé bezdomovce", čili jako na osoby německé národnosti bez jakékoliv státní příslušnosti (německý stát v té době fakticky neexistoval).

Byla jim dána možnost, aby si požádali o znovunavrácení československé státní příslušnosti. Pokud se žádostí uspěli, museli složit státoobčanský slib a opět se stali československými občany.

Mnoho Němců si však tuto žádost vůbec nepodalo a velký počet žádostí byl také zamítnut s odvoláním se na "státní nespolehlivost" dotyčných žadatelů. Proto byl 24. dubna 1953 vydán zvláštní zákon č. 34/1953, podle kterého se všichni Němci, kteří ztratili československé občanství podle dekretu č. 33, ale nakonec nebyli odsunuti, opět stali československými občany, a to k 7. květnu 1953. Toto udělení československého občanství proběhlo kolektivně bez podávání jakýchkoliv jednotlivých žádostí. Němci tedy nemuseli skládat ani žádný státoobčanský slib. Další vyřizování již podaných žádostí o navrácení československého občanství se tak rovněž stalo bezpředmětným.

Pár slov o německém občanství…

Dnešní Spolková republika Německo patří společně s Izraelem a Japonskem mezi poslední státy světa, v jejichž zákonech o nabývání státního občanství výrazně převažují prvky principu ius sanguinis, čili podle "pokrevního svazku", kdy je rozhodujícím činitelem pro nabytí státního občanství státní příslušnost a dokonce i národnostní původ rodičů, a nikoliv místo narození.

Sám princip ius sanguinis přitom nezakládá právo na občanství výhradně podle národnosti, ale především podle státní příslušnosti rodičů. Je tak součástí principů zakotvených mimo jiné i v českých zákonech o nabývání státního občanství. Zde se však nepřihlíží k nepříliš jasnému "národnostnímu původu", ale pouze ke zcela zřejmé a prokazatelné státní příslušnosti.

Většina států světa, mezi nimi i Česká republika, proto kombinuje princip "občanství po rodičích" s principem ius soli, tedy "podle místa narození". Tento druhý princip dnes převažuje například v Itálii nebo ve Velké Británii, kde děti legálně tam žijících cizinců se při narození automaticky stávají státními občany bez ohledu na občanství rodičů. Některé latinskoamerické státy dokonce uplatňují tento princip ve svém zákonodárství ve zcela "čisté podobě" jako kdysi Spojené státy, kdy dítě narozené státním občanům mimo území státu se státním občanem země svých rodičů vůbec nestává.

Obecný princip nabývání státního občanství v převážné většině zemí světa dnes vypadá následovně: Občanství se automaticky nabývá podle státní příslušnosti (nikoliv národnosti) rodičů, podle místa narození a legálního pobytu občana a také podle délky legálního pobytu rodičů v dané zemi. Většina liberálních států také svým občanům nebrání, aby měli občanství i jiné země, a umožňuje výkon dvojího či vícenásobného občanství. Dlouhodobě a legálně usazení cizinci se po určité době trvalého pobytu mohou stát novými občany státu, a to prostřednictvím procesu takzvané naturalizace (zdomácnění). Některé země přitom nepřipouštějí pozdější rozlišování mezi naturalizovanými občany a občany "původem", jiné zase naturalizovaným občanům naopak nepřiznávají některá práva (např. v USA nesmí kandidovat na prezidenta, v Německu se nemohou stát vysokými armádními důstojníky). Požadavky na délku trvalého pobytu se přitom velmi různí. V Austrálii stačí dva roky, v Kanadě tři, v České republice, USA či Velké Británii pět let, v Německu osm, v Rakousku deset a ve Švýcarsku dokonce patnáct let. K tomu je však třeba přičíst ještě několik let legálního pobytu, který udělení povolení k trvalému pobytu předchází. Tak například cizinec legálně žijící v ČR se může stát českým občanem nejdříve až po osmi letech nepřetržitého pobytu. Některé země připouštějí různé výjimky u naturalizovaných občanů v souvislosti se sňatkem či narozením dítěte. Ve Francii se například uděluje státní občanství cizincům s trvalým pobytem po dvou úspěšně absolvovaných letech na vysoké škole. Francouzi vědí, jak si zajistit přísun kvalifikovaných pracovníků. Rakousko zase poskytuje své občanství bez jakékoliv podmínky předchozího trvalého pobytu vysokoškolským profesorům, kteří jsou jmenováni do trvalého pracovního poměru na některé z rakouských státních univerzit (na ostatní vysokoškolské pedagogy, kteří titul "profesor" nemají, se tento zákon nevztahuje).

Spolková republika Německo však patří se svými stávajícími zákony o nabývání státní příslušnosti mezi konzervativní výjimky a princip udělování občanství zde stále vychází ze Zákona o říšském a státním občanství z roku 1913 ve znění pozdějších předpisů, především zákonů o úpravě státoobčanských otázek z let 1955 a 1956 a dále ze zvláštních zákonů z let 1974, 1975, 1977 a 1993.

Například teprve v 70. letech 20. století byly přijaty změny, které usnadnily nabývání německého občanství cizincům. Do té doby byly podmínky pro jejich naturalizaci v Německu téměř nesplnitelné a občanství velmi obtížně získávaly i děti cizinců, které se už v Německu narodily a strávily v něm dětství. V poslední době se však situace rychle zlepšuje a německé občanství již obdržely miliony cizinců.

Ve spolkových zákonech o občanství zůstává zakotvena také jedna zvláštnost, která nemá v zákonech jiných zemí (snad s výjimkou Izraele) obdoby: právo na občanství pro etnické Němce tedy nikoliv podle státní příslušnosti, ale dokonce jen podle pouhého "německého národnostního původu" rodičů.

Osoby německého původu z východní Evropy se tak mohou relativně snadno stát občany Spolkové republiky Německo. V posledních patnácti letech se takto do Německa přistěhoval více než milion etnických Němců zejména z Rumunska, Ruska a Kazachstánu. Všichni dostali prakticky obratem spolkové občanství (které naproti tomu bylo cizincům narozeným v Německu dlouho odpíráno).

Zde je však nutné připomenout, že potomci neodsunutých Němců ucho Čechů z Těšínská a Hlučínska, kteří žijí v České republice, nemají právo na německé občanství podle tohoto principu, ale na základě zcela jiné právní úpravy. Oni sami nebo jejich předkové už totiž jednou německými občany byli (v letech 1938-1945), a proto se u nich pouze zjišťuje, zdali jimi stále zůstávají.

Naproti tomu u povolžských Němců, kteří dnes přicházejí do Spolkové republiku Německo z Ruska a Kazachstánu, je naopak zřejmé, že německými občany nikdy v minulosti nebyli. Proto spolkové občanství nabývají jen na základě svého německého národnostního původu, který musí věrohodně prokázat německy znějícím příjmením a znalostí jazyka, kultury a tradic své národnostní skupiny.

Dodnes uplatňovaný "pokrevní princip" ius sanguinis ve spolkových zákonech nevznikl samoúčelně. Po válce pomohl integrovat do německé společnosti téměř patnáct milionů uprchlíků, kteří přicházeli z celé východní Evropy. Usnadnil také sjednocení Německa a po dlouhá desetiletí zůstával a dodnes zůstává výrazným humanitárním gestem vůči německým krajanům, kteří po válce zůstali v komunistickém bloku.

Pravdou ale také zůstává, že pokrevní princip je dnes často zneužíván osobami neněmecké národnosti, které se tak snaží dostat z chudých východoevropských a středoasijských zemí do prosperující Spolkové republiky Německo. S jedním částečným Němcem (například jen po jednom z prarodičů) do Německa často přejde celá rozvětvená rodina, ve které už žádní další Němci nejsou. Zákon totiž umožňuje, aby se s jednou osobou německého původu (byť jen částečného) přistěhovaly i rodiny jeho sourozenců a dětí.

Velká část německé veřejnosti přitom ani samotné osoby německého původu z východní Evropy za skutečné Němce většinou nepovažuje.

Nabytí státního občanství zaručuje etnickým Němcům z ciziny sama spolková ústava Základní zákon z roku 1949, který stanoví, že spolkovým občanem je každý Němec bez bližšího určení. Teprve další právní úpravy vymezují, který Němec ano a který ne, a kdo vlastně může být za Němce považován. Široké a v podstatě velmi volné pojetí nároku na občanství v Základním zákoně mělo usnadnit poválečné řešení problémů s uprchlíky a vyhnanci, mezi kterými nebyli jen němečtí státní občané, ale také Němci bez občanství a jejich rodiny a mnoho lidí, kteří se za Němce jen prohlašovali. Spolková republika tehdy stála před naléhavým úkolem všechny tyto lidi integrovat do nově vznikající německé demokratické společnosti. Výsledkem je dosud uplatňovaný princip nabývání státního občanství, který může ve srovnání s praxí v jiných zemích působit zvláštně a někdy snad i trochu absurdně.

Německé občanství v letech 1933 – 1945

Velmi výrazné změny v oblasti nabývání a pozbývání "říšského občanství" přineslo období nacistické totality. Veškeré platné právní předpisy byly i tehdy odvozeny od zákona o "říšském občanství" z roku 1913. V tom roce byli za státní občany označeni všichni stálí obyvatelé Německé říše bez ohledu na jejich národnostní původ. Němci, Lužičtí Srbové, Poláci, Židé, Francouzi z Alsaska i příslušníci české menšiny žijící na území dnešního Hlučínska, které tehdy patřilo k Německu. Nabývání občanství etnickými Němci ze zahraničí tehdy v zásadě nebylo možné. Stále platilo, že pobaltští a povolžští Němci jsou "poddanými" výhradně jen ruského cara Rakušané, sudetští Němci, sedmihradští Sasové a podunajští Švábové zase rakouského mocnáře. Problém s uprchlíky neexistoval.

Poprvé s kartami zamíchal výsledek první světové války, kdy na základě výsledků mírových konferencí nebo lidových plebiscitů došlo k poměrně významným územním změnám v neprospěch Německa.

Pravý kolotoč změn kolem německého občanství však přišel až po nástupu Hitlera k moci. Jedněm bylo "říšské občanství" odebráno (jako předzvěst ještě mnohem horšího zacházení), dalším bylo uděleno nebo dokonce vnuceno.

Už v roce 1935 byli na základě tzv. norimberských (rasových) zákonů zbaveni této příslušnosti všichni občané židovského původu (po roce 1949 bylo takto postiženým a přeživším židovským spoluobčanům německé občanství opět vráceno). Tyto zákony samozřejmě vstupovaly v platnost také na všech územích, která se v následujících letech postupně stávala součástí tzv. Velkoněmecké říše.

Pojem "říšského občanství" během nacistické expanze do jiných zemí v letech 19381943 plně prolnul s "německou národností" a stal se jedním z hlavních nástrojů nacistické moci. V březnu 1938 se "říšskými občany" stali všichni obyvatelé právě zaniklé Rakouské republiky (samozřejmě opět s výjimkou Židů). V říjnu 1938 bylo toto občanství v obsazených Sudetech uděleno sudetským Němcům a smíšeným rodinám, v březnu 1939 Němcům v Protektorátu. Ve stejném roce se německými občany stali také polští Němci, a to nejen z území přímo připojených k říši (připojena nebyla pouze území tzv. "staré říše", ale i zcela nová území, která před první světovou válkou k Německé říši nepatřila), ale také z Generálního gouvernementu na východě okupovaného Polska. Říšskými občany se v roce 1939 stali také němečtí obyvatelé Svobodného města Gdaňsk a dále města Mcmel (Klajpeda) odtrženého od Litvy.

V roce 1941 byla území Velkoněmecké říše i Generálního gouverne mentu dále rozšířena na úkor právě dobývaného Sovětského svazu a take zdejší etničtí Němci se stali "říšskými občany". Velkoněmecká říše tehdy anektovala část Litvy a severovýchodního Běloruska. Generální gouvernement byl rozšířen především o východní Halič, bývalé polské území, které v roce 1939 anektovali Sověti.

Na ostatních obsazených územích Sovětského svazu vznikaly takzvané "říšské komisariáty" (včetně Pobaltí), na kterých se státoobčanské záležitosti vyřizovaly na základě zvláštních předpisů. Dobyté území Sovětského svazu, které nebylo přímo připojeno k Velkoněmecké říši, Generálnímu gouvernementu, Finsku nebo Rumunsku, a dále s výjimkou "frontové zóny", bylo spravováno jednotně jako Ostland a jeho postavení se rovnalo kolonii. Jeho obyvatelé byli považováni za Untermenschen (podlidé) a jejich státoobčanské postavení se nijak zvlášť neřešilo. S obnovou nezávislosti Pobaltí, Ukrajiny, Ruska ani kavkazských států totiž nacistické vedení ve svých plánech nepočítalo.

V roce 1940 bylo německé území rozšířeno i na západě, a to o francouzské Lotrinsko a Alsasko, belgické okresy kolem měst Aarlon a Malmédy a anektováno bylo také celé Lucembursko. Rovněž i zdejší Němci se stali občany Velkoněmecké říše. V roce 1943 byli obyvatelé Lucemburska lucemburští Němci i "národnostní" Lucemburčané násilně odváděni do wehrmachtu podobně jako Češi na Hlučínsku a Těšínském Slezsku, avšak zde odvody doprovázely otevřené protesty, stávky a demonstrace.

V roce 1941 bylo po porážce Jugoslávie německé území opět rozšířeno o část slovinského území s městem Maribor (zbytek okupovali Italové). Pod přímou administrativní správu Německa se dostal také Banát na pomezí Srbska a Rumunska, kde etničtí Němci tvořili zhruba čtvrtinu obyvatel. Toto území přitom vůbec nesousedilo s Velkoněmeckou říší.

V roce 1943 Hitler anektoval také jižní Tyrolsko, které do té doby patřilo k Itálii. V souvislosti s pádem fašistického režimu v této zemi byla zřízena také další zvláštní provincie Jižní Přímoří, zahrnující zbytek Slovinska, část severovýchodní Itálie a dále celou Istrii i s Rijekou a Kvarnerskými ostrovy.

Všude, kam zasahovalo území Velkoněmecké říše, ať už přímo či prostřednictvím nejrůznějších protektorátů, zvláštních provincií, generálních gouvernementu a říšských komisariátů, se německé a někdy i příbuzné neněmecké obyvatelstvo (Slezané, Lucemburčané, část Čechů a Slovinců) stávalo "říšskými občany".

Těmi se stali také příslušníci německých národních skupin (Volksgruppen) z jihovýchodní Evropy a Pobaltí, které byly v letech 19391941 na Hitlerův pokyn přestěhovány do říše z rumunské Bukoviny a Besarábie a z pobaltských zemí.

Naopak, německými občany se během války nikdy kolektivně nestali příslušníci německých menšin žijící v Maďarsku a Rumunsku, ani na Slovensku, v Chorvatsku a Podkarpatské Rusi (zvláštní situace byla v Dánsku), stejně jako nikdo z téměř dvoumilionové komunity ruských povolžských Němců.

Udělování německého občanství během války bylo po obnovení německého státu v roce 1949 víceméně akceptováno, přestože jiné právní normy přijaté v době nacistické totality se rušily i se zpětnou platností. Právě vznikající Spolková republika Německo však těžko mohla postupovat jinak. Na jejím území se nacházelo odhadem asi patnáct milionů německých válečných běženců z východní Evropy. Jejich začlenění do státoobčanského svazku proto muselo proběhnout na co nejširším základě. Byli z něho však vyloučeni německy mluvící obyvatelé z jiných západoevropských demokratických států (Francie, Belgie, Lucemburska, Dánska, Rakouska a Itálie).

Tento postup nebyl nijak samoúčelný. Spolkové zákony o nabývání německé státní příslušnosti jsou postaveny na velmi široce pojaté a přitom národnostně definované platformě, protože to po roce 1949 plně odpovídalo potřebám vznikajícího nového německého státu přeplněného uprchlíky.

Spolkové zákony o občanství postavené na principu ius sanguinis plnily svůj účel také během rozdělení Německa, které žádná spolková vláda nikdy neuznala. Miliony obyvatel Německé demokratické republiky, které přeběhly hranice, tak mohly být snadno a rychle integrovány do západoněmecké společnosti. V roce 1991 při druhém sjednocení Německa také fakticky odpadl problém se začleňováním občanů bývalé NDR do státního svazku Spolkové republiky Německo. Z pohledu spolkových zákonů jimi totiž všichni východní Němci byli už od roku 1949.

Proč dnes mnohé děti a vnoučata "bývalých Němců" a českých veteránů wehrmachtu v ČR mají nárok na dvojí občanství?

Jak bylo vysvětleno v předchozích podkapitolách, akt udělení německého občanství během okupace byl po roce 1949 víceméně akceptován v právním řádu Spolkové republiky Německo.

To znamená, že mnozí z těch, kteří během okupace jakoukoliv formou získali německé občanství (například skrze Volksliste III) a po roce 1945 zůstali v Československu, mohou z pohledu dnešních spolkových zákonů dodnes zůstávat německými občany, a to i přesto, že o tom nevědí a nemají tedy německé doklady. Jejich přetrvávající německé občanství nezaniklo. Podle dalších právních úprav toto občanství po nich dokonce mnohdy dědí i jejich děti a vnoučata, jríestože se samy již narodily po válce v Československu nebo v dnešní České republice. Tito občané ČR tak mnohdy mají nárok na dvojí občanství, které je v tomto případě zcela legální v obou státech, a německé si dnes mohou obnovit skrze takzvané zjištění.

Příslušný správní úřad ve Spolkové republice Německo "zjišťuje" na základě úřední žádosti a předložených podkladů, zdali německé občanství zůstalo žadateli zachováno i po roce 1945, anebo, jestli ho při svém narození zdědil po jednom z rodičů, přestože třeba ani rodič o přetrvávání svého německého občanství dosud nic netušil (poválečná generace). Žadatel proto neprochází žádnou jazykovou zkouškou z němčiny ani ústním pohovorem a navíc neztrácí české občanství. Tyto záležitosti však nevyřizuje německé velvyslanectví v Praze, ale přímo příslušný spolkový správní úřad v Kolíně nad Rýnem. Jediným uceleným zdrojem informací k podávání těchto žádostí se všemi náležitostmi jsou internetová stránky www.webpark.cz/europass, které jsou navíc v českém jazyce, a celá problematika je na nich přehledně vysvětlena a poskytují návod, jak správně postupovat při podávání žádosti.

Německé občanství stejně jako české se ztrácí pouze v případě nabytí jiného občanství vysloveně na vlastní žádost. Jeli jiné občanství nabyto "původem" již při narození anebo bylo dotyčnému uděleno kolektivně bez vlastní žádosti, je možné mít legálně více státních občanství.

Osobám, které po válce získaly osvědčení o národní spolehlivosti, proto z pohledu dnešních spolkových zákonů německé občanství zůstalo zachováno a platí dodnes.

Při podání žádosti o toto osvědčení se totiž nežádalo přímo o československé občanství, ale pouze o jeho potvrzení. Velká část, snad i většina hlučínských a těšínských Čechů, stejně jako českých manželek Němců tak i po válce zůstala německými občany, aniž by to samozřejmě tušila.

Německé občanství zůstalo zachováno také těm Němcům, kteří československé občanství získali kolektivním udělením podle zákona č. 34/1953.

Německé občanství naopak ztratili ti, kteří v letech 19461953 získali československé občanství na vlastní žádost a skládali státoobčanský slib. K datu jeho složení totiž z pohledu spolkových zákonů přestali být německými občany. Německé občanství ztratily také Němky, které se před 1. dubnem 1954 provdaly za Čechy bez ohledu na to, zda jim podle jiných norem zůstalo německé občanství zachováno či ne.

Vzniká tak trochu absurdní situace, kdy německé občanství zůstalo zachováno spíše Čechům než Němcům.

Podle dalších úprav spolkového zákona o občanství je navíc umožněno, aby se německé občanství dědilo po rodičích i u osob narozených v cizině, a to třeba i přes více generací a dokonce i v případě, kdy dotyčné osoby ani nevědí, že jsou německými občany. Německé občanství se automaticky dědí po otci. Děti narozené po 1. 1. 1975 ho však mohou nabýt i po matce. Zvláštní předpisy platí pro nemanželské děti, děti svobodných matek a také pro osoby, které byly během války zbaveny německého občanství z politických důvodů nebo na základě rasových zákonů.

Table of Contents

VETERÁNI WEHRMACHTU A MNOHDY I ČESKOSLOVENSKÉ ZAHRANIČNÍ ARMÁDY

Z ROMMELOVA AFRIKAKORPSU DO ČESKOSLOVENSKÉ ARMÁDY V ANGLII

Přidělen k Afrikakorpsu

Útoky špitů a zásah muničního vlaku

Dezerce ze zajateckého tábora

V britské armádě

Československá armáda v Anglii

Cesta na Dunkerque

Tři útoky na Dunkerque

Jediná kapitulace do rukou Čechoslováků

Místo vděčnosti nadávky do fašistů a kriminál

RADIOTELEGRAFISTOU U ARDEN A VE SPOJENÍ S DOMÁCÍM ODBOJEM

Vynucené členství v Hitlerjugend (HJ)

Květen 1942: nástup do wehrmachtu

Kontaktován českým odbojem

Tlumočníkem na východní frontě

V první linii

Ústup přes Krym

Na torpédované lodi

Bitva v Ardenách

Konec války v rakouských Alpách

OD SPORTOVNÍHO LÉTÁNÍ KE STÍHÁNÍ BOMBARDÉRŮ

Naivní víra v Sovětský svaz

Mobilizace 1938: Češi a Němci společně

Přepadeni záškodníkem

Rozčarování po Mnichovu

Odložení československé uniformy

Z okupace do okupace a do wehrmachtu

Nebe nad říší

Skutečnost a mýty o Luftwaffe

Poslední let

Radiostanice místo trafiky

Útěk o berlích

VÝSADKÁŘEM NA KRÉTĚ

Mezi Hlučínskem a Ostravou

Verbování do Waffen SS

Pravda o německých výsadkářích

Přípravy na operaci Merkur

Na Krétě!

Bitva o letiště

Od 7. Flieger k obsluze světlometu

Konec války v Terstu

Opět Novozélanďané

SEDMNÁCTILETÝ LIDOVÝ GRANÁTNÍK

Polská okupace

Strach z německých vojáků

Poslán "do učení" v Německu

Rok 1944: odvody

Pracovní služba u Hamburku

Lidoví granátníci na útěku

V obklíčení

8. květen 1945

Domů nesmíš!

V americké zóně a cesta domů

HORSKÝM MYSLIVCEM V JUGOSLÁVII

Evakuace táborů a pochody smrti

Válka v Jugoslávii

Strážní služba v Karlovacu

Nejdelší noc

Obhajoba Těšínská před repatriační komisí

Z TESINSKA KE KRIEGSMARINE

Riskantní začátky v zálivu St. Málo

Smrtonosné útoky špitů "ze slunce"

Přesun po Labi a Dunaji

Boje v Černém moři

Výcvik v Norsku

Služba u pirátů v Severním moři

Zkáza Flakjágru 21

Odvrácená katastrofa

Nálet na Hamburk

Ohnivá apokalypsa v BremerhavenWesermiinde

V 1107 v plamenech

Rabování: čtyři muži "na útěku"

Pravá námořnická rvačka

Hitler posílá zázračné zbraně: "živá torpéda"

Pokus o vzpouru a veřejná poprava

Návrat do Československa

OD POLSKÉHO BLITZKRIEGU AŽ PO SOVĚTSKÉ ZAJETÍ

Polský blitzkrieg

Tažení do Francie

Balkánské tažení

Přestávka v pravý čas

Letecká válka

Opět do zbraně

Bitva o Konigsberg

V zajetí

Cesta domů

PRŮNIK NĚMECKÉHO OBČANSTVÍ DO ČESKÝCH ZEMÍ BĚHEM OKUPACE A JEHO DŮSLEDKY PO ROCE 1945

"Říšské občanství" v českých zemích během okupace

Obnova československé státní příslušnosti po roce 1945

Pár slov o německém občanství…

Německé občanství v letech 1933 – 1945

Proč dnes mnohé děti a vnoučata "bývalých Němců" a českých veteránů wehrmachtu v ČR mají nárok na dvojí občanství?