Obsa:

- Prolog

- Nezvaný host

- Trošku mrtvej pavouk

- Štěstí jako mrakodrap

- Nejmladší syn Šimon Peres Benjamin

- Trošku mrtvej pavouk

- Jak Jirka ohrozil bezpečnost Spojených států

- Chřestýši, tarantule a řeka snů

- Dobrodružství s býky

- Kde se berou děti

- Tajemství bengálského tygra

- Proutník

- Vzpoura

- Romantické nedělní ráno

- Bílé sportovní ponožky

- Bim Aladin

- Štěstí jako muchomůrka zelená

- Sršni

- Jak odpadla komunikace

- Karlštejn a smažák

- Královna krásy

- Jak nám umřel Pámbuch

- Mys Dobré naděje

- Závodník

- Moje ségra Evelína

- Špenát a chlupaté nohy

- Kameny

- Mys Dobré naděje

- Sovětský generál

- Obživa pro naši rodinu

- Krach akciové společnosti

- Prohnaný ďábel a něžná tygřice

- Nudisté v Ráji

- Líbání s posledním Inkou

- Hruška a Jirouch

- Ideální manžel

- Můj život s Barnabášem

- Nejhezčí holka, kterou znám

- Životní závod dědečka Jaromíra

- Obraz s Pavlíkovou kyticí

- Ženiši

Dana Emingeravá

Nežna tygřice

KOLÁŽE DAVID VÁVRA

© Dana Emingerová, 2009 Illustrations

© David Vávra, 2009

ISBN 978-80-204-1985-9

Prolog

Nezvaný host

Vstoupil do mého života jako nezvaný host. Najednou byl tu. A bral si všechno, co potřeboval. Bez dovolení. Bez skrupulí.

Nejdřív jsem trpěla jako zvíře. Proč zrovna já? Proč zrovna mně se tohle muselo stát?

Nevěděla jsem kudy kam. Co teď? Přemýšlela jsem, jak se ho zbavit. Jak vrátit zpátky ten zlomek času, kdy jsem dovolila, aby se objevil…

Jenže stalo se něco zvláštního.

Všechno převrátil naruby. Dokonce i to přísloví, které říká, že ryba i host po třech dnech smrdí.

On ne! Čím déle tu je, tím zřetelněji cítím, že bez něj už to nepůjde. A to i přesto, že do mě začíná kopat a vůbec se roztahuje, neboť můj svět je mu už malý.

„Buď rozumná,“ říkají všichni kolem. „To nemáš takhle dost starostí?!“

Mám. A přece: nějak si nemohu pomoci.

I když vůbec nevím, kdo je a jak vypadá, netrpělivě na něj čekám. S každým přibývajícím dnem jsem raději, že vstoupil do mého života. Byť jako nezvaný host, který mě bez dovolení obírá o všechno, co potřebuje.

Už nepřemýšlím, jak se ho zbavit. Naopak. Jasně vím, že bude-li si to osud jednou přát, obětuji raději svůj život, aby on mohl být.

Trošku mrtvej pavouk

Štěstí jako mrakodrap

Je romantické nedělní ráno. Naši tři kluci – Vojta, Jirka a Šimon – se koukají na pohádky a my rodiče… nebereme telefony. A pokud je zvednou děti, neodbytným volajícím vysvětlují: „Naši? Zavolejte později, zrovna se vrtí pod peřinou.“

Jenže tentokrát zněl hlas v telefonu neobvykle urputně, a tak se desetiletý Vojta objeví se sluchátkem ve dveřích: „To je strejda Alan.“

Žaludek se mi sevře nervozitou. Můj manžel je válečný zpravodaj. A Alan fotograf, se kterým Cyril prošel téměř všechny války…

Byla jsem v šoku, když mi Cyril po prvním rande volal a ze sluchátka duněla dělostřelba.

„Co to je?“ ptala jsem se.

„Srbové u Vukovaru.“

Volal z válčícího Chorvatska.

„Co kdybych se za tebou zítra odpoledne zastavil?“ zeptal se. Na to naskočil do auta a přes válečné zóny, přes hory a doly ujel tisíc kilometrů. Zastavil se za mnou… a byl z toho Vojta. Ten, který právě stojí v naší ložnici se „strýcem“ Alanem na drátě.

„Kazíš nám nedělní ráno!“ spouštím zhurta do sluchátka, po kterém se Cyril marně sápe. Kdysi jsem si říkala, že budu mít pro mužovu práci pochopení. Nebudu nic vyčítat ani zakazovat. Jak mě okouzlovalo milovat hrdinu, válečného zpravodaje, který jde do bitevní vřavy riskovat život, aby světu zvěstoval pravdu… Jenže to jsme spolu ještě neměli děti!

Nejhůř jsem se cítila, když se Cyril ztratil v Kosovu. Tehdy mi fotograf Alan volal, že manžela unesly albánské gerily. Probrečela jsem celou noc. A pak zase celý den štěstím, když se našel.

„Jste šťastni?“ ptá ve sluchátku posel dobrých i špatných zpráv. Za ta léta se stal blízkým rodinným přítelem. Vždycky se takhle ptá. Je to něco jako: „Jak se máte?“ Ale člověk na to nemůže odpovědět formálně. To Alanovi nestačí. Chce pokaždé vědět, kolik jsme šťastní: „Jako psí boudička? Nebo jako věž kostela?“

„Jako mrakodrap… Pokud nás necháš dokončit, co jsme začali…“ směju se. Ale s obavou v hlase, protože člověk nikdy neví, s čím Alan přijde.

Tentokrát se znepokojovat nemusím, byť odjezd narychlo je už zítra. Alan mě ubezpečuje, že s Cyrilem letí jenom na pár dní do Států. Chvála Bohu! Koneckonců už dlouho jsem si přála, aby jel manžel místo do války psát třeba o kongresu kardiochirurgů ve Frankfurtu nebo na stáž do Washingtonu.

Snad poprvé v životě, když je můj muž Cyril na služební cestě, jsem bez strachu, co s ním bude. Dokonce představa několika večerů o samotě je prima. Večer uložím děti a budu si číst. Nebo jenom půjdu brzy spát. Odpočinu si.

„Maminečko, pověz nám pohádku!“ škemrají kluci. Lezou ke mně do postele a já je tisknu k sobě. Je mi báječně.

„Jste šťastni?“ ptám se.

„Já až do nebe, protože jdeme zítra s dědou na ryby!“ říká předškolák Šimda.

„Já nekonečno,“ přidává šestiletý Jiřík, aby nejmladšího bratra trumfnul.

„Kolik je nekonečno?“ zajímá se benjamínek.

„Ležatá osmička,“ říká prvorozený Vojta.

„To je… jako když jdete s dědou na ryby a nikdy se nevrátíte,“ dodávám a narážím na to, že můj táta, vášnivý rybář, nikdy nepřivede z lovu vnuky domů včas.

Do toho píp, píp. Na mobilu se objeví esemeska. Cyril píše z Washingtonu: „Strašně jsem se vymlátil na bruslích…“

Ach jo… ale pořád lepší, než jeho zprávy typu: „Zrovna tady spadla bomba. Zasáhla hotel jen z druhé strany. Nemusíš se bát, nic se mi nestalo.“

Jsem šťastná jako mrakodrap.

„Pusť si televizi! Hoří mrakodrapy v New Yorku,“ volá moje máma. Zapínám CNN. Vidím kouřící Pentagon. Cyril je zrovna tam.

„Mami, už jsme tady!“ vpadnou do dveří synové. Právě se vracejí s dědečkem z ryb.

„Jsi šťastná jako mrakodrap?“ křičí nejmladší Šimon. „Přišli jsme brzy, jak jsi chtěla. Né až za nekonečno.“

Na obrazovce se řítí druhé z Dvojčat k zemi. Připomíná atomový hřib.

„Na co to čučíš?“ pozoruje znechuceně obrázky v televizi můj táta. „To je teda blbej thriller!“ zlobí se, když vidí letadlo, narážející do newyorské věže.

„To není film,“ šeptám zoufale.

„Víš, že Šimda ztratil brejle?!“ hlásí Vojta.

„A zase je našel,“ dodává rychle děda.

„Byly pověšený na stromě jako opice,“ líčí předškolák Šimon.

„Strom Brejlovec!“ chechtá se věčný provokatér Jirka.

Děda vypíná „ten ouchylnej pořad“ v televizi a věcně se ptá: „A co ten Cyril? Kdy se vlastně vrátí?“

Za nekonečno propukám v hysterický pláč.

Pak běžím k telefonu a volám na všechny strany. Nikde to nezvedají. Všichni jsou přilepení k televizi. Sledují americké drama.

Dědovi zvoní mobil: „Hoří mrakodrapy v New Yorku,“ opakuje tentokrát jemu máma.

Znovu zapínáme televizi.

„Já se bojím, že bude válka,“ říká Vojta. Už pochopil, že to není jen jako.

„Zítra bude válka?“ zajímá se věcně Jirka.

„Bude válka! Kopnu, bouchnu!“ řičí blaženě malý rváč Šimon.

„Maminko, kdyby táta umřel, dáme mu na hrobeček kolečkovou brusli,“ přemítá.

Přichází zpráva o tragédii dalšího letounu v Pensylvánii.

„Maminečko, kdybys umřela i ty, stal bych se vojákem a šel bych střílet,“ tulí se ke mně Jiřík.

„Co to melete?“ zírá na vnuky děda. „Copak by se vám po rodičích nestýskalo?!“

„Ne. Dyť by byli mrtví,“ utěšuje ho Šimon. Zrovna přinesl bednu kostek. Staví z nich vysoký komín. Pak jej za hlasitého vrčení boří modelem dopravního letadla, které Cyril přivezl Jirkovi z Lufthansy. Starší sourozenec na to okamžitě reaguje: „Kdo ti dovolil brát moje hračky?!“

„Neprovokuj!“ křičí na sebe.

Dívám se na kluky, jak se tahají o model. Už nikdy nebudeme šťastní jako mrakodrap. V tom zapípá mobil: „Zrovna tady spadlo letadlo. Zasáhlo Pentagon z druhé strany. Nemusíš se bát, nic se mi nestalo. Jen zatím nevím, kde je Alan.“

Nejmladší syn Šimon Peres Benjamin

Dva kluky už jsme měli, čekali jsme holčičku. Pracovně jsme jí říkali Maja. Měla být krásná, zlatovlasá, pracovitá a milá. A rozmazlovaná oběma staršími bratry. Místo toho je to raubíř a rváč, který moc dobře ví, že se musí o život už od počátku pořádně poprat.

„Ty ses zbláznila,“ říkali mi všichni. „Nejsi vdaná a čekáš další dítě. Jdi na potrat.“

Tentýž názor zastával i Cyril. Čtveřice potomků z prvního manželství i našeho „nemanželství“ mu připadala dostatečně početná. Zvláště při zahraničních cestách si stěžoval, jak je celníkům pro smích, když mu jeho „Klapzubova jedenáctka“ vypadává z předepsaných kolonek v pase.

„Copak jsem nějaký mormon?“ zuřil.

„Dítě nás na stará kolena omladí,“ chlácholila jsem ho, „budeme pořád perspektivní, mladí rodiče s malými dětmi…“

„…a pak vykročíme rovnou do důchodu,“ bránil se celkem rozumně.

Jenže představa, že naše dítě (podobné těm báječným miláčkům, co už mám doma) skončí v nemocnici v kýblu, mě natolik děsila, že jsem nakonec po absolvování mnoha předoperačních vyšetření na poslední chvíli z nemocnice utekla a řekla: „Ne!“

Výsledkem bylo, že Cyril řekl: „Ano.“ A dokonce na radnici. Snad uvěřil, že už to konečně bude holčička, po které dlouho tolik toužil… A tak jsme očekávanému přírůstku v rodině začali říkat Maja.

„Dcery berou krásu a tobě to zase nějak moc sluší,“ začal brzy pochybovat, když se mi kulatilo břicho. Ale já jsem ho nabádala, aby nedbal babských pověr. Ubezpečovala jsem ho, že se to tentokrát určitě povede. Tak zůstalo u Maji až do poslední chvíle.

Jenže když se pan doktor podíval pár dní před termínem porodu na ultrazvuk, zjistil, co před tím nebylo zcela zřejmé. Že naše „holčička“ má zase něco navíc…

„Já to tušil,“ zděsil se Cyril, když jsem mu volala čerstvou novinku do redakce. „A jak se tedy bude Maja jmenovat? Matěj nebo Kryštof? Domluvíme se večer.“

Pospíchal, protože mu zrovna začínala důležitá porada k právě probíhajícím izraelským volbám. Jako expert na Blízký východ měl jejich zpravodajské pokrytí celé na starosti.

Večer mi praskla plodová voda.

„Už je to tady,“ telefonovala jsem mu vyděšená.

„Já vím, ozvu se za chvíli,“ řekl a položil telefon.

Vytočila jsem číslo znovu.

„Miláčku, mám před uzávěrkou,“ vůbec mě nevnímal. „Čekáme na poslední zprávy. Chápej to! Píšou se dějiny. Peres proti Netanjahuovi, svoboda proti konzervatismu.“

„…pořád nevíme, jak se bude jmenovat!“ volala jsem zoufale.

„Zatím,“ souhlasil a pak hloubavě dodal: „Ale opravdu se obávám, že příští izraelský premiér bude spíš Netanjahu. A to by byl mírový proces v konci.“

„Zavolej sanitku, já fakt rodím!“

Za pár minut byl doma. Šéfové ho propustili s tím, že z porodnice pošle komentář k prvním neoficiálním výsledkům.

Stála jsem ve dveřích se zabalenou taškou, kam jsem přihodila ke kartáčku na zuby a noční košili i příručku Jak se bude jmenovat. Na cestě autem jsme pak mezi zkracujícími se intervaly porodních bolestí poslouchali poslední zprávy z Izraele a vybírali pro naši Majů klučičí jméno. Na nábřeží kousek od Podolské porodnice jsme byli zrovna někde u G.

„Gabriel, Ginter, Gusta,“ četla jsem z knihy, střídavě hekala, krátce a dlouze dýchala, vzdychala a umírala bolestí, kterou už jsem dobře znala.

„Heřman, Horymír, Hugo, Hynek,“ pokračoval Cyril na semaforech, zatímco reportéři v éteru rozebírali možné dopady izraelských voleb na světovou politiku.

Když jsme byli u I, zastavil Cyril před nemocnicí a vypnul rádio. Oba jsme si vydechli, že neporodím v autě. Při cestě na porodní sál zazvonil manželovi mobil a na druhém konci se ozvalo: „Ahoj, Cyrile, jak to zvládáš?“ ptal se šéfredaktor.

„Všechno dobře dopadlo,“ odpověděl s úlevou manžel.

„Tak myslíš, že ten Peres fakt vyhraje?“

„Vypadá to, že dítě bude za chvíli na světě.“

„Jasně,“ řekl hlas v telefonu. Jeho majitel pochopil, že komentář k izraelským volbám ze svého blízkovýchodního experta v tuhle chvíli určitě nevymámí. A tak na rozloučenou jen řekl, že právě dorazily předběžné výsledky, podle kterých to v Izraeli vypadá na celkem přesvědčivé vítězství mírových sil.

„Přeci jen vyhrává Šimon Peres,“ vydechl Cyril spokojeně.

A já jsem v tu chvíli s rozzářeným úsměvem zvedla hlavu od Igora, Imricha, Ivana a Ivoše: „Co kdyby se naše dítě jmenovalo Šimon?“

A tak náš syn, který se o pár minut později narodil, dostal jméno po izraelském nositeli Nobelovy ceny míru. Ráno pak lidé četli v novinách oslavný komentář, jak Šimon Peres obhájil premiérskou pozici, zatímco z rozhlasu se hrnuly překvapivé zprávy, že na poslední chvíli o pár tisíc hlasů přece jen zvítězil Benjamin Netanjahu. A tak synkovi někdy z legrace říkáme: Šimon Peres Benjamin. A není to tak daleko od věci. Vždyť benjamínek znamená ten nejmladší.

Trošku mrtvej pavouk

Poslouchala jsem své tři syny, čtyřletého, šestiletého a desetiletého, jak se baví, proč mají v Americe Santa Clause a v Rusku Dědu Mráze místo Ježíška.

„To je pořád ten samej, ale než rozdá po celém světě dárky, takhle zestárne,“ pravil ten prostřední, Jiřík.

„To už by byl za tu dobu dávno mrtvej,“ smál se nejstarší Vojta.

„Jako že by umřel?“ nechápal benjamínek Šimon.

„Proč by neumřel? Všichni jednou umřou. I ty!“

„Já?“

„I máma, táta, všichni. Až budou starý, umřou… Jenom Ježíš umí vstát z mrtvých. To udělá vždycky po Velikonocích. A protože výroba mimina aspoň těch osm devět měsíců trvá, je zase o Vánocích připravený se znovu narodit a rozdávat dárky.“

Pak ti dva starší odešli. Čtyřletý hošíček zůstal sám. Měl slzy na krajíčku, protože poprvé narazil na smrtelnost bytí. Chtěla jsem ho ukonejšit. Co říct, jak začít? Vtom se ze stropu na zem spustil malý pavouk. Šimon okamžitě vyskočil a pavoučka, který se štrachal po podlaze, rozšlápl…

Proč jsi šlápl na toho pavoučka?! Nic ti neudělal. Podívej, zabil jsi ho.

Ale jenom trošku.

Žádný trošku. Je úplně mrtvej.

Tak já mu to pofoukám.

To nepomůže.

A bolí ho to?

Už ne.

Já kdybych umřel, tak bych strašně brečel.

Radši dám na tebe pozor, abys neumřel.

To opravdu nebolí, když se umře?

Třeba našeho psa Barnabáše, když ho přejelo auto, tak ho to nejdřív moc a moc bolelo.

A toho ptáčka, co vypadl z hnízda?

Asi taky.

A dinosaury?

Vymřeli už dávno.

Měli rakovinu jako jedna paní v televizi?

Ne. Prostě vymřeli.

Všichni?

Všichni.

A nezůstal ani jeden?

Ne.

Ani nějaké jedno malé mláďátko?

Ne. Všichni vyhynuli.

A lidi taky vyhynou? Kluci říkaj, že každej umře. Že i já umřu… Že to není pravda!

Nebreč!

Že prej už nikdy nebudeme žít, až umřeme.

To opravdu ne.

Ani v Americe?

Ne.

A prej i ty umřeš. Že budeš stará.

No… víš, Šimůnku. Babička je taky stará.

Ale babička musí bejt stará. Proto je to babička a žádná moje maminka.

Je to ale moje maminka.

Tvoje co? Maminka? Jak může bejt babička maminka, když je stará?!

Dřív byla mladá.

Takže až já budu velkej, ona bude zase malá?

Ne. Jen stará a ještě starší.

Takže tvoje maminka je moje babička?

Tak.

A to má takhle každej?

Každej. To je jasný. Každej má nebo měl nějakou babičku.

Jó? I pámbu?

No, pámbu… Ten teda…

Já vím. Ten je mrtvej. Ukřižovanej na hrobečku, co spí děda, jak mu tam jezdíme dávat kytky.

Byl to děda táty. Byl už hodně starej, když umřel.

A proč se mu to stalo?

Všem se to jednou stane…

A znal jsem ho?

Neznal. Protože umřel dřív, než ses narodil.

A kde jsem byl?

No nikde. Než se děti narodí, nikde nejsou…

To jsem opravdu nikde nebyl? Ani malinkej u tebe v bříšku?

Ne.

A znala jsi mě?

Než ses nám narodil, tak ne.

Toho mrtvýho dědečka jsi znala?

Vlastně taky ne. Umřel dřív, než jsem potkala tátu.

Ty jsi neznala tátu?

Ne.

A sebe jsi znala?

Jak to myslíš?

Jestli jsi třeba nebyla umřená, než ses narodila?

Nebyla jsem umřená. Ale jednou umřu.

Já teda taky?

No, taky. Ale až budeš dědeček.

Já nikdy nebudu dědeček a nikdy neumřu!

Nebreč, Šimůnku.

Nechci umřít!

Hele. Někteří lidé věří, že ti, co umřou, se spolu zase setkají v nebi.

Budeš tam i ty a táta?

Určitě. Hlavně už nebreč!

Jupí!!!

No vidíš…

Bude tam taky náš hafík Barnabáš, co ho přejelo auto? To víš, že jo.

A ten mrtvej ptáček, jak vypadl z hnízda?

Určitě taky.

A ten rozšlápnutej pavouček?

No jo…

Co ta paní z televize s rakovinou?

Ježišmarja!

A budou v nebi i dinosauři?

Prosím tě, dej už pokoj!

Jak se tam všichni vejdem?

Jak Jirka ohrozil bezpečnost Spojených států

Nad hlavami cestujících letecké linky do Los Angeles letí motýl. Babočka paví oko mává křidélky před očima užaslé letušky a pak usedá na uzávěr pomerančového džusu na jejím servírovacím vozíku.

„To je můj motýl,“ chlubí se náš prostřední syn Jirka a ukazuje stevardce svůj batoh. Vytahuje z něj zátku od piva s netopýrem, autíčko, ošuntělou kartičku s obrázkem žraloka, barevné sklíčko, plyšového ptakopyska a krabičku od sirek, v níž chová zakuklenou housenku. Tu, která se právě proměnila v barevného motýla.

„Mám ještě šneka!“ tápe v batohu dítě. „Ale kde? Hmm… Tak ten už taky utekl,“ konstatuje suše, když jeho zrak padne na stříbrnou hlemýždí cestičku, která šnečími slinami lemuje jeho sedadlo. Mizí kdesi pod okýnkem.

Jirka je sběratel všeho. Během naší měsíční americké dovolené se jeho kolekce rozrostla o další skvosty: pelikání pero ze San Diega, slepou patronu z westernového městečka Callico, šakalí chlupy z Údolí smrti, krabí klepeto z Pacifiku, kamínky z Barevné pouště a utržený ještěrčí ocásek z Grand Canyonu…

To všechno teď leží vysypané včetně autíčka, plyšového ptakopyska a pivní zátky s netopýrem na prostorném stole letištní policie Los Angeles.

„Čí je to batoh?“ zahřímal během poslední kontroly před odletem mohutný černoch za přepážkou poté, co projel Jirkův batůžek rentgenovým zařízením. Dokonce třikrát, kontrolorovi se cosi nezdálo.

„Mého syna,“ odpovídá Cyril s plnou odpovědností a vědom si toho, že indiánský nožík, který jsme Jirkovi koupili v šošonské rezervaci, zůstal v odbaveném kufru. Tahle přísná bezpečnostní opatření na letištích po 11. září nám vůbec nevadí. Lepší pořádná prohlídka než další teroristický útok. Přesto pociťuji jakési škodolibé zadostiučinění, když sveřepý státní úředník znechuceně odkládá na pult smradlavý ještěrčí ocásek, krabí klepeto a chlupatou housenku – tentokrát nezakuklenou.

„Tati, proč mi berou ten batůžek?!“ začíná natahovat šestiletý školák. „Copak jsem terorista?“

Jak se procedura protahuje, přemýšlím, zdali syn nevzal v nějakém parku něco, co by mohlo vést k problémům. Američani jsou přísní. Ale sbírat kameny v arizonském Meteor kráteru či zkamenělé dřevo v národním parku Mrtvý les jsme dětem opravdu nedovolili. Už proto, že vstupenka ze zadní strany obsahovala nejen popis vysokých pokut za porušení předpisů, ale i doporučený návod, jak na lupiče přírodních skvostů upozorňovat strážce…

„Tady to je,“ řekne konečně obr a sevře mezi ukazováčkem a palcem slepou patronu z westernového městečka Callico. V americkém skanzenu jsme krátce po příletu s ostatními turisty sledovali dobrodružné scénky s kovbojskými přestřelkami. Už dávno jsme zapomněli, jak náš synek v uličkách mezi saloony sbíral po zemi vystřílené náboje.

Úředník s kamennou tváří nás předává letištní policii. Je přivolán i zbrojní expert z Los Angeles. Muži podrobují nábojnici detailnímu zkoumání.

„Ať mi to vrátí!“ brečí synek.

Patrona nejde otevřít.

Najednou si uvědomuji závažnost situace. Modlím se, aby vystřelená nábojnice byla skutečně prázdná.

Je prázdná. Zbrojní expert uzavírá: „S policií města Los Angeles už nemáte žádný problém…“

„Takže můžeme jít?“ ptá se s úlevou Cyril.

„Obávám se, že ne,“ vrtí hlavou a vážně dodává: „Já tu jsem za město L. A., ale tihle hoši jsou od federálů.“

„To bude problém, porušili jste předpis o bezpečnosti Spojených států,“ říká odměřeně policista v černé uniformě a vytahuje ze šuplíku dlouhý protokol s desítkami kolonek. Jméno, příjmení, adresy v USA, předchozí cesty, členství v teroristických organizacích, číslo pasu manželky, národnost babičky… Pak přestupek, náčrtek, důvod přestupku, vyjádření svědků, vysvětlení…

„Nehledají tohle?“ ozve se najednou Jiřík, který stále moc nechápe, co se vlastně děje. Neochotně vyndá z kapsy krabičku, ze které vyleze roháč s velkými klepety.

Všichni pohlédnou na hocha s broukem.

„Synek je fakt sběratel,“ poznamená s uznáním zbrojní expert. Také velitel federálů přerušuje výslech a jeho přísná tvář se mění.

„Ty sbíráš i brouky? To je hezkej kus,“ povídá Jirkovi, zatímco roháč roztáhne tmavomodře kovová křídla a zmizí kdesi v útrobách letiště.

„Hele, pustíme je, co!?“ mrkne konečně zbrojní expert na „federála“. Ten po chvilce váhání hodí tři stránky vyplněných lejster do koše. Jenže tou dobou už letadlo z Los Angeles ve směru domov roluje na startovací plochu bez nás.

Chřestýši, tarantule a řeka snů

Podzimní slunce zalilo Grand Canyon právě v okamžiku, kdy jsme přišli k hlavní vyhlídce. Jak dlouho a moc jsme se s manželem na tuhle chvíli těšili. Vždyť navštívit nejslavnější kaňon Colorada bylo v našem dětství jako letět na Měsíc.

Najednou byl ten okamžik tady. Barevné skály a hlubiny slavné řeky se nám rozprostíraly před očima. Byly mohutnější a krásnější než v našich nejodvážnějších snech.

„To je nádhera!“ vydechli jsme společně. I naši tři kluci byli nadšení a letěli k zábradlí.

„Koukej, mami,“ volal nadšeně šestiletý Jiřík a zavěsil se přes zábradlí. „Vidíš ty veverky?“

Náš prvorozený Vojta pohlédl na manžela: „Tati, jak dlouho by trvalo, kdybychom slezli dolů?“

„Juchúú, půjdeme dolů!“ volali malí kluci. „A uvidíme chřestýše.“

„A kojoty.“

„A černé vdovy.“

„A já na ně zaútočím!“ radoval se předškolák Šimůnek.

Výlet na dno Grand Canyonu je náročná túra. Horská túra naruby. Nejprve jdete tisíc metrů dolů, pak musíte přespat na dně kaňonu. Druhý den se šplháte zase nahoru, míjejíce se s karavanou mulů, kteří nesou na zádech poštu, vyprázdněné vaky od potravin a fyzicky méně zdatné turisty. Jenže nocleh ve Fantom ranči na dně kaňonu se objednává měsíce dopředu…

Jsou sice tací, kteří výlet zvládnou za jeden den jako náš kamarád Alan, ale když ho Cyril požádal o radu, zněla odpověď jednoznačně: „S dětmi za jeden den nahoru a dolů? Zapomeňte!“

Druhý den brzy ráno už jsme si to štrádovali mezi červenými kameny pod červenými skalami v červeném prachu stále níž a níž. Měli jsme štěstí. Ve Fantom ranči na dně kaňonu se na poslední chvíli uvolnil srub na přespání.

Celé dopoledne jsme řeku Colorado vůbec neviděli. Tekla tisíc metrů pod námi v moři nekonečných skal. Kluci nám neustále utíkali. Strašně je bavilo pádit z kopce. Pokud možno co největší rychlostí, na což rodičovské, životem rozviklané kyčle už nebyly stavěné. A tak jsme děti jen občas pod nějakou záminkou (pití, bonbony, sušenky) přibrzdili. Neustále jsme opakovali, že nikdo nesmí sahat nikam, kam nevidí – to kvůli jedovatým pavoukům. A že všichni musejí pořádně hlučet, aby plašili hady.

Se třemi malými dětmi, které nefňukají, že musejí na výletě šlapat, jsme vzbuzovali pozornost.

„Hi, guys, are you from L. A.?“ ozývalo se stále dokola, protože kluci mátli kolemjdoucí svými novými tričky z kalifornské metropole.

„No, from Prague,“ odpovídal Vojta za všechny a se svou pokročilou školní angličtinou páťáka zapřádal s turisty hovory o tom, zda je Praha poblíž L. A. nebo v Jugoslávii. Táta pak klukům vysvětloval, že kdysi dávno pro nás Jugoslávie byla něco jako pro ně Amerika: „Mohli jsme tam jenom jednou za pár let.“

„A proč?“ nerozuměl Šimdík.

„Asi to bylo daleko a drahý, ty troubo,“ usoudil starší Jirka.

„Tenkrát to nešlo jako dneska. Nesměli jsme přes západní hranice,“ vysvětloval táta Cyril.

„Jugoslávie přece nikdy nebyla na Západě,“ poznamenal rodinný „chytrolín“ Vojta. Řekl to tónem znechuceného profesora zeměpisu a ještě rádoby vtipně dodal: „Tak rychle snad zemské kry neputují!“

„Někdy putují…“ zareagovali jsme s Cyrilem stejně a rozesmáli se. Kluci nechápali.

„Do tý Jugoslávie – letělo se tam letadlem přes zimu?“ zeptal se Šimon.

Teď jsme nechápali zase my.

„Myslí Grónsko,“ povídá Vojta. Líčí, jak se Šimůnek na palubě letadla při cestě přes oceán radoval, že letíme „přes zimu“, když pod sebou viděl zasněžené Grónsko.

„Do Jugoslávie není daleko. Vlastně tam jezdíme k moři,“ řekla jsem. „Ale teď je tam Chorvatsko a Bosna.“

„Jugoslávie zmizela jako Atlantida?“ zajímá se badatel Jirka.

„Ne. Byla tam válka,“ povídá Cyril, který působil na Balkáně jako válečný korespondent.

„Tátu v ní přece málem zastřelili,“ připomíná důležitě náš „z války zrozený“ Vojta.

„Jó, to vím,“ vzpomněl si malý Šimůnek na Cyrilovy historky. „Jak si táta v kukuřici zrovna sundal kalhoty, chtěl se vykakat a kolem hlavy mu začaly svištět kulky… To bylo dobrý, že jo, tati?!“

Na to popadl ze země klacek, začal vydávat zvuky typu: „Tatataratata…“ a pálil na kaktusy, na nás, na balvany, prostě na všechno kolem.

„Zastřelil jsi tarantuli,“ zarazil ho rodinný sběratel Jiřík, který právě našel na červené pěšině rozšlápnutého pavouka.

„Ty jo!“ vydechl střelec Šimon. „Škoda, je fakt úplně mrtvej.“

Oddechla jsem si. Vždyť tak velkou potvoru jsem viděla jen v ZOO.

„Hele. A tady je jich celé stádo!“ zaradoval se v následujícím okamžiku Vojta. Asi deset tarantul! pomalým krabím krokem štrádovalo přes cestu.

Pavouci měli chlupaté nohy a byli obrovští. Můj muž Cyril do nich šťoural z dálky klackem, druhou rukou držel děti v patřičném odstupu. Všichni čtyři byli z toho zážitku na vrcholu blaha. Odhadovala jsem, kdy na ně tarantule skočí. A pak jsem vyjekla hrůzou. Pod podrážkou se mi něco kroutilo.

„To je jen utržený ještěrčí ocásek,“ utěšoval mě Šimůnek. „Neboj, kdyby se objevil chřestýš, nakopnul bych ho.“

„To tě nesmí ani napadnout!“ řekl přísně Cyril.

„Na chřestýše musíš jedině klackem!“ radil bráškovi Jirka a přistrčil mi kroutící se ještěrčí ocásek až téměř k nosu, abych si ho mohla prohlédnout, že to není žádný had.

„Proboha, kluci!“ zahořekovala jsem. „Když vás uštkne chřestýš, udělá to tak rychle, že si toho ani nevšimnete. Tak křičte, hlučte, aby vás slyšel a včas vám uhnul z cesty.“

„Ty se, mami, bojíš, že může mít chřestýš vzteklinu?“

Pod Indiánskými zahradami v polovině cesty Colorado pořád ještě nebylo vidět. Vyfotili jsme kluky se strážcem parku. Doporučil nám osvěžení u malého potůčku. Stékal z barevných skal. Kluci se vykoupali a nějaká paní nás upozornila, že by i ten malý měl mít plavky. Když zjistila, že jsme z Česka, darovala dětem žvýkačky a obrázek Svatého Jeronýma. Kluci jí za to nabídli utržený ještěrčí ocásek.

„Ještě se hejbe,“ pokoušel se zvýšit hodnotu daru nejmladší Šimon, když paní vyděšeně pádila pryč.

Pozdě odpoledne jsme konečně spatřili bájnou řeku. Zdála se být už na dosah. Drželi jsme se s mužem za ruce a koukali do ostře zaříznutého kaňonu na dno našich dávných snů. Myslela jsem na tátu a na mámu, kteří nás sem nikdy nesměli vzít. Ukazovali nám svět aspoň v časopisech a ze starých pohlednic mého dědečka, který byl v Americe za první republiky.

Stáli jsme v hlubinách Grand Canyonu a snažili se dětem vysvětlit, jakou mají výhodu, že mohou cestovat…

„Proč bysme nesměli?!“ nechápal mrňousek Šimon. „Já bych zlé celníky nakopnul a šel bych.“

„Šel bys do vězení jako strejda Mirek,“ napadlo mě jen, zatímco Šimůnek se s výkřikem: „Kdo tam bude první?!“ rozběhl dolů k řece.

Trvalo ještě asi hodinu, než jsme dorazili k temným vodám Colorada. Proud byl prudký. Ale museli jsme odhodit oblečení a ponořit hlavu pod vodu, udělat pár temp v mělké zátočině. Bylo to jako křest. Jako bychom smývali všechna léta nesvobody. I za své rodiče, za babičky a dědečky. I za strejdu Mirka, co strávil půl života v kriminále.

Dobrodružství s býky

Díky moderní elektronice Šimůnek věří, že je kouzelný. Táta mu řekne: „Zaštěkej!“ A teprve když to benjamínek udělá, auto zabliká a „samo“ se odemkne.

„Mami, pojď se podívat,“ vytrhl mě z vaření svátečního oběda chechtající se Vojta. Pozoroval z okna svého malého brášku, jak vítá babičku s dědou na ulici tím, že jim chce předvést své nové zázračné schopnosti. Štěká, hafá, dokonce i vrčí. Jenže Cyrilovo auto nic…

Honem jsem vypnula sporák, odstavila cibulku z rozpálené plotny a pádila na terasu. Aby můj nejmenší mazánek nepřišel o sny, bylo nutné okamžitě zacvakat dálkovým ovládáním.

Zámky klaply, auto se otevřelo. A Šimon blaženě vydechl, když děda pravil: „To by člověk nevěřil, milý chlapče, že někdo může být takhle malej a už tak kouzelnej.“

Naopak moje přísně realistická maminka se nevrle podívala směrem k terase a o pár minut později už se hned ve dveřích bytu do nás pustila:

„Proč z těch dětí děláte takové blby?“

Pořád si totiž něco vymýšlíme. Abychom i fádní chvíle okořenili příchutí dobrodružství a napětí, krávy u nás na chalupě nejsou krávy, ale bizoni, v ohradě se nepasou koně, ale mustangové a děti v týpí na louce u potoka nejsou skauti, ale opravdoví indiáni.

V noci chodíme na výpravy do lesa, kde kolem nás běhají vlkodlaci, v opuštěné boudě za vsí bydlí bezhlavý pes a cesta lukami se hemží dlouhatánskými anakondami a krajtami tygrovitými.

Jednou takhle po večerníčku Cyril zavelel: „Jdeme se podívat na bludičky!“ a vytáhl kluky na noční bojovku. Úkolem bylo proplížit se kolem chýše bezhlavého psa na indiánskou louku k posedu a odtud blikat na bludičky, které se měly objevit na druhé straně louky.

Dlouho se nic neděje. Pak bludičky chatrně zablikají. Po dalším napjatém čekání se vrátí tatínek a strašně páchne, protože při přechodu přes pastviny zahučel ve tmě až po pás do bažin a močůvky.

„Tatínku, proč tak smrdíš?“ ptají se ratolesti. Táta musí s „pravdou“ ven, že ho bludičky oblouznily a málem připravily o kalhoty. Jenže pak přijde babička a dětem tvrdí, že žádné bludičky nejsou a kouzelné děti, co štěkají na auta, také ne.

„Babi, ty tomu nerozumíš,“ smějí se vnukové. Vědí své. Přeci není možné, že by život mohl být jen tak obyčejný…

Tentokrát kluci babičce a dědovi líčí, jak u nás na půdě bydlí dvě hodná domácí strašidla.

„Ochraňují nás,“ vysvětluje s vážnou tváří prostřední Jirka. „Jmenují se Fik a Fuk. A v noci přenášejí děti, když se jim nechce spát, kamkoliv, kde je to krásný. Třeba za velrybami do Kanady.“

„Nebo za Ježíškem do Izraele,“ povídá Šimon.

„A taky na pstruhy k Janováku nebo na tresky do Norska,“ přidá se děda, který moc rád vypravuje dětem před spaním – a také tím trochu škádlí babičku – pohádky o tom, jak kluci s tátou a s dědou zlobili, a tak jim ženské zakázaly rybařit.

Cyril, který s mým tátou vždycky drží basu, vezme nazlobenou tchyni kolem ramen a dodá: „Než maminka s babičkou zjistí, že se děti celou noc toulají světem, přenesou je Fik a Fuk nad ránem zase zpátky do postýlek.“

„Hlavně, aby nad vámi ten váš Fik a Fuk vždycky stáli,“ povzdechne moje máma.

Občas se vnějšímu světu přece jen podaří víru našich dětí naleptat. To se pak mračí, dlouho nic neříkají, divně se tváří a najednou zdánlivě bez souvislostí vystřelí:

„To ani Mikuláš a čerti, ani ten Ježíšek není opravdický?“

„Záleží na tom, čemu chcete věřit,“ uklidňuje syny Cyril. „Když věřit budete, budou opravdický.“

A naše děti věří. A když už ani jejich kamarádi okolo nevěří, naše děti věří, protože věřit chtějí. Protože mají rádi romantiku i představy, že stádo jalovic jsou divocí bizoni.

„Víte co, děti, uděláme si dobrodružství,“ řekne Cyril u jedné takové ohrady bizonů během celodenního výletu do neznámých krajů. „Ten nejodvážnější z vás podleze hrazení, oběhne támhletu břízu a rychle zpátky, než vás rozdivočelé stádo roznese na kopytech.“

Nejstarší Vojta bez problémů splní úkol.

Jako druhý vybíhá Jiřík. Benjamínek Šimon se chystá. Ve chvíli, kdy věčný provokatér Jirka dorazí ke stromu a zamává v červeném triku na bizony něco v tom smyslu: „Tady jsem! Bizoni, já se vás nebojím!“, z jalovic se vyklubou býci.

A zatímco se poslední dobrodruh vydává na trať, rodina s hrůzou zjišťuje, že vůdce stáda hrabe kopytem, funí a už si to pádí ke stromu. Dobrodružně naladění rodiče panicky ječí. Naštěstí nakonec všechny děti prosviští skokem plavmo pod ohradou do bezpečí. Býk se zastaví u inkriminované břízy a funí.

„Čárymáry pod kočáry, ať jsou z vás ty hodné krávy, co míváme za chalupou,“ drmolí nejmladší Šimon. A já vidím před očima svou mámu, na jejíž slova vždycky dojde. „Jen aby nad námi ten Fík a Fuk vždycky stáli,“ opakuji po ní a přemýšlím, jestli můžou být „opravdický“, když tomu budeme věřit.

Kde se berou děti

„Mami, jak vzniknou děti?“ ptá se benjamínek Šimon.

„Když se tatínek přitulí k mamince a zasadí jí do bříška semínko,“ odpovídám a vysvětluji, že pak se v bříšku maminky začnou dít zázraky, z vajíčka roste děťátko… Jenže Jirka mi skočí do řeči: „Jako tuhle v zoologické zahradě… Jak tam ti kozlíci skákali na kozičky. Pořád a pořád sázeli semínka, viď, mami?!“

„Ano,“ směju se, když si vzpomenu, jak u výběhu uprostřed všech lidí mé děti vyzvídaly, cože to kozlíci mají na bříšku tak velikého. Když jsem jim tajemství sdělila, shýbl se předškolák Šimůnek, aby dobře viděl na kopulující zvířátka, a začal křičet na celé kolo: „Rostou jim kostičky v čudlíku, jako mně vždycky ráno!“

U výběhu koní Převalského nadšeně konstatoval, že „koníčci mají ještě větší čudlík než táta“. A Jiřík se ptal: „Mami, táta taky rád zasazuje?“

Řekla jsem: „Když táta miluje maminku, také rád zasazuje.“

„A kde máme teda všechny ty sestřičky a bratříčky, co jsi měla mít v bříšku?“ divil se Jirka.

„Na houbách,“ pravila jedna stará paní, která nás poslouchala.

Kluci vyvalili oči. Přesně takhle odpovídala na otázky „kde jsem byla, když jsem ještě nebyla“ i moje babička, zatímco moje máma, vždycky celá červená rozpaky, mi vysvětlovala, že se miminko narodí, když tatínek má rád maminku.

Hodně dlouho mi pak vrtalo hlavou, jak ženské tělo pozná, že má tatínek rád maminku a že už má začít vyrábět potomka. Proto jsem vyzvídala i u babiččiny kamarádky tetky Rádiové, co chovala králíky a slepice a musela mít dle mého názoru s rozmnožováním bohaté zkušenosti.

Tato bodrá venkovská žena však vnesla do mého pátrání nežádoucí zvrat. Očividně brala akt lásky jako nutné zlo, které žena musí podstoupit pro zachování rodu. Svěřila mi, že „chlapi jen ničí ženským tělo“. Pak mě odtáhla k nejbližší kupce hnoje a řekla: „Je to… jako když kohout skočí na slepici.“

Od té doby se pro mě představa lásky v souvislosti s propojenými pokaděnými slepičími a kohoutími genitáliemi stala noční můrou. Nedovedla jsem si představit, proč bych měla toužit po tom, aby se místo, kterým z mého těla odchází všechna špína, propojilo s odpadní rourou mého protějšku.

Milování jsem dlouho odkládala s tím, že se mi určitě vůbec nebude líbit, a málem jsem se stala starou pannou. Před pekelným strachem ze sexu mě mohl zachránit jen opravdový princ. Trpělivý a pozorný, jemuž bych podlehla již dostatečně zamilovaná a přírodou správně roztoužená. Tak se také stalo, protože pohádkové lásky, když tomu věříte, samozřejmě existují.

Pak už jsem vždycky milování potřebovala jako vodu a vzduch. A na otázky, jak ženské tělo pozná, že má začít vyrábět miminko, se snažím dávat svým synům jasnou, otevřenou odpověď.

„Maminko, kudy se dostane děťátko z bříška?“ ptají se mě kluci.

„Stejnou cestou jako tam,“ odpovídám.

„A to se mi pak narodí miminko tím čudlíkem?“ děsí se Šimůnek.

Tajemství bengálského tygra

Spisovatel Viewegh rád dokazuje, že věrnost je nedostižný ideál. Také říká, že muži prý myslí na sex každých osm minut a ženy třikrát denně. Já nevím, jak často myslím na sex. Ale určitě moc ne, protože ho mám dost. Od té doby, co jsem poznala svého muže a poprvé se mě dotkl, pořád sice ještě trochu zbožňuji zpěváka Václava Neckáře, náčelníka Haukaraporu z filmu Poslední Inka a herce Kevina Costnera, ale upřímně řečeno: další sexy-objekt už bych nezvládla. Milujeme se totiž s Cyrilem pořád. Ráno, večer. Prostě furt. Žádné pravidelné čtvrtky nebo soboty…

Hrozně rádi to děláme u krbu v obýváku. Když Cyril zapálí oheň a začne po zemi kolem komína rozkládat „tygří kožešiny“, je to pro mě signál, že musím obléknout sexy prádlo a rychle uklidit po večeři nejen talíře a skleničky, ale hlavně všechny slánky a kořenky. Vzhledem k tomu, že žádného pravého tygra na zemi nemáme, skončíme vždycky na jídelním stole… Nikomu bych nepřála poznat, jak nesnesitelně rajcovní je rozsypat slánku nebo pepř pod choulostivá místa. Cyril mi svěřil, že horší je jen francovka, která mu jednou při masáži zad nedopatřením stekla mezi půlky…

Samozřejmě máme obrovskou postel. Naše tři děti ji nazývají OVEKY. (V překladu z miminkovské řeči to znamená otázku: „Můžu DO VELKÝ?“ a souvisí s permanentními pokusy našich ratolestí proniknout do rodičovského svatostánku lásky.) My s Cyrilem říkáme té posteli „filmová“. V dobách, kdy jsme ji kupovali, vypadala díky obrovskému zrcadlu na průčelí jako dekorace milostných scén z Hollywoodu. Dnes už z ní lezou péra a popraskaly lamely, ale vyměnit „filmovou OVEKY“ z nostalgických důvodů nedokážeme.

Když se pohádáme, v OVEKY se nakonec vždycky všechno vyřeší. Ať je období lásky nebo manželské krize, uprostřed noci se do sebe zamotáme jak liány. Jeden druhého něžně probouzíme a někdy vlastně ani nevíme, co byl sen a co skutečnost. Občas pak Cyrilovi ráno vyprávím, jak do mě ve spánku vstoupil božský milenec, převtělený v bengálského tygra.

A on je na vrcholu blaha, byť předstírá, že s mou noční avantýrou nemá nic společného.

„Bengál děláš v posteli jenom ty,“ směje se a já jako uražená odcházím do koupelny. Zrovna když se namydlím a liju na sebe horkou sprchu, Cyril rozhrne závěs, a pokud děti ještě spí, pohoupe mě v náručí.

Koupelna je pro milování jako stvořená, zvlášť když je v ní velká vana. Nedávno jsme na zahradě stříhali růže. Máme divoké, rudé, obepínají celý balkon. Když odkvetou, padají z nich červené lístky. Na zeleném trávníku vypadají jako krvavé moře. A tak jsme ty opadané okvětní lístky posbírali, napustili si večer vanu a kvítky do ní nasypali. Pili jsme šampaňské a zkoušeli, jaké to je mít „na růžích ustláno“.

Romantiku máme oba rádi. Vždyť jedna z našich prvních cest vedla na mys Dobré naděje. Milovali jsme se na Stolové hoře nad Kapským městem. Cítili jsme africký dech dvou oceánů a věděli, že nás už nikdy nic nemůže rozdělit.

Hodně se nám líbilo u řeky Svatého Vavřince v Kanadě. Na břehu tam stál hotel s bílými věžičkami, který vypadal jako šlehačkový dort. Řekli jsme si, že v něm v den výročí našeho seznámení strávíme noc. Pod okny pluly tající ledové kry, v dálce zpívaly velryby a na temně modré obloze zářily tisíce hvězd. Dívaly se na nás, jak si kazíme jeden z nejbáječnějších večerů v životě. Místo milování u krbu na pravé tygří kůži házíme po sobě zelí a stehna z grilovaného kuřete. Místo mazlení v rokokové posteli s nebesy pak ten binec uklízíme a brečíme.

To už je ale dávno. Teď maximální romantiku prožíváme u lesního rybníka. Zatímco naši tři synové někde v dálce chytají žáby, schováme se do vysoké trávy. Cyril se sice neustále strachuje, že nás někdo uvidí, uslyší a vyfotí, ale je to jen hra. Líbí se mu, když dělám nymfičku, která se nestydí, kdyby kolem nečekaně prošel myslivec, rybář nebo traktorista… A já? Samozřejmě, že se stydím a bojím, ale kdybych to přiznala, nemohl by už Cyril dělat toho cudného, rozumného. Nemohl by se tvářit jako nebohý slušňák, svedený k prostopášnostem, které by samozřejmě nikdy jinak nedělal. Kdybych je ale nedělala já, určitě by je začal dělat s někým jiným… Proto ho občas navádím, abychom opustili pohodlí manželské postele a místo v OVEKY mě na zahradě položil do trávy pod kvetoucí třešní nebo mi vyhrnul sukni na potemnělém balkoně. Vždycky nejdřív prudérně prská, že si nehodlá ve svém věku někde na mezi zadřít třísku do pozadí, ale je to opravdu jenom hra. Chlapi totiž potřebují, aby byly jejich ženy v tomhle směru „bengálské tygřice“. Pokud na to maminky pro přehršel mateřských povinností občas zapomenou, upadají nebozí tatínkové do tenat hříchu. Nejčastěji na služební cestě nebo s kamarádkami ze sousedství.

Spisovatel Viewegh tvrdí, že muži myslí na sex každých osm minut a ženy třikrát denně. Jak už jsem říkala, já přes den na sex moc nemyslím, protože ho mám dost. S jedinou výjimkou: když Cyrila pozvou do televize a já na obrazovce sleduji, jak vede politické debaty o izraelských volbách, o Iráku nebo o vlivu ropné krize na světovou ekonomiku. Netuším, proč mě tak vzrušuje představa, jak diváci u televize vážně pokyvují hlavami nad jeho zasvěcenými komentáři, zatímco já vím, že až přijde domů, sundá si své učené brejličky a zaboří mi hlavu do klína.

A když odjede pryč? Myslíte, že myslím na sex? Taky moc ne. Mám – jak tomu říkám – sanitární dny. A užívám si celibát. Snad jen pokud už trvá příliš dlouho, začne se mi stýskat. Pak vytáhnu z podpolštáře Cyrilovo pyžamo. Obleču si ho, cítím manželovu vůni a hrozně se těším, až přijede. Ne na sex, ale na něj.

Proutník

Šimon je strašně na ženský. Možná vás napadne: No co, takových je. Jenže můj syn Šimůnek je malý kluk. A jak to bude vypadat, až vyroste?!

Poprvé, to ještě ani neuměl mluvit, se zamiloval do Johanky, půvabné holčičky našich sousedů. Hrávali si spolu u nás na zahradě. Jednou jsem zrovna vařila oběd, když zvenčí zazněl strašlivý, hrubý hlas. Vyděšeně jsem vyhlédla ven. Pod okny si to štrádoval Šimon, bušil se do prsou a řval něco jako: „Grrgrrgrrgrr“. Za ním cupitalo něžné blonďaté stvoření, natřásalo si spokojeně sukničky a s obdivem Šimona následovalo, kamkoliv se pohnul. Vypadali jako pralidé na námluvách v počátcích lidské civilizace.

Když pak Šimon začal chodit do školky, ranní cestu provázely nadšené výkřiky jako: „Mami, koukej. Támhle jde moje Adélka, támhle jde moje Jarmilka, a hele, moje Karolínka.“ Nejkrásnější ze všech holčiček však byla Michalka. Paní učitelka sice o ní říkala, že je pěkná dračice, Šimon však na ni nedal dopustit. Zamilovaně si s ní hrál na tátu a na mámu, a když Michalka vozila po třídě kočárek s panenkami, občas jí je i pochoval. Nejradši však nad ní visel někde v zahradě na větvi a křičel do celého světa šišlavou dětskou mluvou: „Já jsem gorijjááá!“

Když si jednou na rozloučenou dali Šimon s Michalkou ve školce pusinku, což nevraživě sledoval Šimonův starší bratr Jirka, došlo k první zásadní bratrské půtce.

Jirka, čerstvý školák, kterému ženské právě teď absolutně nic neříkají, totiž pronesl něco jako: „Ty si blbej, líbáš se s holkou, ble, fuj!“

A o hlavu menší Šimon bratrovi jednu ubalil. Pak mi šel žalovat, že „Jiřík řekl o Michalce, že je fuj, a ona je při tom tak kráááásná.“

V létě na dovolené v horách se Šimon zamiloval do Deborky. Sváděl ji jako zkušený proutník. Při procházce lesem holčičku znenadání důvěrně objal kolem ramen a ukázal do nehybného houští: „Koukej, Deborko, támhle jde medvěd!“

Děvčátko se k Šimdovi vyděšeně přimklo. A zatímco marně pátralo očima po tichém křoví, malý svůdce pokračoval ještě tišším, tajemnějším hlasem, ukazuje na protější stráň: „A támhle, Deborko, tam žádnej medvěd není.“

Tuhle jsem vzala syny poprvé do Národního divadla. Na programu odpoledního dětského představení byl balet Popelka, což je pohádka, kterou Šimůnek miluje. Považovala jsem to za vhodnou příležitost, jak dětem ukázat naši Zlatou kapličku. Až do přestávky Šimon koukal na tančící princezny v bílém a ani nedutal. Když ke konci představení jeho pozornost začala trochu opadat, zpestřila jsem mu divadlo zapůjčeným binoklem.

Chlapeček jím chvíli způsobně mířil na jeviště. Lebedila jsem si, jak jsem to dobře vymyslela. Ovšem najednou se čtyřletý hošík neklidně zavrtěl a vzápětí vykřikl na celé kolo: „Jé, maminko, ta Popelka má tak krásný prsíčka!“

Nedávno mi na Šimona přišla žalovat neteř Gábinka. Stěžovala si, že si s bratrancem hráli na tátu a na mámu, když jim došly panenky… Tedy měli tři a tudíž tři děti.

Šimon se ale záhy začal dožadovat čtvrtého potomka. Když mu Gábina vysvětlila, že už žádnou další panenku nemá, chlapeček jí navrhl, že si vlezou do postele jako táta s mámou a vyrobí si dítě vlastní.

„A cos mu na to řekla, Gábi?“ hrozila jsem se.

„No teto, co jsem mu asi měla říct?!“ odbyla mě velmi otráveným pohledem neteř. „Řekla jsem mu, že teda čtyři děti fakt nezvládnu!“

Vzpoura

„Tohle píše váš Jirka!“ řekla paní učitelka na novoročních třídních schůzkách. Podala mi papír, vytržený ze školního sešitu. Na něm byla kostrbatým písmem prvňáka zaznamenána v různých obměnách asi třicetkrát věta:

Nesmím bjehat pochodbje.

Nesmím bjehtpochadbje.

Ne smým bjehot pochotbje.

Nasmím bjeha pachadbje.

Tázavě jsem na pedagožku pohlédla. Výkonu čerstvého školáka jsem se nedivila. Vždyť do pololetí děti zvládly psaní většiny písmen abecedy. Nikoliv však další zákeřná zákoutí mateřštiny, jako jsou třeba slabiky bě, pě, vě, předložky či dokonce vyjmenovaná slova. Paní učitelka však neměla na mysli pokulhávající pravopis. Významně vztyčila prst a okousaný papír obrátila. Na čisté stránce se vyjímala kostrbatá, leč gramaticky zcela správě napsaná věta:

Nesmím prdět na záchodě.

„Jiříku, co to má znamenat?“ ptala jsem se synka doma.

„Prostě jsem se naštval,“ rozplakal se malý provokatér. „Paní učitelka je zlá, škola je blbá, nechci tam chodit.“

„Podívej, paní učitelka je jen přísná, protože rošťačíte.“

Zlobila jsem se. Samozřejmě, že jako matka o genialitě svých dětí nepochybuji. Ale právě proto, že o ní nepochybuje žádná matka (a dlužno říci, že mnohé děti ostatních matek mi vždycky geniální nepřipadají), snažím se držet své mateřské pudy pod kontrolou. Aspoň tím, že svým synům odmalička vštěpuji, že paní učitelky ve škole se musejí poslouchat a je třeba si jich vážit.

„Dej mě jinam,“ bulil Jirka. Pak se na mě zahleděl hlubokýma modrýma očima a vážně řekl, jako by byl o dvacet let starší: „Ty moc dobře víš, mami, jaký problémy měl v týdle škole i Vojta. To chceš, abych je měl taky?!“

„Mámo, Jirka má pravdu,“ řekl starší Vojta, který do školy v našem nejbližším sousedství chodil v první a druhé třídě. Měl báječnou třídní. Jezdila s dětmi na výlety, byla přísná, ale spravedlivá. I na rodičovských schůzkách s ní byla legrace.

„Víte, jakou váš Vojta používá interpunkci?“ řekla mi jednou velmi vážným hlasem. „Tečka, čárka, dvojčárka, vykřičník a úrazník!“ Pak se rozesmála na celé kolo a dala k dobrému všelijaká legrační přepsání dalších dětí typu: „Maminka pere prádlo v prdelně“ či „o víkendu jezdíme na chlupu“.

Pak ale nastoupil nový ředitel a Vojtova báječná třídní odešla. Že je něco špatně, napadlo mě poprvé, když celá třída dostala hned po prázdninách za trest opisovat školní řád, aby „byla mezi žáky nastolena kázeň“.

Výsledek se dostavil velmi brzy. Středověké výchovné metody přispěly k tomu, že kázeň byla pryč během pár měsíců. Na třídních schůzkách nová kantorka hned po příchodu do třídy, aniž se představila, omráčila dospělé vodopádem stížností.

„Vaše děti jsou šmudlové, nepořádníci, nemají žádnou disciplínu a nenosí pomůcky,“ láteřila. „Upozorňuji! Kdo nepřinese zítra na výtvarnou výchovu vystříhaného kohoutka, dostane kouli!“ Když jsem se chtěla dozvědět, jak si můj syn vede při výuce, pravila, že Vojta během prvouky schválně vytvořil mutanta. Přilepil totiž, když skládali lidskou kostru, hrudní koš obráceně: pánev ke krku a klíční kosti k dolním končetinám…

V pololetí druhé třídy dostaly děti úkol: vymýšlejte vlastní jména a příjmení podle názvů různých zvířat a věcí. Vojta do sešitu napsal: „Kryštof Verlibí, Lída Kometová, Matěj Černádíra, Suzy Týránosaurová, Tereza Zamilovaná, Kačka Záchodková, Martina Cunami…“

„To si snad ze mě děláte srandu, ne?!“ napsala nám paní učitelka do žákovské knížky. A tak jsme doma konstatovali, že zásady učitele národů Komenského opustily brány této školy, a přihlásili jsme Vojtu od třetí třídy do vzdálené jazykovky.

Pár let byl doma „školní klid“, než nastoupil do staré školy v sousedství o čtyři roky mladší Jirka. S tím, že musí ty dva roky, než půjde na výběrovou jazykovou za bráškou, také „nějak překlepat“. Jenže, ukázalo se, syn „nic překlepávat“ nechce. Denně se prvňáčkovi po tvářích koulely slzy, když nás prosil: „Chci být doma, bolí mě bříško, v krku, zuby, vlasy…“ prostě cokoliv, aby nemusel odejít.

Šla jsem se tedy s paní učitelkou poradit. Co dělat, když dítě nechce chodit do školy?

„Jako matka jste zklamala,“ řekla mi nad Jirkovou písemkou z prvouky. „Vaše dítě neumí roční období, neví, co ráno snídá, a na otázku, jak se jmenuje maminka od hříbátka, odpovídá: Cibule.“

Styděla jsem se. Doma jsem pak zjistila, že pro Jiříka, ačkoliv dokáže vyjmenovat všechny postavy z Pána prstenů, pamatuje si složitá jména elfu, hobitů, kouzelníků i skřetů, je slovní spojení koloběh roku stejně nesrozumitelný pojem jako třeba zdravotní pojištění či lovecká sezóna…

Pustila jsem se tedy do vysvětlování, jak v zimě příroda spí pod sněhem, na jaře se probouzí, rozkvétají kytky a rodí se mláďata. Jak v létě je teplo, stromy plodí ovoce, zatímco na podzim padá listí, často prší a příroda už se chystá k odpočinku pod sněhem. „Tak. A teď mi to zopakuj: jaro, léto, podzim, zima…“ vyzvala jsem dítě.

Chvíli bylo ticho. Jirka o něčem přemýšlel a pak řekl: „Mami, myslíš, že Pámbu stvořil svět na jaře, nebo v zimě?“

„Vím jenom, že bylo pondělí,“ zasmála jsem se a vyrazila se synkem do jiné školy. Ve třídě nás přivítala nová paní učitelka. Jiřík na ni upřeně pohlédl svými hlubokými modrými studánkami a řekl jen: „Seš hodná?“

Romantické nedělní ráno

Dávám si horkou sprchu, potom zdravě studenou a voním se Chanelem. Pak zavadím pohledem o malou čirou lahvičku na poličce. Prach na uzávěru svědčí, že jsem ji neotevřela už dlouho. Můj muž Cyril ještě spí, tak co bych se v klidu nevykrásnila…

„Co to tu tak smrdí?“ vtrhne do koupelny můj prostřední syn Jirka a usadí se vesele na záchodovou mísu.

„Ty si taky lakuješ nehty, mámo?“ diví se.

„Jo, někdy,“ foukám na své zubožené ruce, na které mi asi před rokem naše uklízečka Rajza věnovala tenhle speciální bezbarvý lak s jakýmsi intenzivním terapeutickým účinkem na poškozené nehty. No, natřela jsem se s ním za ten rok asi třikrát.

Třepu rukama, aby mi nehty rychle oschly. Mezitím se acetonový odér mísí s odérem neméně pronikavým.

„Jirko, ty snad kadíš lakovaný hovínka,“ vletí do koupelny nejmladší Šimon s náručí plnou hraček. „Nebo ti máma natírá bradavice?!“

„Běž pryč! Teď jsem tu já!“ neoblomně trůní dál starší sourozenec, zatímco tepláky poskakujícího předškoláka v rozkroku lehce vlhnou. Proto majzne trůnícího bratra plastovým traktorem, otře se o mé čerstvě natřené nehty a letí pryč.

Zjišťuji, že mám na rukou místo hladkého nátěru chlupatou, lepkavou rohovinu. Jak to, že mi ruce za celou tu dobu neuschly?!

Jestli už není ten Rajzin ozdravovač nehtů dávno prošlý, říkám si a otáčím lahvičkou sem a tam…

„Miláčku, kde jsi?“ ozývá se z ložnice rozněžnělý hlas mého muže. Znovu zběsile mávám nalakovanými prsty.

„Sundej si to!“ chytne mě Cyril hned ve dveřích do náručí. I po těch letech manželství cítím, jako by mnou projel elektrický proud, když se mě dotkne. Stahuje mi dychtivě košili. Vnímám, jak se mi látka přichytává na ty zatracené lepivé nehty. A najednou vidím, že tam, kde se lak dotkl kůže, vytvářejí se na prstech bílé patlavé skvrny.

„Šmaijááá, to není lak…“

Konečně mi to dochází. Nebyl to ten Rajzin ozdravovač, ale stejně páchnoucí acetonový roztok, kterým klukům občas vypaluji bradavice!

„Pořádně mě stiskni!“ šeptá Cyril, zatímco já si představuji, jak mi odumírají nehty a odpadávají i polštářky pod nimi. Rozpačitě ho hladím a snažím se, abych na něj ten sajrajt nenanesla.

Zvoní telefon. Obvykle v těchto chvílích nereaguji, ale teď je to záchrana. Volá můj táta: „Jak se máte?“

„Jsem štastná,“ odpovídám. „Jako věž kostela. Ale trochu poleptaná,“ dodávám. „A vy s mámou?“

„My jsme taky šťastni. Babička až do vesmíru. Víš proč, viď?“ chechtá se.

„Nech toho! Musíš všechno vykecat?!“ ozývá se zdálky ve sluchátku babiččin hlas.

„Bylo co-na-mně-vidíš!“ pyšní se děda. Tohle rčení „co na mně vidíš“ je totiž odjakživa zase tajná šifra mých rodičů pro romantické nedělní ráno. Táta vždycky přišel, posadil si mě nebo ségru na klín a řekl: „Co na mně vidíš?“ Já jsem nic neviděla. A ségra také ne. Jen nám připadalo, že máma je nějaká růžovější a táta má dobrou náladu.

Bílé sportovní ponožky

Je naprosto neromantické pondělní ráno. Vypravuji kluky do školy a manžela na služební cestu. Jako šéf zahraničního oddělení věhlasného deníku odlétá s prezidentem na oficiální návštěvu k protinožcům…

„Nevolala asistentka, jestli neposunuli ten odlet?“ ptá se. O ničem nevím.

Cyrilovi přezdívají v redakci Tisíc voltů. Všichni tři kluci jsou po něm. Pokulhávám za nimi, seč mi síly stačí… ale někdy už opravdu nestačí a pak s opožděným pochopením vzpomínám na svou maminku, která na věčné dětské volání občas už naštvaně reagovala: „Necháte mě alespoň vyčistit si v klidu zuby?!“

„Mamííííí, pocéééém,“ zní právě z dětského pokoje. Nejmenší Šimůnek hledá brýle. Najdu je v koupelně, kam zrovna vchází náš prvorozený Vojta. Pouští si do uší poslední hit skupiny MIG 21 a nadšeně zpívá: „Nenenenenene neměl jsem, tu cikánskou holku potkat za leséééem…“

„Ahoj, mamííí. To je supr song, cóóo?“ říká a pohodově se šklebí.

Zato manžel moc v pohodě není. Nervózně pobíhá sem a tam, protože si večer nestihl zabalit.

„Absolutně nechápu, kam jsi mi ztratila ty moje bílý sportovní ponožky,“ ozývá se z ložnice. „V šuplíku je nemáš?“

„To bych se asi neptal,“ vrčí sportovec, jehož největší zálibou se v posledních letech staly kolečkové brusle.

„Tati, jedeš zase na závody?“ ptá se táty benjamínek Šimda.

„Ne, do Austrálie.“

„Tam, co jsou žraloci?“ zajímá se dítě a pak se otočí ke mně: „Hele, mami, co kdybysme odpoledne jeli na velryby. Já už jsem tam dlouho nebyl,“ napadá předškoláka zřejmě při vzpomínce na naši poslední dovolenou v Americe, kdy jsme jezdili po oceánu a pozorovali plejtváky.

„Budeš se muset spokojit s dědovými pstruhy na Mnichovce,“ odbudu ho.

Oblékám kluky, prostírám k snídani, vařím čaj, mažu rohlíky, chystám meducínu Šimůnkovi.

„To je ta hnusná, nebo ta vynikající?“ ptá se.

„Určitě vynikající,“ odpovídám, abych do něj sirup co nejrychleji vpravila.

„Hnusná, hnusná!“ provokuje brášku starší Jirka a Šimon s výkřikem: „Fuj!“ odpálí lžičku i s meducínou na druhý konec kuchyně.

A už je tu zase manžel Cyril: „Doprčic! Kde mám ty bílý sportovní ponožky?!“ zuří a lepí se k růžové hmotě na podlaze. Otírám podlahu i manžela. Pak honem běžím do prádelny hledat součást „nejdůležitějšího zpravodajského vybavení“ na cestu s prezidentem. Ani na šňůrách, ani ve špíně bílé ponožky nejsou.

„Nedala je Rajza zase k tobě nebo k Vojtovi?“ soptí proslulý „chladnokrevný válečný reportér“, když se vracím s prázdnou. Vyhazuji šatstvo ze skříní a nespravedlivě proklínám svou báječnou domácí pomocnici. Díky ní si přece jen – na rozdíl od své maminky – mohu dopřát víc luxusu, než vyčistit si v klidu zuby. Zásadní Rajzinou chybou však je, že pravidelně míchá spoďáry s krajkami mezi pánské slipy.

„Hotovóóóó,“ ozývá se z koupelny. Do toho zvoní telefon.

„Nezlobte se, mám jednání,“ říkám do sluchátka, aniž vím, kdo mi volá. S uchem přilepeným k přístroji pomáhám malému Šimůnkovi utřít prdelku. Dítě na mě vyděšeně civí. Těžko mu vysvětlím, že tohle profesionální zaklínadlo funguje na mé potenciální chlebodárce mnohem lépe než upřímné doznání, že právě čistím synovi zadek či hledám manželovy fusekle.

„Nechápu, proč Šimon každé ráno smrdí na záchodě, když se tam myjeme,“ vchází Jiřík do koupelny a ostentativně si zacpává nos. Rozhazuji bezmocně ruce, zatímco Šimon dotčeně volá: „To není pravda, já nesmrdím. Jednání tu měl i táta!“

Znovu zvoní telefon.

„Můžete mi říct e-mail?“ ptá se čísi sekretářka v momentě, kdy zpruzený Cyril znechuceně opakuje: „Opravdu nerozumím tomu, komu tady vadí moje bílý sportovní ponožky.“

„Jestli mám e-mail? Ne, mám jen Pampers!“ řičím dožraně do sluchátka, ačkoliv si jasně uvědomuji, že paní na druhém konci aparátu za ztracené fusekle vůbec nemůže.

Marně prohrabávám skříně, nevybalenou tašku z chalupy… Vtom zvednu oči a vidím nad sebou prostředního syna, jehož podkolenky mají jakousi patu na lýtku.

„Mami, co dělá žirafa v bouřce, aby do ní neudeřil blesk?“ hloubá malý filozof.

„Jirko!“ zarazím ho šeptem: „Rychle si sundej ty fusky. To nevidíš, že jsou ti velké?!“

Dítě bezmyšlenkovitě stahuje bílé ponožky velikosti 44 a znovu se ptá: „A může žirafa upadnout a zemřít?“

Z dálky se zase blíží manželovo sakrování. Běžím k němu s ponožkami a sladkým úsměvem.

„To je song, mami, co?!“ protančí kolem nás nejstarší Vojta. Celé ráno neúnavně poskakuje do rytmu Cikánské holky a prozpěvuje si: „Mám tě ráda, napsala mi nožem na záda. Rozevřela se a já se topil v ní, nebyl jsem první ani poslední…“

„Ředitel zeměkoule“ je spokojen, když vidí své bílé ponožky v mé ruce, a konečně začíná vnímat svět kolem sebe.

„Hele,“ zaposlouchá se do synova broukání. „Víš, co to znamená to: rozevřela se a já se topil v ní, nebyl jsem první ani poslední…?“

„To bude ňákej zázrak, ne?“ povídá dvanáctiletý Vojta.

Zase zvoní telefon.

„Teď ne!“ nechávám vyzvánět přístroj, protože v patře vyděšeně ječí Šimon: „Mamííí, já jsem propíchl bratříčka! Jirka tu leží v krvi!“

Ve dveřích dětského pokoje stojí provokatér Jiřík. Z vlasů mu crčí krev a teče přes obličej. Chlapci se pohádali o to, kdo víc na záchodě „při jednání“ smrdí, přičemž rvavý benjamínek Šimon hodil po starším bratrovi pravítkem. Rychle utírám krev vším, co je po ruce. Ošetřuji ránu. Naštěstí jde jen o malé škrábnutí. Ale červená teče proudem…

Konečně jsou kluci pryč z domu. Telefon zase zvoní.

„Sháníme už od včerejška pana reportéra,“ říká sluchátko. „Odlet prezidenta byl posunutý o hodinu dřív!“

Cyril mi vytrhne aparát z ruky, bleskne po mně hrozivým pohledem a pak s napolo dopnutými kufry naskakuje do auta. Ještě mu rozpačitě mávám. Světlým šátkem s červenými puntíčky. Ne, to není šátek. V ruce držím manželovy lehce zakrvavěné bílé sportovní ponožky.

Bim Aladin

Cyril je v Afghánistánu, Vojta s Jirkou na škole v přírodě a Šimůnkovi, který zůstal sám doma, už se po všech strašně stýská.

„Po kom nejvíc?“ ptá se děda, který nás s babičkou přišel navštívit.

„No,“ zamyslí se Šimon. „Vojta je zuřivej, Jirka provokativní a táta řičící, takže všichni jsou stejně dobrý.“

„Hm…“ povídá děda. „A jaký jsi ty?“

„Já jsem útočnej.“

„Ty jsi nejvíc po tátovi,“ směje se babička.

„Jo, to jo. Kdyby mě táta vzal s sebou, myslím, že bych toho lupiče chytil.“

„Jakého?“

„Toho Aladina. Tuhle jsi mi o něm četla pohádku,“ obrací se předškolák na babičku.

„Loupežník? To musel být jedině Alibaba.“

„Ne, ne. Bim Aladin. Pořád o něm teď mluví v televizi, všude ho honí, ale stačilo by sebrat mu tu kouzelnou lampu.“

„Lampu?“ opakuje nechápavě babička.

„Proto ho nikdo nemůže najít. Pomáhá mu přeci džin. To dá rozum…“

„To není Aladin. To je terorista, bin Ládin,“ vysvětluje děda. „Ten, jak poslal letadla na newyorské mrakodrapy.“

Odpoledne vyrážíme na Pražský hrad. Prarodiče sehnali lístky na výstavu korunovačních klenotů. Jenže Šimůnkovi stále vrtá v hlavě světový terorismus.

„Kdo je to terorista?“ ptá se dědy.

„Člověk, který zabíjí nevinné lidi, aby si něco vynutil.“

„Třeba bonbony?“

„S bombami na bonbony,“ směje se babička.

„Takže ten Bim Aladin, to není ten z pohádky?“

„Ne, bin Ládin je někdo úplně jinej.“

„No, jestli nemá džina, tak to je dobrý,“ mudruje dál dítě. Pusu zavře až v sále, kde v plné parádě září české korunovační klenoty. Musím ho zvednout, aby dobře viděl.

„To je krása,“ povídá synek před svatováclavskou korunou, posetou drahokamy. A babička mu vysvětluje, že české korunovační klenoty mohl nosit jenom český král. „Jablko a žezlo nesmí vzít nikdo neoprávněně do rukou, natož si na hlavu nasadit korunu.“

„Proč ne, babi?“

„Pověst říká, že kdo si korunu neoprávněně nasadí na hlavu, špatně skončí.“

„A ty tomu věříš?“ diví se Šimon, protože babička obvykle žádným kouzlům nevěří. „To je nějaká stará pohádka?“

„Ne,“ odpoví babička. „Takhle si českou korunu vyzkoušel za války Heydrich a hned ho zabili.“

Večer volá Cyril z Afghánistánu.

„Mami, dej mi tátu, musím mu něco říct,“ sápe se po sluchátku Šimon a nadšeně do něj křičí: „Tati, byli jsme dneska na Hradčanech. Viděl jsem královskou korunu a žezlo.“

„Jak se ti to líbilo? Klenoty jsou krásné, viď?“ říká shovívavě, leč na dálku tisíců kilometrů přece jen trochu netrpělivě Cyril. „Tak mi dej ještě maminku.“

Ale synek tátu vůbec neposlouchá a pokračuje vzrušeným hlasem:

„Víš, já jsem na něco přišel. Babička říkala, že jsem po tobě. A já mám fakt skvělý nápady jako ty. Musíš si s tím teroristou, co ho všichni hledají v Afghánistánu, domluvit rozhovor do novin.“

„Interview s bin Ládinem, to by byl opravdu trhák,“ souhlasí Cyril.

„No právě, tím by se všechno vyřešilo. Byl bys slavnej,“ povídá spiklenecky benjamínek a ztiší hlas: „Prostě vzal bys s sebou na schůzku s Bimem Aladinem ty naše korunovační klenoty a nasadil mu je na hlavu.“

Dítě se vítězně odmlčí.

„Šimone, co je to za blbost?“ nechápe Cyril.

„Tati,“ vysvětluje syn pořád stejně naléhavě. „Přece když mu královskou korunu nasadíš na hlavu, tak Bim Aladin brzy špatně skončí.“

Štěstí jako muchomůrka zelená

Představte si třicet lidí – dospělých s dětmi různého věku. Partu známých, kteří spolu už roky jezdí pravidelně na kola či na vodu. A najednou přijde hnusné počasí. Uprostřed léta padají dráteníci, je zima, v lepším případě „jen“ mrholí. Nikomu se nechce šlapat v dešti do pedálů, ani pádlovat peřejemi.

„Co kdybychom vyrazili aspoň na houby?“ povídá Cyril, který má hromadného lenošení dost.

„A večer budeme mít výbornou míchanici!“ chytne se nápadu celá parta.

„Jupí!“ volají nadšeně naši kluci, kteří mají po Cyrilovi houbařskou vášeň v genech. Když vejdou do lesa, stávají se z nich lovci, které táta od útlého dětství učí rozpoznávat všechny bedly a žampiony, holubinky a masáky, lišky a ryzce, píchavky a mlženky, kotrče a rudočechratky. Do jejich tajemství zasvěcoval Cyrila jeho táta. A jeho tátu zase jeho táta…

Tentokrát je však můj manžel z plánu party poněkud vykolejený: „Třicet houbařů v lese, to bude masakr!“

Rezervovaně se na houbařskou výpravu tváří i náš rodinný přítel Alan. Nedávno totiž skončil i se svou kamarádkou Kamilou v nemocnici právě kvůli houbám.

„Otrávili jste se muchomůrkou zelenou, nebo jste si spletli smrže s kotrčem?“ zajímá se náš osmiletý Jirka, a tak Alan dává k dobru svou nevydařenou houbařskou zkušenost: „Našli jsme na chalupě bedly. Moje Kamilka z nich udělala skvělou smaženici. Jenže pak mě napadlo, jestli to byly opravdu bedly… A ona na to, že si také není stoprocentně jistá. Za chvíli už mě braly křeče do žaludku.“

„Některé vzácnější druhy bedel jsou jedovaté, mohla to být i muchomůrka,“ uvažuje Cyril.

„Raději jsme co nejrychleji spěchali do nemocnice. Kamilce se totiž udělalo blbě taky. Po cestě jsme několikrát stavěli a svorně zvraceli do příkopu.“

„A co jste to teda snědli?“ hrozí se všichni.

„No, bedly jedlý,“ uzavírá rozpačitě Alan. „Když nám na pohotovosti vypumpovali žaludky a dali nás na pozorování, ukázalo se, že jsme si otravu oba jen nasugerovali.“

„Od té doby Alan chodí a říká: Jsem šťastný jako muchomůrka zelená,“ chechtá se kamarádovi Cyril.

Druhý den ráno běhá třicet houbařů v chumlu po lese. Je to masakr.

„Dej sem tu houbu,“ vytrhne sestřenice Gábinka našemu Jirkovi před nosem z mechu mladého hřiba kováře s červenou hlavou.

„Satany nesbírej,“ kárá ji maminka a modrajícího kováře zahodí. Její manžel houbu rozšlápne.

„Strejdo, to byl můj hřib,“ fňuká Jiřík. „Byl krásný a jedlý.“

„Sbírej jen praváky jako já!“

Jirka nakoukne švagrovi do koše: „To myslíš tyhle hořčáky?“

Cyril z hromadného sběru očividně šílí. Zvlášť, když Alan se svou Kamilkou domlouvá našim dětem, aby všechny nasbírané prašivky z košíků vyházely.

„Určitě neber tuhle muchomůrku,“ radí nejstaršímu Vojtovi.

„To je masák,“ brání se dvanáctiletý a vysvětluje, že muchomůrky růžové si dobrý houbař nesplete s jedovatými tygrovanými. To už ale Alan drží Šimonův košík a zuřivě sype houby na zem: „Proboha, ty sbíráš i muchomůrky zelené!“

„Strejdo, jsou to holubinky. Vždyť nemají prstenec a jsou červivé,“ brečí benjamínek.

Do Alana jako by něco vjelo. Kope do hub na zemi a hystericky křičí, že nehodlá znovu skončit v nemocnici kvůli nějakým úchylnostem Cyrilových dětí. To však vytočí zase Cyrila. Řve na svého letitého kamaráda, aby si dal pozor, nebo že mu jednu ubalí.

„Alan má pravdu,“ zlostně vrčí parta. „Nic ve zlém, ale nechtěli bychom si s vámi pomíchat košík…“

V nabuzené atmosféře nás konečně sváteční houbaři zanechávají našemu mykologickému osudu. Ovšem pod podmínkou, že každý si bude jíst večer „svou“ smaženici.

Vracíme se domů s pěti košíky, ze kterých hnědé, zelené a růžové klobouky vypadávají při každém kroku. Parta tak velký úlovek nemá, ale o to větší péči věnuje třídění hub. Ženy krájejí jen praváky, suchohříbky a babky. Dokonale jim čistí nohy od hlíny, sloupávají klobouky, aby je zbavily písku, slimáků a listí.

Když jsem viděla jejich precizní práci, bylo mi zcela jasné, že takhle naše houby určitě po zpracování vypadat nebudou. U nás mají tuto činnost na starosti chlapi pod vedením Cyrila. Masakrují hříbky spolu s mlženkami, holubinkami, ryzci do obrovské bedny od banánů, klobouky ani v náznaku neloupou, tu a tam je vidět jehličí a listí.

„Ale kontroloval jsem to, zaručeně jsou tam jen vynikající houby,“ jmenuje všechny své oblíbené druhy Cyril. Prý večer v kuchyni s Alanem dohlédne na to, aby se úlovky antagonistických týmů nesmíchaly.

Večerní houbová smaženice je vynikající. Cyril s Alanem, oblečeni z recese jako číšníci, roznášejí houby, odděleně pro oba tábory. Hříbky pro partu, rozmasakrované prašivky pro nás. Nervozita je ta tam. Všichni se olizují až za ušima. Občas mi sice zaskřípe písek mezi zubama a sem tam vyplivnu jehličí, ale kuchař si dal opravdu záležet.

„Nedáš si z našich?“ přitočí se ke mně při rozdávání nášupu Alan.

„Mám svou hrdost!“ vrtím hlavou a významně mrkám na Cyrila. Kupodivu mi naznačuje, abych neprotestovala.

„Byl bych šťastný jako holubinka zelená, kdybys ochutnala,“ šoupne přede mě Alan porci „hříbkové“ smaženice. Nejdřív je mi divné, že chutná úplně stejně jako ta naše. Pak ucítím na jazyku písek a o chvíli později objevím v talíři jehličí.

Letím do kuchyně. Kuchař jen bezbranně rozhodí ruce: „Když oni si do těch hříbků nakrájeli spoustu hořčáků. Nedalo se to jíst. A tak pan Alan řekl, že se určitě nebudete zlobit, když uděláme míchanici jen z vašich hub. Máte jich hodně, vyjde na všechny a ještě si každý přidává.“

„Když mě Cyril nenechal umřít ve válce, můžu mu důvěřovat i v lese, ne?“ ozve se za mnou. Je to Alan a šeptá: „Jen to, prosím tě, nikomu neříkej! Spočítej si, kolik hypochondrů bude zvracet do příkopu, jestli parta zjistí pravdu!“

Sršni

Zůstala jsem na chalupě s dětmi sama. Po dlouhé době jsem zhlédla celé televizní noviny, takže jsem se dozvěděla i ty méně státoprávní události. A mimo jiné také to, že „ta paní, co ji kousl sršeň, nakonec hmyzímu bodnutí podlehla“.

Ráno jsem vstala a zjistila, že máme na střeše chalupy nové nájemníky.

„Naštěstí ‚parkují' dost vysoko,“ napadlo mě, když jsem pozorovala, jak obrovské žlutočerné hmyzí stíhačky nalétávají z velkých dálek na hnízdo za komínem. Utěšovala jsem se, že když se nenamícháme do jejich leteckého koridoru, nebudou si nás snad všímat. To jsem ale netušila, že aktivita vzejde z druhé strany.̔

„Podívej, mami, to je krásnej sršníček!“ přiběhli před polednem synové a nadšeně mi ukazovali zubatou pruhovanou velevosu v lahvi od okurek. Byla fakt dost hrozivá, jak sršni bývají. Lezla po skle a cenila zlostně kusadla.

„Ten je roztomilej, ten sršník, viď mami,“ řekl nejmladší syn Šimon. „Víš co? Zabijeme ho a ukážeme tátovi, až přijede.“

„Tak to teda ne! Jsou to živočichové chránění a vzácní!“ řekla jsem důrazně, přestože se sršňů už od dětství strašně bojím. Maminka mi totiž vštěpovala, že jejich kousnutí je smrtelné. A tak chovám k sršňům stejný respekt jako ke zmijím, muchomůrce zelené, bobulím rulíku zlomocného a železničním kolejím za naším domem, kde kdysi dávno přejel vlak strejdu Wolfa.

„Zabijeme je, aby nás také nekousli,“ nabádal mě školák Jirka.

„Ne, jsou chránění,“ zopakovala jsem nekompromisně.

„A proč, když jsou tak nebezpeční?“ nechápal Šimůnek.

„Víš, kdo je nejnebezpečnější živočich všech dob?“ řekl na to Vojta. Ve stejném okamžiku, kdy malý Šimůnek vykřikl: „Dinosauři!“, Jirka odpověděl: „Lidi.“

„To teda ne,“ odporoval Šimon, který měl v zásobě svého oblíbeného tyrannosaura. Pak ale připustil, že na bratrově tvrzení něco je.

„Myslíš teroristy?“ zeptal se.

„Teroristi snad nejsou lidé?“ uchichtl se provokatér Jirka. „Jsou to snad prasata nebo co? To by se ta jejich organizace musela jmenovat AI Prasajda…“

„A tahle je zase AI Sršňajna.“

Smáli se jak pominutí a mávali lahví od okurek sem a tam.

„Může sršeň omdlít?“ zajímalo mrňouse.

„A dost!“ naštvala jsem se. „Nechte ty sršně na pokoji!“

Ukončila jsem debatu a otevřela okurkovou láhev. Vězeň vylétl a v příštím okamžiku přistál Jirkovi ve vlasech. Dítě se začalo ošívat.

„Nehýbej se!“ vykřikla jsem zděšeně a doufala, že synova hustá kštice rozzuřeného sršně nepustí k hlavě.

„Počkej, já na něj zaútočím!“ zakroužil Šimon bratrovi klackem kolem hlavy. Než jsem stačila zasáhnout, sršeň uletěl.

Večer už říkali v televizi, jak po tragickém úmrtí oné štípnuté paní stovky lidí volají hasiče, aby je nezvaných nájemníků zbavili.

„Měli bychom je zabít,“ nabádaly mě opět děti.

„Máte rádi lvy? A tygry? A slony?“ odpověděla jsem jim otázkou.

„Jo.“

„Víte, kde žijí?“

„V Africe,“ řekl školák.

„Přesně tak. Lvi žijí mezi lidmi v Africe. Občas sice někoho zakousnou, ale kdyby byli Afričani jako ty, už by na světě nebyl jediný lev. Tak nechte sršně na pokoji!“

Na noc jsem si lehla s knížkou do postele. Měla jsem okno zavřené, aby mi do pokoje nenalétaly mouchy a komáři. Jenže brzy jsem zatoužila po čerstvém vzduchu, a tak jsem zhasla a otevřela potmě balkónové dveře dokořán. Při tom jsem zaslechla takové ostré „bzzzzzz“, jak nějaká masařka prolétla kolem ven.

A pak se to stalo. Ve chvíli, kdy jsem se přikryla peřinou, ucítila jsem na stehně bodnutí. A šílenou bolest. A pak znovu. A ještě jednou. Nebyla to masařka a neletěla ven. Byl to sršeň, který mi usedl na noční košili. Ve chvíli, kdy jsem se přikryla, zakousl se. Třikrát.

Strašně to bolelo. Než jsem se vzpamatovala a rozsvítila, byla noha napuchlá a hořela jako oheň. A sršeň si to štrádoval po peřině. V prvním okamžiku jsem ho chtěla rozmáznout, ale došlo mi, že si na tom božím hovadu nic nevezmu. Vyhnala jsem ho z pokoje ven.

Co dál? Do nemocnice uprostřed noci? Děti zůstanou samotné v chalupě? A co když usnu a zemřu? Co když tu svou smrt zaspím?

Volala jsem zoufale Cyrilovi.

„Běž spát,“ řekl. „A zchlaď si to studenou vodou.“

No, do rána jsem nezemřela jako ta paní z televize, ani potom. Sršní hnízdo zůstalo za komínem celé léto a občas nám nějaké „bzzzzz…“ jako od masařky zahučelo kolem hlavy.

Koncem srpna nás na chalupě vystřídal rodinný kamarád – strýc Alan.

„Jste šťastni?“ ptal se.

„Jako sršní hnízdo,“ smáli jsme se. Samozřejmě jsem mu o svém zážitku vyprávěla.

Alan je muž činu.

„Tak se jich snad zbavíme,“ hlásil mi do telefonu, než odjel. „Hnízdo jsme zvenčí ucpali a zatloukli prkny. Plechová střecha je nepustí, ale kolem komína to musíte hlídat, aby se znovu neprokousali.“

Na chalupu jsme se vrátili na sv. Václava, 30. září. Už v předsíni na podlaze jsem tu spoušť uviděla. Všude v celém domě leželi mrtví sršni. Byli v peřinách, v koupelně, za kotlem i v kamnech. Přes plechovou střechu nemohli, a tak se snažili z podkroví vnitřkem prokousat ven. Vymetali jsme stovky nehybných žlutočerných těl. A děti se mě ptaly, jestli je mezi těmi „nevinnými“ mrtvolkami i ten sršáň, který mě kousnul. A co by se stalo, kdyby strýc Alan byl černoch a žil v Africe.

Jak odpadla komunikace

„Máme holé ruce!“ skandovali studenti na televizní obrazovce, když jsme dorazili k mým rodičům na sváteční oběd. Děda si u televize motal rybářské vlasce do nových navijáků, zatímco babička děti hned vyzkoušela:

„Jestlipak víte, proč dneska nemusíte do školy?“

„Slaví se sametová revoluce,“ odpověděl dvanáctiletý Vojta a chlubil se, že ve třídě zpracovávali na 17. listopad projekt.

„17. listopadu u nás odpadlo to…“ kýval hlavou zasvěceně malý školák Jiřík. „Jak jste kvůli tomu nemohli cestovat, viď? Komuni…“

„Komunikace!“ vykřikl vítězně předškolák Šimůnek. „Komunistie, ty bambulo,“ opravuje mrňouska Jirka. „Komunismus!!!“ otáčí oči v sloup nejstarší Vojta a mladším bratrům shovívavě vysvětluje: „Nesmělo se na Západ, popravili Slánského, Horákovou…“

„…a málem i strejdu Mirka,“ dodává babička a líčí, jak dědův bratranec strávil půl života v kriminále. Mimo jiné i kvůli neúspěšnému pokusu o emigraci.

„Co je to emiNgrace?“ ptá se nejmenší Šimon dědy Emingera, protože vidí jasnou souvislost s dědečkovým příjmením. A rybář, stále motající své vlasce, mu to nevyvrací. Naopak ještě zdůrazní N uprostřed slova a podívá se významně na všechny děti: „EMINGRACE, moji milí chlapci, je způsob, jakým se váš děd vyrovnává se životem.“

Chvíli je ticho. Kluci dědovi moc nerozumí, a tak připojím své vysvětlení:

„Emingrace znamená, že můj táta místo kariéry chodil v pracovní době celý život na ryby!“

„Ty jo! To teda bylo skvělý!“ jásá Šimůnek a hned navrhuje „emingraci“ i svému otci Cyrilovi.

Babička se na nás všechny káravě podívá. Dotčeně připomíná, že můj táta se měl stát v osmašedesátém ředitelem Škodovky. Jenže přišla okupace a úspěšný vynálezce neprošel kádrovou komisí. Dodnes si pamatuji, jak se jednou vrátil z práce a vážně řekl: „Holky, buď se dám k bolševikům a zbohatneme, nebo do strany nepůjdu, ale pak budeme chudý.“

„Chudý, chudý!“ křičely jsme se ségrou jedna přes druhou. Bolševiků jsme se bály, protože jednou o prázdninách uprostřed noci mířily na náš dům ruské tanky. Děda zatemňoval dunící okna, zatímco babička stále dokola šeptala: „Jedou Ivani…“

Ze vzpomínek mě probudí osmiletý Jiřík:

„A to bylo jako dobrý bejt chudej?“ zajímá se.

„Bylo dobrý chodit na ryby,“ říká děda, který si celá sedmdesátá léta léčil bolavou duši v přírodě. Vždycky, když jezdil představovat své vynálezy na ředitelství Škodovky do Plzně, po cestě z Prahy se zastavil u potoka pod Svatým Jánem. A ve fabrice se zatím soudruzi rozčilovali, kde ten Eminger zase vězí.

Když konečně s několikahodinovým zpožděním přijel, místo omluvy rozdal pstruhy. Pak vytáhl geniální vynález, podle kterého postupně jely válcovny plechu v celém východním bloku.

„Mami, když byla ta komunistie,“ zajímá se Šimon. „Existovaly hračky? Třeba lego? Existoval vůbec Ježíšek?“

„Komunisti měli Dědu Mráze,“ vrtí „zasvěceně“ hlavou Vojta. A právě řečnící televizní komentátor jako by mu dával za pravdu: „Češi byli nuceni kopírovat Rusko. Tam však neměli vůbec nic. U nás byly alespoň fronty na banány a na mandarinky, i když se někdy nedal sehnat třeba toaletní papír…“

„Čím jste si teda v tý komunikaci utírali prdelku?“ diví se Šimůnek.

„Rudým právem,“ chechtá se děda. „To byla komunikace jedna radost!“

„Paní učitelka říkala, že svět byl tenkrát takovej černobílej,“ povídá rodinný filozof Jirka.

„To jako že na záchodě neexistoval růžověj nebo žlutej papír?“ diví se Šimon. „Ale když si děda utíral zadek tím rudým, tak musel bejt aspoň červenej, ne?!“

„Rudý právo byly noviny,“ obrací babička oči v sloup. „S vámi je tedy komunikace,“ povídá a raději vypíná i televizi.

„Ale babi, komunikace přeci odpadla už 17. listopadu,“ řekne Šimůnek. „Takže co kdybychom teď všichni emingrovali na ryby?“

Karlštejn a smažák

„Mami, zítra máme jet na výlet,“ povídá Jirka. Vyskočí mi na klín, ovine ruce kolem krku a naléhavě šeptá do ucha: „Na Karlštejn, víš… Ale já bych tam neměl jezdit.“

„Proč?“ nechápu.

Dítě mě láskyplně ovíjí a šeptá: „Na výlet bych neměl jezdit, protože mám zítra odpoledne hudební nauku a to už nemůžu chybět.“

Začínám si uvědomovat, že něco je divně. Hudební nauce se mé děti odjakživa snaží každou středu odpoledne vyhnout. Vymýšlejí kvůli tomu ty nejrafinovanější výmluvy typu, že je bolí hlava, v krku, narazili si prst, prší, bojí se bouřky, je moc horko, musejí se učit matematiku, pomáhat mi s nádobím… Prostě každá příčina je jim dobrá, jen aby nemuseli na hudebku. A najednou…

„Proč tak nutně potřebuješ jít na tu nauku?“

„Už minule jsem tam nebyl,“ argumentuje osmiletý. „Tak bych neměl chybět, ne?!“

„No, to je sice pravda, ale teď mi řekni skutečně: proč nechceš jet s klukama na Karlštejn?!“

„Ještě je jedna věc…“

Jsem zvědavá, co z dítka vypadne.

„Slíbil jsem babičce, že zaleju nové angrešty. Když přijedu večer v šest, už bych to nemusel stihnout,“ tvrdí.

„Jirko!!“ začínám se zlobit. „Koukej mi říct, proč nechceš jet se třídou na výlet, a přestaň si takhle vymýšlet!“

„Já si nevymýšlím. Jen prostě na to nemám náladu!“

„Proč nemáš náladu?“

„Nějak se mi tam nechce, rád bych šel na tu nauku a zalil babičce zahrádku.“

Jsem z toho nervózní. Co když jej kluci ve škole šidí.

„Hele, někdo je na tebe zlý?“ obávám se šikany.

„Ne, fakt ne…“

„Tak paní učitelka na tebe není hodná?“

„Je moc hodná.“

„Nemáte nějakou jinou, co nemáš rád?“

„Ne!“

„Tak proč nechceš jet s dětmi na Karlštejn?“

„Protože na to nemám náladu,“ vede si mrňous svou.

„To radši půjdeš do školy?“ „Jo!“

„Do vedlejší třídy a budeš se učit s cizími dětmi?“ „Jo!“

„Jirko, co to říkáš?“ diví se starší brácha, který nás už nějakou chvilku poslouchá.

„Vojto, řekni mu něco!“ zoufale hledám spojence. „Já fakt nechápu, proč nechce jet na výlet!“

„Hele, brácho, neblbni a jeď na Karlštejn,“ zní bratrská rada s drsňáckým dovětkem: „Žvaníš tu celou dobu voloviny.“ Před bráchou se tedy Jiřík rozhodně ztrapnit nechce.

„No, je tu takový jeden malý problémek,“ jde konečně s pravdou ven. Zírám na něj jako u vytržení, když udělá dramatickou pomlku. Opravdu si nechává s vysvětlením problémku na čas… Leze to z něj jak z chlupaté deky:

„Paní učitelka říkala, že budeme mít k obědu smažák!“

A smažák – to je fakt problém, protože náš Jiřík sýry zásadně nejí.

Královna krásy

Volba miss patří k vrcholům televizního programu pánského osazenstva naší rodiny. Mají přesilu 4:1. Zatímco na jiných programech dávají filmy s mými oblíbenci, jsem nucena dívat se na promenádu v plavkách a duchaplné žvanění hubených Barbín. Odmítám si přiznat, že bych se jim ve skrytu duše ráda podobala? V mém věku zasloužilé matky dvanáctiletého, osmiletého a šestiletého syna už těžko.

Program začíná. Dvanáct krasavic pluje pódiem. Celá země měří jejich proporce, sex-appeal a duchaplnost.

„Mmmmmm,“ mlaskají mí chlapi nad číslem jedna.

„Tohle rozhodně ne!“ volají u čísla dvě.

Číslo tři by prý mohlo tak akorát reprezentovat miss kuželka… Zato brunetka se čtyřkou určitě vyhraje. Pětka chodí jako raněná klisna. Šestka má kobylí ksicht. Blonďatá sedmička je vážnou konkurencí čtyřce. Osmička je diblík. Devítka opravdická Zlatovláska. Desítka je děsná a má malá prsa. Jedenáctka je už od pohledu blbá. A dvanáctka? „Mmmmmm.“ Kruh se uzavírá.

„Tatí, budu to zapisovat,“ nabízí se nadšeně předškolák Šimůnek. Uhání pro blok. Připomíná mi mého dědečka Kokeše, který si do tabulek poznamenával výsledky utkání mistrovství světa v hokeji. Volba miss tenkrát ještě v televizi nebyla.

Při promenádě v plavkách vysvětluje Cyril synům, že u miss jsou nejdůležitější proporce:

„90-60-90. Ideál. Kdo se mu blíží, má šanci. Holka s větším zadkem než poprsím nemůže vyhrát, ani kdyby byla v obličeji sebekrásnější, nejbystřejší a vůbec…“

„V tom případě je trojka miss sumo,“ říká nejstarší Vojta o boubelce s rozměry 95-65-98.

„Já ji zapíšu,“ vykrouží předškolák do bločku obrovskou, zrcadlově převrácenou trojku.

„Správná ženská musí mít zadek do lordózy pěkně prohnutý, dlouhý nohy, pořádný prsa,“ poučuje syny táta.

„Tak to tahle rozhodně má,“ vypískne dvanáctiletý. „Co myslíš, Jirko?“

Rodinný filozof mlčí. Vrtí se na židli. Najednou z něj vypadne: „Mně se líbí třináctka.“

„Blbečku, ta tam vůbec není!!!“

„Zapiš brunetu!“ obrací se Vojta na Šimůnka, který se – na rozdíl od osmiletého bratra – nestydí.

„Co pětka?“

„92-60-91. Mmmmmm. Skoro ideál.“

„Myslím, že to vyhraje,“ míní benjamínek. „Co šestka?“

„Má děsnej ksicht.“

„95-61-90,“ říká hlasatel.

„Není špatná, má aspoň pořádný prsa,“ soudí otec.

„Mám tu kobylu zapsat?“

„Tu snad ne!“ protestuje prvorozený. Hledá podporu u prostředního bratra: „Jak se ti líbí šestka, Jirko?“

„Nepřepneme to raději na hrochy?“ sahá po televizním ovladači.

„Jirko!“ okřikne jej Cyril. „Podívej se! Tohle je krásná ,hrošice'.“

Sedmička má rozměry: 93-65-93.

„Je souměrná,“ říká Vojta.

„Co je to souměrná?“ nerozumí Šimůnek.

„Stejná nahoře i dole. Zapiš ji.“

„Osmička vypadá jako Jana Vlková ze školky,“ podotkne nejmenší Šimon.

„Ty jí miluješ?“ rýpne do bratra Jirka a vyhlášený proutník mateřské školy mu jednu vrazí.

„Jana nemá šanci, nenarostly jí žádný prsa,“ odstřelí diblíka s číslem osm znalecky Cyril. Komentuje další krásku: „Ordinérní blondýna. Pěkná… i když ty rozměry… 87-63-90.“

„Mně se líbí. Já si Zlatovlásku píšu,“ říká Šimdík.

„Desítka má větší spodek než vršek,“ šklebí se Vojta. „Nemůže vyhrát, ale je hezká. Co myslíš ty, Jirko?“

„Musím na záchod,“ prchá osmiletý pryč.

„Jedenáctka je volejbalistka. Má vysportované tělo. Je hezká a sympatická.“

„Na začátku jste říkali, že je blbá,“ připomíná Šimůnek.

„Tu zaškrtni. 91-60-90. Ideál.“

„Je nesouměmá o jednu,“ upozorňuje benjamínek.

„Šimone, napiš ji!“

„Je děsná!“

„Tak ji nepiš, ale možná vyhraje,“ sumíruje výsledky promenády v plavkách Vojta.

„Mně už ty Barbíny lezou na nervy. Já mám rád mámu,“ řekne Jirka.

„Šimůnku, musím uznat, že jsi odborník na ženy,“ reaguje otec. „A ty, Jirko, jsi fakt trouba!“

„Jsem odborník na hrochy!“ brání se stydlín.

„Hele, Šimdo, tvoje Janička,“ chechtá se Vojta „uměleckému výstupu“ jedné z krasavic.

„Ovšem ta tvoje taky zrovna nic moc nepředvádí,“ komentuje v příští chvíli poskakující brunetku táta. „Je jak motovidlo.“

„Spíš jako poleno,“ přidává si Šimon.

„Ale teď koukej, jak tancuje pětka,“ vykřikuje s nadšením největší znalec života. „Podle tance poznáš, jaká bude při sexu.“

„Co je to při sexu?“ zajímá se předškolák.

„Vrtění pod peřinou,“ utrousí stručně dvanáctiletý.

„Tahle hraje na flétnu!“

„Měla si vybrat třeba saxofon. To by bylo aspoň trochu sexy,“ povídá táta Cyril.

„Mně se Zlatovláska líbí, já jí píšu,“ odporuje Šimon. Plní notes kostrbatými devítkami.

Vojta kroutí hlavou.

„Která se ti líbí, Jirko?“ ptá se otec.

„Jdu čurat,“ říká tázaný místo odpovědi.

„Nikam nechoď! Máš dělat záznamy.“

Jiřík mizí.

„Co tahle?“

„Má míry? Má,“ dívá se táta do předškolákova zápisu na kostrbatá čísla bez ladu a skladu poházená po stránce. „A jak se umí hýbat! Je ladná!“

Začínají otázky pro finalistky.

„Tahle bude duchaplná,“ směje se Vojta dívce, která má odpovědět, co by dělala s vyhraným milionem.

„Určitě bych dala peníze na charitu,“ pitvoří se Cyril na Zlatovlásku, ještě než dívka promluví.

Vojta na něj navazuje: „A rodičům bych koupila pěkný domeček.“

„Nebo hrošíka…“ přidává se Šimůnek, zatímco kráska svůdně vy špulí rtíky do obrazovky.

„Milion?“ uculí se. „Utratila bych ho hned. Docela jednoduše… za oblečení.“

„Ta je blbá!“ konstatují všichni. „Tati, přepni to na ty Jirkovy hrochy!“

„Počkej. Musíme vědět, kdo vyhraje.“

„Vypadá to, že tahle,“ prohlíží vítězku táta. „Připomíná mi Jitku Suchou.“

„Kdo to je?“

„Moje kamarádka, než jsem měl mámu.“

„No tati!“ nechápe nejmenší Šimda. „Mohl jsem mít jinou mámu?“

„Já jsem neměl jinou mámu. Jen kamarádku. Mámu jsem si vybral…“

„Na voženění?“

„Jo.“

„Podle televize?“

„No, podle televize teda… Řekl bych to takhle…“ koktá Cyril a pak řekne: „Maminka je moje královna krásy.“

„Mami, jaký máš míry?“ ptá se suše Šimon a bere zpět do ruky tužku.

„Miss sumo,“ směju se, zatímco manžel vysvětluje synům, že u maminek se na rozměry 90-60-90 nehraje.

„A na co se hraje?“ ptá se Jiřík.

„Máma krásně voní.“

„Jak jsi to z tý televize poznal?“

Jak nám umřel Pámbuch

„Hele, jak to vypadá v nebi?“ ptá se při štědrovečerní procházce Šimůnek dvou starších brášků.

„Samý mraky. Mezi nimi je panelák s kanceláří a tam Pámbu vyrábí nový živočichy,“ povídá Jirka.

„A jak si představuješ toho Pámbucha?“

„Babička říká, že je ve všem a všechno vidí. Někdy vypadá jako pták, jindy jako motýl…“

„Otázka je, jestli je,“ vloží se do debaty nejstarší Vojta.

„Určitě je,“ nepochybuje Šimon, protože věří na Ježíška. „Kdyby nebyl, kdo by nám asi dneska večer přinesl dárky, ty troubo?!“

Táta Cyril se shovívavě usměje: „Možná je vesmír velké akvárium, do kterého koukají zvenčí všelijací Pámbuchové a sledují, jestli nezlobíš.“

„A odkud asi koukají, když je vesmír nekonečný?!“ namítne věčný filozof Jirka. „Jako z toho nekonečna, jo?! Nebo z černý díry?!“

„Co je v černý díře?“

„Je to tam bílý,“ míní Jiřík.

„Bílá černá díra!“ zašklebí se Vojta. „Blbost!“

„Počkej!“ brání se Jirka. „Když oheň něco spálí na popel, z velké věci je pak jen pár zrnek prachu. Každá planeta se v černé díře roztříští na kusy. Všechno je tam pak bílý jako dým. Vlastně stříbrný. Stříbrný saze nebo vločky…“ Prohrabuje nohou sněhové závěje na ulici.

„Tak to není,“ říká Vojta. „Černá díra je absolutní nic. Žádnej Bůh, co z ní kouká, neexistuje.“

„Pámbuch existuje a vy jste blbí,“ řekne popuzený Šimon.

„Přestaň!“ okřikne nejmladšího bratra Vojta, zatímco Jiřík rozvíjí dál své teorie: „Spíš svět neexistuje… Pámbu si nás jen vymýšlí.“

„Jako že nejsem? Že jsem jen vymyšlenej?“ diví se Šimůnek.

„Kdyby ses teď nadzvukovou rychlostí otočil, zjistil bys, že za tebou vůbec nic není, že to tam ten Pámbu ještě nestačil dát.“

„To teda ne!“ naštve se Šimon a kopne do Jirky. „Ty seš vymyšlenej!“ Pak se bleskurychle zatočí, aby existenci světa ze všech stran prověřil, a když zjistí, že Vojta stále stojí tam, kde byl, dá pěstí i jemu.

„Au, co mě biješ, blbečku!?“ křičí oba bratři na mrňouse.

„Nechte toho!“ řekneme oba s Cyrilem najednou. Kluci nás vůbec nevnímají.

„Pámbuch existuje!“ ječí rozlícený benjamínek. „Támhle už Ježíšek byl,“ ukazuje do okna, kde svítí vánoční stromek.

„Jo. A právě teď se dívá, jak se tu vztekáš, takže ti večer vůbec nic nepřinese!“

„Jak by se moh dívat, když tu není žádnej ptáček ani motýl!“ rozhlédne se mrňous sebejistě po zasněžených chodnících. Náhle ztuhne. Jeho oči se zastaví na nízké větvi stromu před naším domem.

„Jééééé,“ vydechne.

Jako u vytržení všichni zíráme na barevnou vánoční ozdobu stříbrného smrčku v naší zahradě. Nad sněhovou závějí u vchodu tam totiž sedí malý ptáček. Modrožlutá andulka uprostřed zimy.

„Přiletěla z nebe,“ říká ohromeně Šimůnek.

„Znamení,“ povídá s bázní v hlase Jirka.

Vojta bere vymrzlé ptáčátko do dlaní. Rychle je nese domů. Andulka se nebrání. Její dobře v teple dětských dlaní. Dáváme vyděšenému ptáčkovi vodu, trochu zrní. Kluci pak obíhají sousedy, aby zjistili, komu andulka ulétla. Marně. Modrožlutý uprchlík nikomu nechybí. Nakonec Cyril přinese z půdy malou klec. Děti plánují, jak se budou o andulku starat. Vojta těsně před večeří někam zmizí a cosi kutí v dílně. Šimůnek nosí ptáčkovi ukazovat hračky. Rodinný filozof Jirka pouští u klece koledy. Hloubá nad holátkem: „Tatí, asi teď někde kvůli němu brečej ňáký děti, viď?“

„Asi jo,“ hladí manžel kloučka. Andulka je pořád prokřehlá, chvěje se.

„A jak to víš, když to nevíš?“ zeptá se Šimon.

Během štědrovečerní hostiny stojí klícka na skříni v jídelně. Malí kluci po novém hostu neustále pokukují. Jsou hodní. Jestli je ptáček Pámbuch, chtějí se ukázat v nejlepším světle.

Jirka sní do poslední lžíce nenáviděnou rybí polévku. Šimůnek pomáhá sklízet ze stolu. I nejstarší Vojta zjihne. Nabízí umýt nádobí.

V celý den zamčeném obývacím pokoji zacinká zvonek. Dveře se otvírají dokořán. Prskavky a svíčky ozařují vysoký vánoční strom. Ježíšek právě zmizel otevřeným oknem.

Zpíváme koledy. Děti vybalují dárky. Všechno, co chtěly. Lego, vláček, autodráha. Karty, nové lyže, knížka, balon. Plastový drak a plyšový ptakopysk… Pod všemi balíčky leží neuměle zabalená krabička s bidýlkem pro andulku.

„To jsem vyrobil já,“ chlubí se ořezaným špalíkem Vojta. Nese dárek ke kleci do jídelny. Ptáček spí.

„Nech ho, musí si odpočinout,“ zhasínám v místnosti.

„Vlastně to byl dneska ten nejkrásnější dárek,“ říká Vojta. „Na ten v životě nezapomenu.“

Jirka kývá souhlasně hlavou: „Autíček, plyšáků už jsem dostal tolik, lego taky, ale živého ptáčka nikdy.“

„Myslím, že je to Pámbuch,“ nepochybuje Šimon.

„Jasně brácho,“ mrká na mě Vojta. „Bude to hustý, protože tě bude sledovat, jestli nezlobíš!“

„Proč jenom mě?“ odsekne mrňous.

Na Boží hod mě probudí brečící Šimůnek: „Mami, umřel nám Pámbuch.“

Jdu do jídelny. Na dně klícky leží nehybný ptáček s nožkama nahoru. I Vojta a Jirka pláčou.

„Nikdy na tebe nezapomeneme, ptáčku,“ šeptají nad mrtvým tělíčkem.

„Mami, jak se cítí člověk, když umírá?“ napadne Jirku.

„Už to někdo přežil?“ ptá se Šimon.

Mys Dobré naděje

Závodník

Můj tatínek je povahy závodívé. Znamená to, že závodí s kýmkoli, všude a za každých podmínek. Touha vynikat nad ostatními je u něj rozvinuta v nevídané míře.

V práci závodí o nejlepší vynález roku. Na volejbale si pečlivě sleduje, jestli dává největší bomby. Závodí dokonce na přechodu pro chodce, kdo první vyrazí na zelenou. Závodí i u nás v domě se svými sousedy v běhu do schodů. Samozřejmě, oni o tom nemají ani tušení. Dává jim několik pater náskok, pak bere schody po třech a těsně přede dveřmi bytu je předbíhá. V létě na dovolené závodil s plážovými windsurfisty, kdo vyjede nejdál na širé moře.

Můj táta je prostě jednička. Nejrychlejší chodec na křižovatce, největší borec na volejbale, nejodvážnější surfař v kempu, nejchytřejší vynálezce ve firmě, nejlepší sólista v jazzové kapele a vůbec nejjedinečnější muž na světě, neboť vždycky dohodil kamenem přes řeku dál než všichni kluci, co kdy za mnou a za sestrou docházeli do rodiny.

Tenkrát, když můj tatínek dostal žloutenku, jsem ještě nebyla na světě. Vím od něj, že už od počátku měl tu nejhorší žloutenku. Když se mu udělalo trošku lépe, poslali ho na doléčení do Karlových Varů. Jenže ve špitále mezi nemocnými nebylo moc těch, kteří měli náladu na soutěžení. A protože ani lázeňská léčba mu mnoho prostoru nedávala, vyzýval na souboj prostě všechno.

Dřív, než se rtuť v teploměru ustálila na určité hodnotě, přeříkal pětkrát Erbenovu Polednici. Tlačítkem přivolal službu. Než se sestřička objevila, stačil dojít třikrát k umyvadlu a zpět. Jeho hlavním cílem však bylo stát se nejlepším pacientem a co nejdříve zvítězit nad zákeřnou chorobou. A tak několikrát denně popíjel s velkým sebezapřením léčivou karlovarskou vodu a věřil, že bude nejzdravější ze všech pacientů v nemocnici. S nimi soutěžil, kdo sní nejrychleji polévku, koho miluje nejvíc sestřiček, kdo vypije nejvíc karlovarské vody a kdo pak chodí v noci nejvíckrát na záchod. Jen do jisté míry ho znepokojovalo, že postupně začíná vítězit nade všemi nejvyšší teplotou.

Choroba nedbala na tatínkovo úsilí a rozbujela se s novou silou. Zahájila recidivu. Dřív než rtuť v teploměru vystoupila na dvaačtyřicítku, polednice několikrát snědla pachole, matku i zlatý kolovrat. Na cestě k umyvadlu upadl přicházející sestře akorát do náruče. A ačkoliv pil léčivé vody čím dál víc, žloutl a žloutl.

Naštěstí jeden lékař včas objevil, kolika litry denně proplachuje tatínek svá nemocná játra, a zakázal mu přístup k léčivé vodě. To ho zachránilo. Tatínek se uzdravil… a pak si vzal tu nejhezčí maminku a narodila jsem se já. Nejlepší, nejchytřejší a nejkrásnější dítě na světě.

Moje ségra Evelína

Když se narodila moje o dva roky mladší sestra Evelína, byla plešatá a vypadával jí jazýček z pusy. Bylo mi jasné, že na ni nemusím žárlit, protože maminka mě kvůli takovéhle ošklivce rozhodně nezapudí. O Vánocích mě pak definitivně uklidnilo, že jsem dostala pod stromeček houpací kohouty. Byly větší a hezčí než všechny dudlíky a chrastítka, co přinesl Ježíšek ségře. A tak nic nebránilo tomu, abych si svou sestru oblíbila. Sice jsem ji jednou úplně zaházela peřinami či zkoušela dětským plastovým šroubováčkem zjistit, jak jí drží hlavička na krku, ale maminka mi brzy rákoskou vysvětlila, že tyhle pokusy mohu dělat jen se svými panenkami, nikoliv s živým miminem. Asi i proto mi pak konečně Ježíšek přinesl vysněnou mrkačku Ivanku, které jsem mohla ukroutit hlavu, kdykoliv se mi chtělo. Z lásky jsem své panence Ivance také utrhla prstík na pravé ruce, protože i mně ho po úraze uřízl pan doktor.

Jednou jsem totiž strašně zlobila, když máma kojila. V nestřeženém okamžiku jsem vylezla v kuchyni na stůl a skákala z něj přes židle. Jenže jedno štokrle se pode mnou složilo. Všude prý bylo tolik krve, že máma se mnou okamžitě běžela do nemocnice. Já si z toho všeho pamatuji jen to, jak mi dali v ordinaci na ruku velký bílý fáč a přes něj, protože byla zima a venku sněžilo, obrovskou rukavici. Když jsem ji pak doma sundala, nebyl pod ní kus prstu. Že jsem si ho rozdrtila při skákání ze židle, si ale fakt nepamatuji.

Ve školce jsem byla na svůj uříznutý prst strašně pyšná. Nikdo nic podobného neměl. Všem jsem vyprávěla, že mi malíček ukousla opice v zoologické zahradě. Pak jsem byla chvíli za hrdinku a paní učitelka mě nechala dělat hospodyňku. Roznášet při obědě skleničky s pitím, to byla jediná věc, která mě ve školce bavila. Jinak nic, protože tam se mnou nechodila moje ségra Evelína.

Když mi bylo šest, musela se mnou jít do nemocnice, abych tam nebrečela. Trhali mi totiž krční mandle a to se muselo ve špitále pár dní být. Proto ségře vytrhli aspoň nosní mandli, aby byl nějaký důvod k hospitalizaci.

Prostě bez své sestry Evelíny už jsem si nedovedla život představit, ačkoliv mi pořád masakrovala hračky. Třeba mé oblíbené mrkačce Ivance vytrhala nad levým uchem všechny vlasy. Také mi počmárala knížku O pejskovi a kočičce. A vůbec nejhnusnější bylo, jak se při večerním koupání vykakala do vany, zrovna když jsme si tam pouštěly lodičky. A také vůbec nechtěla poslouchat. Hlavně když naši chodili večer do divadla.

Ze začátku nás hlídal dědeček, ale ve školním věku už jsem byla dozorem nad mladší sestrou pověřena já. Vůbec nebyla s to pochopit, kdy končí legrace a vážně už se musí jít spát, nebo bude průšvih.

Vždycky jsme se obě strašně těšily, až naši půjdou do divadla nebo na koncert. Bylo skvělé, že byli tak kulturní. Když odešli, mohly jsme totiž s Evelínou beztrestně dělat všechno, co bylo zakázané. Proto jsme si způsobně vyčistily zuby hned po večeři. Pak jsme bez pohádky ulehly do postýlek. Tak jsme v našich vytvořily mylný dojem, jak jsme hrozně unavené a zavřeme oči, jakmile za nimi zaklapnou dveře. Rodiče pak při odchodu v předsíni obvykle mluvili tiše, aby nás při usínání nerušili.

Konečně přišlo zachrastění klíčů. To byl startovní povel. Ještě než ustal klapot máminých střevíčků na schodišti, už jsme roztahovaly v obýváku matrace z gauče a nosily doprostřed pokoje peřiny. Pak jsme jídelní stůl přitlačily ke skříni na porcelán a soutěžily, kdo na ni vyleze dřív. Hrály jsme buď na Gagarina nebo na parašutisty. Gagarin musel nejdřív nahoru, dotknout se stropu, parašutista mohl rovnou dolů. Skákaly jsme z výšky do matrací a peřin, až peří létalo.

To nám vydrželo asi dvě hodiny. Kolem desáté jsem se rozhlédla po té spoušti a řekla ségře, že bychom měly nepořádek uklidit. V tu chvíli Evelína v „zasněženém“ obýváku vymyslela, že bychom mohly ještě hrát na odvážné horaly Hanče a Vrbatu. Já na to, že jedině pod podmínkou, kdyby začali odklízet sníh. A ona, že to teda ne, že by mohli spíš zahynout pod lavinou. Tak jsem jí řekla, že je blbá. Ona na to, že já jsem pitomá.

„Takhle se nemluví se starší sestrou!“

„Nevytahuj se na mladšího!“ a už to frčelo. Vjely jsme si do vlasů, chvíli se praly. Pak jsme brečely a upřímně se nenáviděly. A do toho jsme psaly žalovací dopisy mamince.

Když přišla z divadla, našla nás přitulené k sobě v rodičovské posteli. V obýváku byl binec jak po výbuchu a v předsíni na zemi leželo několik vzorně srovnaných lístečků:

„Mami, Evelína mi řekla, že jsem kráva.“

„To není pravda, řekla mi, že jsem blbá.“

„Za ten nepořádek nemůžu, už mi nikdy nedávejte Evelínu na starosti.“

„Je mi špatně, strašně špatně.“

„Mně taky.“

„Mami, už přijeď.“

Špenát a chlupaté nohy

Když jsem byla malá, strašně jsem si přála mít chlupaté nohy jako můj táta. Proč právě chlupaté nohy, to se mi dnes už velice těžko vysvětluje, ale tenkrát se mi zdálo, že se prostě bez chlupatých nohou svému úžasnému a skvělému tatínkovi nikdy nemohu rovnat.

Uměl totiž všechno. Sprintovat i běhat přes překážky, lyžovat, skákat po hlavě z vodopádu, chodit po rukou, házet oštěpem, lézt po stromech či zdolat skokanský můstek na jedné lyži. Jednou jsem tátovi řekla, že musí vyhrát jakýsi překážkový běh. Zatímco všichni soupeři se na opičí dráze spouštěli do vody na laně, táta skočil do rybníka z půlky skály elegantní šipku. Do cíle pak prosvištěl pod poslední překážkou skokem plavmo, při kterém si odřel břicho o kamení. Ale vyhrál zlatou medaili a já jsem ho za to strašlivě milovala. A chtěla jsem být jako on. Ve všem. Včetně těch chlupatých nohou… A tak mě táta naučil lyžovat dřív, než jsem začala chodit do školy. Stejně jako skákat šipku do bazénu, metat přemety a chodit ve stojce, házet kamenem přes potok, vylézt až do koruny stromu nebo chytat ryby. Jen ty chlupaté nohy mi ne a ne narůst…

O chlupaté nohy jsem nejdříve psala Ježíškovi. A také o čurací mrkačku a staršího bráchu. Jenže Ježíšek to tenkrát nějak popletl. Místo bráchy a čurací mrkačky mi přinesl počuranou ségru – ještě k tomu mladší – a na chlupaté nohy pro všelijaké svetříky a kabátky docela zapomněl.

Po chlupatých nohou jsem se samozřejmě sháněla také v zoologické zahradě. Přestože tam mají chlupaté nohy skoro všichni, radu, jak je získat, jsem nenašla ani u angorských koček, ba ani u medvědů. Velká naděje mi svitla, když jsem v honbě za chlupatýma nohama v koupelně objevila dědečkovu léčivou vodičku na pleš. Třikrát denně jsem si jí tajně chodila promazávat nožičky, ale stejně jako dědečkovi prořídlý vlas nezhoustl, ani mně chlupy na nohou nenarostly.

A tak jsem si jednoho dne postěžovala přímo tátovi. Dodnes si na ten večer pamatuji. Maminka zrovna servírovala špenát, o kterém vždycky říkala, že mi břicho neprovrtá. Ovšem mně bylo docela jasné, že může-li nějaké jídlo břicho provrtat, musí být špenát na prvním místě. A také vždycky, když jsem byť jen malou lžičku toho odporného zeleného žabince pozřela, cítila jsem vrtání velmi intenzivně.

I tentokrát jsem se chystala večeři znechuceně odstrčit, když se tatínek jal mamince vypravovat o mém problému. Potom se pustil do špenátu s nesmírnou chutí a jen tak na okraj poznamenal, že už se vůbec nediví, proč nemám po něm chlupaté nohy, když nejím špenát, po němž právě chlupy na nohou děsně rostou.

Nejdřív jsem byla zoufalá, ale pak, protože mi vlastně nic jiného nezbývalo, jsem se dala s velkým sebezapřením do jídla. Přestože se mi žaludek naruby obracel, šla jsem si ještě přidat. A s pocitem strachu, že budu mít břicho na cimpr campr provrtané, jsem se od té doby náruživě cpala špenátem.

A věřte tomu, nebo ne, táta měl pravdu. Skutečně mám po něm strašně chlupaté nohy. Jenže teď už mi to tak skvělé nepřipadá. Upřímně řečeno, je to dost děsné!

Řeknete si: táta za to nemůže, i jiné ženské mají chlupaté nohy. Mimochodem i moje ségra je má. Jenže to je právě to. Evelína se nemusela celé mládí ládovat špenátem.

Kameny

„Tak zítra už jsou tady, holky,“ dočetla babička Kokešová telegram. Táta s mámou se po půl roce vrátí z Německa. Jak strašně se mi už stýskalo. Naštěstí nám děda večer co večer před spaním vyprávěl o zahradě s tajemnými balvany. Říkal, že pod nimi se v noci otvírají chodby, co vedou k lidem, které nejvíc milujeme, ať už jsou kdekoliv. Přitiskla jsem se ke své milované sestřičce Evelíně a zavřela oči. Kdyby těch pohádek nebylo, asi bych se uplakala steskem. Takhle stačilo si večer v posteli představit, že až usnu, vyjde z kouzelné zahrady maminka a bude nás celou noc hladit po vlasech, dokud se zase neprobudíme.

„Skoč k Jarce pro droždí,“ řekla babička. „Něco dobrého tátovi a mámě upečeme.“ A pak ještě dodala, abych se nikde necourala, že možná přijde bouřka. Z dálky už bylo slyšet dunění.

V krámku „u Jarky“ dole v ulici nikdo nebyl. Chvíli jsem tam bezradně stála. Zdálo se mi, že vzadu někdo poslouchá rádio, a tak jsem hodně nahlas pozdravila. Nějakou chvíli trvalo, než se objevila prodavačka, která už se léta nejmenovala Jarka, nýbrž paní Borgesová.

Vypadala nějak divně. Obvykle se totiž usmívala. Vždycky se mě ptala, jak se po prázdninách těším do školy.

Jenže teď neříkala nic. A tak jsem začala sama, že už mám připravenou aktovku. Chtěla jsem ještě dodat, že máma mi přiveze z Německa penál s dvacetibarevnou propisovačkou, ale v tu chvíli se regály v obchodě roztřásly tak, že z nich začalo padat vystavené zboží. Dunění zvenku sílilo a nebyla to bouřka.

Vyběhla jsem na ulici a pohlédla do kovové hlavně obrovského tanku.

„Ivani!“ vykřikla paní Borgesová, zatímco ze zatáčky nad naším domem vyjížděla další šedozelená monstra.

„Napadli nás Rusáci! Bude válka!“ křičel pan zahradník Kozák, ke kterému jsme s babičkou chodily pro ty nejsladší maliny v Benešově. Mával zuřivě vzduchovkou proti tankům. Za ním se hnal můj dědeček s velkým praporem.

„Války přece nejsou, dědo,“ chytla jsem ho za rukáv, protože jsem díky naší paní učitelce věřila, že vojny „vyhynuly“ stejně jako dinosauři už dávno před mým příchodem na svět.

Z tanků začali vyskakovat vojáci.

„Dádulko, utíkej domů!“ křikl praporečník. Přesně v tom okamžiku třeskl výstřel. Pan Kozák se skácel i se vzduchovkou k mým nohám. Chodník se začal barvit krví, která připomínala obrovské maliny z jeho zahrádky.

„Pomoc!“ volala paní Borgesová. Cítila jsem, jak se pod koly těžkých tanků třese zem. Tohle je válka? Vzpomněla jsem si na knížku, ve které uniformované esesačky škrtily v koncentrácích nemluvňata.

„Utíkej!“ zařval na mě ještě jednou děda.

Utíkala jsem.

Nikoliv k domovu vstříc tankům, ale dolů ulicí. Pryč. Zahnula jsem až pod Karlovem na úzkou pěšinku mezi domky. Po ní jsme chodily s babičkou zkratkou kolem hospodářství tetky Rádiové do kostela.

Jenže tetka, co mi vždycky ukazovala slepé králíčky, teď nikde nebyla…

Utíkala jsem dál podél vysoké kamenné zdi, které jsem si dřív nikdy pořádně nevšimla. V panice jsem strčila do železných vrátek, na nichž visel zrezivělý řetěz. Branka se skřípavě pootevřela. Škvírou jsem se protáhla dovnitř a udýchaná padla do vysoké trávy. V křečovitě sevřené dlani jsem držela babiččino droždí a cítila, jak se třese zem.

Když jsem zvedla hlavu, nevěřila jsem svým očím. Ležela jsem v tajemné zahradě, o které nám děda každý večer vyprávěl. Všude byly samé balvany a kameny, jako by je sem někdo poházel z nebe. Mezi nimi rostla vysoká tráva, křoví a plané ovocné stromy. Zpívali tu ptáci a létali motýli, jako by venku nejezdily tanky.

Uvelebila jsem se pod jednu z jabloní a poslouchala vzdálené dunění. Nevím, jak dlouho jsem tam seděla. Měla jsem hrozný strach a vůbec se mi nechtělo z bezpečí dědovy pohádkové zahrady odejít.

A pak se to stalo. Jeden z těch velkých kamenů se pohnul. Objevila se tajemná chodba a z ní vystoupila moje maminka. A za ní táta. Hladili mi vlasy a já jsem jim vyprávěla, co jsme s babičkou a dědou celé prázdniny dělali a jak už chodím sama nakupovat k Jarce.

Ráno mě spící za kamennou zdí našla paní prodavačka, co se nejmenovala Jarka, ale paní Borgesová. Brečela jsem, protože jsem nechápala, kam se zase ztratili táta s mámou.

„Oni už přijeli?“ divila se paní prodavačka, když mě vedla domů.

„Přijeli,“ řekla jsem pevně. „Byli se mnou v zahradě, co jsou ty kameny.“

„Ještěže tam denně chodím,“ povzdechla a shovívavě mě pohladila. „Odpočívá tam celá naše rodina.“

Nikoho jsem v zahradě odpočívat neviděla.

„Chodí tam i Jarka?“ napadlo mě.

„Jarku zabili Němci,“ řekla paní Borgesová. „Byla to moje maminka.“ A pak mi vyprávěla, jak Němci vraždili Židy po milionech a házeli je do společných hrobů. A že ta zahrada, kde mě našla, je židovský hřbitov. Tak jsem pochopila, že Jarka tam leží v nějakém společném hrobě, a proto je tam tolik těch poházených kamenů.

Když nás viděla babička, musela jsem ji utěšovat. Pořád plakala, jak se o mě strašně bála. Doma zase utěšovala ona mě, protože maminka s tátou zmizeli a ani mi nenechali ten slíbený penál s dvacetibarevnou propisovačkou. Přišel jen telegram, že se kvůli okupaci někde zdrželi. Nakonec jsem usoudila, že se asi tajemnou chodbou vrátili zpátky do Německa, kde Němci a Ivani zabíjejí lidi. Jako třeba Jarku nebo pana Kozáka. Kdo teď bude místo něj pěstovat ty velké maliny? Bylo mi to najednou všechno strašně líto.

Když jsem to řekla dědovi, dal mi pohlavek. Řekl, že vůbec nechápe, jak mohu v téhle situaci pořád otravovat s propiskou a s malinami. Křičel, že se koneckonců nemůže divit, co ze mě roste, když mí rodiče jezdí posluhovat Skopčákům, kteří mu za války zhuntovali zdraví, a teď nám s ničím nepomohou.

Babička se dědu snažila uklidnit. Říkala, že přece pan zahradník neumřel, že snad všechno dobře dopadne, i když je raněný a bojuje o život. A tak jsem byla ráda. Představovala jsem si pana Kozáka, jak se vzduchovkou míří na Ivany, bojuje s nimi o život a z prsou mu kape malinová krev.

Od té doby jsme se večer co večer všichni dívali skulinou mezi zatemněnými okny na projíždějící tanky a říkali: „Jedou Ivani.“

Moje ségra Evelína z toho moc neměla rozum, ale mě štvalo, že už jsem nesměla chodit nakupovat k Jarce. Ani sama, ani s babičkou. Ta vždycky ráno odjela do města s prázdným vozíkem a zpátky ho přitáhla plný mouky, cukru, vajíček a soli. Tvrdila, že bude válka.

Děda jen poslouchal rádio. Chtěla jsem mu vyprávět, že jsem našla naši kouzelnou zahradu. Ale vůbec mě nevnímal, jen mě pořád okřikoval, abych nezlobila. A večer nám nepovídal pohádky, takže naši už za mnou nechodili, ani když jsem spala…

Strašně se mi stýskalo. A tak jsem se jednou v podvečer vytratila z domu a zamířila dolů ulicí až ke zkratce pod Karlovem. Na zahrádce jsem viděla tetku Rádiovou, která se divila, proč jdu sama. Ale to už jsem jí nevysvětlila.

Spěchala jsem dál podél vysoké kamenné zdi až k brance s rezatým řetězem. Protáhla jsem se úzkou škvírou dovnitř a dívala se na kameny, pod nimiž se skrývaly tajemné chodby, vedoucí k tátovi a mámě. Chtěla jsem rodiče zachránit stůj co stůj. Když oni mohli chodbou za mnou, muselo to jít i obráceně.

Jenže nešlo.

Už se stmívalo a s žádným kamenem se nedalo pohnout. Co je-li to opravdu jen židovský hřbitov, kde o půlnoci vstávají mrtvoly z hrobů? A kolik jich tam bude? Miliony? Skrčila jsem se do trávy pod jabloň. Oči se mi klížily. Brzy mi pod víčka vstoupila Jarka, co ji zabili Němci. Pak mě pronásledovala esesačka, co škrtila mimina. A najednou se to stalo.

„Dádo! Jsi tady?“ uslyšela jsem známý hlas.

„Který kámen to byl?“ blekotala jsem, když mě sevřeli do náručí táta s mámou. A tak jsme se tenkrát v té tajemné zahradě našli.

Táta s mámou už mi nikdy do Německa neodjeli. Ani to nešlo. Ptala jsem se tenkrát dědy, jestli na světě existuje místo, kde nezabíjejí Jarky, ani zahradníky. Jen zavrtěl hlavou a krátce na to mu z toho všeho zklamání puklo srdce. Nejdřív jednou, potom dvakrát, třetí infarkt už nepřežil. Jeho pohádkový svět tajných chodeb odešel spolu s ním. A zmizelo i město mého dětství.

Když jsem se do něj po studiích vrátila, nenašla jsem ho. Bloudila jsem studeným sídlištěm, kde kdysi bývaly zahrádky, sady, malebné domečky a také krámek „u Jarky“, do kterého mě babička to poslední léto, než přijeli Rusáci, pouštěla samotnou nakupovat…

V základech panelových domů zůstalo pohřbeno hospodářství tetky Rádiové i maliny pana Kozáka. A někde pod městským parkovištěm zmizela i tajemná zahrada s vysokou kamennou zdí, v níž jsem kdysi dávno uvěřila, že existují podzemní chodby, co vedou k lidem, které nejvíc milujeme.

Když jsem se na to místo ptala, ukázali mi „zachráněný“ židovský hřbitov. Byl to parčík uprostřed zaparkovaných aut obehnaný nízkou zídkou. V něm se tyčilo do výšky asi deset otesaných kamenů, jako by je tam někdo shodil z nebe. Na jednom z nich bylo jméno Borges. Ostatní obelisky s hebrejským písmem byly zabetonovány v té zídce, ohrazující ztracený svět lidí, kteří „vyhynuli“ stejně jako dinosauři. Na rozdíl od válek, které zůstanou asi navždy.

Mys Dobré naděje

Táta s mámou přivezli v osmašedesátém z Německa auto. Nádhernou oktávku. Nebyla nová, ale nám to připadalo jako sen, protože nikdy dřív jsme žádné auto neměli.

„Tati, pozor, ten pekáč se na nás valí,“ vykřikovaly jsme s Evelínou pokaždé, když nás předjížděl nějaký veterán z dob předválečných. Tehdy na konci 60. let jich na silnicích jezdilo hodně.

Líčila jsem Evelíně, jak by to bylo skvělé, kdybychom si – až budeme velké – pořídily právě nějaký starý „pekáč“ a daly do něj strašně silný motor, se kterým bychom předjížděly všechny majitele zánovních škodovek.

Na to mi Evelína řekla, že by rozhodně nikdy v životě žádný starý „pekáč“ nechtěla. Že ona si nabalí kluka s pořádným autem, které bude tak moderní a krásné, že z něj vypadnou oči z důlků všem jejím kamarádkám. I mně.

A přesně takové auto jednou parkovalo pod naším domem. Bylo blankytně modré a seděl v něm rozevlátý hezký kluk. Měl na triku skály a vlny s anglickým nápisem Cape of Good Hope a na autě německou značku.

„Chceš svézt?“ zeptal se, když viděl, jak na něj civím.

Zavrtěla jsem hlavou, protože malé holky nesmí nikam jezdit s cizími lidmi.

„Máš dobrý auto,“ řekla jsem jen.

„To je Ford Cortina.“

Stejně jako to auto se mi líbil i kluk v tričku. Jako bych ho odněkud znala.

„Jak se jmenuješ?“

„Jarda.“

„A dál?“

„Jarda Nikodýmů.“

Najednou mi to secvaklo. Jeho tvář jsem znala z fotografií, které měla za sklem na kredenci paní Nikodýmová, co bydlela u nás v domě. Chodily jsme k ní s Evelínou rády a často. Pekla strašně dobré povidlové buchty a hlavně měla byt plný pohlednic z Jižní Afriky. Samé slony a lvy. Žirafy a nosorožce. A také skály a vlny, co měl na triku tenhle kluk.

„Přijel jsi za babičkou?“ zeptala jsem se.

Překvapeně kývl.

„Je to naše nájemnice. Takže nejsi cizí,“ zaradovala jsem se a vzala za kliku blankytně modré cortiny.

„Svez mě,“ naskočila jsem. Posadil si mě na klín a nechal mě točit volantem, než jsme dojeli na konec ulice. Když jsme se vrátili zpět, vůbec se mi nechtělo z jeho krásné cortiny vystoupit.

„Opravdu ses narodil v Africe?“ prohlížela jsem si ho. Máma mi vyprávěla, jak paní Nikodýmová přišla za války o celou rodinu. Její starší kluk uprchl se svým židovským tátou před nacisty do Afriky. A jejího malého synka, který s ní zůstal doma, zabil po osvobození nevybuchlý granát, který děti našly na poli. Tenhle Jarda s africkým tričkem musel být její vnuk.

„Proč máš na tričku ty skály a vlny?“

„To je mys Dobré naděje. Nejkrásnější místo na světě, kde se slévají vody dvou oceánů. Vlny tam mají při západu slunce barvu rtuti, mezi skalami létají kormoráni a dál na jih už je jenom Antarktida.“

„To musí být hezký,“ řekla jsem a pak se zeptala: „Máš holku?“

„A ty máš kluka?“ zasmál se.

„Miluju Václava Neckáře,“ přiznala jsem. „Jenže v rádiu říkali, že se zrovna oženil. Ale stejně jsem na něj asi moc malá.“

„Kolik ti je?“

„Osm.“

„Až budeš velká, najdu si tě,“ řekl.

„Já chci taky,“ ozvalo se zvenčí a do auta vlezla Evelína.

„To je moje ségra,“ vysvětlila jsem. „Její šest.“

„Já jsem Jarda Nikodýmů,“ představil se a ještě jednou s námi objel ulici.

„Odkud máš tak krásný auto?“ zeptala se Evelína.

„Z Mnichova. Ale do Německa jsme přiletěli z Kapského Města.“

„Kde to je?“

„Dole na jihu Afriky, jak se slévá Atlantický a Indický oceán.“

„Jsi tu s tím dědou, jak se po něm paní Nikodýmové pořád stýská?“ vyzvídala Evelína.

„Ne, jen s tátou. Děda dávno umřel. Vlastně do Afriky nikdy nedorazil. Dostal tyfus. Už na lodi,“ řekl trochu smutně.

„Já bych nechtěla, aby můj dědeček měl tyfus,“ špitla jsem a pohladila Jardu po vlasech. Evelína mu dala pusu na tvář.

„Proč jsi přijel?“ ptaly jsme se.

„Tajemství,“ zašeptal a vysadil nás.

„Zase nás někdy svezeš v téhle cortině?“ chtěla jsem vědět.

Evelína se na mě udiveně podívala. „Vždyť jsi chtěla mít starý pekáč se silným motorem,“ připomněla mi.

„Budu mít obojí,“ řekla jsem rozhodně. Pak jsme mu zamávaly a šly domů. Nikomu jsme samozřejmě nic neřekly. To dá rozum. Přeci jen ten kluk v africkém tričku byl cizí.

Brzy na to se v našem domě objevili policajti. Zalepili dveře bytu paní Nikodýmové a řekli, že se její věci zabavují, protože emigrovala. Tak jsme k ní s Evelínou vlezly přes balkón a posbíraly všechny pohlednice se slony a zebrami.

Vždycky, když jsme si je prohlížely, vzpomněla jsem si na toho kluka s cortinou a cítila dech dvou oceánů na vlnách, které mají při západu slunce barvu rtuti.

Sovětský generál

V září 1969 jsem chodila do třetí třídy. Polovina mých spolužáků skončila s rodiči v emigraci a my, co jsme zbyli, jsme neměli rádi Rusáky. To se ale ve škole nesmělo říkat. Tam jsme je naopak všichni museli milovat – dokonce na věčné časy a nikdy jinak. Alespoň tak to stálo na veliké tabuli nad vchodem, která zakrývala bustu prezidenta Masaryka.

Dostali jsme novou paní učitelku, která se jmenovala Soudružka. A také jsme se museli povinně učit ruský, což všechny dost štvalo. Kromě mě. Já jsem totiž ruský uměla, protože jsem první třídu vychodila ve Ždanově, kde táta řídil u Azovského moře stavbu válcovny plechu. Ale nikomu jsem to neřekla. Bála jsem se, aby mi nedal přes držku Pepík Křížků, co měl tátu v uranových dolech v politickém kriminále.

Jednou jsem mu totiž vyprávěla, jak jsme si v Rusku hráli s klukama na revoluci. Já jsem musela pořád dělat cara, kterého vždycky popravili. Štvalo mě to, a tak jsem se nakonec vzbouřila, abych mohla dělat Taváryščalénina. Když jsem se tím chlubila Pepíkovi, řekl, že kdo si hraje s Rusákama, je bolševický zrádce. Přitom Rusáci málem zabili mého dědečka, když se zahradníkem Kozákem vytáhli na okupanty prapory a vzduchovku. Pepík musel uznat, že to bylo fakt hrdinský, a přestal mi nadávat.

Naše nová paní učitelka Soudružka byla velkou milovnicí Sovětského svazu. Hned první den nám vyprávěla o nějakém Vladimírovi, jehož tatínek byl Ilja Uljanov. Říkala, že měl rád děti. Proto si ho lidé, když umřel, vystavili na náměstí, aby se na něj mohli chodit dívat pionýři.

Ilona Šmalcová, která měla tatínka na ministerstvu, se přihlásila, že takového vycpaného strejdu mají i v Bulharsku. Stáli tam na něj s rodiči půl dne frontu, za což jí paní učitelka napsala do žákovské jedničku a řekla, že onen sušený bulharský soudruh se jmenoval Dimitrov.

Nejradši jsem měla vyprávění o dalším pánovi – Vé I leninovi, což byl námořník a pirát. Musela jsem vystříhat a přišpendlit na nástěnku jeho loď Auroru. Paní učitelka Soudružka povídala, že když z ní Vé I lenin vystřelil, strhla se taková bouře, že v listopadu smetla Zimní palác zlého cara zpátky do října.

„A začaly ty zítřky, co znamenaly včera,“ komentoval to Pepík Křížků a dostal poznámku s tím, že jeho tatínek musí přijít bezodkladně do školy. Pepík podotkl, že ho asi kvůli tomu z vězení nepustí, a dostal další poznámku.

Jednou nám paní učitelka oznámila, že do školy zavítá sovětský generál Kovpakov a že přijde i k nám do třídy. Načež jsme celou ruštinu věnovali tomu, abychom vypilovali pozdrav „Zdravstvujtě“, neboť kromě „Dasvidanija“ jsme se ještě nic jiného neučili.

Paní učitelka vždycky odešla za dveře, pak vešla, představila nám ‚jako' onoho generála Kovpakova. My jsme pak museli na nenápadný povel raz, dva, tři jednohlasně vykřiknout: „Zdravstvujťe!“ A pak zase „Dasvidanija“, když měl odejít. Vlastně nás to docela bavilo, protože jsme si při tom mohli pořádně zařvat, což se jindy nesmělo.

A pak konečně tu byl ten významný okamžik, kdy do třídy vstoupila paní učitelka Soudružka s paní ředitelkou, následovány sovětským generálem. Měl zelenou uniformu, na klopě hvězdy, na prsou vyznamenání a všichni se tvářili velmi slavnostně. Pak paní učitelka udělala nacvičené znamení: raz, dva, tři. A my jsme to nějak spletli a unisono zařvali: „Dasvidanija!“

Paní ředitelka zbledla a koktala, že si to s naší Soudružkou vyřídí. Generál Kovpakov se smál a dokonce shovívavě pohladil Pepíka Křížků po hlavě. Prohlásil, že jsme moc roztomilé děti. A tak jsem, abych dostala jedničku jako Ilona Šmalcová, zvedla ruku. K překvapení všech jsem pak panu generálovi plynulou ruštinou sdělila, že bychom si ho mohli, až umře, usušit a vystavit na náměstí, protože děti v našem městě ještě žádného vycpaného strejdu Soudruha nikde nemají.

Obživa pro naši rodinu

Zánovní Škoda Octavia, na kterou tatínek vydělal v Německu, svištěla na prázdniny do Jugoslávie. Krátce před tím se tatínek nestal ředitelem Škodovky, protože nechtěl být komunistou, a tak jsme byli „chudý“. Na zahrádce jsme vezli obrovský vak, rozpláclý po celé střeše oktávky. V něm jsme měli stan, spacáky a nafukovací matrace. V kufru, pod sedačkami, v rezervě, v každé škvírce našeho auta byla nacpaná nějaká konzerva. Hovězí ve vlastní šťávě, luncheon meat, vepřová játra, husí a kachní krev… prostě zásoby jídla na tři týdny, protože kupovat jídlo v Jugoslávii jsme si nemohli dovolit.

Bylo pozdní nedělní odpoledne, ale pořád ještě hrozné vedro, takže všechny vozy na silnici větraly. V autě jsme měli dva košíky třešní a chrupek, které jsme s Evelínou baštily plnými hrstmi. Bavily jsme se tím, že pecky jsme střílely otevřenými okénky po řidičích předjíždějících aut. Vždycky jsme kluzký náboj stlačily mezi palec a ukazovák a šup s ním ven. Hrozně nás bavilo pozorovat zděšení řidičů, kteří samozřejmě vůbec netušili, odkud zásah přišel.

Táta s mámou by nás byli zřejmě roztrhli, kdyby to věděli, ale tenkrát naši tichou zábavu nevnímali. Dusno totiž nebylo jen z vedra venku, ale hlavně uvnitř našeho vozu. Máma mlčela. Strašně se zlobila. Pakovala už několik dní před odjezdem, zatímco tatínek – aby se balení rafinovaně vyhnul – utíkal na své oblíbené ryby. Aneb, jak říkal, věnoval se „shánění obživy pro naši rodinu“.

Plánovali jsme vyjet v sobotu ráno. Jenže tatínek si přivstal v pět a odešel na ryby. Mamince řekl: „Až všechno naložíš, budu zpátky. Nejpozději za dvě hodiny.“

Maminka všechno naložila, udělala snídani, pak svačinu a oběd. Odpoledne posekala zahradu, vyprala záclony, upekla višňový koláč, zatímco my jsme trhaly chrupky na cestu. Teprve když začala před sedmou vařit večeři, objevil se tatínek s tím, že mu ryby vůbec nebraly.

„To jednou nemůžeš přijít včas!?“ zlobila se maminka kvůli jeho dvanáctihodinovému zpoždění.

„Přeci sháním obživu pro naši rodinu,“ vysvětlil jí tatínek jako obvykle. A protože maminka věděla, že v tomhle směru s tatínkem mnoho nenadělá, a také už byla tím celodenním balením a čekáním unavená, odložila odjezd na ráno.

Jenže v neděli za rozbřesku tatínek opět neodolal volání divočiny a znovu se vytratil „shánět obživu pro naši rodinu“. Vrátil se v poledne s tím, že mu zase tentokrát ryby děsně braly. A tak jsme místo v sobotu ráno odjížděli v neděli odpoledne. S igelitovou taškou, plnou čerstvých okounů a pstruhů. A se dvěma košíky třešní, jejichž pecky jsme cestou na maďarské hranice s Evelínou střílely do otevřených oken po bezbranných a nic netušících řidičích.

Ve stejné zábavě jsme pak pokračovaly i na celnici. Zatímco tatínek s maminkou seděli s připravenými pasy a ani nedutali, Evelíně se podařilo trefit do nosu velitele pohraniční stráže. Navíc pecka se od něj odrazila a udělala červenou kaňku na nějakém lejstru, kam se právě chystal klepnout razítko. Zbrunátněl a nechal naši oktávku prohlédnout od střechy až po podvozek.

Všichni jsme museli zůstat ve voze, jen tatínek byl nucen vysvětlovat, co kde máme. A protože o obsahu tašek a kufrů neměl ani ponětí, působil strašně podezřele. Postupně musel vyložit a zpět zase uklidit všechno, co maminka naložila.

Kolem půlnoci celník našel konzervy, nacpané v rezervě pod kufrem, a rozkřikl se:

„Co to má být?!“

„Pane, nekřičte na tatínka,“ pípla Evelína. „Víte, my jsme chudý, protože nesnášíme bolševiky.“

„Tak víte co?!“ obrátil se po této hlášce celník na tatínka. „Tak mi ukažte, co v těch konzervách máte.“

„Hovno!“ pravil tatínek, kterému už vytekly nervy. Díky tomu nakonec musel otevřít nejen všechny luncheon meaty a vepřová játra, ale i pytlíkové polévky, cukr a sůl. Zásoby jídla na tři týdny byly smíchané na jedné hromadě, nepoužitelné a zmařené. Nám s Evelínou už se chtělo děsně čurat. Vystoupily jsme z auta, odkud vypadla igelitka s čerstvými rybami. Celou cestu jsme ji měly pod nohama, protože už se nikam jinam nevešla.

„Co to tam máte?“ zeptal se celník, který vlastně nic nehledal, jen prudil.

„To je obživa pro naši rodinu,“ řekly jsme s Evelínou nevinně. Muž zákona v tu chvíli zpozorněl. Nabyl dojmu, že chceme emigrovat a v igelitce ukrýváme rodinný poklad do začátku nové existence. Popadl tašku s výrazem lovce, hledajícího tučnou kořist. Nad stolem se svými spisy kvapně roztrhl dobře utěsněný pytel. Zapaření pstruzi a okouni se rozplácli na úřední lejstra, zatímco celník lapal po dechu. Šílený puch zachvátil celnici.

„Jeďte okamžitě pryč!“ zařval velitel a zdvihl závoru.

„No jo, ale co teď budeme jíst?“ povzdechl tatínek, když jsme přejeli do Maďarska.

„Budeš muset tu obživu pro rodinu u moře opravdu každý den ulovit!“ řekla maminka a poprvé se usmála.

Krach akciové společnosti

Všechno to začalo u babičky na půdě. Byly tam lyže jasanky a žebříky, vedoucí k vikýřům, ze kterých jsme viděli až ke kostelu a dědově škole na Karlově. Byly tam skříně s dřevěnými ornamenty, plné starých záclon, blůziček a šatů. Kdo je nosil? Máma s tetou Bohunkou do tanečních? Babička? Vrtalo nám to hlavou.

Byly tam dřevěné necky a plechová vana s umělecky zdobeným opěradlem. A také několik nočníků a stolečky na kytky s květináči, ve kterých na listy uvadlých fíkusů usedal letitý prach. Kdo je sem dal a nechal uschnout? Proč je nikdo nepřesadil?

Byly tam kufry, které nešly odemknout, a truhly s dávnými letopisy, psanými švabachem. Byly tam obrazy kníratých pradědečků i svatební fotografie neznámých tet. A byly tam i staré americké noviny. Odkud se tu vzaly, když nikdo z maminčiny větve v Americe nebyl?

Postupně jsme tyhle staré věci snášeli jako vzácné cennosti na světlo světa do domečku, který jsme měli na dvorku před zahradou. Tam jsme se v těch pokladech ze zašlých časů přehrabovali. Já, moje sestra Evelína a Pavel, vnuk naší nájemnice paní Wolfové, co jí vlak zabil muže.

Nás s Evelínou nejvíc bavily staré dívčí památníčky po mámě a její sestře Bohunce, ve kterých byly barevné i černobílé malůvky a vlastenecké básničky typu: „Kdyby ti snad osud kázal do ciziny jít, nezapomeň, děvo milá, věrnou Češkou být.“

Všechny stránky nebyly popsané, a tak jsme ty obrázky obkreslovaly a vymýšlely podobné veršíky. A samozřejmě jsme nutily k témuž i Páju, kterého ovšem naše malování moc nebavilo. Byl totiž už od dětství skrytý kapitalistický talent, a tak s námi vyhandloval přáníčko s kresbou za příslib, že přistoupíme zase na jeho hru. Na to nám zamával před očima starými americkými novinami a řekl: „Dneska založíme akciovou společnost.“

Co to znamená, jsme sice s Evelínou netušily, ale vonělo to Amerikou, a tak jsme kývly.

Pája vymyslel, že se budeme jmenovat Ewergrace Corporation Czechoslovakia Co. Ltd. Prý podle nějakého článku z těch amerických novin. Vysvětlil nám, že určitě všichni brzy zbohatneme, ale nejdřív každý musíme dát do společné pokladny alespoň korunu na ty akcie. Jenže my jsme zrovna s Evelínou ten měsíc už utratily všechno kapesné za bonbony, a tak jsme navrhly, že můžeme hrát třeba divadlo a na základní akciový kapitál si tím vydělat.

Ušila jsem ze záclon z půdy oponu, zavěsili jsme ji nad dvoreček a pak jsme naháněli příbuzné a všechny nájemníky domu na premiéru. Evelína seděla v pokladně, prodávala ručně malované lístky s emblémem Ewergrace a vysvětlovala platícím, že „akciovka Evrglejc je něco, jako když táta chodí do práce, ale v Americe“.

Hlavní program spočíval v tom, že jsme se převlékli do maškar, spíchnutých z půdních zásob. Byly tam kostýmy pro princezny i štramácké fráčky pro jejich nápadníky. V nich jsme z pódia, podepřeného neckami, vyprávěli vtipy. Třeba jak se Hurvínek s Kašpárkem vykakali do větráku či proč má Pepíček hranatou hlavu. To jsme prokládali zpěvem o Bílé paní na Okoři.

Premiéra se celkem vydařila, ale na reprízu už nikdo nechtěl. Zvolili jsme tedy hru náročnější. Zdrojem inspirace byla samozřejmě opět půda. Scénář jsem napsala sama a nacvičovali jsme celé léto. A protože diváci vždy platili před představením, zdálo se, že akcie společnosti Ewergrace Corporation Czechoslovakia Co. Ltd. budou stále vzrůstat. Všechny židle na dvorku byly plné, protože do divadla přišli naše máma a táta, babička a děda, teta Bohunka a strýc Zdeněk a paní Wolfová a ještě nějaké babky ze sousedství. Všichni přispěli do kasy aspoň korunou, takže jsme byli šťastní.

Těžko říct, zda diváci pochopili myšlenkovou hloubku mého kusu, v němž po úvodní mlčenlivé milostné scéně na lavičce v parku následovaly lázeňské koupele v plechové vaně s ozdobnými ornamenty, pak vířivé tance mezi záclonami, krádež truhly s pokladem, honička v papírových autech, smrt zločince, opět tance a nakonec svatba. Jisté je, že v okamžiku, kdy se na scéně objevili snoubenci a svatebčané před nimi pro štěstí rozbili jednu špinavou vázu, kterou jsme vyhrabali na půdě mezi uschlými kytkami a oprýskanými květináči, babička omdlela. Ukázalo se totiž, že šlo o nejcennější rodinný poklad ze zámku Konopiště, který můj praděd dostal darem od samotného Ferdinanda ďEste. Jenže se ztratil za války, když se do rodinného domu přistěhovali nacisti a babičku s dědou a jeho rodiči vyhnali k příbuzným.

Od té doby už jsme na půdě bez dovolení kramařit nesměli. Jenže prosperující akciové společnosti jsme se v žádném případě vzdát nechtěli. Když příští léto Pája přivezl z dovolené v Jugoslávii tři malé želvy a babičce se nečekaně přemnožili králíci v kotcích, přeorientovali jsme svá umělecká vystoupení na výcvik domácí zvěře. Hlavně králíkům jsme dávali americká jména jako Marion, Mercedes, Geofrey či Jack a zkoušeli před příbuzenstvem vystupovat jako cirkusoví krotitelé. Faktem ovšem je, že náš zvěřinec byl – co se týče repertoáru – hodně zaostalý. Jediný, kdo něco uměl opravdu udělat na povel, byl náš pes Míša. A toho podávat pac naučila už kdysi dávno mámy mladší sestra Bohunka…

Naštěstí se do vývoje akciové společnosti pozitivně promítl vědecký pokrok. Strýc Zdeněk si totiž koupil amatérskou kameru a Pája ho přesvědčil, aby nám ji půjčil. Protože kapitál v akciové pokladně vydal na jeden černobílý film, natočili jsme na něj triky o zloději, který nám vykradl domeček a nakonec ho polapili králíci. Pamatuji se, jak nám babička umělecky nejnadanějšího herce Geofreye unesla ze scény rovnou na pekáč.

Zisky z promítání před rodiči a sousedy teď dovolily společnosti Ewergrace investovat do barevného filmu. Přivydělávali jsme si na něj nejen uměním, ale i česáním ovoce. Dědeček sice na tehdejším národním výboru nedovolené podnikání Ewergrace zatajil, ale platil za nás alespoň daně z prodeje třešní, jablek a švestek.

Rozmnožené akcie nás povzbudily k projektu několika velkofilmů. Masové scény, na které jsme si zvali spolužáky ze základní školy, byly na denním pořádku. A když se kamarádi nedostavili, nastupovala improvizace. Třeba tlupu pralidí jsme zvládli tak, že jsme v kožešinách běhali kolem kamery na stativu jen my tři: já, Evelína a Pája. Hluchá místa, když „lovci“ při každém kolečku na chvíli zmizeli z obrazu, jsme pak vystřihli.

S přibývajícím věkem společnost Ewergrace točila snímky čím dál náročnější – na scény i na počet herců.

Dospělo to tak daleko, že na posledním filmu „Parodie na parodii na western“ jsme pracovali několik let. Nakonec nám vyrostli herci a změnili podobu. I zájmy. Pája k nám přestal jezdit, protože jeho babička paní Wolfová umřela. Indiánka tak nikdy neměla premiéru a investice do ní vložené se nevrátily.

Nebyl zisk, nebylo z čeho podnikat. A akciová společnost Ewergrace Corporation Czechoslovakia Co. Ltd., kterou jsme celé dětství žili, zkrachovala. V mámině dívčím památníčku po ní zůstal jen Pájův zápis s vlasteneckou veršovánkou:

„Vzpomeň si, Dádo, až budeš v dáli, jak jsme si na dvoře v domečku hráli. Králíci na nás po očku hleděli, želvy se tiše pásly v jeteli. Byly to dětství krásné chvíle, zbudou nám jen vzpomínky milé.“

Prohnaný ďábel a něžná tygřice

Moje rané literární dílo určitě znát nebudete. Všechny romány vyšly ve velice nízkých nákladech a – jak už to u bestsellerů bývá – okamžitě byly rozebrány… nebo zabrány.

Takový úděl měl hned můj první debut s názvem Láska je ďábel prohnaný. Přestože byl psán ručně v jednom exempláři, okamžitě se stal hitem 4. B. Poutavě líčil milostná dobrodružství mých devítiletých spolužáků a celé tři dny putoval pod lavicemi v hodinách počtů, mluvnice a vlastivědy, než jej paní učitelka výměnou za tučnou poznámku do žákovské knížky zabavila. Navíc, když pedagožka do druhého dne zjistila, o co skutečně jde, nechala mě nastoupit před třídu, a místo aby podpořila můj rozvíjející se literární talent, podrobila mě v hanbě hodinovému kázání o mravech a chování slušné, jemné dívky.

O osudu Prohnaného ďábla vím jen tolik, že určitě ještě nějaký čas koloval po sborovně. Jednou si mě totiž zavolal stařičký učitel zpěvu. Ostýchavě vyjmenoval všechna „nemravná“ slova, která se v knížce nacházela, jako blbej, miluje, úča, doprčic a tlustoprd. Pak s doporučením, že už je nemám raději používat, mě požádal, abych mu přinesla přečíst, až zase něco napíšu.

Další má kniha se jmenovala Tajemství Tichomoří. Měla tři sta stran a bylo v ní všechno: ostrov pokladů, Marťani, ďábelské vynálezy, indiáni, pravěké stvůry, gangsterské přestřelky i lov mrožů. Vzpomínám si, jak jsem dennodenně jako posedlá pospíchala ze školy rovnou k psacímu stroji, na němž jsem rychlostí tři úhozy za minutu splétala příběh vynálezce, který po dvouletém pobytu na pustém ostrově, kam ho dopravili marťanští gangsteři, pojal za manželku indiánskou náčelnici. S ní posléze odplul na cestu kolem světa, aby na ostrov, kde divošský kmen žil v útlaku nestvůr, přivezl užitečné stroje a založil moderní civilizaci.

Tento dobrodružný koncentrát, jak román nazval můj věrný čtenář, druhý dědeček Jaromír, vyšel ve dvou výtiscích a s barevnými ilustracemi. Pohltil všechny náměty, na které jsem narazila při čtení knížek pro mládež. Ovšem musím přiznat, že mě dnes občas přepadá černé svědomí, když si uvědomím, jaký skandál mohl vypuknout v uměleckých kruzích, kdyby se všichni ti Verneové, Defoeové, Mayové, Augustové a Stevensonové v Tajemství Tichomoří poznali.

Třetí, poslední a nedokončený román Něžná tygřice vyprávěl příběh dívky mých holčičích snů. Byla nesmírně krásná, neuvěřitelně chytrá, všemi milovaná, úžasně temperamentní a zároveň obdivuhodně chladnokrevná. A byla i zlatovlasá a s jasnou hvězdou na čele. Dávala jsem jí do vínku všechny vlastnosti, které jsem toužila mít, a hrozně jsem se bála, aby to někdo při čtení náhodou nepoznal. Proto jsem psala tajně. Když nikdo nebyl doma, pod zaklínací formulkou „mé srdce a láska, ať jsem Zlatovláska“ jsem se přenášela pohádkově krásným světem svých dětských představ a v postavě Něžné tygřice prožívala chvíle, o kterých se pravé Zlatovlásce ani nesnilo.

Až jednou tu knížku našla moje moudrá babička a vysvětlila mi, že chlapi takhle dokonalé ženy vlastně vůbec nechtějí. Připomněla mi přísloví, že láska – a tedy i manželské štěstí – prochází žaludkem, takže by určitě bylo rozumnější si vedle zlatých vlasů a jasné hvězdy na čele pořídit také kuchařku, zástěru a mixér a trochu se naučit vařit.

Nudisté v Ráji

Od té doby už jsem nic takového nezažila. A také se mi nikdy nepodařilo ten svůj pocit komukoliv, kdo to nepoznal na vlastní kůži, sdělit tak, abych nebyla považována za nemravu, blázna či exhibicionistu. Ale tenkrát v malém nudistickém kempu na chorvatském ostrově Hvaru to byl ráj. Tedy Ráj s velkým R, kde lidé v rouše Adamově byli opravdu svobodní.

Všude jinde už provázel pobyt na nudistické pláži spíš exhibicionismus či blbé poznámky. Jako v Podolí, kde bývala skála, na níž jeden svalovec všem nudistkám neustále předváděl své nápadně nenápadné kulturistické sestavy tak dlouho, až se raději všechny vrátily na opalovací plochy pro oblečené…

Na rybníku Šeberáku si zase chlapi vyprávěli, jak si může sundat plavky „támhleta stará Vochechule“, na kterou se přesně hodí ten vtip: „Jó, Pepíčku, prsa si můžeš na hraní půjčit, ale nechoď s nimi daleko.“

A pak jsou místa, kde si tu a tam třeba ženy sundají podprsenky, ale v zádech je tlačí popuzené pohledy mravokárců či „strašně vtipné“ poznámky nadržených puberťáků.

Ten nudistický kemp na Hvaru, o kterém vám chci vyprávět, byl poblíž malého přístavního městečka s legračním názvem Sučuraj. Trávily tu dovolenou rodiny s dětmi i novomanželé na líbánkách, staří manželé s handicapovaným synem i milenci na prvních společných prázdninách… Nic nepředstírali, na nic si nehráli, ba naopak – vlastně si hráli. Hráli si jako děti, nezatížené nejrůznějšími společenskými konvencemi a tabu…

Po pravdě řečeno, ten kemp měl dvě zátoky: v jedné byl obyčejný stanový tábor, ve druhé nahatý. Hranici mezi oběma částmi tvořila asfaltová cesta, u níž stál obchod, přes který nebylo na nudisty vidět, a také umývárna. Z přední strany do ní chodili „ti normální“, ze zadní strany „ti druzí‘“.

Léta jsme s tátou a s mámou jezdili do té oblečené části, kempovali se stanem co nejblíže u vody a chodili jsme se koupat kamsi hodně dozadu na skaliska, kde už nikdo nebyl. A tam jsme ve své malé privátní zátočce odhodili šaty a užívali si koupání a opalování bez plavek. A šel-li někdo nám podobný kolem, tvářili jsme se, že tam nejsme…

Nazpátek jsme se pak, osměleni svou soukromou nudistickou odvahou, vydávali podél moře kratší cestou přes nudistický kemp a chechtali se tomu, jak se tam žije.

„Helemese, copak dobrého to máme?“ viděli jsme, jak kouká nahý chlapík, vylézající ze stanu, sousedům během oběda do talíře.

„Dejte si s námi kafíčko,“ uvolnila prdelatá paní nahému rozkládací kempovou stoličku vedle sebe. Pak pod houpajícími se ňadry umyla ve škopku nádobí a začala loupat brambory k obědu. Děti řádily ve vodě, zatímco nahé pozadí jejího manžela vykukovalo pod kapotou, kde se hlava rodiny vrtala v motoru.

„Nepotřebujete pomoct?“ obklopili opraváře další chlapi v rouše Adamově a vyprávěli si, co všechno tu závadu mohlo způsobit. Hodně stupidní, že?

Jenže jednou jsme do našeho oblíbeného kempu na Hvar přijeli pozdě večer. Všechna naše hezká místa u moře už byla zabraná. Dokonce v několika řadách. Kemp plný, hlava na hlavě. Zato v nudistické části bylo volno. Nádhera – krásná prostranství s vyhlídkou do zátoky, romantika se zapadajícím sluncem.

„A jak že to v tom nudistickém kempu funguje?“ zjišťoval ostýchavě táta u recepční.

„No, jednoduše. Chodíte tam nahatí,“ řekla slečna a poťouchle se zasmála.

A protože jsme už neměli sílu putovat na noc do jiného kempu, kývli jsme. Vždyť koneckonců koupání bez plavek už jsme si tu v blízkosti mnohokrát ozkoušeli…

Postavili jsme si stan hned u moře. Ráno jsme se dlouho duševně chystali na okamžik O, kdy vylezeme ven. Tak raz, dva, tři! Zhluboka jsme se nadýchli, otevřeli stan a s nenucenou tváří navrch, ale s chvějícím se nahým pozadím vyběhli ven. Na širokém prostranství už bylo docela živo. Nějaké děti šly nakoupit, na pláži cvičili staří manželé s tělesně postiženým synem. Byla pořádná zima, všichni se pohybovali nabalení „až po uši“.

„Nedáte si s námi?“ zdravili nás sousedé, snídající palačinky. Stěžovali si, že koncem srpna už bývají rána chladná. Byli jsme totiž jediní naháči v celém nudistickém kempu.

Líbání s posledním Inkou

Holky na táboře si zkoušely líbání. Když na Šumavě pršelo a všechny děti šly do táborového biografu, moje kamarádky se zamkly v umývárně a dávaly si francouzáky. Přesvědčovaly mě, abych se výcviku zúčastnila taky. To mi bylo třináct. Jenže já jsem líbání trénovat nechtěla. Za prvé ne s holkama. A za druhé promítali můj oblíbený film Poklad Inků. Přestože jsem ho viděla už mnohokrát, každý rok jsem se na ten dojemný příběh lásky, cti a zrady strašně těšila. A hlavně se mi líbil mladičký princ Haukarapora. Vypadal jako Mirek Kehár, co ho zbožňovaly všechny holky na táboře. Byla o něj na diskotéce vždycky největší rvačka. Každá se pak chlubila, kolikrát se jí poštěstilo s Kehárem za večer tancovat ploužák.

O rok později už se holky na táboře líbaly s klukama. Tehdy mě lehce znepokojovalo, proč už mě taky někdo nechce líbat. Jenže kdyby se nějaký troufalec chtěl se mnou šmajchlovat, dala bych mu stejně spíš facku než pusu, sprosťákovi. Navíc holky říkaly, že Mirek Kehár chodí doma s nějakou holkou, a proto se na táboře s nikým nelíbá.

Další léto už některé kamarádky vyprávěly o spaní s klukama. Jako dobře vychovaná dívka jsem věděla, že v patnácti mám na sex pořád ještě času dost. Avšak líbat už jsem se chtěla strašně.

Mirek Kehár tenkrát na tábor vůbec nepřijel, ale pár kluků, se kterými by se pusinkování dalo vyzkoušet, mi připadalo docela dobrých. Jednou jsme s nimi, když pršelo a mladší děti koukaly v kině na Poklad Inků, hráli tajně líbací flašku.

Roztočená láhev vždycky vybrala pár, který se musel před ostatními líbat, nebo dát fant. S každým kolem se líbalo déle, nikdo žádné fanty nedával. Začínalo se na pěti vteřinách a postupně to pokračovalo: deset, patnáct, dvacet sekund. Páry předváděly letmé polibky i hladové francouzáky. Mnozí už byli velmi zkušení.

Trošku jsem se bála, abych to líbání, až na mě přijde řada, bez předchozího tréninku zvládla. Ale věřila jsem, že v náručí otrkaných borců to dobře dopadne.

Jenže hrdlo točící se flašky se mi stále vyhýbalo. Už se líbalo půl minuty a minutu. A já furt nic. Když flaška vybrala toho nejnemožnějšího kluka v sále, konečně se dostalo i na mě. On líbat neuměl, já také ne. A tak jsme tam – k velkému obveselení všech – stáli proti sobě, přitisknuti bez hnutí s pevně sevřenými rty jeden k druhému. Dvě minuty. Pak se ozval výkřik: „Pozor! Jde Míla s Eliškou!“ Na to se objevily dvě nejzkušenější táborové vedoucí, proslulé svým šestým smyslem pro odhalování prostopášností nejstarších oddílů.

A tak jsme od sebe odskočili a rychle se všichni rozprchli. Nicméně díky svému trapasu už jsem se ty prázdniny nechtěla líbat s nikým. Dokonce jsem jednomu ze zkušených milovníků, který se na mě po táborové diskotéce dobýval do stanu s příslibem „kvalitního líbání“, dala facku.

Když mi bylo šestnáct, vrátil se na tábor Mirek Kehár. Kamarádky se sázely, která ho na prvním večírku uloví. Jenže on protancoval skoro celou diskotéku jen se mnou.

Když totiž vedoucí zjistili, jak se ke klukům některé tábornice při ploužáku odvážně vinou, rozhodli se změnit hudební žánr. Nejdřív nás učili polku a mazurku, při které se musely páry vyměňovat. Pak pustili rock’n’roll, zrovna když jsem se ocitla v náručí Mirka Kehára. A rock’n’roll, to byla moje parketa. Já tancovat opravdu umím.

Šlo nám to spolu tak bezvadně, že pro mě Mirek přišel i po přestávce. Při dámské volence mi ho sice jedna atraktivní blondýnka odvedla, ale další tanec už stál princ Haukarapora zase přede mnou. Kroužili jsme parketem. Dýchal mi nad uchem do vlasů a tiskl mě k sobě. Najednou jsem se bála, co se stane, až mě bude chtít líbat. Ale dal mi ten večer na rozloučenou jen pusu na tvář.

Další den, když pršelo, si sedl vedle mě v táborovém biografu. Chytil mě ve tmě za ruku. Přesně v momentu, kdy mladého indiána proklál proradný padouch oštěpem, jsem zoufale povzdechla, takže mě musel stisknout ještě silněji. A už mě nepustil. Jen na chvíli, když hrozilo, že nás uvidí vedoucí…

Z kina jsme šli na procházku k lesnímu jezírku. Dlouho jsme si povídali o statečnosti a cti hlavního hrdiny, který se našemu táborovému idolu tak podobal. A pak se to stalo. Mirek Kehár mě pohladil po vlasech, objal a něžně položil do trávy. Připadala jsem si jako ve filmu. Princ Haukarapora a první polibek z lásky. Film, na který nikdy v životě nezapomenu.

Hruška a Jirouch

Hruška a Jirouch byli dva malí kluci. Přijeli na sportovní tábor na Šumavu kdysi dávno, když mně bylo osmnáct a jim kolem deseti. Kdo ví, kde je jim dneska konec… Už jsou z nich určitě pánové s prořídlým vlasem, stejně dospělí jako já. Ale tenkrát oni byli děti a já poprvé na táboře jako vedoucí.

Hruška, pamatuji si, byl trochu při těle, měl zuby jako veverka – opravdu strašné tesáky a kluci se mu pro to smáli. Ovšem také kvůli tomu, že každý večer brečel, protože se mu stýskalo po rodičích. A tak jsme chodili Hrušku utěšovat, hladili jsme ho před spaním v postýlce po vlasech a povídali pohádky, dokud neusnul.

Hruška psal domů: „Ahoj mami a tati, nebojte se. Jen jsem v autobuse trochu zvracel. A asi za hodinu, co jsme přijeli, jsem taky zvracel. Jinak je to tu úplně stejné jako před rokem. Až za mnou přijedete, vemte mi, prosím, léky proti blití. Přijeďte co nejdříve to de. A pak navečer asi tak v 7.30 jsem také zvracel. Moc vás mám rád. Pepa.“

Jirouch byl úplně jiný. Drsňák, který mluvil sprostě, pral se s každým na potkání, strašně zlobil a vůbec neposlouchal. Na rozdíl od Hrušky se mu nikdy po nikom nestýskalo… ovšem také psal domů: „Ahoj mami a tati, líbí se mi tu. Když jsme přijeli, měli jsme řízek, brambory a okurku. Na pokoji spím s Alešem Klocem, Pepou Hruškou, Radkem Jungem, Lubošem Hřivnou, Víťou Mahovským, Petrem Furchem, Tomášem Kalkusem a s Čápem. Pošlete mi balíček. Honza.“

Balíček však nikdy nepřišel, ani žádný dopis.

Jednou při poledním klidu se spolu Hruška s Jirouchem sešli v „pingpongárně“. Byla to taková zastřešená stodola pod železnou konstrukcí, na které se Hruška s oblibou, zavěšen za ruce asi metr nad zemí, pohupoval. Než stačil kdokoliv zasáhnout, Jirouch k Hruškoví přiskočil, chytil ho za volně vlající nohy a rozkmital ho tak, že Hruška spadl na beton a urazil si oba obrovské veverčí zuby.

Když vstal a chtěl začít brečet, Jirouch pravil: „Hele, vole, víš, že ti ty poloviční veverčí zuby sluší mnohem víc.“

A všichni kluci, co stáli kolem, přikyvovali, protože měli strach, že když bude Hruška bulit, přijdou vedoucí a bude průšvih…

„Hele, vole, máš to fakt takhle lepší!“ říkali všichni svorně. „Jsi borec, že nebulíš.“

A Hruška nebulil, takže jsme do večera vůbec nezjistili, že má kus zubů pryč, protože mu z nějakého záhadného důvodu ani netekla krev…

Večer dostal Hruška balíček od rodičů. Byly v něm všelijaké dobroty jako obvykle. Hruška je vždycky všechny rozdal, aby se kamarádům z pokoje zavděčil. Ale tentokrát si na balík sedl a řekl, že mají všichni smůlu. Vybalil žvejky a sušenky a bonbony a začal se s nimi ládovat sám.

Jirouch na něj chvíli koukal, načež Hruškoví řekl, že je ubrečenej tlustoprd a ať kouká něco navalit. Všichni jsme koukali jako blázni, když Hruška vstal a jednu Jirouchovi ubalil. A Jirouch? Světe, div se! Místo, aby mu to oplatil, jak jsme čekali, se najednou rozbrečel. Slzy se koulely po tváři drsňáka, který bulil a bulil a bulil. Nakonec jsem ho musela celý večer hladit v posteli po vlasech a vyprávět mu pohádky, dokud neusnul.

Druhý den jsem v trafice koupila pohlednici a napsala na ni: Honza Jirouch, Železná. Dal si ji pod polštář a každý večer si ji několikrát přečetl. Stálo na ní: „Milý Honzíku! Jsme rádi, že se ti na táboře líbí. Máme tě rádi a balík ti určitě pošleme.“ Podpis scházel, ale toho si Jirouch nevšiml…

Ideální manžel

Pokud by vám někdo tvrdil, že ideální manžel neexistuje, nedejte se mýlit, není to pravda – měla jsem ho. Ovšem musím sebekriticky uznat, že tenkrát jsem zrovna ideální manželkou nebyla. Uměla jsem sice psát, hrát volejbal, lyžovat a skákat z výšky do vody a spoustu dalších pro manželství velmi potřebných věcí, které mě naučil můj milovaný tatínek, ale jak se pečou buchty či vaří svíčková nebo koprovka, jsem neměla nejmenší tušení. Moje babička, která v mládí absolvovala dívčí školu pro dobré hospodyňky, se mě sice už od dětství snažila přesvědčit, že láska prochází žaludkem, ale já jsem na to nedbala. Možná právě proto, že její štrúdly, knedlíky a omáčky neměly chybu, připadalo mi nesmyslné cmuchtit doma nějaké vlastní nechutné blafy. Navíc to do té doby po mně žádný můj kluk ještě nechtěl.

Ideálního manžela jsem poznala díky jednomu milému chlapci, se kterým jsem stavěla byt a měla si ho brát. Byl mladý, krásný, inteligentní, v kolektivu oblíbený, do ideálu mu v mých očích v podstatě nic nechybělo. Snad jen něco málo praktických dovedností, čehož jsem si všimla, když jsme spolu prožili první společný víkend na horách. Nikoliv v milostných radovánkách, za kterými jsme původně vyráželi, nýbrž v desateru kabátů na sobě, neboť se mu v horské boudě za tři dny nepodařilo rozehřát kamna. Teprve v neděli odpoledne nás v zamrzlém domě našla jeho majitelka. Zmrzlé a vyhládlé. Udělala nám aspoň omeletu, pak vytáhla jakousi zástrčku ke komínu, a než jsme odjeli, v chatě se oteplilo natolik, že jsme odložili svršky, které jsme na sebe navlékli z místních zdrojů hned po příjezdu.

Leč láska tehdy mocně čarovala, a tak jsem si ani nepřipouštěla, jak jsme oba ten víkend pořádně odstonali. Naopak jsem se ještě více zamilovala, když jsem s nosem jak bambule celý den visela na telefonním sluchátku. Na dálku našich domovů jsem zbožně poslouchala jeho nastydlý chraplavý hlas, kterým mi hodiny předčítal své verše, a obdivovala se jeho výjimečnému talentu a intelektu.

Tak náš vztah plynul ve sladkém bezstarostnu, než nelítostně zaútočila svépomocná výstavba. Chtěli jsme totiž spolu začít bydlet a systém „postav si sám“ byl v předrevolučních dobách v podstatě jedinou alternativní cestou k letitému vyčkávání na obecní byt.

Najednou bylo třeba kladivem neohroženě máchati, zednickou lžící se oháněti, vrtačkou se do zdí probíjeti, vodováhou vodorovně postrkovati, laťky do správného úhlu seřezávati… a na to můj přítel při vší snaze prostě nebyl.

Na stavbě jsme se uvedli tím, že jsme „vybetonovali“ část základů domu maltou, protože si při přípravě materiálu spletl cement s vápnem. Jindy zase při obsluze míchačky na sebe stroj převrhl, takže všichni svépomocní družstevníci museli všeho zanechat a jít mého básníka od stehen dolů vyprošťovat, aby jim tam nezaschl.

Když se při budování jakéhosi rigolu kopl krumpáčem do zad a musela ho odvézt sanitka, poprvé mě napadlo, není-li nebezpečné s takovým motovidlem bez nějakých preventivních opatření život spojit… a začala jsem shánět ideálního manžela s velkým I.

Věděla jsem, že existuje. A skutečně jsem ho našla v jednom zapadlém knihkupectví. Na 216 stránkách vyprávěl, jak se snadno a rychle stát domácím kutilem, aneb co má vědět každý mladý muž před vstupem do manželství.

Vzhledem k tomu, že můj nastávající ležel s krumpáčem v zádech v nemocnici a stavba volala po svépomoci, dala jsem se s příručkou do díla sama. Hřebíky se ohýbaly, ve zdivu praskaly vrtáky jeden za druhým, pily se lámaly, ale obrněna trpělivostí jsem krok za krokem získávala potřebné stavební dovednosti, o kterých jsem večer přilepena na sluchátku svému idolu referovala. Ten tak brzy zjistil, že má ve mně místo křehké žínky v podstatě ideálního manžela, a namluvil si raději něžnou sestřičku, která mu do nemocnice nosila vlastnoručně upečený jablečný závin.

Já jsem se z toho samozřejmě zhroutila, protože osamělý život s Ideálním manželem nebyl ani trochu ideální. A tak jsem konečně dala na moudrá slova své zkušené babičky. Nejdřív jsem si sundala montérky a příručku založila až úplně dozadu do knihovny. Pak jsem si nařídila zapomenout na všechny nabyté dovednosti domácího kutila a naopak jsem se naučila péct štrúdl, vařit bramboračku a obalovat řízky. Nakonec jsem si připnula zlatou hvězdu na čelo a vydala se do světa usmívat se na básníky, kteří by mě chtěli svým intelektem oslnit.

Můj život s Barnabášem

Mít němou tvář v městském bytě jsem vždycky považovala za znásilnění přírody a pražští ortodoxní pejskaři mi připadali se svými rozmazlenými Nufiky, Azory a Žofinkami politováníhodně směšní. Jenže člověk míní, život mění.

Měla jsem tehdy takové období trudnomyslnosti. Opustil mě snoubenec a já jsem smutnila v opuštěném novém bytě a hloubala nad světem, který mě nechápal. Právě tenkrát jsem potkala Barnabáše – malou chlupatou kouli, co se mi osudově zamotala pod nohy zrovna ve chvíli, kdy jsem šla do tržnice koupit prádelník.

A protože jsem neznala kynologické minimum, že psa nemáme od neznámého majitele na ulici kupovat, stalo se, že se v mé domácnosti objevilo místo jarmary něco mezi lvíčetem, dítětem, manželem a medvídětem. Dala jsem tomu jméno Barnabáš.

Vůbec jsem netušila, kam až takový čau-čau vyroste, co žere a jak často musí ven. Vzpomínám si, že první noc jsem s ním vyběhla před dům nejméně osmkrát. Stěně s modrým jazykem dělalo loužičky, kudy chodilo. Ožužlávalo mi ruce a bačkory, a jakmile jsem se vzdálila z dohledu, žalostně kňučelo a štěkalo. Neměla jsem vůbec ponětí, co s ním budu dělat, až pojedu třeba na služební cestu.

Poslední záchvěv zdravého rozumu mnou zalomcoval poté, co Barnabáš devětkrát počural maminčin památeční rodinný peršan a byli jsme vyhnáni z návštěvy s upozorněním, abych s nějakým hlídáním hafíka u rodičů nikdy ani náhodou nepočítala.

Nezbylo mi, než uznat nesmyslnost svého neuváženého činu a štěně někde rychle udat. Okamžitě jsem podala inzerát a brzy už vezla hafíka do krásné vily, kde jsem nadšené rodině vysvětlila, čím krmit, kdy chovat, co drbat a jak uspávat… A pak mě zdravý rozum znovu opustil, vstala jsem, sevřela chlupáče do náručí a s omluvou: „Nezlobte se, já vám ho tu nenechám…“ jsem utekla pryč.

Večer za mnou přišla maminka, že Barnabášovi přinesla trochu šunky… Prý jestli ho dobře krmím. Na to nás pozvala na návštěvu a podstrojovala chlupáčovi takové dobroty, že jsem mu málem uždibovala z misky… A tak si po počátečních rozpacích chlupatého „zeťovnuka“ zamilovali i rodiče.

Když jsem odjela na první služební cestu a po dvou dnech hlídání si pro Barnabáše přišla, táta doma už jenom štěkal, lezl po čtyřech a vykřikoval, že by chtěl být psem. A maminka? Nebudete tomu věřit, ale ta mě při odchodu starostlivě nabádala: „Pusť Barnabáškovi Večerníček, dneska dávají Maxipsa Fíka.“

Prostě jsme z toho našeho úžasného hafíka všichni tak trochu zblbli. Kam se na nás hrabali majitelé Ňufíků, Azorů a Žofinek! Který z těch pejsků měl na dveřích vlastní vizitku se jménem, příjmením a akademickým titulem a ve schránce na dopisy občas nějaké psaní? Avšak přiznám se, že mě přeci jen trochu zaskočilo, když jsem se jednou dozvěděla, že na předběžném seznamu voličů, který nějaký snaživec zřejmě sestavoval podle zvonků, stálo pod jménem Emingerová i PesDr. Barnabáš Chlupatý.

Nejhezčí holka, kterou znám

V pohádce vyrostla z ošklivého kačátka labuť. V naší rodině se z mé sestry Evelíny vyklubala nejhezčí holka, jakou znám. I když si na sebe obleče režný pytel a na hlavu nasadí drn trávy, pořád jí to strašně sluší. Navíc sudičky jí daly do vínku mimořádný sportovní talent, absolutní hudební sluch a božský hlas. A teď vedle takové ségry vyrůstejte!

A tak jsem byla aspoň pilná. Zatímco Evelína se odmítala učit noty, já jsem hrála na klavír a na kytaru jako virtuos. Samozřejmě jsem to měla nadřené. Ale pamatovala jsem si všechny písničky k táboráku, stejně jako klavírní etudy. Nikdy jsem našeho tatínka při cvičení na piano nepřivedla k nepříčetnosti tvrzením, že stupnice Fis-dur má předznamenání dvanáct křížů. Nebo že akord A-maj se nejspíš hraje pouze v květnu.

Jenže Evelína netušila, protože byla mladší než já, že je vlastně ve všem lepší. Proto se mě pořád snažila dohnat. A to, co já jsem vydřela, ona se naučila úplně přirozeně. Písničky u táboráku zpívala druhým hlasem, čímž mě vždycky strašně pletla. Moje klavírní etudy hrála podle sluchu zpaměti. A když jsem se přihlásila na volejbal, začala ho hrát taky a hned se stala nejlepší hráčkou mladších žákyň, posléze pak juniorek a nakonec to dotáhla až do reprezentace a profesionální německé ligy.

A nejen to. Dodnes drží žákovský rekord Vyšehradské olympiády v hodu krikeťákem. Pokaždé vyhrála přespolní běh v Senohrabech a jednou – to jí bylo asi šest – porazila pod jménem Eminger Ev všechny kluky ve skocích na dětském lyžařském můstku.

Nakonec mě předstihla i ve vdávání a v počtu dětí, takže jsem zase měla co dělat já, abych ji dohnala.

Jediné, co Evelíně moc nešlo, byla gramatika a psaní. A tak jsem vymyslela, že bych mohla být spisovatelkou. Alespoň v jedné věci jsem se nehodlala nechat dostihnout. Byť Evelína se i o to snažila. Protože jsem jako dítě pořád psala nějaké knížky, pustila se do literární tvorby i Evelína. Její nedokončený román má čtyři stránky a vypráví o Divokém západu. Děj začíná v indiánské vesničce, když náčelník kmene Katirů bere svého devatenáctiletého syna na lov a říká mu:

„Vikine, nalož oštěpí a šípí. Já pro jistotu vezmu i nůž, kdybychom zabloudili a potřebovali si rozřezat zvěř a dřevo.“

Na zpáteční cestě se odehrává mezi oběma indiány takovýto dialog:

„Otče, kdy budem doma?“

„Už jen čtvrt míle. Cožpak si nevzpomínáš, Vikine, vždyť je to ta zatáčka z druhé strany osady Katirů.“

„Aha, už si vzpomínám.“

Než dojedou domů, Katirové zachrání bělocha, kterého na lovu přepadli bandité. Ten jim vypráví:

„Přivázali mě provazem na větev a pověděli mi, že když se budu kroutit, budou mě mučit. Tak jsem se začal kroutit ještě více. Oni to zpozorovali a za trest mi poručili, abych jim uvařil oběd.“

Pak kovboj líčí své pokusy o útěk:

Jeden bandita sháněl houby do polívky, druhý seděl v trávě a vyřezával loďku. Tak mě napadlo, že jim nasypu do jídla jed! Nenápadně jsem ho připravil na lžíci a zeptal se: „Mohu tam dát ještě trochu soli?“

„Dobrá, ale dělej,“ řekl mi lupič a začal mě bít bičem. Dal mi deset ran a pak si sedl a zase vyřezával loďku.

V tomto napínavém místě nedokončený román končí. A Evelína už nikdy žádný jiný nezkoušela. Dokonce i slohové úkoly jsem pro ni musela vytvářet já. A protože jedniček ze slohu jsem tím pádem měla dvakrát více než obyčejní smrtelníci, rozhodla jsem se definitivně pro novinářskou kariéru. Stala jsem se reportérkou kdysi oblíbeného časopisu Mladý svět.

Tatínek s maminkou z nás měli radost. Neustále jim nějací známí říkali, že sledují moje reportáže. Nebo že četli o Evelíně, jak vyhrála medaili na mistrovství Evropy. A taky, že získala titul volejbalová Miss Evropa.

Holky z družstva s ní pak sice chvíli pro to nemluvily, ale Evelína si je rychle udobřila. Vzala kytaru, na kterou žádná jiná hráčka neuměla, a rozbalila to na oslavě vítězství tak, že noviny v Praze psaly o hýřivém životě volejbalistek a o morálním bahně, které náš reprezentační tým obklopuje.

Ale všechno to byla jen bujná fantazie nějakého ožralky ze sportovní redakce Rudého práva. Holky tenkrát jen zpívaly hodně dlouho po večerce. Teprve po půlnoci totiž Evelíně odpustily, že je nejhezčí volejbalistka v Evropě.

Já je ovšem chápu, protože já jsem si našla aspoň to spisovatelství, ve kterém jsem o dost lepší než ségra. Ale co na ní měly ony? Vždyť Evelína dala na smeči stejnou pecku jako všechny ostatní…

Jednou mi Evelína vyprávěla, že potkala dávnou maminčinu kamarádku. Ta se k ségře hrnula s rozzářeným úsměvem: „Dobrý den, vy jste ta chytrá novinářka?“ Evelína odvětila: „Ne, já jsem ta blbá volejbalistka.“ Pak mi řekla, že už toho má dost, aby o ní pořád někdo mluvil jen v souvislosti s tím, že má biceps v hlavě. Krátce na to utekla z volejbalového hřiště jako jazzová zpěvačka na prkna, která znamenají svět, a dnes se swingem, dixielandem a jazzem objíždí celou zeměkouli. Zpívala třeba v Torontu, v San Diegu či v Kapském Městě, kousek od mysu Dobré naděje. A většinou se v každé té daleké zemi před koncertem nechá na chvíli pozvat na plážový volejbal, při kterém vyklepne nějaké místní celebrity.

Životní závod dědečka Jaromíra

Jeden můj dědeček se vždycky hodně trápil a rozčiloval. Umřel brzy. Druhý byl nezmar a netrápil se ničím. Když oslavil sté narozeniny, prohlásil: „Od teď mi táhne na dvě stě,“ a žil dál. Dlouhověkost mu prý předpověděla jedna malá cikánka za první světové války. Často se mi chlubil: „Zadívala se mi do dlaní a řekla: ‚Tu je to, sto let se dožije.'“ A jemu se to skutečně podařilo.

Nebudete tomu věřit, ale můj děda Jaromír byl tak starý, že celý komunismus prožil v důchodu. A přežil ho. Ostatně – když přišel jako zajatec do Ruska, ještě tam nevládl ani Lenin.

Vzpomínám si, jak nám místo pohádek na dobrou noc vyprávěl o říjnové revoluci a jak bojoval coby legionář s bolševiky na Sibiři: „Objevila se nepřátelská hlídka a začala po mně pálit,“ líčil. „Ucítil jsem bolest a skoulel se do strže. Když jsem se probral, obklopovalo mě vlhko, teplo a tma. A jak tak šmátrám kolem sebe, nahmátnu rozvalenou ženskou, co mě zahřívala vlastním tělem. Byla obrovská, asi dva a půl metru, a celá chlupatá.“

Poslouchali jsme s pusami dokořán a ani nedutali, zatímco tatínek se potutelně usmíval a babička s maminkou obracely oči v sloup. A děda pokračoval:

„Chlácholivě zamlaskala a přitiskla si mě k hrudi. Ucítil jsem žár nahého srstnatého těla. Byla to – víte kdo? Sněžná žena. Obličej se mi zabořil do podušky polokoulí jejích mohutných ňader. Připadal jsem si v jejím náručí jako odrostlejší miminko.“ Jak to dopadlo? Pokaždé trochu jinak.

Můj děda Jaromír měl totiž neuvěřitelně bujnou fantazii. Naopak v běžném životě byl absolutní flegmatik. Třeba když nás hlídal, vůbec mu nevadilo, že skáčeme ze skříně na hromadu peřin, či si hrajeme na vaření se svátečním porculánovým servisem. Teprve ve chvíli, kdy busta pradědečka rychtáře proletěla prosklenými dveřmi, věčný čtenář zvedl oči od knihy a pravil: „Jejej, to asi dostaneme.“

I nejrůznější rány osudu jen suše glosoval. Když umřela babička, děda jí nechal na náhrobek vytesat svou vlastní milostnou báseň a pak se nechal slyšet: „No, teď mi nastává taková klidnější část života…“ A po čase už říkal jen: „Vidíte, i babičku jsem přežil, a to byla o dvacet let mladší než já!“

Po babiččině smrti jsem dědečka často provázela na setkání jeho gymnaziální třídy. Víte, jak hořkomléčně chutná takový třídní sraz tři čtvrtě století po maturitě? Děda mi vyprávěl, jak se na ně nad školní katedrou mračil portrét… Víte koho? Hádejte! Žádného komunistického pohlavára, dokonce ani Masaryka ne. Ale císaře Franze Josefa.

„Kluci!“ vykřikl, když uviděl své dva pětadevadesátileté spolužáky. Pak zjistil, že jeden stařík špatně slyší, druhý skoro nevidí, a špitl přes rameno směrem ke mně: „Jsou dost vetchý, co?“ jako by si chtěl v závodě, zvaném dlouhý život, potvrdit své šance na vítězství.

„Před reálkou lejno leží, všichni kantoři tam běží, fyzik Rahoun točí klikou, zkouší lejno elektrikou,“ prozpěvovali si ti dědulové, co si říkali kluci. Pak mi líčili, jak když jim bylo asi osmdesát, potkali svého učitele latiny a zvali ho na společný flám. A on na to: „Děti, děti, snad příště.“ Ale žádné příště už nebylo. Stejně jako další sraz osmdesát let po maturitě, neboť jediný děda souboj se stovkou vyhrál.

Čím? Dokázal se vždycky zabavit. Třeba tím, že byl vášnivý „psavec“. Stvořil tolik básní, románů a vědeckých statí, že se už ani nevešly do rodinné knihovny, jejíž původní obsah – většinou v kůži vázané svazky po sečtělé babičce – přenesl do sklepa. Pamatuji se, jak se stohy zažloutlých papírů, popsaných jeho kulhajícím psacím strojem, válely všude. Po stolech a policích, na posteli, pod postelí. Prostě opravdu všude.

Když jsem začala brát rozum a dědovi táhlo na osmdesátku, strašně jsme si spolu padli do noty, protože jsem byla též „psavec“. Ještě dávno před tím, než jsem se stala novinářkou, si se zájmem četl mé dětské romány, které jinak nikdo jiný číst nechtěl.

Ovšem i já jsem, myslím, byla jediným zaníceným čtenářem dědečkových výplodů. Ten první, který jsem přímo zhltla, se jmenoval Ulrýšek. Jak děda předeslal v úvodu, „líčil boj individua proti nepřátelskému kolektivu, dokud toto individuum nenajde novou životní náplň ve středu indiánského kmene, olupovaného železničním velkokapitálem o svou rezervaci“.

Nikdy mu nevyšel. Ostatně ani nic jiného. Kromě technických článků, které vydal po svém návratu z Ameriky o pásové výrobě u Forda, mu redakce všechny rukopisy nekompromisně vracely s ještě nekompromisnějšími a zdrcujícími posudky.

Po čase si to začal vysvětlovat tím, že je na černé listině autorů, a zkoušel psát pod různými krycími jmény jako Pochválov Lounský (podle svého rodiště) či Jaromír Senohrab (podle svého posledního útočiště).

Problém však nebyl v černé listině, ale v dědovi. Jako pochodující encyklopedie se zajímal o všechno, vstřebával všechno a všude nacházel nečekané souvislosti. Proto logika jeho vyprávění byla založena na systému mostů, po kterých šlo přejít odkudkoliv kamkoliv. Tak se na jedné stránce klidně dostal od Einsteinovy teorie relativity k luckým válkám a pak přes ústrky, kterými rodina trpěla v padesátých letech, až k popisu námořnických uzlů, používaných v Tichomoří. Objevila jsem třeba pojednání, nazvané „S praotcem Čechem na Jadran nekonvenčně“, kde se autor mezi turistickým povídáním o Jugoslávii věnuje srovnávání naší a chorvatské historie, aby nakonec zvláštní oklikou přes jména v Posázaví došel k překvapivé tezi, že praotec Čech vlastně nebyl Čech, nýbrž Číňan, který utekl do Evropy pro nějaký incident v rodině.

Ač je těžké si to o milované osobě přiznat, můj dědeček byl grafoman – jeden z těch bláznů, kteří nikdy neztratí odvahu marně zaplavovat svými spisy redakce nejrůznějších novin a nakladatelství.

Nejkrutější znalecký posudek dědeček obdržel na rukopis knihy Džungle s podtitulem „román o pronikání socialismu na zapadlou českou vísku v 90. letech 19. století“. Zřejmě se jím snažil obelstít ideologickou komisi nakladatelství v dobách normalizace. Dílo mu však nepřijali s tím, že jde o podivínský výplod, přinejmenším velmi nevěrohodný. „Senohrabovým neštěstím je bezuzdná obraznost, kterou není s to vůbec udržet na uzdě,“ psal kritik. „V každé nové kapitole jako by zapomněl, co už předtím řekl. Jednotlivá vesnická dramata na sebe přirozeně vypravěčsky nenavazují, vyvstávají a zase mizí docela náhodně, bez jakékoliv logiky. Své hrdiny exponuje autor při všech nových vystoupeních na scénu znovu a často úplně odlišně, takže někdy poznáme jen podle jména, že jde o jednu a tutéž postavu.“

Není divu, že i v rodině měl z dědečkova psaní každý jen legraci… ale já myslím, že kromě jeho šťastné povahy, díky které bral život tak, jak jde, to byl hlavně jeho literární zájem, který dědu až do sta let udržel v plné tělesné i psychické svěžesti.

Pak jsem za ním jednou přijela a přivezla mu fotografie čerstvě narozené pravnučky. Děda Jaromír vypnul hruď a řekl: „To je můj nejmladší syn, todle to!?“

Povzdechla jsem. „To ne, dědo, to se v rodině narodilo další děťátko.“

„A komu?“

„No přeci Evelíně, mojí ségře…“

„Jó? A ona ještě žije?“ opáčil kmet s upřímným podivem. A já se tehdy začala smiřovat s tím, že i dědův vítězný běh životem spěje k cíli.

Obraz s Pavlíkovou kyticí

Ten obraz mám spojený s dětstvím, stejně jako bimbací hodiny a klavír s lampičkami, babiččin šlapací šicí stroj a kulatý stůl v obýváku, kolem kterého jsme se honili, když děda nebyl doma. Připomíná mi americká kamna s desítkami slídových okýnek, za kterými se mihotaly hřejivé plameny. Pamatuji se, jak mě v noci budilo ze spaní „zemětřesení“, když do nich děda nad ránem sypal koks.

Ten obraz akademického malíře Václava Pavlíka s kyticí lučního kvítí ve váze, který dostala babička s dědou svatebním darem, je pro mě blízký jako les Tužinka a koupadla v Černém lese, jako zbytky kláštera na Karlově a starý židovský hřbitov s rozbitými kovovými vrátky, kde jsme mezi náhrobními kameny nakupenými jeden na druhý hledali tajemná dobrodružství. Rozeznívá ve mně hlasy starých vdov, paní Wolfové a paní Nikodýmové, které v domě mých prarodičů žily. Každý den chodily na hřbitov pod kostelem sv. Mikuláše, na němž už dávno všichni z toho domu leží. Babička po dědově smrti u rodinné hrobky vždycky vypočítávala, kolik je v ní nebožtíků.

„Už abych tam byla,“ říkávala stále dokola. „Byla bych tam osmá.“

Byla osmá. A ten obraz mi odkázala… protože moje máma i moje teta Bohunka ten obraz milovaly a babička se nemohla rozhodnout, které z nich by měl patřit víc.

A tak se obraz akademického malíře Pavlíka dostal do obýváku mého studentského bytu, ačkoliv se mi nikdy vlastně ani moc nelíbil. I když měl asi docela velkou cenu, byla bych raději měla ve svém domově obrazy modernější.

Ovšem moje maminka byla šťastná. Vždycky, když ke mně přišla, pod Pavlíkovou kyticí se zastavila. Byla ráda, že ten obraz mám já, protože jsem její.

Jednou jsem dostala od manžela abstraktní malbu, která se na stěnu obýváku náramně hodila. Zátiší s vázou jsme přestěhovali nad stůl do kuchyně. Když přišla máma, rozplakala se. Nemohla pochopit, proč jsem obraz po babičce dala někam pryč, když má takovou cenu.

A tak jsem ten obraz sundala ze zdi a řekla: „Na, mami, tady ho máš.“

Maminka se nejdřív zalekla. Bála se, co by tomu řekla její sestra, ale pak si ten obraz pověsila do obýváku a hrozně se z něj radovala. I když po čase i jí obraz zevšedněl a stal se součástí domácnosti jako tátův klarinet, mámin sváteční vánoční servis či váza z barevného skla, kterou dostali k svatbě zase moji rodiče. Vždycky, když jsme jezdili do ciziny, máma tu vázu schovala k sousedce, aby nám ji někdo neukradl…

Když moje teta Bohunka poprvé uviděla u mámy na zdi v obýváku Pavlíkův obraz, neřekla ani slovo. Jen při každé další návštěvě se před ním dlouze zastavila. Tuším, co jí táhlo hlavou. Viděla za ním svou mámu a tátu, kteří tu malovanou kytici kdysi dostali svatebním darem. Jako moji rodiče tu barevnou vázu. Často mi vrtá hlavou, která z nás – já nebo sestra Evelína – ji zdědí, protože obě ji milujeme…

Pamatuji se, jak jsme ji vždycky tajně braly ze skříně a dívaly se skrz její pokroucené, duhové stěny na černobílou televizi. Strašně jsme se smály třeba tomu, jak mají pochodující milicionáři při prvomájovém průvodu rozpláclé obličeje a prezident Husák místo nosu červenou bambuli. A díky té kouzelné váze nám pak černobílý svět budovatelských zpráv připadal úžasně pestrý a legrační.

I mí synové mají tu vázu rádi. O prázdninách do ní s babičkou každý den trhají kytky ze zahrady a jednou ji budou mít spojenou s dětstvím jako dědův klarinet, elektrický šicí stroj či… to už je jiný příběh.

Jednoho dne moje máma Pavlíkův obraz sundala ze zdi, řekla: „Už jsem si ho užila dost,“ a věnovala ho své mladší sestře k šedesátým narozeninám. Obě při tom plakaly.

Ten obraz teď zase visí jako kdysi na svém původním místě v domě babičky a dědy, kde teta Bohunka bydlí. Moje máma, když k sestře přijede, se před tím obrazem pokaždé zastaví. Dobře tuším, co jí táhne hlavou, protože i já si před tou malbou moc ráda popřemýšlím. Ten obraz mám totiž spojený s dětstvím, stejně jako bimbací hodiny a klavír s lampičkami a americká kamna na koks s desítkami slídových oken, ve kterých už nikdy nebudou svítit hřejivé plamínky…

Ženiši

Určitě to znáte. Rodiče si holčičku pracně vypiplají a nějaký hejsek pak přijde k hotovému. Králové řešívali tenhle problém tím, že nápadníkům uložili tři nesplnitelné úkoly. Princové pak celkem bez výjimky odcházeli s nepořízenou, v lepších případech do šatlavy, v horších o hlavu kratší, čímž přestávali být pro princezny atraktivní.

Jediné nebezpečí hrozilo, když se ke zkoušce dostavil hloupý Honza, čtverák Matěj či ošklivý Janíček. V okamžiku, kdy to nikdo nečekal, splnili za přispění nadpřirozených sil všechny úkoly a princezna byla ztracena. S ní, samozřejmě, i půl království.

V dnešní době už nápadníci úkoly neplní. Za prvé proto, že králů je podstatně míň, a za druhé báchorky typu „Jak hloupý Honza ke štěstí přišel“ už patří jen do televizních seriálů. A tak mají svůdci, k velkému rozčarování otců, zcela volné pole působnosti.

Ženichy lze rozdělit v zásadě do dvou kategorií, z nichž obě jsou velmi nebezpečné. První skupinu tvoří nápadníci naivní, chlapci zhruba do osmnácti let, kteří prožívají první lásky, píší básně a mají s dcerkami jen ty nejvážnější úmysly, ačkoliv jim kromě svého labilního citu nejsou schopni nabídnout žádné životní jistoty. Všichni ostatní jsou svůdci zkušení, ba přímo protřelí. Básně nepíší, vážné úmysly nemají a obyčejně blázní hlavy hned několika dcerkám najednou.

Občas se tak stane, že přivedou na svět potomka, k němuž se odmítají hlásit, což jest právě ona možnost, která bezbranné rodiče děsí nejvíc.

Můj tatínek se s pasivní úlohou bezmocně přihlížejícího nesmířil. Dotěrné ženichy svých dvou dcer odrážel metodou vstupního šoku, která spolehlivě odhalovala charakter nápadníkovy osobnosti a zároveň opravdovost a sílu jeho citů. Dodnes si to pamatuji, jak za mou ségrou Evelínou chodil kamarád, kterému přezdívali Krtek. Strašně jsem jí ho záviděla a přála si, abych také takového kluka měla. Jednou kdosi zazvonil, právě když ve dveřích stál můj svérázný otec.

V trenkách s kalhotami přes rameno otevřel a zeptal se: „Ty seš KRTEK?“

Slyšela jsem z obýváku, jak kdosi, jehož hlas jsem nepoznala, koktá, že přišel za mnou. Srdce mi poskočilo radostí.

„Dádo, je tu za tebou nějaký mladík,“ protáhl líně hlas můj otec a já si blaženě prohrábla dlouhé vlasy.

Nemám se jít ještě rychle navonět a učesat do koupelny?, prolétlo mi hlavou. Jenže v tu chvíli tatínek v trenkách do otevřených dveří vystřelil podruhé:

„A ty Dádu miluješ?“

„Tati!“ vykřikla jsem zoufale a vyběhla ke dveřím. Vyděšený mladík už byl pryč. Dodnes nevím, kdo se to tenkrát o mě ucházel.

A teď pozor! Ti ženiši, kteří v první zkoušce obstáli a tatínek je shledal námluv způsobilými, byli nuceni absolvovat rodinný výlet. Na něm se každý nápadník utkal s otcem v několika vrcholných disciplínách: Musel kamenem přehodit řeku, přejít po rukou volejbalové hřiště, skočit salto do vody z pětimetrové skály a vydržet ve stojce déle než tatínek.

Předčil-li hlavu rodiny alespoň ve třech úkolech, bylo mu dopřáno vyhnout se slavnostnímu obědu, který absolvovali všichni mladíci už od první chvíle nesympatičtí.

Jak takový oběd probíhal? Tatínek svou oběť vlídně usadil ke stolu, aby ji záhy zdeptal dotazy typu: „Jaký máte plat?“ a „Kolik dětí chcete míť?“ Aniž mladý muž tušil, že na odpovědi vůbec nezáleží, vyčerpával se vymýšlením pohotových reakcí. A otec se pod maskou upjaté serióznosti škodolibě pásl na jeho snažení.

S pokračujícím výslechem ženich pozvolna umdléval a ztrácel sebevědomí. To byl čas, kdy otec předal svou oběť do rukou svého věrného spojence. S rafinovaností jen ženám vlastní ničila maminka svůdce tím, že mu s přehrávanou úslužností snášela modré z nebe. Předkládala hostu vybrané pamlsky s oním klasickým: „To pekla naše mladá.“

Nakonec vytáhla rodinné album, aby seznámila ženicha se vzdálenými tetičkami a strýčky, které by bylo nutno pozvat na svatbu. Tak byl nápadník postupně z role lovce vmanévrován do role štvané zvěře. Když se po moučníku rodiče decentně vzdálili, aby nechali milence na chvíli o samotě, měli stoprocentní jistotu, že se s ženichem už nikdy nesetkají.

Zvlášť ostražitý býval tatínek při našich rodinných dovolených. Jednoho německého frajírka, který mě sváděl v Jugoslávii na nudistické pláži, se zbavil úplně nejrafinovaněji. Pod záminkou, že se mladík musí naučit surfovat, mu vysvětlil základy pohybu s plachtou a pak jej v rouše Adamově poslal s mírným vánkem po moři do vedlejší zátoky, kde byl těsně u vody komplex hotelů s vyhlídkovými restauracemi.

A pak se to jednou přece stalo. Potkala jsem osudového svůdce a přišla do jiného stavu. Na první rande pro mě totiž přijel Fordem Cortinou, která se mezi tím, než jsem vyrostla, stala starým „pekáčem“ se silným motorem. Prostě tím veteránem, o kterém jsem v dětství snila. I když jeho auto nebylo blankytně modré, ale červené, věděla jsem, že je to muž, na kterého celý život čekám. Než táta stačil vyhlásit své tradiční soutěže, odvezl mě do Jižní Afriky. Tam, kde se slévají dva oceány, ukázal mi vlny, které mají při západu slunce barvu rtuti. Viděla jsem s ním kormorány nad mysem Dobré naděje i nekonečné vody, které se na jihu zeměkoule dotýkají už jenom Antarktidy.

Najednou mí rodiče nemohli dělat vůbec nic.

A nenarodilo se mi – ke zděšení celého příbuzenstva – jen jedno nemanželské dítě. Vyrobili jsme si hned tři. Tři kluky. Teprve pak jsem si vzala jejich tátu, který s mým tatínkem nikdy v ničem nesoutěžil.

Dana Emingerová

Něžná tygřice

Koláže David Vávra

Jazyková redakce Lucie Bednářová

Odpovědná redaktorka Ivana Mergerová

Obálka s použitím koláže Davida Vávry

a typografie Jana Vysoká

Technický redaktor Pavel Kolín

Vydala Mladá fronta a.s. jako svou 7 074. publikaci.

Tisk EUROPRINT a.s., Praha

168 stran, první vydání, Praha 2009

ISBN 978-80-204-1985-9

Knihy Mladé fronty si můžete objednat na adrese:

Mladá fronta a.s. – divize Knihy

Pod Kotlářkou 3, 150 00 Praha 5

e-mail: prodej@mf.cz, tel. 225 347 312

na internetu: www.mf.cz

www.bookcafe.cz

www.kniha.cz

Dana Emingerová nepíše o Něžné tygřici. Dana Emingerová JE Něžná tygřice.

Její příběhy jsou obyčejné z obyčejného života. Jenže autorka je vypráví jako zcela neobyčejné příběhy ze zcela neobyčejného života. Líčí je s úsměvem, láskou a něhou, která vnímavému čtenáři zní jako hudba.

Čím to je?

Dana Emingerová má obzvláštní sluch.

Cit pro melodii jazyka. Každá věta má svůj rytmus, v němž není ani jeden tón navíc. Rytmy jednotlivých vět se skládají do rytmu odstavců. Ten všechny ty rytmy spojuje a současně vytváří rytmus úplně nový.

Příběhy Dany Emingerové mohou čtenáři s citlivějším uchem připomínat úvodní tóny Mozartova dechového okteta – skladby, v níž je něha nerozlučně spojena s nadpozemskou touhou, láskou a s úsměvem. Moudrým, chápajícím úsměvem.

Rytmus Dany Emingerové je pevný, odráží příběh, a přitom je tak jemný, že každá změna by vyprávění uškodila. Dana Emingerová umí psát tak, že jejím příběhům věříte. Čtenář si řekne: „Jejda, to je ale přesné! Takhle to bylo!“ a současně mu zní v uších tóny něhy a lásky. Takhle vyprávět – to je dar.

A ten dar teď držíte v rukách.

Čtěte a poslouchejte.

PetrAdler, novinář, Edmonton, Kanada

DANA EMINGEROVÁ (*1961)

Novinářka a spisovatelka Dana Emingerová si získala profesionální jméno v dobách popularity časopisu Mladý svět reportážemi a zejména portrétními rozhovory se známými osobnostmi. Její interview s Václavem Havlem přetiskl i prestižní americký list New York Review of Books. Po roce 1989 sestavila v souboru Co dělají bývalí řadu rozhovorů s čelními politiky komunistické éry, které odhalovaly jejich povahu a způsob myšlení. Po stážích v zahraničních médiích se stala nezávislou publicistkou a přispívala do Mladé fronty Dnes, ale i dalších novin a časopisů. V příloze Ony Dnes vyšly i mnohé fejetony, použité v této knize. Jejím knižním debutem byl podíl na dokumentu o „zázračné“ rehabilitační sestře Ludmile Mojžíšové. Vydala knížku Dva životy, ve které zpovídá formou portrétního rozhovoru stařičkého diplomata, básníka a spisovatele Viktora Fischla. Napsala humorný román Táhne mi na dvě stě o svém stoletém dědečkovi – legionáři. V posledních letech pracovala jako manažerka komunikace u velkých polostátních firem, které jí byly inspirací k připravovanému satirickému souboru povídek Kravaťáci.

Její poslední knížka Něžná tygřice dává s humorem, láskou i napětím nahlédnout do života maminky, denně konfrontované s neodbytnými otázkami tří malých synků.

Na literární obloze vychází nová hvězda. Září plnou silou. Těšíme se na její paprsky.

Je to talentovaná autorka, o které jistě ještě uslyšíme.

Je radost sledovat vývoj spisovatelky, která si po prvotině Táhne mi na dvě stě – humorném příběhu o stoletém dědečkovi – klade laťku pořád výš.

Něžná tygřice je podařená kniha, plná legrace a lásky.

Arnošt Lustig, spisovatel