Obsah:

- Prolog

- Hebrejské melodie (O kořenech)

- Pátá čtvrť (O Židech)

- Hrací hodiny (O rodině)

- Rodný dům (O dětství v Hradci Králové)

- Lyrický zápisník (O poezii)

- Kuropění (O ptaní)

- Evropské žalmy (O nástupu nacismu)

- Anglické sonety (O Londýně)

- Dvorní šašci (O holocaustu)

- Hovory s Janem Masarykem (O nejupřímnějším politikovi)

- Setkání (O spisovatelích)

- Prstoklady (Jak se stal z básníka spisovatel)

- Povídky ze starého cylindru (O diplomacii)

- Jeruzalémské povídky (O knížkách)

- Maškary v Benátkách (O politicích)

- Říkali mu Sefi (O ženě a dětech)

- Krása šedin (O stáří)

- Loučení s Jeruzalémem (O smrti)

- Epilog (Variace na závěr knihy Dvorní šašci)

- Viktor Fischl – Avigdor Dagan

DANA EMINGEROVÁ

Dva životy

HOVORY S VIKTOREM FISCHLEM

© Dana Emingerová, 2002

© G plus G, 2002

ISBN 80-86105-55-6

Prolog

„Jsou lidé, kteří své stáří nosí jakoby v těžkém ranci na shrbených zádech. Jsou jiní, kteří je nosí v kapse jako šekovou knížku, do níž, kdykoliv se jim zlíbí, mohou zapsat, co si za život našetřili a co tu po nich zůstane,“ napsal Viktor Fischl o jednom stařičkém lékaři v knize Svědek téměř stoletý. Ale jestli dnes někdo nosí své stáří jako kytku na klopě kabátu, pak je to právě tento devadesátiletý mistr slova a pera, jemuž čas vyměřený na tomto světě vystačil ne na jeden, nýbrž na dva životy.

Zatímco bývalý izraelský diplomat, který po odchodu z Československa přijal hebrejské jméno Avigdor Dagan, žije už přes půl století v Jeruzalémě, věčně mladý spisovatel Viktor Fischl, jenž nepochybně patří k největším česky píšícím autorům, prožívá většinu svých příběhů stále v Čechách. O jeho dvou světech, svérázném humoru a lásce k životu je tato kniha. Vznikla náhodně, když se před čtyřmi lety sblížily naše rodiny.

Dodnes spisovatele vidím, jak při prvním setkání v Jeruzalémě houpal na kolenou, obklopen svou sbírkou kohoutů, našeho malého syna a vyprávěl mu, že Putifarka, postava z jeho poslední knížky, určitě špatně dopadne. Stejně tak nikdy nezapomenu na procházku s manželi Fischlovými v průhonickém parku, kdy stromy zlátly barvami pozdního podzimu a téměř slepý mistr mi svěřoval, že žluté, červené a hnědozelené listí v korunách vnímá jako mlhavý obraz starého japonského umělce. „Někdy mě napadá, že mám vlastně výhodu, když už skoro nevidím,“ řekl mi. „Protože to, co vidím, je možná krásnější než skutečnost.“ A pak jeho zrak padl na fialové a bílé fleky těsně u cesty. Klekl až k nim a zaradoval se: „To jsou ocúny.“ Nato vstal, nakopl nejistou nohou míč, který sem zakutálely naše děti, a zasmál se: „Já vám to musím říct, mě pořád napadají takové klukoviny. Známe ocún bílý, ocún fialový a pak je ještě ocún (odsun) sudetoněmecký…“ – Takový je Viktor Fischl.

Naše povídání vznikalo víc než jeden rok na obrovskou vzdálenost Praha-Jeruzalém. Mluvili jsme spolu při jeho návštěvě u nás, pak jsme si telefonovali, dopisovali.

A protože Viktor Fischl „píše sebe“, jak mu kdysi za války v Londýně poradil spisovatel William Saroyan, dala jsem podle názvů jeho děl jména jednotlivým kapitolám této knihy. Do nich jsem se pokusila vtěsnat v rozhovorech s tímto nevšedním autorem i člověkem jeho „dva plné, bohaté životy“. Věřím, že jeho optimismus a nezkrotná touha plně žít až do posledního dechu nakazí i vás.

Dana Emingerová

Hebrejské melodie (O kořenech)

Jenom tak a jenom prozatím

Pane můj, mi bloudit nedej dále

mezi milostí a prokletím

dej zemi klas anebo rádlo skále

Pane, již zasnub nás

prstenem kázně své

a stopou semkni nás

již nikdo nevyhladí

Dej vlídnost zemi mé

tu vlídnost záhonů

a polí zbrázděných

a pozdních stromořadí

(Hebrejské melodie, 1936)

Lidé se mě často ptají, proč vlastně teď už přes půl století žiji v Jeruzalému. Proč ne v Praze nebo ve svém rodném městě, což jsou místa, kterým jsem už nejednou vyznal lásku a k nimž se ve svých knihách vracím zas a zas.

Tak proč?

Protože tam prostě patřím. Když procházím ulicemi Jeruzaléma, vím, že v těchto místech pobýval král David, chodil tudy jeho syn Šalomoun, promlouvali zde proroci. A cítím, že toto místo je součástí mého hlubšího já. Anebo naopak, že já jsem částí tohoto místa. Řekl bych to takhle: Prahou jsem okouzlen, kdežto s Jeruzalémem jsem svázán osudově. Ale přesto se mi stýská po hlubokém lese, po potůčku s pomněnkami a blatouchy, stýská se mi po zdobných průčelích venkovských domů na moravsko-slovenském pohraničí, kam jsem jezdil za dědečky. Viděl jsem už mnoho krásných zemí. Ale po žádných se mi nezastesklo. Po Praze, po mém rodném Polabí, po loutkovém divadlu s Kašpárkem, které jinde na světě nenajdete, ano. Jenže místo narození je náhodné, ale to, kam člověk patří svými nejhlubšími kořeny, není náhoda… Stejně tak dobře jsem se mohl narodit třeba v Záhřebu v Chorvatsku jako moje sestra, nebo v Anglii, kde přišel na svět náš prvorozený syn. Jediná země, kde se Žid nenarodí pouhou náhodou, kde nežije pouhou náhodou, je Izrael. Žije tam s vědomím, že je zavázán pokračovat v něčem, co trvá už několik tisíciletí. Moji čtyři vnuci se už všichni v Izraeli narodili a já doufám, že jsme tím s náhodami skončili.

Vaše kořeny musejí být hodně rozpolcené…

To se ví, tkvím mnoha kořeny v půdě české kultury. Mácha, Erben, Neruda – i když vím, že neměl Židy v lásce – Nezval, Halas, ale i Čapek, Vančura, Olbracht a mnozí jiní, kteří vešli do mne, které jsem vstřebal do sebe a kteří ve mně zůstanou až do Samého konce, mne svazují s touto zemí pevněji než to, že jsem se tu narodil. I v hudbě mi bude vždycky Dvořák bližší než kterýkoliv jiný skladatel. Ovšem moje kořeny židovské, k nimž jsem se vrátil a jimiž jsem zakotven v Jeruzalému, jsou mnohem starší.

Žil jsem vlastně dva životy. Viktor Fischl a Avigdor Dagan. Český spisovatel a izraelský diplomat. Praha a Jeruzalém. V té dvojí koleji už vidím něco jako svůj erbovní znak.

Praha 1992

Pocházíte z ortodoxní židovské rodiny?

Na rozdíl od dědečků maminka ani tatínek neplnili náboženské příkazy nijak přísně. Zato byli skalní sionisté. Hlavně moje maminka – a v tom jsem ji následoval. Věřila, že když budou mít Židé svůj vlastní stát, budou žít normálním životem.

Kdy vás napadlo odejít do Izraele?

Kam až sahá má paměť, měl jsem před sebou sionismus tak, jak jej snad lépe než kdo jiný definoval velký přítel a obdivovatel tohoto hnutí prezident Masaryk: „Hrdý Žid povstane rozhodnut, že nechce už žít jako host mezi národy celého světa, nýbrž se chce vrátit tam, odkud byl vyhnán před dvěma tisíci lety, a chce žít zase svým vlastním, normálním životem ve své zemi.“ Bylo mi vždycky jasné, že to je, co chceme.

Vám i vaší paní Stelle?

Ano, protože ona pocházela z podobně orientované rodiny. Mysleli jsme na život v Palestině po celou dobu. Bylo nám však v krásné Praze – alespoň až do Mnichova a po válce zas až do komunistického puče v únoru 1948 – příliš dobře, než abychom pro realizaci tohoto snu něco prakticky podnikali. Až po smrti Jana Masaryka jsme se rozhodli jednat.

Odešel i váš mladší bratr Pavel, kdysi nadějný divadelník a dnes psychoterapeut v Tel Avivu.

Zdravý rozum nám pravil, že bez svobody bychom žít neuměli. Snad v chudobě a odříkání ano, ale ne bez možnosti sami si určovat osud.

Jak se vám dařilo udržet si po celá ta léta v Izraeli tak živý vztah k české kultuře?

Především za to vděčím svému jmenovci Ottovi Fischlovi z ministerstva financí, kterého jeho soudruzi popravili spolu se Slánským. On mi však předtím stačil povolit vyvézt aspoň část knihovny. Pak mě zásoboval všemi dobrými knihami, které vycházely po mém odchodu, můj přítel František Langer.

I vaše čeština je po čtyřiceti letech dokonalá.

Za prvé píši výhradně česky a za druhé jsem se oženil s Moravankou a ona hrozně ráda mluví… Dorozumím se v půl tuctu jazyků, sám si své knihy překládám do němčiny a do angličtiny, ale skutečně doma jsem jenom v češtině. V žádné jiné řeči nemám tolik odstínů pro každé slovo. Je to jediný jazyk, který skutečně ovládám.

A hebrejština?

Je to řeč nesmírně bohatá, ale pro Evropana složitá. Dodnes neumím hebrejsky tak dobře jako česky.

Přesto jste se pustil do překládání básnických knih Starého zákona. Vyšly vám Žalmy, Píseň písní. Přeložil jste Knihu Přísloví, Knihu Kazatel, Knihu Job a Pláč Jeremiášův…

Myslel jsem na to už dávno. Něco mi říkalo, že je to poprvé, co v téhle zemi, kde všechna ta krása před nějakými třemi tisíci let vznikla, žije někdo, kdo je tak blízce spřízněn s českou poezií a mluvou básnickou jako já. Bibli totiž do češtiny nikdy nikdo nepřekládal přímo z hebrejštiny. I kralický překlad, který má samozřejmě svou krásu, byl pořízen přes řečtinu. Začalo mě to tlačit jako nesplněná povinnost. Jenže všechno má svůj čas a ten dozrál až na počátku devadesátých let 20. století. Problém je, že už několik let skoro nevidím. Vše ťukám poslepu na psacím stroji, což je pro mě největší obludnost, jakou znám. Verše by se totiž měly psát rukou, protože každý z nich je perla, pro niž se básník musí jako potápěč vnořit do hlubin nejzazších, než ji vynese na povrch.

Věděl jste, že Píseň písní přeložil už Jaroslav Seifert?

Ne. Ale kdybych to věděl, asi bych se do práce nepouštěl, neboť jeho překlad je krásný. Jsou tam sice určité chyby, pokud jde o hebrejštinu, protože Seifert hebrejsky neuměl a byl odkázán na svého spolupracovníka, ale jeho práce je kvalitní, zatímco ostatní překlady, včetně Komenského, jsou spíše přebásněním.

Jak jste překládal?

Čist mohu jen pomocí přístroje, který mi všechno, co do něj vložím, promítne mnohokrát zvětšené. A to je pro překládání hebrejských veršů skoro ideální. Hebrejský verš je totiž tak hutný, že vyjádří ve třech slovech, na co v češtině nestačí dvojnásobek. Navíc se v hebrejštině nepíší samohlásky, čímž jsou slova ještě o to kratší. Verš se tak snadno vejde na obrazovku celý a překladatel jej může mít před očima, dokud není hotov s jeho převodem. Určitě to pro mě nebylo ze všeho, na čem jsem v životě pracoval, právě to nejsnadnější. Přesto jsem byl při té práci nesmírně šťastný. Když jsem to silné židovské víno opatrně a se zatajeným dechem přeléval do nádoby z křišťálu ryzích českých veršů, zdálo se mi, že dávám okusit i kus sebe sama. Byl jsem blažený tím, že se tak mohu rozdávat. To víno totiž vytrysklo z mých nejhlubších pramenů.

Pátá čtvrť (O Židech)

V Páté čtvrti bylo všechno možné. Hodiny na židovské radnici se tu posouvaly proti proudu, jakoby do minulosti místo do zítřka, a kdekdo ještě stále potkával – anebo to aspoň tvrdil – Golema, který prý chodil k ránu s věčně opilým lampářem Vastlem a pomáhal mu za svítání zhasínat lucerny. Nebylo to poprvé, co si pan Samuel Brandejs na svých nočních procházkách říkal, že Pátá čtvrt je vlastně něco, co nemůže být. Jablko se může rozkrojit na čtyři čtvrti nebo pět pětin nebo šest šestin, ale ne na pět čtvrtí. Pátá čtvrt je něco mimo tento svět, ve kterém nic nemůže mít tři půlky. Na místě, které bylo mimo tento svět, bylo však možné všechno. Stromy tu mohly růst korunami dolů a s kořeny pnoucími se k nebi a lodi tu mohly stát v přístavu se stěžni v hlubinách a kotvami ve hvězdách.

(Pátá čtvrť, 1991)

Ty dvojí kořeny, o nichž jsem mluvil, byly snad hlavní důvod, proč jsem napsal román Pátá čtvrť. Emancipace umožnila Židům vyjít z ghetta, ale ani když z něj vyšli, ghetto nevyšlo z nich. Snad jsem chtěl touhle knihou říci především právě tohle. I když k tomu, abych ji napsal, mě přimělo i mnoho jiných věcí, které mě nikdy nepřestaly přitahovat k židovské čtvrti, jíž se ještě za mého mládí říkalo Pátá.

Co třeba?

Legendy kolem rabína Löwa, který se zřejmě stýkal s hvězdáři Tychem de Brahem a Replerem, ale i s císařem Rudolfem a jeho alchymisty. Golem, jehož kroky se zdály zaznívat z křivolakých uliček. Žily tam tucty naháněčů, pasáků, kartářek, vykladaček snů a dalších podivných živností… Fascinovaly mě krámky vetešníků, zastavárny, všechno to harampádí od sbírek motýlů a herbářů přes gramofonové desky, na nichž byly zachyceny operní árie, jež nazpíval Caruso, až po houpací koně a formy na bábovky, které ještě znaly lepší časy. Mohli jste tu nalézt staré knihy, pohlednice z první světové války, všelijaká přání k různým svátkům. Byli tu vycpaní papoušci, ledňáčci i čápi, sovy i sokoli a pelichající lišky a lasičky a bůhvíco všechno ještě. Všechno vypadalo tak nějak obrostlé příkrovem tajuplné starobylosti a zvláštní odlišnosti od všeho, co jste byli zvyklí vidět v jiných částech města. Zkrátka v Páté čtvrti byla sbírka věcí i lidí ne zcela z tohoto světa.

Vy jste v Páté čtvrti bydlel?

Jednu dobu ano a myslím, že nikoliv náhodou jsem právě tam napsal sbírku básní Hebrejské melodie, která mi vynesla mou první literární cenu v Lyrické soutěži Melantrichu v roce 1936.

Patří také Izrael k těm místům, kde je – obrazně řečeno slovy spisovatele – všechno možné. Mohou i tam stromy růst korunami dolů a lodě mít kotvy ve hvězdách?

Ovšem. Právě tak to v Izraeli je. Ben Gurion, otec moderního židovského státu, říkal: „Kdo tady nevěří v zázraky, není realista.“

Židé jsou často nenáviděni za to, že se považují za národ vyvolený. Co si o tom myslíte vy?

Nikdy jsem nepociťoval zvláštní hrdost proto, že se Židé pokládají za „národ vyvolený“, a dokonce za „první lásku Boží“. To mi vždy bylo nějak proti srsti, protože to odporovalo mému smyslu pro rovnost všech lidí. Naproti tomu je těžké nebýt hrdý na dlouhou řadu slavných jmen od Einsteina po Freuda, od Heinricha Heina po Chaplina a tucty a snad stovky židovských lékařů a vynálezců, sociologů a psychologů, právníků a ekonomů. Zkrátka i při letmém pohledu je zřetelně vidět židovský přínos téměř všem odvětvím vědy a umění.

Čeho si na Židech ceníte nejvíc?

V dějinách lidstva není jiného národa, který by dokázal přežít dva tisíce let vyhnanství, útrap, pronásledování a nenávisti vrcholící v holocaustu a zachovat si přitom národní vědomí, kulturu a nezlomnou vůli vedoucí k obnově normální státnosti. Ani nejhorší antisemita, pokud v něm zůstala i jen jiskřička upřímnosti, nemůže nezůstat na chvíli ohromen nad tím, co za pouhých padesát let Židé dokázali vybudovat v nepřáteli obklopeném, po dvou tisíciletích obnoveném státu Izrael.

Politická situace na Blízkém východě však svědčí o tom, jak složitý to byl návrat. Jak se díváte jako velký zastánce mírového procesu na to, co se dnes děje v Izraeli?

Narodil jsem se jako nevyléčitelný optimista. A i když k optimismu konkrétní důvod nemám, věřím ve zdravý rozum. Jsem přesvědčen, že Arabové potřebují mír stejně jako my. Proto v mírové soužití věřím. Ale vím, že už se ho nedožiji.

Jaká budoucnost podle vás čeká vaše potomky? Myslíte, že se Židé, kteří byli po staletí pronásledováni, musí stále bát? Hrozí nějaká nová forma pogromů?

Nejsem ochoten hrát si na proroka. Mohu jen doufat a věřit, že moji vnuci budou žít moudřeji, zdravěji a šťastněji než my. Pokud pak jde o ten stálý strach z nových forem záhuby, myslím, že terorista Bin Ládin podal při útoku na New York nejvýmluvnější důkaz, že je to něco, čeho se musí bát nejen právě Židé.

Jak jste to ve světle všeho, co jste v životě zažil, prožíval?

Připadalo mi to jako konec světa. Celý den jsem seděl u televize a díval se na tu hrůzu. Je těžko pochopitelné, že v 21. století může nějaký blázen ukrást letadlo, narazit s ním doprostřed města a zabít sebe a tisíce naprosto nevinných lidí. Útok na New York byl šok. Silnější než mnoho šoků předtím. Absolutní zlo. Ovšem i takové už jsem v životě poznal – co může být horšího než těch šest milionů za války zabitých Židů.

Hrací hodiny (O rodině)

Měli jsme doma hrací hodiny. Když odbily plnou, hrály vždy starý menuet a panáček s bílým copem a panenka s krinolínou k tomu tančili. Byli-li právě oba v pokoji, kde hodiny stály na starém pianinu, nechal otec všeho a šel maminku pokaždé políbit. Někdy se před ní také dvorně uklonil, maminka odložila šití a pak i oni tančili ke stříbrným zvukům menuetu.

Bylo hezké se tak na ně dívat, ale věděl jsem, že v takových chvílích chtěli být nakrátko sami, a odcházel jsem do vedlejšího pokoje hrát si se psem, kterému jsme říkali Rigo… Nakonec mě maminka vždycky zavolala, a když jsem se vrátil, seděli zas každý tam, kde byli předtím, než hodiny začaly hrát, dělali každý to, čím byli dřív zaměstnáni, jen maminka se mi zdála pokaždé ještě hezčí a tatínek se na mě usmíval, a když jsem mu byl na dosah, pohladil mě vždycky po vlasech.

(Hrací hodiny, 1996)

Mí rodiče pocházeli z moravsko-slovenského pohraničí. Tatínek se narodil jen asi deset kilometrů od místa, kde přišel na svět Masaryk, ale už na Slovensku. A to stačilo k tomu, že chodil do maďarských škol. Jednoho dne roku 1911 si přečetl v novinách inzerát, v němž hradecká továrna na harmonia Pajkr hledala maďarského korespondenta, protože měla zákazníky i v uherské části mocnářství císaře Františka Josefa. Tatínek nabídl své služby a byl okamžitě přijat. Oženil se s mou budoucí maminkou, s níž už dlouho chodil, a rozjeli se do Hradce Králové. Nastěhovali se do domu patřícího panu Kulhánkovi, kterého možná znáte z mého Velocipédu pana Kulhánka.

Takže pan Kulhánek je reálná postava, které opravdu patřil váš rodný dům?

Dům, kde jsem se v červnu 1912 narodil, už panu Kulhánkovi nepatřil, protože maminka u něj nechtěla bydlet. On totiž byl pan Kulhánek veliký sportovec, a když se v noci rodičům v pokojíku pod jeho ložnicí otřásal lustr, maminka prohlásila, že v tom s miminkem nebude. A tak si rodiče těsně, než jsem se narodil, našli nový byt na Čelakovského třídě 503.

Jaká byla vaše maminka? Tancovala opravdu s tatínkem, když doma hrály hodiny?

To je vymyšlené. Ovšem jinak byla moje maminka dosti podobná mamince v knížce Hrací hodiny. Chtěla být učitelkou a chodila do učitelského ústavu v Trnavě. Jenže školu nedodělala, protože se zamilovala do tatínka a musela za ním do Hradce. Vím, že ji bavilo ochotnické divadlo. Vyprávěla nám, jak hráli ve Skalici nějakou hru, kde představovala nešťastně zamilovanou dívku, které rodiče nedovolili, aby si vzala muže svého srdce. Ona proto skočí do řeky. Vždycky nám popisovala tu dojemnou scénu, jak to dělali, když se vrhala do vody, zatímco v zákulisí musel někdo hodit hadr do kýblu, aby to vyšplíchlo. Pak dodávala: „Celá Skalice plakala.“

Jací byli vaši dědečkové?

Jezdil jsem k nim o prázdninách na moravsko-slovenské pomezí. Oba byli velmi zbožní. Dědeček Gabriel z Holiče však měl Pána Boha trestajícího každé provinění, zatímco dědeček Filip ze Skalice měl Pána Boha, který odpouští. A já jsem si mezi těmihle dvěma druhy Pána Boha hledal svou cestu.

Za první světové války tatínka přeložili kvůli zranění do Záhřebu.

On si odtamtud poslal pro maminku a ta přijela se mnou, a dokonce i se služkou.

Záhřeb 1917

Který dědeček vám byl bližší?

Rozuměl jsem si hlavně s Filipem. Byl sklenář. Když umřela babička Emílie, už se neoženil. Žil s ovdovělou maminčinou sestrou, která zůstala sama se dvěma dětmi, protože se jí nevrátil muž z první světové války. Strašně rád jsem se díval, když dědeček pracoval se sklem, řezal je a rámoval. Jednou jsme spolu šli za ruku podél potoka. Najednou mě pustil, lehl si na zem a vytáhl z vody chrousta, který spadl ze stromu a zůstal na listě. Položil ho na břeh a řekl: „Tomu se ještě dá pomoct.“ Někdy mě s sebou bral do synagogy a já jsem začínal chápat, co je to zbožnost. Taková zlidštělá zbožnost. Nebyla v tom žádná ortodoxie, žádné přísné zákony, ale odpouštění.

A jaký byl Gabriel, který v knížce Všichni moji strýčkové dostal od svých dětí k sedmdesátinám jedenáct houpacích křesel a mluvícího papouška?

Gabriel byl přísný a tvrdý muž a opravdu měl jedenáct dětí. Ale strýčky, o nichž se v té knížce mluví, jsem namixoval z obou rodin. Vypůjčil jsem si z Filipova rodu třeba maminčina bratra Josefa. To je ten, co se za války v Rusku trošku pominul a pak učil papouška Internacionálu. Sice se z toho nakonec dostal, ale druhou světovou válku nepřežil.

Bojoval váš tatínek v první světové válce?

Jako záložní důstojník narukoval na srbskou frontu, kde byl hned v prvních týdnech raněn. Ale byl to jen takový štrajfšus, jak říkal, škrtnutí kulkou po kůži, které mi mockrát ukazoval. Nikdy jsem však neviděl, že by tam zůstala nějaká jizva. Dostal za to vyznamenání Signum Laudis a z fronty ho odvolali do Záhřebu, kde vedle nějakého Vysloužilého plukovníka řídil rekonvalescenční středisko pro raněné vojáky.

Takže jste ho stejně celou válku neviděli…

Ale naopak. On si dokonce poslal pro maminku do Hradce a ta přijela se mnou i se služkou Lidkou. Vlastně jsme si v Záhřebu až do konce války žili jako v ráji. Chovali jsme tam krávu. Měli jsme denně čerstvé mléko pro mě a sestru, která se v Chorvatsku narodila. Začal jsem v Záhřebu i chodit do školy a mám odtamtud vysvědčení z první třídy a jsou na něm samé jedničky. Takže moje dětství probíhalo šťastně, i když v něm bylo také mnoho dramatických událostí.

Jakých?

Můj tatínek byl ohromně usměvavý člověk, plný radosti a měl hrozně rád život. Po válce po návratu do Hradce si zařídil zasilatelskou firmu, která pracovala hlavně s Jugoslávií. Prosperovala dobře, jenže tlupy banditů vykrádaly vagony a všechno se muselo pojistit. Bohužel tatínek si přibral společníka, který jednou peníze na pojištění strčil do vlastní kapsy. A zrovna ten transport opravdu důkladně vykradli. Tím se tatínek tak zadlužil, že se z toho nikdy nevzpamatoval. Dodnes vidím před očima scénu, kdy ho maminka našla, jak sedí u stolu s revolverem v ruce. Vyrvala mu ho. Netušil jsem, co je to dluh. Jen jsem od té chvíle věděl, že život není jenom legrace.

Přesto vaše knížky končívají pozitivně. Třeba v Hracích hodinách píšete o znovunalezení ztracených hodin po rodičích: „Právě to je nejkrásnější ze všech krásných chvil, za ni dám všechno zlato, všechny metály, všechny vavříny, a bude-li třeba, přiložím na váhu i poslední dech…“ Jaká je nebo byla pro vás v reálném životě taková chvíle?

V mém dlouhém životě bylo tolik krásných chvil, že nedokáži rozhodnout, která byla ta nejhezčí. Myslím však, že kdybych si mohl vybrat, byl by to skoro jistě okamžik co nejpodobnější tomu, který jsem takto popsal v Hracích hodinách.

Rodný dům (O dětství v Hradci Králové)

Pro všechny ostatní v mém rodném domě to byla jistě velká radost, že hromada beden konečně zmizela, ale pro mě to byla rána: Tady končí moje dětství, pomyslel jsem si hořce. Cosi ve mně však také říkalo: Snad skončilo už dřív. Snad oné noci s Madlou, snad když zemřel dědeček Filip. A když o tom přemýšlím teď, o půl století později, zdá se mi, že naopak dosud trvá a neskončí nikdy. Neboť dětství je dobou nejmocnějších objevů a zážitků tak hlubokých a nezapomenutelných, že jakkoli krásné, jakkoli hrozné a otřesné bývá to, co následuje, nic nesmaže naše dětské prožitky, myšlenky a objevy. Zůstává to někde na samém dně v nás a neopouští nás to do samého konce.

(Rodný dům, 2000)

Hradec mého dětství je už těžké najít, ale rád se tam pořád vracím. Můj Hradec, to jsou Jiráskovy sady, starý most, náměstí na kopečku, synagoga. Když jsem z Hradce Králové odcházel, měl šestnáct tisíc obyvatel. Dnes je to statisícové město, obklopené šerednými paneláky. Tuhle jsem hledal hospodu zvanou Na Hrázce, kam jsme s rodiči chodili od března do listopadu skoro každou neděli. Říkali, že pořád ještě existuje. Stála na samotě uprostřed luk, jimiž protékal potůček s pomněnkami, v němž se zrcadlily stařičké vrby. Sedali jsme obvykle venku pod staletými lipami. A když jsme se najedli, šli jsme do blízkého lesa na houby, na maliny nebo na borůvky.

Jak to tam vypadá dnes?

Místo samoty na mě civěla velká, neosobně studená stavba s obrovským parkovištěm, plochou střechou, tanečním sálem a místnostmi pro politické schůzování. Z lip zahradní restaurace zbyla jediná jako výčitka. Zmizela i louka, zmizel potok s blatouchy a pomněnkami. A do dálky se táhlo pásmo domů k místu, kde kdysi rostl náš les, a pokračovalo dál až do Malšovic a jistě i do další obce, kam už jsem ani neměl odvahu jít se podívat.

A co váš rodný dům?

Při každé návštěvě se vždycky skočím přesvědčit, jestli ještě stojí tam, kde povstal pár let přede mnou, což už samo o sobě stačí na to, aby byl pod ochranou památkového úřadu.

Visí na něm pamětní deska s vaším portrétem. Jaký je to pocit?

Když mi v Hradci své rozhodnutí oznámili, řekl jsem, že jsem tím sice polichocen, ale že by se snad s provedením mělo ještě chvíli počkat, až tu nebudu. Tehdejší primátor mě však ujišťoval, že mě odhalení desky k ničemu nezavazuje. Rozhodně to pak neznamená, že bych musel hned umřít. A tak tam ta deska visí už řadu let.

Líbí se vám?

Je to kus dobré práce mého přítele sochaře Romana Richtermoce. Pokaždé, když jsem v Hradci, jdu se podívat, jak se k ní chovají holubi… A jak se při tom cítím? Trochu jako při generální zkoušce na vlastní funus. Ale přiznám se, že jsem rád. Těší mě, že jsem ji ještě viděl.

Pamatujete si, jak jste v tom domě žil?

V prvním poschodí bydleli na jedné straně Fischlovi a naproti rodina Hastrlíků. Měli holčičku, přesně o den starší než já. Ale nemám na ni žádné milostné vzpomínky. Byla válka a my jsme si spolu hráli na vojenské pohřby. Vždycky to byla sláva, při níž šla na hřbitov kutálka, trubky a trombóny se leskly. Strašně se mi to líbilo. Dodnes si pamatuji, jak jsem vždycky Máničce nařídil, aby si lehla, a já jsem kolem ní chodil a dělal, že kropím hrob. Zpíval jsem takové pohřební melodie a nakonec střílel do vzduchu pif paf puf. Pak jsme šli do kuchyně pro pokličky, udělali si z nich činely a hráli jsme si na pohřební kutálku, která hrála „smuteční“ pochod Má roztomilá Baruško, vem mě s sebou na lůžko.

Nahlédl jste po těch letech také někdy dovnitř do toho domu?

Udělal jsem to jen jednou. Od té doby se držím zásady: Nevracej se na místa, s nimiž tě pojí krásné vzpomínky!

Proč?

Byl jsem strašně zklamán, protože jsem nenašel nic z toho, co jsem znal. Třeba dvůr, kde jsme si v dětství hráli s Jarkou Kozlem… Sestupovalo se do něj z chodby po šesti schodech, ze kterých jsem vždycky skákal dolů. Těch pár schodů tam zůstalo. Teď jsem se na nich po téměř třech čtvrtích století zase ocitl a potlačil chuť z nich seskočit, protože nebylo jisté, co by tomu řekly mé kosti. Sešoural jsem se krůček po krůčku opatrně dolů a zůstal jako omráčený s otevřenými ústy. Tohle že byl dvůr mého dětství?! Nevlezl jsem do jiného domu?!

I dvůr se tolik změnil?

Mám ten dvůr tak jasně v paměti. Byl obehnán kamenným plotem, na kterém jsem vystupoval s Jarkou a někdy i s Máničkou před většinou neviditelným obecenstvem jako provazolezec. K zídce přiléhaly dřevníky, v nichž nájemníci skladovali palivo nebo chovali husy, kačeny, králíky, dokonce i jednoho vepře. Naproti pak stálo bidlo na klepání koberců, na kterém jsem cvičil kolenotoče. Pod zdí domu s kuchyňskými pavlačemi byly dvě řemeslnické dílny a okno prádelny, ze kterého bez ustání vycházela pára z necek a kotlů a písně z hrdel pradlen o nešťastné lásce, ubohých sirotcích a zlých macechách, z nichž jedna začínala: „Pryč, ach pryč je všechno, marná je naděje.“ Co mě však táhlo na ten dvůr ze všeho nejvíc, byla obrovská hromada beden od nádobí, které prodával ve svém krámu pan domácí Vastl. Byly nakupené jedna na druhou a stále jich přibývalo, až z nich narostla obrovská hora. V mé fantazii se měnila v těžký horolezecký terén, nedobytný hrad či pirátské doupě. V nejvyšší bedně, které jsme říkali Radnice, jsme se radili o všem možném, plánovali klukovská tažení a výpravy do neznámých krajů.

To věřím, že ta hromada už tam asi nebyla.

Nejen ta hromada. Můj dvůr, můj ráj se proměnil v poušť. Velké prostranství, které jsem měl v paměti, jako by se dotykem hůlky zlého čaroděje pojednou scvrklo na pouhý zlomek původních rozměrů, a to přesto, že už tu nebyly kurníky a králíkárny, ani pohoří kouzelných beden, dokonce ani to bidlo na klepání koberců. Ani ty tajuplné páry už se nevalily z otevřeného okna bývalé prádelny, proměněné v nějaké skladiště. Jen ty smutné písně pradlen mi zněly dosud v uších: „Pryč, ach pryč je všechno, marná je naděje.“

Lyrický zápisník (O poezii)

Se všemi ptáčníky se bratřím v čekání,

když v rosy jitřních luk své sítě napínají.

Tak ztichlý, bez dechu a skloněn k rozhárání

let rýmů vyhlížím na křídlech s jinotaji.

Mé bílé labuti, mí černí havrani

a rudé rajky mé a ptáci z dávných bájí,

vás všechny vyčkávám. Má plachá váhání

vábničku nejistě zkoušejí na šalmaji.

Již se v ruce chví a už se nebrání

na orlích perutích, jež temná mračna krájí,

vznes se, má radosti, než pravdou obráni

padneme spolu v hloub a smrti na pokraji

dáme jen peříčko uvízlé na dlani,

po jehož barvě snad se ani nezeptají.

(Lyrický zápisník, 1946)

Myslím, že za své básně vděčím panu architektu Kotěrovi, který postavil v Hradci Králové krásnou secesní budovu městského muzea. Už od dětství mě přitahovala. Jako gymnazista jsem tam chodil na všelijaké přednášky a výstavy. A asi tak od sexty, kdy jsem tam objevil čítárnu, vysedával jsem v ní několikrát do týdne ponořen do četby literárních a výtvarných revuí. Právě v té čítárně jsem objevil poetismus a to byla nádhera sama. Jako by člověk nevycházel z nějakých oslav s vodotrysky a ohňostroji, před kterými stál v úžasu. Nezval, Seifert, Biebl… hltal jsem se zatajeným dechem každý jejich verš. V jediné sbírce Vítězslava Nezvala bylo více obrazů než v Louvru. Hostina bez konce. Fantazie bez hranic.

V Praze jsem studoval Právnickou fakultu, bratr Pavel je o deset let mladší.

Praha 1933

Kdy jste napsal svou první báseň?

V sextě. V té čítárně nebyli nikdy víc než tři čtyři čtenáři. Většinou jsem tam však býval sám, a tak jsem mohl nejen číst, ale i psát, inspirován tím, s čím jsem se tu seznamoval. Tak vznikly mé první básně, z nichž celá řada vyšla v Cestě, prestižní literární revui, kam jsem je na přelomu dvacátých a třicátých let posílal Miroslavu Ruttemu, tehdy uznávanému kritikovi a kulturnímu redaktorovi Národních listů. V Hradci to byla velká věc. Dokonce češtinář Holý, kterému se Cesta dostávala do rukou, začal přednášet o mých básničkách v hodinách literatury.

Byl to učitel, který vás v životě hodně ovlivnil?

Ne, ale měl jsem takového učitele. Jmenoval se Lukáš, náš třídní od kvarty. Byl to vzezřením strašně ošklivý člověk, ale zřejmě báječný pedagog. Měl krásné písmo, které jsme – nejenom já, ale celá třída – začali napodobovat. Zabýval se filologií a byl do své vědy tak zažraný, že nám, čtrnáctiletým studentům, vykládal o tom, jak vznikala řeč a různé jazyky, jak jsou si příbuzné, i když jsou různé. A mě to fascinovalo. Ještě se dvěma kluky jsme byli Lukášovi oblíbenci. Brával si nás někdy s sebou domů a předváděl nám, jak překládá Goetha do esperanta. Nebo nám svěřoval, že nikde v žádném etymologickém slovníku nenašel, z čeho vzniklo české slovo netopýr… Bohužel, nakonec ho z trestu přeložili na Slovensko, protože se tu a tam trochu napil. Jenže právě pak byl geniální! Jednou si asi nahnul, a pojednou mu bylo jasné, že netopýr je z řečtiny, protože slovo niktoptér znamená noční pták. Je to samo sebou nesmysl, netopýr není z niktoptéra, ale byl to geniální nápad.

Inspiroval vás při psaní prvních básní jen poetismus?

Přes všechno to veliké nadšení jsem brzy poznal, že nádhera poetismu byla jenom na povrchu. Proto jsem se obrátil k básníkům hlubším. Ze starších to byli Březina a Sova, pak Toman a Hora, až jsem zakotvil u Fischera a Halase, kteří mě ovlivnili snad ze všech nejvíc. Od těch dvou jsem dostával povzbuzení, když mi ho bylo třeba, od nich jsem se nejvíc naučil a oni mi byli lidsky nejbližší. Třeba František Halas, asi nejhlubší básník, kterého jsem znal, byl člověk tak opravdový, že nás mladé všechny přitahoval jako magnet. Všichni jsme ho milovali a to se někdy projevilo i v našich verších. Pamatuji si, jak nosil v kapsách klenoty v podobě básnických obrazů, zaznamenaných drobným písmem na malých lístcích papíru, bez nichž nikdy nevycházel. Nezapomenu, jak mi právě z takových lístků, které vytáhl z kalhot, předčítal dlouhé úryvky z tehdy ještě nedopsané nejkrásnější básně české poezie – Staré ženy.

A jak vzniká taková báseň?

Z nápadu. Třeba tak: Jednoho večera napadne Františka Halase, že hvězdy jsou krvinky noci. Nápad přijde z ničeho nic, myšlenka vyrazí jako gejzír. Pak básníka čeká fuška, trpělivé naslouchání, až se v uchu ozve první verš, který vede k dalším, jež je třeba seřadit. Básník hledá pro každý pojem nejvýmluvnější obraz a nejpřípadnější slovo, aby se jiskřička nápadu rozrostla v plamen. A všem, kdo jednou budou číst Halasovu báseň, se vesmír promění v živý organismus. Přitom nikdo nikdy nebude vědět, jak k tomu došlo. Ani Halas sám to nevěděl. Náhodou jsem byl jeden z prvních, kterým se Halas při psaní se svým nápadem svěřil. A když jsem se ho ptal, jak na tu krásu přišel, jen pokrčil rameny a rozhodil ruce.

Snažil jste se Halase v tvorbě napodobovat?

Jeho vliv bylo těžké setřást. Mně však bylo od samého počátku instinktivně jasné, že básník musí hledět zpívat jen, co je v něm samém, jen sama sebe a po svém. Musí se oprostit od všeho, v čem pozná stopy ovlivnění jinými. A to byl i důvod, proč jsem opustil poetismus. Ač jsem nikdy nepřestal obdivovat gejzíry obrazotvornosti toho směru, dal jsem se brzy jiným směrem nejen pro povrchnost, kterou jsem na poetismu poznal, ale i pro svody jeho snadné napodobitelnosti. Má první sbírka básní Jaro vyšla, když mi bylo jednadvacet, a byla už, myslím, prosta cizích vlivů. Vím od Pavla Eisnera, že právě to byla jedna z věcí, které ho přiměly přeložit některé mé básně ze sbírky Jaro do němčiny a otisknout je v Prager Presse.

Po kom jste zdědil svůj literární talent?

Asi po mamince. Nevím, jestli někdy něco sama napsala, to asi ne, aspoň se mi nikdy k ničemu takovému nepřiznala, ale byla velká čtenářka a podle knih, které přinesla s sebou do manželství a rodinné knihovny, je vidět, že měla vkus a něco o literatuře věděla. Kromě toho jeden z jejích oblíbených bratranců byl velký německý expresionistický básník Albert Ehrenstein. Když mi bylo přes dvacet, poznal jsem ho. Mám od něj dopisy, ve kterých mi dává všelijaké odborné básnické rady. Takže mám-li z rodiny nějaké geny pro psaní, muselo by se je hledat někde tam, v maminčině větvi.

Kuropění (O ptaní)

„Vyhráno! Vyhráno!“ budí mě Pedro den co den. Rozřízne noc jako blesk, jak trubačův signál k útoku zní polnice jeho pronikavého hlasu. „Vyhráno! Vyhráno!“ slyším ho provolávat zakuklen ještě v pavučinách posledních předjitřních snů…

„Den jako den. Jeden jako druhý,“ říkám mu, zatímco si nalévám sklenici studeného mléka a přikusuji z krajíce pomazaného máslem.

„Ne, ne,“ trvá na svém. „Dnes je krásněji než včera, protože dnešek je a včerejšek už není,“ a zase se vítězně rozkokrhá, jako by se mi vysmíval.

„A co když zítra nevstanu a vynesou mě, vykopou hrob a přikryjí mne drnem? A co když ti v noci lasička skočí na hrdlo a místo na plotě tě ráno najdu na zahradě ohryzeného od myší, ožraného od mravenců? Pak také bude dnes krásněji než včera?“

Nečekám na odpověď. Říkám to, jen aby kohout věděl, že nemá pravdu, jen aby věděl, že nevyhrál. Pedro však bez rozmýšlení, jako by byl už dávno připraven na mou otázku, přeletí z římsy zpátky na plot a volá na mne odtamtud:

„I potom, doktore, bude krásný den. Bude bez nás, ale bude krásný.“ (Kuropění, 1975)

Měli jsme v Hradci na dvorku bidlo na klepání koberců, na které jsem se zavěšoval za nohy hlavou dolů jako netopýr a hloubal o věcech, o kterých se mi nejlépe přemýšlelo právě v této pozici. Třeba jsem snil o seskoku padákem. Anebo jsem si představoval, jak letím vesmírem. A úplně nejradši jsem se se svými myšlenkami uchyloval do hromady beden od nádobí z obchodu našeho domácího. A právě tam na tom kouzelném vrchu jsem se naučil ptát. V nejzastrčenějších bednách jsem hledal útočiště, kde jsem promýšlel všechno nejasné, záhadné a nevyřešené. Tam jsem hloubal o světě a nacházel odpovědi lépe než kde jinde. A od té doby jsem se nepřestal ptát. Ptal jsem se znovu a znovu, i když jsem nedostával odpověď. Už tehdy jsem se třeba snažil dopídit pravdy o tom, má-li smysl modlit se k Bohu, který zarytě mlčí a neodpovídá.

A k čemu jste došel?

K tomu, že si nakonec každý musí na své otázky odpovědět sám. Vy nevěříte v Boha?

Ještě jako středoškolák i později na univerzitě jsem byl velice zbožný člověk. Věřil jsem a hlavně jsem s Pánem Bohem rozmlouval. Měli jsme takový šťastný kontakt, i když jsem se moc nemodlil. Myslel jsem si: „On musí mít tolik starostí s jinými lidmi, že ho nemohu obtěžovat.“ Pak mi ale onemocněla sestra na leukémii. A jestli jsem se kdy opravdu modlil, tak to bylo tenkrát Prosil jsem Ho: „Vždyť je to mladá holka, krásná, chytrá, má dvě malé děti.“ A On mi neodpověděl. Tehdy jsem zjistil, že zřejmě nemáme společnou řeč, a přestal jsem s Pánem Bohem rozmlouvat. Na to přišlo těch šest milionů zabitých Židů. Mezi nimi byl milion jistě nevinných dětí. Pro to už nemám vůbec žádné vysvětlení. Jestliže Bůh existuje, jak to mohl připustit? I když představit si šest milionů obětí, na to lidská fantazie nestačí, to se nedá chápat. Ale jedna moje sestra, která mi byla blízká, tam to ztroskotalo.

Pro mnoho vašich hrdinů Bůh zemřel v nacistických táborech nebo přestal existovat při nejrůznějších životních tragédiích…

Neříkám, že Bůh není, ale modlit se k němu nemohu. Něco musí být. Nepochyboval jsem nikdy o tom, a ani dneska nepochybuji. Jsem takový racionalista, že věřím na Pána Boha. Věřím, že někdo, musel určit dráhu, po které se otáčejí planety, někdo musel určit, že ženy budou těhotné devět měsíců. Bez toho řádu, který někdo stanovil, by svět nemohl vzniknout ani existovat. Nejsem ateista, ale agnostik. Prostě si říkám, že nikdy nebudu vědět a že musím dělat, co pokládám za dobré, a musím doufat, že mě mé tušení povede správným směrem. Možná mě Bůh vede, možná nevede, to už nevím. Mám jenom víru v to, že jestli je, pak mi dal dostatečný rozum, abych nedělal nesmysly. A ono mi to celkem stačí. Pro člověka tušení správné cesty je asi všechno, k čemu se může na této zemi dopracovat.

Jak jste přišel na nápad napsat Kuropění, svou věhlasnou knihu o kohoutu, který mluví, který právě o Bohu a smyslu života rozpráví se starým venkovským lékařem? A proč vás napadl právě kohout?

František Langer měl sbírku známek a sbírku velbloudů a sbírku skleněných těžítek. Já jsem mu je záviděl, protože jsem chtěl také něco sbírat. Ale nevěděl jsem, co by to mělo být. Až jednou, když jsem byl izraelským velvyslancem v Polsku, přitáhl mě na procházce v Krakově k výkladní skříni obchodu s folklórem krásný dřevěný kohout, pomalovaný pestrými, ale ne křiklavými barvami. Bez dlouhého rozmýšlení jsem tohoto kohouta číslo jedna koupil. O několik dní později jsem si za podobných okolností pořídil kohouta číslo dvě. Ten byl ze slámy… Myslím, že bez těchto prvních polských kohoutů, které jsem měl stále kolem sebe, by mě snad nikdy nebylo napadlo napsat Kuropění – knihu, kterou mám ze všeho, co jsem napsal, dodnes nejraději. Když pak knížka Kuropění poprvé vyšla v Curychu s krásnými obrázky Jana Kristoforiho, kohouti se začali ke mně slétat. A nepřestávám je dostávat dodnes, protože pověst o tom, že je sbírám, se roznesla.

Kolik těch kohoutů máte?

Má žena, která je čas od času opráší a umyje, tvrdí, že je jich milion. Jenže ona musí mít přehánění v krvi, protože jinak by si mě byla sotva mohla vzít. Takže vám to přesně nepovím. Dokud jsme měli malé vnuky, počítali jsme ty kohouty, kdykoliv k nám přišli. Pamatuji se, že naposledy jich bylo 417. Jenže od té doby, co vnoučata dorostla, už kohouty nepočítám.

Jedna z vašich knížek, Hrací hodiny, končí nádherným vyznáním: „Nikdy jsem nepřestal hledat a hledám dodnes. Nikdy jsem také nepřestal věřit, že nakonec najdu, co hledám. Nevím kdy. Snad ještě dlouho ne, snad už zítra, snad až na samém konci cesty, ale najdu, najdu, co hledám.“

Ano. Musím přiznat, že na mnohé otázky, nad nimiž si v hromadě beden lámal hlavu kučeravý chlapec, nezná dnes odpověď ani lysý stařec.

Kde a s kým si povídá on?

S každým. A nejen s každým, ale i se vším. Na zahradě u nás v Jeruzalémě mám kosa, který pořád zpívá. A s takovým kosem si můžete popovídat opravdu o všem možném. On to nikomu neřekne. Říkám mu Tonda. Od chvíle, kdy jsme se nastěhovali, mě den co den už dobrých třicet let budí svým: „Dobré ráno, pěkně vítám!“ Někdy si uvědomuji, že nemám ani ponětí, jak dlouho takový kos průměrně žije. Určitě už se dávno nebavím s tím původním, ale tihle frajeři v černém mají všichni stejně žlutý zobák a hlavně zpívají stejnou písničku. A tak říkám pro jistotu Tonda každému, který právě zastává úřad buditele na naší zahrádce.

Povídáte si i se stromy jako hrdina vaší knížky Hovory s jabloní?

Věřte, že stromu můžete říkat věci, které lidem připadají směšné, mně se však směšné nezdají. Asi vypadám bláznivě, když se bavím s kohoutem, jako v románu Kuropění, nebo v jiných knížkách s papouškem a s kočkami. Ale já si povídám i se svým psacím stolem.

O čem?

Kolikrát jsem mu už třeba sliboval, že opravdu udělám jednou pořádek v jeho zásuvkách. On se tomu jen směje, protože takový slib slyšel už stokrát. A kolikrát mě vyděsil můj stařičký psací stroj, když jeho páčky znehybněly a celý ztuhl jako zkamenělý. Naštěstí vždycky povstal z mrtvých pod rukou dovedného mechanika. Pak se mi omlouval a prosil o prominutí, že mě vystrašil. A to je právě to krásné… Jen zkuste takhle snadno oživit vyschlou, zvadlou, pojednou prázdnou mysl člověka!

Byla někdy vaše mysl vyschlá a prázdná? Uvažoval jste někdy jako někteří z vašich románových hrdinů o sebevraždě? Jsem-li proti něčemu úspěšně očkovaný, tak je to proti sebevraždě. Nikdy, ani v nejtěžších chvílích – jako u každého, byly takové chvíle i u mě – jsem ani na okamžik neměl pocit, že jsem žil snad už dost. A nedovedl jsem si nikdy ani představit, že by někdy taková chvíle mohla nastat

Evropské žalmy (O nástupu nacismu)

Někdy si říkáš: Evropa.

Krajina s věčnou hrozbou býčích mračen,

co chvíli déšť se spustí krvavý

a roviny jít k tichu nachýlené

vždy znovu rudá vlna zaplaví.

Někdy si říkáš: staletí.

Neblahá města pod sopkami.

Vždy znovu láva provalí se zas

a po úbočích na vás řítí se,

podloubí stinná, požár kamenný.

Někdy si říkáš: plameny.

Již ptáci v hnízdo stébla snášeli,

již zdálo se, že loutna proplouvá

hladinou ztichlou.

Tu strom bleskem vzňal se zas

a struny přerval šílený zas hráč.

Někdy si říkáš: Evropa.

(Evropské žalmy, 1941)

Čas první Masarykovy republiky, to bylo období plné optimismu a víry, že svět už se bude ubírat jen rozumnou cestou. To byl čas, kdy nikoho z nás nenapadlo, že by se mohlo stát něco tak hrozného, jako se potom opravdu stalo. Masarykova republika bylo šťastných dvacet let. Je to kratičké období historie, ale pro mě a pro lidi, kteří je prožívali se mnou, bylo v těch dvaceti letech štěstí na celou věčnost. Byla to dlouhá doba a my jsme věřili, že to takhle půjde dál. Pak jsem se díval na Masarykův pohřeb z okna v Pařížské ulici. Viděl jsem, jak jde za rakví Beneš, Leon Blum a mnozí jiní, jichž jsme si vážili jako státníků, a říkal jsem si: „Masaryk těmhle lidem něco řekl, něco jim odevzdal, zanechal a to by mělo stačit, aby se mohlo jít dál jeho cestou.“ A ono by to bylo nejspíš i stačilo, kdyby nebylo kazimírů Hitlera a Stalina.

Jak vypadal váš život před válkou?

Se Stellou jsme se vzali asi po čtyřleté známosti v roce 1938. Byl jsem parlamentním sekretářem menšinové Židovské strany a redaktorem sionistického časopisu Židovské zprávy, Stella učila na židovské škole. Moc hezky jsme si zařídili byt na Letné a přišel Mnichov.

Co to pro vás znamenalo?

Vůbec jsme si nedovedli představit, co se stane. Jak málo jsme měli fantazie! Mysleli jsme si: Přece žijeme v demokratickém státě! Pak nás poslala sionistická organizace vlakem přes Německo do Paříže. Jel jsem ve společném kupé s nějakými německými důstojníky, kteří si četli Stürmera (nacistický, hrubě antisemitský „humoristický“ časopis), z čehož jsem neměl nejlepší pocit. Ale ani tehdy jsem si nedovedl představit, že by Masarykova a Benešova republika mohla být znásilněna a stát se nějakým protektorátem. A tak jsem v tom svém týdeníku psal proti německým barbarům a čekal, co z toho všeho bude. Až přišel 15. březen 1939.

Jak jste reagovali na příchod Němců?

Byli jsme bezradní. Nikdo nevěděl, co dál. Sešli jsme se s vedením sionistické organizace u nás doma. Potom jsme chodili po nějakém parčíku v Karlině a radili se. Nakonec jsme dali dohromady listinu sedmdesáti nejohroženějších Židů. Někdo z nás znal britského konzula, kterému jsme seznam předali, aby pro ně získal anglická víza pro cestu do Palestiny. Ta tehdy byla mandátním územím, spravovaným britskou vládou. Existoval systém imigračních kvót stanovících, kolik Židů z každé země se mohlo vystěhovat do Palestiny. Bohužel, ta kvóta už byla za rok 1939 na jaře vyčerpaná, protože po Mnichovu odešli z Čech sudetští Židé. Ukázalo se, že konzul víza sice zařídí, ale že to může trvat dlouho. A my už jsme věděli, že na prodlevy není čas.

Co jste vymysleli?

Byl jsem v té době volný. Po příchodu nacistů byl totiž můj časopis zakázán, neměl jsem práci, neměli jsme ještě děti, a tak se rozhodlo, že pojedu pro víza přímo do Anglie. Díky tomu, že jsme se Stellou krátce předtím byli na svatební cestě v Jugoslávii, měli jsme platné pasy. To byl první předpoklad, protože všude se na doklady strašně dlouho čekalo. Kromě toho jsem měl švagra zástupcem Škodovky v Siamu v Bangkoku. Po Mnichovu mě napadlo, aby mi pro jistotu poslal novinářskou legitimaci nějakého siamského časopisu. A to mi skutečně pomohlo. Potřeboval jsem dostat výjezdní povolení, na které se stály kilometrové fronty. Díky té siamské novinářské legitimaci jsem měl přes Čedok výjezdní povolení, na které druzí čekali věčnost, za dva dny. Od té chvíle pro mě byla cesta do Anglie otevřená. Ale byla to anabáze plná dramatických situací. Třeba mě zavřeli v Holandsku. Já jsem totiž měl sice dva těžké kufry a jízdenky, ale žádné peníze. Problém byl, že jsem si v Praze koupil lístek první třídy lodí z přístavu Flisingen do Anglie, ovšem vlak mě přivezl na úplně jiný konec Holandska do města Huk van Holand. Tam jsem doslova musel vyžebrat peníze na další jízdenku do Flisingen, kam jsem dorazil uprostřed noci. Strašně mě bolela hlava, a tak jsem se lámanou angličtinou zeptal prvního člověka, kterého jsem potkal, kde mohu zdarma přenocovat. Řekl mi: „Pojď se mnou.“ A zavedl mě k policii. Přespal jsem za mřížemi s výhledem na krásný větrný mlýn. Vlastně mi tam nic nescházelo. Dokonce mě druhý den ráno strážník doprovodil na loď, kde se divili, že policajt vede člověka, který má lístek první třídy.

A jak jste to zvládl v Londýně bez peněz?

Stella tam měla provdanou sestřenici. Jejího muže jsem neznal, ale věděl jsem, že je zrzavý a že mě bude čekat na nádraží. Tak jsem se na peróně díval po zrzavém chlapovi. V životě jsem pak už nikdy neviděl tolik zrzavých lidí. Kufry jsem položil, běhal jsem po peronu a nikoho nenašel. Nakonec, když jsem se vrátil k zavazadlům, stál u nich zrzavý chlapík a byl to ten bratranec. Bydlel jsem pak u nich celý měsíc.

Jak se vám podařilo vyřídit vaše poslání?

Spojil jsem se se světovou sionistickou organizací. Hned mi dali peníze a vyřídili mou žádost o sedmdesát víz. Dokonce mi sami navrhli, abych na listinu přidal ještě Stellino jméno. Díky tomu se pak i ona zachránila.

Proč Stella nejela do Londýna s vámi?

Na začátku jsme si naprosto nedovedli představit, že půjde o život. Pak už jsem věděl, že každou chvíli může vypuknout válka, a telefonem jsem Stellu honil k odjezdu. A ona: „Já jsem teď zrovna dala záclony do čistírny.“ Říkal jsem si: „Propánaboha, s čím jsem se to oženil.“ Ale Stella to nakonec zvládla naprosto neuvěřitelně. Strýček z Hradiště jí pomohl podplatit Němce (stálo nás to všechny peníze, o které bychom byli však stejně přišli), takže s sebou přivezla z Prahy náš nábytek. Byli jsme snad jediní emigranti, kteří přijeli do Londýna zařízení. I proto jsme měli začátky v exilu lehčí.

Vycestovat v roce 1939 do Anglie představovalo velké štěstí a spolupracovat s exilovými politiky, prezidentem Edvardem Benešem a Janem Masarykem, byla povinnost i čest. Takto nás zachytil filmový žurnál.

Londýn 1944

Anglické sonety (O Londýně)

Noc ztichla. Lev si olizuje rány.

V kamenné hřívě spí teď holubi.

Hodiny ticha, sladká zrna many.

Však dřív je třeba spravit potrubí

a v dům se vrátit dříve, než se zřítí,

a vynést nuzné trosky z uzlíku,

podobném tolik noci, černou nití

na stavu bídy tkané ze vzlyků.

Noc ztichla. Jenom v dokách ještě hoří.

Zčernalé chrámy trámů zlatem hvězd

teď klenba zdobí, již hněv nepokoří.

Noc utichla. Ani v spánku nerozevřeš pěst.

Jak v ústech stařen domy osamělé

do prázdna trčí mezi krátery.

Lítostné nebe dlaní těšitele

nabízí cíp matčiny zástěry.

Jak spící ptáci, jak stéblo v rose

choulí se domy pod křídla svých střech.

Za jedním oknem ze sna usmálo se děťátko,

v dlaních s mapou dálných Čech.

(Anglické sonety, 1946)

V Londýné jsem si zařídil ještě se dvěma přáteli malou kancelář a založil svépomocný spolek Selfaid Association of Czechoslowak Jews. Díky jistým mezerám v anglickém zákonodárství (studentská víza nebo víza pro pracující manželské páry) jsme tak do začátku války dostali z protektorátu aspoň dvěstě lidí. Pak byl konec, organizace mohla vykonávat jen jakousi společenskou a sociální práci. A to už mě nezajímalo.

A co jste dělal?

Když se po pádu Francie Benešova vláda přestěhovala do Londýna a Jan Masaryk se stal ministrem zahraničí, nabídl mi zaměstnání. Nejdřív jsem pracoval jako spojka se světovými židovskými organizacemi. Postupně jsem však dostával nové a nové úkoly.

Jaké?

Byl jsem spojovací úředník s britským parlamentem, s tiskem. Masaryk mi svěřil i celou kulturní propagandu, ve které jsem se plně vyžíval. Když měl Dvořák stoleté výročí smrti, zorganizovali jsme festival, o kterém vědělo celé město. Probíhaly koncerty, vyšly knihy o Dvořákovi, jednu jsem sám dal dohromady, noviny otiskly tucty článků. Měl jsem pod sebou i filmaře. V Londýně byl třeba Karel Lamač, vynikající kameraman Ota Heller i Jiří Weis, který tehdy ještě dělal dokumentární filmy. S Františkem Langerem a Josefem Kodíčkem jsme založili exilový československý PEN klub.

Napsal jste někdy nějaký román z válečné Anglie?

Mám v hlavě takovou knihu, ale nevím, zda se k ní ještě dostanu. Napsal jsem jí jen půl. Proč jsem toho uprostřed nechal, už ani dobře nevím. Jmenovala se Žlutý dům, což je penzijní boarding house v londýnské čtvrti Chalk Farm, v němž bydlí náhodně sebraná skupina emigrantů z různých evropských zemí. Ale asi se mi zdálo, že takových románů už bylo napsáno dost, snad fabule, kterou jsem začal promýšlet už za války, byla příliš složitá… Jisto je jen, že jsem se za posledních čtyřicet let už k tomu nikdy nevrátil… ale také jsem ten rukopis nikdy neodstranil ze zásuvky rozpracovaných knih.

Jak vypadala válka v Londýně?

Rozloučíte se večer s člověkem a řeknete si: „Ráno se sejdeme v kanceláři.“ Jenže místo něj přijde zpráva, že ho v Hyde Parku zabily šrapnely z protileteckých střel. Nebo dorazíte k úřadu, a úřad není.

Znal jste parašutisty, kteří byli posíláni z Londýna do Československa?

Ne, ale pamatuji se, jak jsem se dozvěděl o atentátu na Heydricha. Seděl jsem jako šéf oddělení v informačním odboru v budově, kde na dlouhé chodbě ve stejném patře sídlila Reuterova agentura. Celé naše zahraniční ministerstvo se tehdy soustředilo kolem aparátu, který chrlil stránky o událostech doma.

Co jste při tom cítili?

Je to šedesát let a moje paměť už není tak čerstvá. Ale vím určitě, že rok 1942 nevypadal hezky. Byla to doba, kdy slábla naděje. Evropa byla obsazena. Na východní frontě se bezútěšně bojovalo. Nebyly nějaké známky obratu k lepšímu, žádné vyhlídky konce války. Proto atentát na Heydricha působil jako veliké povzbuzení. Nejen pro Čechy, ale pro všechny okupované národy. Byl to první přelom, kdy někdo něco proti Němcům udělal.

Styky spisovatelů z mnoha zemí nebyly nikdy intenzivnější než za války. Česko-polskou výstavu v Londýně jsem otvíral se spisovatelkou Marjou Kuncewiezowou. Londýn 1942

Už přece zuřila bitva o Británii.

To bylo bombardování. Angličané měli protileteckou obranu, ale stříleli na anonymní letce – nebylo to osobní. Tady někdo poprvé zasáhl německého představitele, a to je velký rozdíl. Němce jsme zaskočili. Asi proto se rozhodli razantně zakročit, ukázat, že nejsou ochotni si hrát. Jenže při tom zašli příliš daleko, což byla jejich taktická chyba. Atentát na Heydricha a Lidice, které následovaly, změnily celý pohled na Němce. Pro Angličany představovalo jejich barbarství neuvěřitelný šok – návrat středověku. Angličané viděli ve vyhlazení Lidic zlom ve vedení války. To vyvraždění celé obce a odeslání dětí do Německa! Poprvé se představila německá krutost v plné síle. Tehdy se totiž ještě nevědělo, co nacisté dělají Židům v koncentračních táborech. Proto působily Lidice tak hrůzně. Angličané mají hluboké porozumění pro spravedlnost, pro zločin a trest. Ale i v trestu musí být lidskost, a to tady nebylo.

Vy jste na lidickou tragédii zareagoval poemou Mrtvá ves, kterou literární kritik Václav Černý označil za to nejlepší, co bylo za války v emigraci napsáno.

Byla to dlouhá báseň, kterou jsem stvořil jako okamžitou odpověď na kruté zprávy z domova a dokončil ještě týž den pozdě v noci. Za pár dní byla Mrtvá ves přeložena do angličtiny, do polštiny a vysílána BBC. Zároveň jsem se obrátil na významné spisovatele, anglické i ty v londýnském exilu, a z jejich příspěvků sestavil knížku – takové citové výpovědi, básně a povídky na téma Lidic od osobností třeba jako H. G. Wells, Thomas Mann, americká básnířka Edna… Mělo to obrovský ohlas, neboť Lidice opravdu zasáhly a pobouřily každého Angličana. Úcta k Čechům v té době v Londýně přes noc nepředstavitelně stoupla. My jsme tehdy byli uprostřed diskusí o uznání československé exilové vlády a byla to jednání nesmírné těžká. Já nemám sice důkazy o tom, že Angličané se rozhodli na základě tohoto vývoje uznat naši londýnskou vládu, ale není nejmenší pochyby o tom, že to pomohlo.

Byl jsem spojovací úředník s britským parlamentem, ale mým úkolem se stala i propagace československé kultury.

Londýn 1944

Dvorní šašci (O holocaustu)

Museli jsme být pohled pro Bohy. Pruhované vězeňské hadry na nás plandaly jako na strašácích. Pokaždé, když před námi otevřeli dveře do veliké místnosti, kde mocný hejtman Kohl, pán nad našimi životy a smrtí, vítal své časté hosty, vběhli jsme jako šašci do manéže, ale i trochu jako otroci vržení napospas dravé zvěři do jícnu Kolosea, neboť jsme si nikdy nemohli být jisti, že se odtud vrátíme živí… Nikdy jsme nikde nebyli Bohu blíž než tehdy v oněch létech strávených v pekle.

Půl života mne dělí od těch roků, které jsem prožil jako jeden ze čtyř dvorních šašků mocného hejtmana Kohla, a přece se mi to všechno vrací ve snech častěji než co jiného. Je to vždy totéž. Vždy znovu a znovu umírají všude kolem nás tisíce právě takových, jako jsme my. My čtyři dvorní šašci hejtmana Kohla však přežíváme všechno a všechny. Když procitám z toho snu, ptám se pokaždé znovu: Proč? Proč právě my čtyři? Pokaždé, když vstávám do nového dne, říkám si znovu a znovu, jak bláhové je čekat odpověď. A přece se nepřestávám ptát. Nemohu přestat.

(Dvorní šašci, 1990)

O hrůzách v nacistických táborech smrti jsem v Londýně věděl jako jeden z prvních, protože jsem měl informace z židovských organizací. Snažil jsem se přesvědčit Beneše, že zprávy jsou správné, a žádal naši exilovou vládu, aby to ověřila. Bylo totiž známo, že česká informační služba měla vždycky vysokou úroveň. Beneš však trval na svém, že se to přehání. Nevím, zda mu orgány tajné služby opravdu takové falešné informace dávaly, anebo měly nějaký důvod pravdu zatajovat, ale my jsme předkládali přesvědčivé důkazy, že to tak je. Trvalo hodně dlouho, než se objevilo přímé svědectví dvou uprchlíků z koncentráku, kteří všechna zvěrstva potvrdili.

Jak jste se v exilu vyrovnával se zprávami o tom, co se děje v koncentračních táborech?

Byli jsme zdrcení, ale bylo to tak hrozné, že lidská fantazie nestačila, abychom si to dokázali představit. Aspoň moje ne. Ta doba nejistoty se dá těžko popsat. Člověk se snaží žít normálním životem, a přitom ví, že jeho nejbližší… Vlastně neví, jestli žijí, nebo nežijí, zda přežijí. Nemohli jsme nic dělat. Sám jsem měl v koncentráku bratra Pavla, nemluvě o dalších příbuzných. Vlastně všichni moji strýčkové a tety, pokud nezemřeli včas, za Hitlera zahynuli. Také Stellina matka šla nakonec do plynu.

Kde byl váš bratr?

Hlavně, kde nebyl… Prošel i Osvětimí. Zažil pochody smrti. Byl naštěstí mladý a Němci si potenciální pracovní síly drželi. Až po skončení války v roce 1945 přišel jednoho dne telegram Masarykovi od Petra Zenkla, který byl v koncentráku spolu s mým bratrem, že Fischlův bratr žije.

Váš stěžejní román Dvorní šašci pojednává o holocaustu. Je podle skutečných událostí?

Většina Dvorních šašků je z mé hlavy. Sice jsem někde něco částečně slyšel, ale hlavní příběh, v němž se rozehrává etický problém pomsty, jsem si vymyslel. Je tam však mnoho postranních epizod z každodenního života tábora, které vypravoval můj bratr. S ním jsem pak napsal knížku Hodinář z uličky Zvěrokruhu, která se opírá o jeho příběh. O osudech lidí, kteří se vrátili z koncentráku, ale ta hrůza v nich zůstane. Je to román o tom, čeho se vězňové z koncentračních táborů nemohli zbavit, čeho se nepřestávali bát.

Já jsem se vrátil z Londýna, Pavel z Osvětimi. Nikdo jiný z našeho rodu válku nepřežil. Proto bylo naše první setkání po válce tak pohnuté. Praha 1945

Je to v nich dodnes?

Většina bývalých vězňů nakonec najde takovou klapku, kterou se otevírá a zavírá ten koncentrák v nich. Snaží se pak žít normálním životem. Ale vzpomínky a okamžiky hrůzy se vracejí. Hlavně ve snech, ale i v jiných situacích, které někoho nebo něco připomínají. Můj bratr prošel vším, čím se dalo projít, a nezbavil se toho do dnešního dne. V lednu 1945 vyhnali Němci z lágru do sněhové vichřice několik set osvětimských vězňů. Putovali čtyři dny a čtyři noci bez jídla a pití v dvacetistupňových mrazech. Kdo už nemohl, toho namístě zastřelili. Nakonec se rozhodli, že to skončí se všemi, a spustili kulomety. Do sněhu, který se barvil krví, klesali zastřelení lidé. Bratr se v hrůze zhroutil také, i když nějakým zázrakem nebyl zraněný. Několik hodin pak ležel mezi mrtvými těly, než se odvážil vstát a utéci. Ukryl se pod postelí v nějakém opuštěném stavení, kam po několika hodinách nahlédl esesák v holinách. Naštěstí se pod postel nepodíval. Ale bratrovi se od té doby, když vidí holiny, ta chvíle pořád vrací.

Co jste ještě s bratrem napsali dohromady?

Troj povídku o dluzích, zatím však nevyšla. Je o lidech, kteří chtěli po návratu z koncentráku zaplatit své dluhy, ale neměli komu. To jsou věci, ze kterých se člověk musí vypsat.

Jakým způsobem s bratrem píšete?

On žije v Tel Avivu, já v Jeruzalému. Když něco napíše, já na to kouknu – a naopak. Detaily řešíme i po telefonu. Je to vždycky s rukopisem takový ping-pong mezi námi.

Jak jste přišel na nápad právě těch čtyř šašků?

Spisovatel se liší od většiny ostatních lidí snad právě tím, že má trochu víc nápadů. Proč a jak mu to a ono napadlo, však sotva kdy může vysvětlit. Snad pomohlo, že jsem v Norsku poznal Žida, který přežil koncentrák, protože hrál dobře na trubku a veliteli tábora se to líbilo.

Měl někdo v rodině ony nadpřirozené schopnosti vidět minulost a budoucnost jako hlavní hrdina?

Nic takového. Museli jsme vždycky sami přemýšlet a vymýšlet.

Dvorní šašci byli přeloženi do tuctu jazyků i do japonštiny. Jak je možné, že člověk, který sám holocaust neprožil, mohl napsat tak silné dílo?

Myslím, že se umím do lidí vciťovat a zároveň si zachovávám potřebný nadhled.

Filmová práva na Dvorní šašky koupil režisér Miloš Forman, ale nikdy na filmu nezačal pracovat Není to škoda?

To víte, že je mi to líto. Nikdy neřekl, že to neudělá, ale také nikdy neřekl opak. Takže já už tomu moc nevěřím.

Toužil jste někdy po pomstě? Jak vy sám jste se s tímto etickým problémem ve svém životě vyrovnával?

Nejsem mstivý člověk, ale v mých básních psaných za války najdete verše volající po pomstě. Například verš z básně zvané Mstivá kantiléna, v němž se praví: „… a klínům jejich žen dej hnít…“ To je jistě nejkrutější verš, jaký jsem kdy napsal. Dnes na něj nejsem hrdý.

Hovory s Janem Masarykem (O nejupřímnějším politikovi)

Velmi brzy po tom, co jsem poznal Jana Masaryka, jsem byl tak okouzlen originálností jeho způsobu myšlení a vůbec jeho osobností, že jsem si začal zaznamenávat – dělal jsem to už i dříve s jinými, kteří na mne silně zapůsobili, místo psaní deníků –, pokud paměť dovolovala, doslovné znění našich rozhovorů. A tak se zrodila tato kniha. Pokouší se vykreslit Jana Masaryka, jaký byl ve své pracovně, za psacím stolem, při pracovní konferenci, v křesle. Nemohou vykreslit Jana, jak sedí u klavíru, chvíli preluduje, pak se rozhodne pro jednu z mnoha set lidových písní, které tak miloval, hraje ji ve variacích a pak, pojednou, ji začne zpívat prostým, necvičeným hlasem. Nebo Jana s vyhrnutými rukávy, se zástěrou, jak si vaří večeři. Nebo jak hovoří s dítětem, nebo jak diskutuje o vážných věcech se svým psem. Můj obraz bude nutně neúplný. Avšak taková byla síla Masarykovy osobnosti, že byl beze zbytku obsažen a vyjádřen v každé minutě svého života.

(Hovory s Janem Masarykem, 1991)

Jan Masaryk mě určitě formoval ze všech nejvíc. Především ze mě udělal diplomata. Bez něho bych byl asi skončil někde u novinařiny nebo kdoví kde… Byli jsme si jako spolupracovníci velmi blízcí. Nikdy jsem pro něj nebyl jenom úředník. Mluvil se mnou jinak než s ostatními. Ke všemu jsem mu totiž vždycky jen nepřikyvoval. Když jsem si myslel, že to, co říká, není plná pravda, řekl jsem mu to. Jemu se to líbilo, protože nenáviděl „yesmany“. Měl jsem ho moc rád a myslím, že on mě taky. I díky němu na Anglii vzpomínám rád.

Kdy jste se vlastně s Janem Masarykem poznal?

V roce 1939. Přivedla mě k němu brzy po mém příjezdu do Anglie jeho dobrá známá, paní Rebeka Siefová. Patřila se svým manželem k vedoucím osobnostem anglického sionistického hnutí, z něhož vzešel i první prezident Izraele Chaim Weizmann. Podali jsme si ruce a Masaryk jí řekl: „Už jsi mi sem navodila moc Židů, ale tenhle je jiný, ten se směje.“ Od prvního okamžiku to mezi námi klaplo. Pomáhal mi ve styku s anglickými úřady, když jsem sháněl víza pro nejohroženější Židy.

Jak vlastně vznikne takové exilové ministerstvo zahraničních věcí? A kolik lidí tam pracovalo?

To v případě Benešovy vlády nebylo tak těžké. Do Paříže a pak do Londýna přišla celá řada diplomatů ze zastupitelských úřadů v okupovaných zemích. Do Informačního odboru byli přibráni novináři, kterých žilo v exilu také dost. Namístě se přijímali překladatelé a písařky. Hrstka spolupracovníků byla najímána ad hoc pro zvláštní úkoly. Jako třeba já pro kulturní propagandu a pro styky s židovskými organizacemi.

Jaký byl váš šéf?

Nesmírně laskavý, vtipný, veselý. Jeho úsměvná bodrost dovedla přesvědčit po prvních deseti minutách každého, s kým se setkal, že mu smí říkat prostě Jan a pokládat ho za přítele. Usmál se na vás, poplácal po rameni, řekl vtip, povzbudil vás, snažil se přemýšlet, co by se dalo dělat s vašimi starostmi. Když vám podal na rozloučenou ruku, muselo se vám zdát, že opouštíte dům člověka, na kterého se můžete kdykoliv spolehnout. Proto se mnoho lidí pokládalo za jeho intimní přátele.

A vy jste jím byl?

Znal jsem Masaryka dlouho a dobře. Proto vím, že jen dva tři lidé měli právo pokládat to, co je s Janem vázalo, za pouta skutečně intimního přátelství. Nebyl jsem jeden z těchto šťastných. Měl jsem jen to štěstí, že jsem směl pracovat s ním a v jeho blízkosti několik let.

Na co rád vzpomínáte?

Jednou za mnou přišla na ministerstvo moje žena Stella s ročním synem. Masaryk ho uviděl, odsunul hromadu spisů a posadil si ho na klín. Nechal ho mačkat všechny knoflíky interního telefonu a zmobilizoval své sekretáře, aby dítěti sehnali pomeranč a čokoládu. A když mu osobní tajemník ohlásil, že v předpokoji čeká nějaký velvyslanec, Masaryk odpověděl: „Nechte ho chvíli čekat, teď mám zajímavější a důležitější návštěvu.“

O Janu Masarykovi se mluví i jako o poctivém politikovi a velikém demokratovi.

Byl skvělý. A samozřejmě demokrat. Kompromis přijímal jako nutný výraz demokracie. Ovšem každý kompromis musel být konstruktivní. Jako příklad nekonstruktivního kompromisu často vyprávěl historku o sedlákovi, který zvolil zlatou střední cestu, když k němu soused poslal syna, aby mu půjčil koně. „Jestliže mu koně půjčím, tak mi ho ztrhá,“ uvažoval sedlák. „Když nepůjčím, řekne, že jsem špatnej chlap. Nejlepší bude zlatá střední cesta.“ A řekl klukovi: „Víš co, Františku, jdi domů a řekni tátovi, ať mi políbí pr…“

To je docela drsné, ne?

Jan neměl právě puritánský slovník. A užíval stejného jazyka, ať mluvil s králem nebo s metařem. Navíc to byl snad nejupřímnější člověk na světě. Jeho upřímnost však občas vyvolala i trapné mlčení. Ale nedovedl si pomoci. Říkal věci, které měl sice každý na jazyku, ale bez něj by zůstaly nevysloveny.

Kdy vznikla vaše knížka Hovory s Janem Masarykem?

Začaly se rodit v budově československého velvyslanectví v Londýně na Grosvenor Place brzy po tom, co jsem Jana poznal. Líbil se mi jeho samorostlý humor a jadrné vyjadřování, a tak jsem si po každé schůzce zapisoval, co mi utkvělo v paměti z toho, co Masaryk řekl. Osm let. Náš poslední rozhovor se odehrál v Masarykově bytě v Černínském paláci dva dny před jeho smrtí.

Co si o jeho nevyjasněném úmrtí myslíte vy?

V Hovorech s Janem Masarykem jsem uvedl dost podrobností, které vylučují, že by mohlo jít o sebevraždu. Bohužel však nevěřím, že budeme někdy vědět víc o Janových vrazích, kteří měli příliš mnoho času na to, aby zahladili stopy svého zločinu.

Proč jste vlastně z Londýna neodjel podle svého původního plánu do Palestiny?

Právě kvůli Masarykovi. Na konci války mě poprosil, abych ještě zůstal v Londýně jako první tajemník ambasády. Souhlasil jsem, vedlo se mi dobře, nic mi nescházelo. Měl jsem zajímavou a důležitou práci. Když byla v roce 1946 v Paříži mírová konference s německými satelity, poslali nás tam s Goldstückerem jako tiskové úředníky české delegace. To byly úkoly, jež bylo těžké odmítnout A už vůbec ne, když vás jimi pověřil Jan Masaryk.

Setkání (O spisovatelích)

Zájem o politiku a literaturu mě přivedl do blízkosti mnoha pozoruhodných osobností. Londýn za války byl právě pro tohle nejúrodnější půda. Při procházce v Hyde Parku jsme mohli potkat holandskou královnu a jen o pár pěšinek dál třeba norského krále. To se ví, nejeden z těch rozhovorů se omezil na to, čemu Angličané říkají „small talk“, ale bylo i dost rozhovorů nejen delších, nýbrž i důležitějších… Také vzájemné styky spisovatelů z mnoha zemí nebyly nikdy užší a intenzivnější než za oněch několik válečných let v Londýně. Je nepochopitelné, že o tom vlastně nikdy nikdo nic kloudného nenapsal.

(Setkání, 1994)

První anglický spisovatel, kterého jsem potkal krátce po příjezdu do Anglie, byl H. G. Wells. Znal se s mým přítelem Pavlem Eisnerem. Wells ho po Mnichovu k sobě oficiálně pozval, aby Eisnerovi dali vízum. Poslal mu tzv. affidavit, jímž se zavazoval anglickým úřadům, že se o svého přítele, jeho ženu a dceru, bude-li třeba, hmotně postará. Jenže dopis nedošel, a tak mě Eisner požádal, abych za Wellsem zajel. Snažili jsme se pak spolu vypátrat, co se skutečně stalo. Než se nám však podařilo zjistit, že vízum bylo omylem uděleno nějakému jinému Pavlu Eisnerovi – nebo snad Eislerovi, vypukla válka a už se nedalo nic měnit. Toho Eislera jsem pak v Londýně potkal. Vyprávěl mi, že když mu udělili vízum na základě garance H. G. Wellse, byl poněkud překvapen, ale domníval se, že šlo o dobročinnou akci známých anglických osobností, které takto hleděly napravit mnichovskou zradu.

A váš přítel Pavel Eisner?

Ten šel, chudák, do Terezína. Ale naštěstí přežil.

Jak jste se vlastně seznámil s tolika významnými světovými spisovateli, o nichž jste napsal v knize Setkání?

V roce 1940 jsme v Londýně založili exilový československý PEN klub. Brzy nato nám anglický PEN klub udělil právo hospitantů, takže jsme se mohli zúčastňovat jejich schůzek a zasedání. Měli jsme tak styky s kulturní anglickou elitou, a to je opravdu elita.

Kdo na vás nejvíc zapůsobil?

O Wellsovi jsem už mluvil. Pozoruhodnou osobností byla romanopiska Margaret Storm Jamesonová, tehdejší prezidentka anglického PEN klubu a velká přítelkyně Čechů. Poznal jsem i J. B. Priestleyho, který s věčně přimhouřenýma očima a s dýmkou v ústech bez ustání předl vlákna prostých, každodenních, ale hlubokých příběhů. Byl jsem zván k básníkovi Stephenovi Spenderovi, který mi pomohl nalézt překladatele mých veršů do angličtiny. Vyšly pak v prestižním týdeníku Statesman and Nation, což pro mne tehdy znamenalo mnoho. Angličtí spisovatelé byli pro nás za války vůbec nenahraditelní kolegové, kteří nás uváděli do anglického, jinak dosti uzavřeného světa. Chovali se k nám tak přátelsky, že na to nikdy nezapomenu.

Mezinárodní PEN klub v Japonsku. Mezi mnou a mou ženou Stellou stojí tehdejší vedoucí české delegace na konferenci Adolf Hoffmeister. Jako první vlevo sedí básník, vedoucí polské delegace a především dobrý přítel Antoni Slonimsky.

Tokio 1956

V Londýně však tehdy žili i velicí spisovatelé z jiných nacisty okupovaných zemí.

Podobně jako my založili i jiní své exilové PEN kluby, které byly přijaty pod záštitu PEN klubu anglického, a tak jsme se scházeli s mnohými z nich dosti často. Byl to tehdy pro mě veliký kulturní zážitek. Nemohu tu přirozeně vzpomenout všechny, ale z demokratických Němců, kteří utekli před nacisty, jsem poznal třeba Thomase Manna. Nebo důležitého maďarského spisovatele Arthura Koestlera. Z Poláků jsem se seznámil s Poznaňským, i když nejlíp jsem si rozuměl s básníkem Antonim Slonimským, s nímž jsme si navzájem překládali verše. Znovu jsem ho potkal deset let po válce, když jsem byl izraelským velvyslancem ve Varšavě. Bylo těch autorů z celého světa tolik, že je nemohu vyjmenovat a neznít přitom jako vychloubavý snob…

Spřátelil jste se také s Williamem Saroyanem, Američanem arménského původu, který vás jako autora nesmírně ovlivnil.

Seznámila nás předsedkyně anglického PEN klubu Margaret Storm Jamesonová, když za války sloužil jako důstojník v nějakém americkém vojenském úřadu v Londýně. Zvali jsme se vzájemně často na oběd. Někdy se k nám přidal i mladý romanopisec Holanďan lan Hartog, dobrodruh, mořeplavec a dobrý vypravěč, jemuž Saroyan říkal Sindibád. Většinou jsme však v těch různých hospůdkách v Soho bývali sami a mluvili o všem možném. S mnoha dalšími jsem se seznámil později při kongresech PEN klubu i mimo tento rámec. Byli mezi nimi třeba Američané Dos Passos a John Steinbeck, Ital Alberto Moravia, Španěl Salvador de Madariaga, anebo islandský nositel Nobelovy ceny Laxness, kterého jsem navštívil v jeho domě nedaleko Reykjavíku, když jsem byl akreditován jako velvyslanec v Norsku i na Islandu.

Během své kariéry jste poznal i další zajímavé umělce. Z hudebníků třeba světoznámého Jehudu Menuhina…

Ano, byl u nás, když jsem pracoval jako diplomat v Japonsku. Znal jsem ho dobře, i jeho sestru pianistku Chevcibu. Pocházejí z muzikantské rodiny. Ona žije v Austrálii, ale občas spolu hráli – a to pak byl koncert!

Na koho z básníků a spisovatelů vzpomínáte za svůj život nejraději?

Na Františka Langera, se kterým jsme v Londýně zakládali náš exilový PEN klub. Měl jsem ho hrozně rád. Po válce jsme se v Praze spolu hodně stýkali, jezdili na společné dovolené. Když jsem odjížděl z Československa, věděl jsem, co v něm ztrácím. Rád vzpomínám, jak jsem mu na cestě do Izraele v Benátkách, kde jsme se zdrželi kvůli akutní operaci našeho staršího syna, koupil skleněné těžítko. František je totiž sbíral. Měl hlavně taková, v nichž tkvěly jako skarab v jantaru záhadně všelijaké střípky a rozřezané okvětní lístky. V tomhle benátském těžítku ovšem byla místo střípků zapečetěna malá gondola s gondoliérem. Když se těžítko obrátilo, padal na to vše sníh. Rozveselilo mě to tak, že ač nám peníze stačily sotva na nejdůležitější, neodolal jsem a ještě téhož dne jsem dárek Františkovi poslal. O půl století později, když jsem zase poprvé mohl přijet do Prahy a když František už dávno nebyl mezi živými, ukázala mi jeho vdova Anička toho zasněženého gondoliéra. Stál dosud, teď jako na stráži, na Františkově psacím stole.

Prstoklady (Jak se stal z básníka spisovatel)

Cítil-li jsem se v životě opravdu jako v sedmém nebi, bylo to pokaždé, když jsem seděl za svým psacím stolem a zdálo se mi, že to, co jsem právě dopsal, se mi povedlo… Nemohu přirozeně mluvit za jiné. Já sám však pokládám za veliké štěstí, že nevím víc než právě to málo o tom, co se ve mně vlastně děje, kdykoliv se rodí nový román a já chodím s outěžkem jako těhotná očekávající matka. Neznám nic krásnějšího a ztratil bych kus osobního štěstí – a kus velmi podstatný –, kdyby mi zítra dal někdo recept na psaní románů a řekl mi, že ode dneška to musím dělat jen tak a nijak jinak. Třeba: Smíchej dobře dva díly politických aktuálností se třemi díly sexu, vraž do toho tři pětiny násilí a dvě pětiny narkomanie, polej to celé pikantním polevem z Moudré hlavy Guru X a nes na stůl. Děkuji pěkně. To si to raději upeču po svém.

(Prstoklady, zatím nepublikováno)

Nebýt toho, že vypukla válka a já jsem odjel do Londýna, kde jsem se spřátelil s Františkem Langerem, psal bych snad dodnes jen a jen verše. Myslel jsem si, že neumím vymyslet nějaký děj. Měl jsem vždycky hromadu nápadů. Viděl jsem však hlavně obrazy. Něco se mění v něco, něco je podobné něčemu. Ale jak by souviselo to, co dělá ten člověk a ten člověk, jak by se mohli sejít a něco dělat společně nebo proti sobě, to byly pro mě záhady.

Kdy se to zlomilo?

František Langer mě do prózy nutil. Říkal: „Kup si večerník, tam máš na každé stránce dějů, kolik chceš.“ Smál jsem se tomu a noviny si nekoupil. Nakonec jsem však návod, jak na to, přece jen získal. Od jednoho z nejlepších autorů, které jsem kdy potkal. Od báječného člověka Williama Saroyana. Jednou jsem mu vykládal, jak mne můj přítel František Langer, kterého Saroyan také znal, hledí přimět ke psaní prózy. Jak mi radí, abych si koupil noviny, kde najdu na každé stránce víc románů, než by sám Balzac byl stačil napsat za celý život. Saroyan naslouchal – uměl vůbec báječně poslouchat – chvíli mlčel a pak přišel s radou daleko lepší, než byl ten Františkův večerník. „Piš sám sebe!“ řekl.

Poradil vám, abyste psal o sobě?

Neřekl o sobě. I když jsme mluvili anglicky, rozuměl jsem jasně, proč neřekl, abych psal o sobě. Radil, aby psal sebe. Myslel zřejmě na to, co bylo ve mně, co se dělo ve mně, co mi šlo hlavou a co jsem byl já. A já jsem si dobře vědom, co té jeho radě dlužím. Věřím, že rozhodla stejnou měrou jako opětovné naléhání Františka Langera. Bylo mi jasné, že rozhodnu-li se někdy psát prózu, bude to podle kuchařského receptu Williama Saroyana. Chlapec Daniel v mém prvním románu Píseň o lítosti je do značné míry můj autoportrét z dětství. A byl by nepřišel na svět, kdyby se už před ním nenarodil chlapec Aram, v němž William Saroyan vypsal sám sebe.

Je to ta kniha, za kterou jste v roce 1947 dostal cenu Evropského literárního klubu?

Ano. V lednu 1948 mi za ni vyplatili 60 tisíc korun, což byl tehdy za knížku fantastický honorář. Jenže po lednu přišel únor – ten, co se od té doby psal s velkým Ú – a komunisté rozhodli, že knížka nevyjde. Vůbec jsem to nemohl pochopit, a tak jsem poprosil kamaráda Edu Goldstückera, aby domluvil svým mocným soudruhům, zda by se na můj román ještě jednou nepodívali: „Vždyť je to příběh o malém židovském klukovi, který si mezi dvěma dědečky tvoří svět.“ Eda se vrátil od vrchního cenzora a povídá: „Tak jsem mu doporučil, aby to vydali, že je to nepolitické.“ A cenzor opáčil: „Budeš se divit, právě proto!“ A kniha nevyšla. Pro mě však to byla po Masarykově smrti poslední kapka, proč jsem odešel z Československa.

František Langer byl nejen spisovatelem, ale také dobrým přítelem a společníkem, třeba i pro mé syny Petra Daniela a Martina Gabriela během naší společné dovolené.

Český ráj 1948

Kterou ze svých knih dnes máte nejradši?

Dvorní šašky a pak hlavně Kuropění. Jsou to knihy závažnější a čtenář se z nich dozví nejvíc o mém krédu i vidění světa. Nebyl bych je však dokázal napsat bez takových slunných a radostných zastávek, jako jsou třeba Hrací hodiny, Rodný dům nebo Velocipéd pana Kulhánka, ve kterých se vracím do kouzelné krajiny svého šťastného dětství.

Vaše romány jsou plné lásky, milování, krásných žen a něžné erotiky… Byl jste jako mladík spíš plachý, nebo na vás ženy letěly?

Já jsem letěl na ně, ale ony na mě moc nelétaly. Vždycky, než jsem potkal Stellu, jsem byl nešťastně zamilovaný. Naštěstí mám dost bohatou fantazii.

Která knížka vám zatím dala nejvíce práce?

Mám v šuplíku román, který jsem přepsal již čtyřikrát. Nepovím však přesně, jak se jmenuje, protože má jmen hned víc než jedno. Žádný z názvů mě však neuspokojil, a ještě horší je, že totéž platí o jeho dosud všech napsaných verzích.

Už jste ho vzdal?

Chtěl jsem to dopsat, ten román je pro mě důležitý politicky. Dokonce se mi zdá, že bych snad už konečně věděl, jak na to jít, ale pochybuji, že bych se dokázal vzpružit ještě popáté.

A o čem to je?

O člověku, kterého jsem dobře znal. Byly jen dvě věci, které ho v životě fascinovaly – totiž ženy a komunistická strana. Byl komunista, z čehož ho vyléčili v gulagu, odkud se nakonec dostal ven. A pak to byl chlap, který se podíval za ženskou a musel ji mít. Umřel velice mladý. Ale kdyby se ho někdo už třeba ve třiceti zeptal: „Víš, s kolika ženami jsi spal?“, nebyl by to mohl spočítat. Šlo o astronomická, neuvěřitelná čísla.

Jak jste se k jeho příběhu dostal?

Jednou, dlouho po tom, co pro všechny ženy, které poznal v biblickém významu toho slova, ztratil jedinou, kterou kdy opravdu miloval a jíž se nikdy nedotkl, i dlouho po tom, co přežil vězení v sibiřském gulagu a byl navždy z komunismu vyléčen, mě pozval do hotelu, který řídil, a po sedm dní a nocí mi vyprávěl své zkušenosti se ženami i s partají. Chtěl, abych to napsal. To, co mi vyprávěl, bylo tak silné, že jsem mu to slíbil. Bylo v tom tolik hrůzy, kterou jsem už nikdy nevymýtil ze své paměti, ale přesto jsem to nedokázal zhustit do románu. Jak jsem se s tím nalopotil! A skoro jistě marně.

Proč se vám zrovna tohle tak špatně píše?

Nechtěl jsem sepsat ani archivní záznam, ani obžalovací spis, nýbrž román, a pro ten platí jiné zákony. Prostě ta kniha ve mně nikdy nedozrála. Jednak je to trochu pornografie, nutně, nedá se tomu vyhnout. A za druhé je to založeno na jeho vyprávění, a to je vždycky těžké, protože člověk se toho drží příliš otrocky. Jenže život někdy píše až příliš neuvěřitelné věci, což není pokaždé slučitelné s literaturou. A spisovatel musí mít trochu slitování se čtenářem.

Povídky ze starého cylindru (O diplomacii)

V mém fraku hraje už dávno violista jeruzalémského symfonického orchestru, můj cutaway sedí jako ulitý recepčnímu jednoho z hotelů s pěti hvězdičkami, a všechno, co mi zbylo z mé diplomatické výbavy, je cylindr, který také už dávno ztratil lesk. Myslím, že cylindr – na rozdíl od všech ostatních parafernálii ne zcela pochybného řemesla velvyslanců – nikdy neztratil svou užitečnost. Stane-li se totiž, že jsem už dva tři dny nic nevyprávěl, nic mi nenapadá a hlava zní dutě jako soudek dopitý do poslední kapky, vynesu cylindr z almary, postavím jej před sebe dnem navrch, otočím jím třikrát doprava, dvakrát doleva a pak zas ještě jednou doprava, a už se vrací dávno zapomenutý příběh se všemi hlasy a barvami, které jako by se zvedaly nad cylindr jako páry nad kotlem čaroděje.

(Povídky ze Starého cylindru, 1998)

Žil jsem – a to pokládám za největší požehnání, jakého se mi dostalo – vlastně dva životy. Jeden jako diplomat, druhý jako spisovatel. Diplomatem jsem byl víc než pětatřicet let. Všechno ostatní předtím a potom byla literatura. A tahle dvojakost, podvojnost, dvojkolejnost, nebo jak tomu chcete říkat, je jako broušený démant, na němž září mnoho faset: Praha a Jeruzalém. Viktor Fischl a Avigdor Dagan. Český spisovatel a izraelský diplomat. Zkrátka takových párů je v mé biografii tolik, že v té dvojí koleji už vidím něco jako svůj erbovní znak.

O vašem diplomatickém životě vyprávějí Povídky ze starého cylindru. Opravdu jste v Barmě musel psát dopisy Pánu Bohu?

Musel, a přitom jsem ani dobře nevěděl kterému, protože nebožtík, jemuž jsem ten dopis vložil do rakve, byl hinduista, a já se v osazenstvu hinduistického Olympu moc nevyznám.

Kdo byl ten zemřelý?

Angličané té funkci říkají First Boy, první služebník, odpovědný na naší ambasádě za všechny a za všechno. Patřil k nějaké sektě fakírů, kteří dokáží chodit bosýma nohama po žhavém uhlí a tváře si propichovat dlouhými jehlami. Jednoho dne uprostřed práce omdlel a brzy nato zemřel. Tehdy za mnou přišla jeho rodina s prosbou. Prý je u nich zvykem, že služebník musí odejít na onen svět s doporučujícím dopisem svého pána a že by bez takového dopisu jeho duch nemohl opustit zemi, což jsem si vyložil tak, že mi bude strašit v domě. A tak jsem napsal dopis, jak věrně, oddaně a poctivě mi sloužil, jak si vždycky dovedl zjednat vážnost a úctu ostatního služebnictva. Dopis pak vložili mrtvému do sepjatých rukou na prsou a spálili ho na břehu jezera Inja.

Tak takhle vypadá život diplomata?

Myslím, že není nic mnohostrannějšího nad život diplomatů. A také není mnoho věcí, o nichž by bylo obecné mínění mylnější, než je o životě diplomatů. Ten se ve skutečnosti nepodobá ani girlandám koktejlů a jiných zdánlivých radovánek s kaviárem a šampaňským, ani to zas nejsou jen protesty a nóty či neustálé vymýšlení kroků a zákroků, k němuž jste byli akreditováni ve prospěch politických rozhodnutí a instrukcí z domova. Snad ani život cikánů, námořníků a vyzvědačů nemá tolik barev, tolik odstínů a nenutí ke styku s tolika různými světy. Kdybych se pokusil vypočítat všechny činnosti, jimiž je takový velvyslanec od rána do noci zaměstnán, asi by se mi to nepodařilo.

Máte nějaké životní pravidlo, kterého jste se v diplomacii držel?

Vždycky jsem se snažil vmyslet se do člověka, který seděl proti mně. Jenom tak jsem mohl vytušit jeho reakci na to, co mu chci vykládat. Tak jsme si mohli navzájem trochu rozumět. A to je pravidlo, které platí pro diplomata jako pro spisovatele, nebo třeba pedagoga. Čím víc se budeme umět vmyslet do druhého člověka a vcítit se do něj a ztotožnit se s ním, tím lépe se nám všem povede. Bez toho je těžké se dohodnout.

Nikdy jste nedostal úkol, který byl proti vašemu svědomí? Dostával jsem všelijaké příkazy. Třeba v Londýně jsem měl vyložit Angličanům odsun sudetských Němců. Věděl jsem, že budu říkat to, co Beneš chce, aby se říkalo, ale věděl jsem také, že tady budu někdy muset mluvit trochu proti vlastnímu přesvědčení.

Byl jste proti odsunu?

Ne, ale myslím, že se dal provést lidštěji. Nadělala se spousta nesmyslných chyb. Vždyť oni vyváželi se Sudeťáky i Židy!! Mluvil jsem o tom v Anglii hlavně s Haroldem Laskim, který byl tehdy generálním sekretářem Labour Party, a on mi řekl: „Pověz mi, co chtějí, abys mi pověděl, ale dopředu už tě upozorňuji: V tomhle my s vámi nepůjdeme.“ A tak jsem v této misi neuspěl.

Zažil jste podobné chvíle i v izraelských službách?

Do složité osobní situace jsem se dostal na konci svého diplomatického působení, když se v Izraeli ujal moci Begin, reprezentant pravice, jehož politika byla v naprostém rozporu s mým politickým přesvědčením. Tehdy za mnou přijel do Vídně kolega, který byl ambasadorem v jiné zemi, a já jsem se ho ptal: „Jak se s tím vypořádáš, co děláš, vždyť přece nemůžeš říkat věci, kterým nevěříš?!“ A on mi odpověděl: „To je jednoduché. Začínám každou větu slovy: Podle názoru mé vlády…“ Prostě zažil jsem věci, které nebyly zvlášť sympatické, ale neřekl bych, že se v nich člověk musí nutně znečistit.

Není nic mnohostrannějšího nad život velvyslanců.

Má diplomatická kariéra začala v roce 1955 v Japonsku, následovala Barma, Polsko, Jugoslávie, Norsko a Rakousko.

Island 1970

Jak jste přišel ke svému hebrejskému jménu?

Avigdorem Daganem jsem se stal v roce 1955, když mě poslali na izraelské velvyslanectví do Tokia. Tehdejší ministerský předseda Ben Gurion neviděl rád, když se izraelští diplomaté toulali po světě s německými jmény. Tak jsem si řekl, že své jméno prostě přeložím.

A co znamená?

Německy je Fischl malá rybka, hebrejsky se ryba řekne Dag, připojil jsem k tomu příponu – on, kterou se tvoří zdrobněliny, a na světě byl Dagon. Pak jsem ale zjistil, že Dagon byl filištínský bůžek hojnosti nebo čeho, a tak jsme to s bratrem upravili na Dagan. Neuměli jsme tehdy ještě dost dobře hebrejsky, protože slovo Dagan nemá v hebrejštině nic společného s rybami, nýbrž znamená zrno nebo nějaké obilí.

Jak jste se vlastně přerodil z českého diplomata na izraelského?

Po Masarykově smrti jsem šel za jeho nástupcem Vladem Clementisem, kterého jsem znal z Londýna. Věděl o mně, že jsem sionista. Když jsem mu řekl, že mám namířeno do Izraele, chápal mě a slíbil, že mi pomůže. Byl to slušný člověk, a navíc je třeba připomenout, že jsem se na něj obrátil v době, kdy Československo dodávalo do Izraele zbraně. Moskva se totiž tehdy ještě mylně domnívala, že židovský stát bude užitečným nástrojem proti Velké Británii, tehdy nejsilnější velmoci na Středním východě. Clementis však chtěl, abych nejdřív dokončil práci, kterou jsem po návratu do Prahy začal. Vedl jsem tehdy na ministerstvu zahraničí oddělení, které připravovalo materiály pro mírovou smlouvu s Německem. Věřili jsme, že k ní dojde, ale nikdy se to nestalo… Když jsem pak v listopadu 1949 odcházel z Československa, Clementis už byl zavřený. Už ani nevím, jak se jmenoval ten ministr, který mi nakonec pomohl. A tak se stalo, že jsem přišel do mladého, samostatného státu Izraele, kde se právě vytvářela diplomatická služba.

Jak jste se do ní dostal?

Pomohla mi náhoda. Z Londýna jsem znal tehdejšího izraelského ministra zahraničí Moshe Sharetta, který hledal experta na Německo. Potíž byla v tom, že jsem tehdy neuměl hebrejsky. Musel jsem zpočátku pracovat anglicky, ale postupně jsem se hebrejsky naučil. A tak jsem od roku 1950 pomáhal a radil při jednáních s Německem o válečných reparacích a restitucích, které tehdy měly pro hospodářskou budoucnost Izraele zásadní význam.

Začínal jste na vyslanectví v Japonsku. Jaké to bylo?

Když jsme přijeli v padesátých letech do Tokia, bylo kolem nás na sto milionů Japonců a ti chtěli vědět, co to vlastně ten Izrael je. Chtěli jsme ukojit velikou japonskou zvídavost, ale byla nás na ten úkol pouhá hrstka, takže jsme byli zaměstnáni od rána do noci.

Jak se při tom cítil Viktor Fischl, básník a spisovatel?

Současný zájem o politiku a literaturu byl pro mě vždycky přede vším ostatním. Někdy jedno pomáhalo druhému, jindy jedno bylo na čas druhým zastíněno. Byla údobí, skoro celých sedmadvacet let, kdy jsem se toulal po světě jako vedoucí zastupitelských úřadů v sedmi zemích od Japonska přes Barmu, Polsko, Jugoslávii, Norsko a Island až po Rakousko. Tehdy na psaní nebylo takřka pomyšlení, ale i tenkrát se plnily zásuvky mého stolu poznámkami, které jsem stačil zpracovat až po odchodu do penze v roce 1977. Pak se však rodila kniha za knihou.

Zatímco jsem se věnoval diplomacii, plnily se zásuvky mého stolu poznámkami, které jsem zpracoval až v penzi. Zasedání Organizace spojených národů 1977

Jeruzalémské povídky (O knížkách)

Kdybych si mohl vybrat, říká můj přítel David, který, jak víte, je básník, kdyby šlo po mém, jak vyplnit těch několik let, která mi snad ještě zbývají, chtěl bych mít krámek blízko Jaffské brány a prodávat lidem sny. Lidé – říká můj přítel David – by ke mně přicházeli pro sny, jako chodí do lékárny pro léky. Proti samotě, proti závisti, proti malověrnosti, a měl bych pro každého na skladě, co je dobré právě jen pro něj samotného. Každý sen by byl zabalen v šátku utkaném z pavučin a každý z těch šátků měkkých jako hedvábí by měl jinou barvu, podle níž by každý snadno mohl poznat svůj sen. Lidé by si však mohli sny navzájem také vyměňovat a pak by každý věděl o druhých víc a bylo by víc lásky na světě.

(Jeruzalémské povídky, 1991)

Někde v pohoří mých lejster musí být dlouhá listina nějakých dvaceti, snad i více knih, které jsem ještě chtěl napsat, ale už nenapíši. Nebudu ji teď už ani hledat, protože s hledáním v těch horách papíru mám dost zkušeností. Vím, že bych jako vždy našel sice mnoho zajímavých věcí, ale to, po čem jsem se vlastně pídil, bych skoro jistě neobjevil. Nejvýš bych měl tucet dalších nápadů, o které bych onu ztracenou listinu mohl rozšířit.

Jak se vám to podařilo, že jste napsal tolik knížek?

Jsem v práci celkem ukázněný. Hledím dodržovat své denní penzum. Kdysi to byly čtyři stránky rukopisu. Teď jsem rád, když za den stačím napsat alespoň dvě. Dřív, dokud jsem viděl a mohl psát rukou, to bylo jednodušší, protože pod rukou se rodí nápady. Pod strojem už tolik ne, to klepání je totiž hodně zmechanizované. Jenže člověk si zvykne na všechno. Ještě před čtyřmi, pěti lety jsem psal každé slovo rukou. Naklepat třeba lyrickou prózu jako Kuropění do stroje bych byl pokládal za neuvěřitelnou ohavnost. Pak se ale začal můj zrak postupně horšit. A jako nouze naučila Dalibora housti, naučila mě slepota psát na starém stroji, jehož klaviaturu znám zpaměti. Nasekám při tom přirozeně hromadu překlepů, které mi pak moje dobrá žena trpělivě opravuje. Stále se mi však strašně stýská po době, kdy jsem psal verše i své romány rukou.

Píšete rovnou na čisto?

To je tak. Psal jsem vždycky velmi pomalu, ale zato v mých textech zpravidla nebylo mnoho změn. Patřím zkrátka k autorům, kterým přemýšlení trvá déle než samo psaní, a dá se říci, že pak píši skoro z jedné vody na čisto.

Jak vymýšlíte své romány?

Když začínám, znám postavy. Něco se skutečně stalo a chci to jenom převyprávět. Anebo si něco vymyslím, čemu věřím, že jsem si to vymyslel dobře.

Kde hledáte inspiraci?

Všude. Já vím, že je pokládáno za neslušné naslouchat lidem, kteří nemluví právě k nám, nýbrž k někomu jinému. To však neplatí pro spisovatele. Neplatí a nemůže platit, protože pro spisovatele je naslouchání rozhovorům jako světlo pro malíře. A tak se přiznám bez mučení, že naslouchám, kde se jen dá. A každému radím dát si přede mnou pozor na jazyk.

Mluvili jsme o tom, že píšete sebe. Napadlo vás někdy napsat třeba o své slepotě?

Mám v zásuvce asi čtyřicet stran románu na toto téma. Ale určitě tu knihu nikdy nedopíšu a zcela jasně vím proč. Napsal jsem kdysi Dvorní šašky. Při tom jsem si uvědomil důvod, pro který ti, kdo sami prošli hrůzou toho pekla na zemi, napíší jen ve zcela výjimečných případech dobrou knihu o koncentračních táborech. Je k tomu totiž potřeba odstup do prostoru objektivnosti, a ten jim scházel. Stejně tak nevidomý shledá, že napsat román o slepotě je pro něj spojeno s těžkostmi skoro nepřekonatelnými. Ivan Olbracht mohl napsat Žalář nejtemnější, protože nebyl slepý. Ještě před několika lety bych se o to snad také mohl pokusit. Dnes už ne. I mně k tomu schází nutný odstup. A já mám v sobě naštěstí dost kázně, abych si to přiznal. Abych těch čtyřicet popsaných stránek dokázal zahodit.

Jaký je rozdíl mezi psaním básní a prózy?

Obojí musí mít svou stavbu. I v próze musí být hudebnost, rytmus, oddechy a přestávky, gradace a poklesy v napětí, stejně jako v poezii. Toho však, co poezii a prózu od sebe odlišuje, je neskonale víc. Hlavní rozdíl je na samém počátku mezi prameny. Zatímco báseň vytryskne z nápadu, román nebo povídka potřebuje víc plánování, sběru stavebního materiálu a jiných příprav. Než usednu ke stolu a složím první slovo na papír, který leží přede mnou a už dobrou chvíli trpělivě vyčkává, chodím celé dny a někdy i řadu týdnů skoro jako s outěžkem. I vlastní psaní pak vyžaduje daleko víc času než báseň. Nikdy jsem nenapsal sebekratší povídku dřív než za týden.

Ve Vídni jsem se loučil nejen s Marií Terezií, ale i s celou diplomatickou kariérou.

Vídeň 1977

A román?

To je i pro rychle píšícího spisovatele zaměstnání na mnoho měsíců a zpravidla na léta. Někdy i na půl života. A ještě i dlouho po tom, co si autor myslí, že román dopsal, nepřestávají jeho hrdinové zaměstnávat spisovatelovu mysl. V duchu ještě leccos mění, piluje. A zlobí se na sebe, že nepomyslel dřív na to a na ono, dokud se rukopis nezmění v knihu, na níž se už nedá alespoň v prvním vydání nic opravit. A příběhy postav ho neopouštějí ve dne ani v noci, ani na chvíli.

Jak to?

Někdy mi připadá, že se svými postavami vedu i ve spánku rozhovory až do samého rána. Jak jinak si vysvětlit, že večer často vstanu od stolu, protože už nevím kudy kam. Ráno však je mi jako zázrakem naprosto jasné, co který z hrdinů bude muset udělat, a zpravidla také vím, jaké budou první věty, jimiž naváži na včerejší text. Prostě kdo se rozhodne pro řemeslo spisovatelské, musí si být vědom toho, že nezvolil zaměstnání, nýbrž i způsob života. Neupsal sice duši ďáblu, ale zůstane mu z té duše pramálo pro cokoliv jiného.

Myslíte, že to tak má každý?

Určitě. Nejen Halas, ale třeba i František Langer nosil po kapsách svého manšestrového sáčka osmerky papíru, na které si tužkou zapisoval všechno, co ho právě napadlo, co se mu hodilo pro hru nebo povídku, na níž právě pracoval. Vzpomínám, jak jsme spolu trávili dovolenou v Českém ráji a chodili na houby. Jednou se mi František v lese ztratil. Našel jsem ho, jak sedí na mechu, opřen zády o kmen borovice, a píše na koleně nějaký veršovaný dialog, který jsem později objevil v jeho hře Bronzová rapsodie. Psal a psal a byl do toho tak zabrán, že si nevšiml ani těch nejkrásnějších podborováků, které rostly všude kolem něj.

Proč jste nikdy nenapsal nějaké své paměti? Měla o ně zájem celá řada nakladatelů.

Na nic se mě lidé snad neptají častěji než právě na toto. A já odpovídám vždycky stejně: Až mi bude sto dvacet jedna, protože do sto dvaceti mám na programu jiné věci. Ale přiznám se, že jsem kdysi své paměti začal psát. V mém životě totiž byly okamžiky, které k tomu přímo vybízely. Ovšem brzy jsem toho nechal a nikdy už se k tomu nevrátil. Za prvé jsem se při jejich psaní nemohl zbavit dojmu, že se nadouvám jako ropucha, a navíc jsem si vždy byl vědom své nedůležitosti.

Mohl jste ale vydat mnohá zajímavá svědectví.

Když jsem byl velvyslancem v Rangúnu, setkal jsem se při jakési náhodné recepci s člověkem, kterého jsem znal z Londýna. Jmenoval se Dennis Allen. Za války jsme se hodně přátelili a často se i služebně stýkali, neboť on pracoval v československé sekci cizineckého oddělení. Naposledy jsme se viděli v roce 1946 na pařížské mírové konferenci s Hitlerovými satelity, kde Dennis Allen fungoval jako sekretář britské delegace, kterou vedli další mí přátelé Ernest Bevin a Hector McNeil, zatímco já jsem byl tiskovým přidělencem československé delegace, v jejímž čele stáli Jan Masaryk a Vlado Clementis. Od té doby uběhlo patnáct let. Dali jsme se do řeči a já jsem si najednou uvědomil, co všechno se za ten čas změnilo: Nejen to, že Sir Dennis Allen teď zastával vysoký úřad pověřence pro jihovýchodní Asii a já se stal izraelským diplomatem, ale Bevin i McNeil zemřeli, Masaryk byl „zasebevražděn“, Clementis popraven. Rukou kata skončili i jiní, které jsem poznal v Paříži: třeba André Simone nebo generál Pika. A další jako Vávro Loebl či Eduard Goldstücker trpěli v komunistických žalářích. Tehdy jsem byl blízko rozhodnutí zaznamenat to, co jsem měl dosud v živé paměti, i pro druhé. Pak jsem si však uvědomil, že bylo mnoho jiných, kteří to vše zažili osobněji než já, a že by právě takoví mohli a měli vydat svědectví věrnější a úplnější. Jsem si jist, že to je něco, co může udělat mnoho jiných i lépe než já. Byl jsem totiž sice při nejedné významné události, v žádné jsem však nikdy nehrál víc než druhé housle. Prim jsem hrál, jen když jsem seděl u svého stolu a vymýšlel a vyprávěl. Místo Pamětí jsem psal romány a povídky, které za mě nikdo jiný napsat nemohl.

Maškary v Benátkách (O politicích)

Ve smlouvě, kterou doktor Faustus upsal duši Ďáblu za poněkud pochybnou cenu vědění, byl paragraf, ve kterém se Mefisto zavázal, že vždy jednou za sto let umožní Faustovi krátký pobyt na zemi. Tento bod byl sice do smlouvy pojat na Faustovo naléhání, protože tento nejzvídavější ze všech tvorů toužil přímo chorobně vědět, co nového lidé za každých sto let vymysleli, poznali, probádali, zkrátka, oč byli na konci století chytřejší než na jeho začátku, Mefisto však souhlasil hlavně proto, že měl zájem ukázat Faustovi, že i když snad lidé vědí o něco víc, nejsou proto o nic šťastnější a že pokaždé, když přijde zase po stu letech na zemi, shledá ji podobnější peklu než při předešlé návštěvě. Na cestě zpátky mu Mefisto už víc než jednou řekl: „Uvidíš, nakonec budeš ještě prosit, aby ses k nám směl vrátit.“

(Maškary v Benátkách, 1997)

Jako o spisovatelích mohu povídat i o státnících, které jsem ve svém dlouhém životě poznal. Od korunovaných hlav japonského císaře, norského a švédského krále až po Chruščova, jugoslávského prezidenta Tita a polského premiéra Gomulku. Od barmského diktátora generála Ne Wina po norského ministerského předsedu Bratteliho. Od polského ministra zahraničí Rapackého po nepálského ministerského předsedu Koiralu. A ovšem od Jana Masaryka, o němž jsem napsal knihu, až třeba po rakouského kancléře Bruna Kreiského, o němž bych knihu podobnou snadno mohl napsat, ale už nenapíšu.

Kdo na vás nejsilněji zapůsobil na vašem prvním postu v Japonsku?

Když jsem v roce 1959 opouštěl Tokio, přišel se se mnou rozloučit i poslanec a generální tajemník socialistické strany Asanuma, se kterým jsem se často vídal. Nedlouho potom jsem v novinách našel snímek, na němž pohotový fotograf zachytil Asanumu ve chvíli, kdy se kácí v parlamentu z řečnické tribuny potom, co politický odpůrce skončil debatu s ním tím, že mu vrazil nůž do hrudi. I to je Japonsko.

Co jste prožil jako chargé ďaffaires v Barmě?

V  Rangúnu jsem potkal jednu z nejkontroverznějších osobností mého života – generála Ne Wina. Tento asijský diktátor, kterého jsem vídal v době svého působení v Barmě, byl někdo docela jiný než krutovládce Ne Win, jak ho poznal svět později. Nebyl to generál žíznící po moci. Naopak. Byl to voják tělem a duší, který se tehdy snažil vytvořit z armády nástroj k zavedení demokracie do země bez demokratické tradice. Dokonce když měl všechnu moc, vzdal se jí a umožnil, aby vedení státu převzala civilní správa. Nevím, proč u něho došlo k pozdější hluboké změně osobnosti, připomínající případ Jekyll-Hyde ze slavné knihy skotského romanopisce Roberta L. Stevensona. Do smrti mi bude záhadou, proč civilní správu zase vyhnal a nastolil v Barmě hroznou krutovládu.

V dalších zemích už jste byl velvyslancem. Jaké to bylo?

Dělat tři roky izraelského velvyslance v Rakousku nebylo za Kreiského nic snadného. Osobně jsme měli dobrý vztah, ale politicky byl velmi proarabský a protiizraelský. Neplynulo to ani tak z jeho vnitřního přesvědčení jako z obavy, aby nebyl pro svůj židovský původ obviňován z předpojatosti. Kupodivu jsem to měl o něco snadnější v Polsku. Z Londýna jsem dobře znal polského básníka Antoniho Slonimského. Pomáhal mi tam v mnoha věcech, dokonce i politicky. Znal se totiž dobře s tehdejším ministrem zahraničních věcí Rapackým, bydleli náhodou v tomtéž domě. Antoni nejednou vyřizoval vzkaz ode mě Rapackému nebo naopak.

Jaký byl Tito?

Když mě pozdější proslulá premiérka Izraele Golda Meirová vyslala do Bělehradu s příkazem, abych se pokusil přimět Tita k dialogu, nevěděla, stejně jako já, že Tito v roce 1966 byl už někdo zcela jiný než statečný partyzán, který vedl svou zemi do války proti nacistům. Dokonce i někdo jiný než ten, kdo se po válce nebál postavit na odpor moskevskému diktátu. Poznal jsem ho už jen jako stárnoucího, zkamenělého diktátora, podobného Göringovi, který byl jakéhokoliv dialogu neschopný. To neplatilo jen směrem k Izraeli – po půldruhém roce jsem musel v souvislosti s šestidenní válkou svou misi v Bělehradě předčasně ukončit –, ale i ve vztahu k jeho bývalým přátelům, jimž vládl tvrdou rukou a sebemenší projev nesouhlasu odměňoval vězením.

Máte ze svého diplomatického působení také nějaké komické vzpomínky?

Jedna je z roku 1959, když do Rangúnu přijel Chruščov na státní návštěvu Barmy. Mně se poštěstilo – díky organizátorovi recepce, který zřejmě neoplýval znalostmi pravidel diplomatického protokolu – sedět naproti barmskému prezidentovi a jeho čestnému hostu. Tak se stalo, že jsem slyšel rozhovor obou státníků. Když si hostitel vybral z bohaté mísy na stole pěkné kuřecí stehýnko, Chruščov následoval jeho příkladu a pak řekl: „Pane prezidente, ani nevíte, jak rád vidím, že to kuře jíte také rukama. Já totiž už dávno tvrdím, že jíst takovou pochoutku vidličkou a nožem je jako milovat se prostřednictvím tlumočníka.“

Sedmadvacet let jsem zastupoval stát Izrael a poznal mnoho jeho politických reprezentantů, mimo jiné předsedkyni vlády Goldu Majerovou – dáma uprostřed mezi mnou a mou ženou.

Oslo 1971

Ve které zemi jste zažil největší pohodu?

V Norsku jsem se cítil opravdu dobře. A poznal jsem tam Bratteliho, norského ministerského předsedu, snad nejčistšího politika ze všech, který byl pro mě živým symbolem vítězství ducha nad násilím. Přežil německý koncentrák. Nevypadal fyzicky silný, spíš na něm bylo něco křehkého, ale byl nesmírně houževnatý. Nikdy nezměnil směr, který si určil, ničím se nenechal odstrašit nebo svést ze své cesty. Ze všech státníků, které jsem poznal, byl Bratteli nejskromnější, nejpokornější, nejčistší člověk. Jediný, kdo se mu v mých očích snad podobá, je Václav Havel.

Je pro vás Václav Havel podobnou autoritou jako Tomáš Garrigue Masaryk?

Má jiný charakter, vyrostl jinak než Masaryk, ale je to mravně silný člověk a velká autorita. Češi měli nesmírné štěstí, že ve dvou kritických okamžicích moderní historie jim byli dáni právě tito dva velcí lidé.

Měl jste možnost poznat prezidenta Havla osobně?

Když mi bylo pětaosmdesát, udělil mi pan prezident Havel Řád T. G. Masaryka. A protože jsem měl právě ty kulaté narozeniny, přidal mi nejkrásnější kytici, jakou jsem kdy v životě dostal. Přitom mi řekl: „Když se na vás tak dívám, vidím, že se člověk i v politickém životě může dožít vysokého věku.“ A já jsem mu na to odpověděl: „Může, pane prezidente, ale musí se to kombinovat s životem literárním.“

V. Havel: „Když se tak na vás dívám, vidím, že se člověk i v politickém životě může dožít vysokého věku.“

V. Fischl: „Může, pane prezidente, ale musí se to kombinovat s životem literárním.“

Praha 1997

Myslíte, že člověk může zůstat v politice morálně čistý? Rakouský kancléř Bruno Kreisky mi jednou říkal: „Moc korumpuje, kazí člověka.“ Není to jeho vynález, ale slyšet to od tak velkého státníka jako on bylo zajímavé. Jenže já jsem žádnou moc nikdy neměl, takže já nevím, jak to vypadá, když je člověk premiér, a může-li zůstat úplně čistý. Určitě politik musí dobře promyslet, než se pro něco nebo proti něčemu rozhodne, neboť může jít o krk, o životy jiných. Ale já jsem politiku nikdy nedělal, pracoval jsem v diplomacii a to je trošku jiné. Já jsem se, myslím, nikde nepošpinil.

Říkali mu Sefi (O ženě a dětech)

„Vezmi ten zázračný prsten,“ kázal Sefi čápovi. „Leť daleko nad moře a tam, kde jsou vody nejhlubší, ho spusť do hlubin, ze kterých už ho žádná vlna nikdy nevynese na břeh. Nám ho není třeba a bojím se, aby se zase nedostal do zlých rukou.“

„Jsi moudrý,“ pochválila Rubi svého muže.

„Teď budeme žít bez kouzel,“ řekl Sefi, když čáp byl sotva jen viditelný bílý bod na temném nebi. Tu se však Rubi podivila:

„Bez kouzel? Není jich dost všude kolem nás? Jen chvíli dobře naslouchej. To nezpívají jenom slavíci. I jasmín zpívá, i růže a šeřík, i hvězdy nad námi zpívají. Není to všechno kouzlo? Nejsou to všechno zázraky? Tady ta noc. Ta kvetoucí zahrada. My dva v ní se všemi vzpomínkami, se všemi sny, se vší láskou. A naše děti, které teď pokojně spí v domě jako v hnízdě, jež jsme pro ně připravili a ze kterého jednou vyletí, aby hledaly to, po čem budou toužit, a aby stavěly hnízda zas pro své děti. Není to všechno kouzlo?“

A tehdy řekl Sefi: „Jsi moudřejší než já.“ A objal ji a políbil jako už tolikrát. A jako pokaždé, bylo to i tentokrát, jako by ji právě byl políbil poprvé.

(Říkali mu Sefi, 1998)

Co se mi v životě nejvíc povedlo? Určitě moji synové. I když ti kluci se vlastně podařili víc Stelle nežli mně. A už to dávno nejsou kluci, ale staří pánové po padesátce.

Ty dětské knížky jako Říkali mu Sefi, Modrý kolotoč nebo Hrajeme si na sto věcí jste napsal pro ně?

Až pro vnuky. Mí synové totiž pohádky moc nechtěli. Můj starší kluk je dnes univerzitní profesor fyziologie, o čemž nevím nic, a mladší je inženýr počítačů, o čemž vím ještě daleko míň než nic. Oni od malička chtěli vědět věci daleko konkrétnější nežli já. Zatímco mně vrtal dětskou myslí Pán Bůh, jestli odpouští nebo neodpouští, jim šly hlavou šrouby, mikroskopy a rádia.

A co jste jim tedy vyprávěl?

Třeba v Londýně jsem vodil staršího kluka do školy a celou cestu jsem mu každý den líčil, jak se co dělá. To ho bavilo. Jak se vyrábějí stoly, okna. Vykládal jsem mu o svém dědečkovi sklenářovi. A nevymýšlel jsem si moc příběhy, protože jsem to tenkrát ještě příliš neuměl.

Jak jste je vychovával?

Když jsme někam jeli, sbírali jsme kamínky a já jsem zkoušel, co v nich vidí. V přírodě jsem jim ukazoval, co mám rád. Jinak jsem se svými pedagogickými schopnostmi nebyl nikdy zvlášť spokojen. O výchovu dětí se starala hlavně Stella. A starala se dobře. Já jsem jim spíš vypravoval o svém životě. Říkal jsem jim, co je na světě hezké a co moc ne.

Co vám dnes připadá na světě hezké a co moc ne?

Krásné je, že se lidé milují jako před tisíci lety. A hrozné je, že se nenávidí ještě daleko víc než v dávnověku.

Šťastný děda s prvním vnukem. Před pouhými dvaatřiceti lety. Oslo 1970

Jak si rozumíte s vnoučaty?

Mám čtyři. Ten nejmladší mi teď často připomíná má klukovská léta, kdy jsem stejně jako on dnes znal všechny světové rekordy a jména jejich držitelů zpaměti. Pamatuji se, že když byla v roce 1924 Olympiáda v Paříži, zdál se mi sen, jak jsem na ní vyhrál tolik zlatých medailí, že československou vlajku už ani nestahovali z nejvyššího stěžně. A tak, chci-li vnuka rozveselit, vykládám mu, oč rychleji běhají lidé na různé vzdálenosti dnes, o kolik víc dohodí a doskočí. A pak se oba snažíme vypočítat, kdy – bude-li sportovní vývoj pokračovat stejným tempem – doběhne nový rekordman do cílové pásky dříve, než vystartoval. Kluk se tomu chechtá, mě to však trošku straší.

V čem jsou dnešní děti jiné, než byla vaše generace?

Myslím, pokud si dobře vzpomínám na útlé dětství, že jsme byli poslušnější, vůči rodičům poddanější, víc jsme na ně dali než děti dnes. Ale jestli to bylo dobře nebo špatně, to si netroufám posuzovat. Naopak velmi dobré mi připadá, o kolik jsou dnešní děti zvídavější, než jsme byli my. Díky technickému pokroku vědí, jak si zjistit věci, o kterých my jsme vůbec nevěděli, že existují.

A mladí lidé?

Zdá se mi, že ve chvíli, kdy děti dorostou a dospívají, něco se zhoršilo. Nevím třeba, proč tolik mladých lidí žije manželským životem bez svatby. To za mých let nebývalo. Osobně mi to nevadí. Každý je odpovědný sám za sebe, ale jestli je to zdravé, správné, dobré… nevím. To nechci rozhodovat.

Pamatujete si ještě, kdy a jak jste poznal svou paní Stellu?

Bylo mi dvaadvacet, studoval jsem na Karlově univerzitě práva. Jednou nás v Aschermanově kavárně v Dlouhé třídě, kde se scházela pražská sionistická společnost, představil kamarád. A pak už to netrvalo dlouho.

„Jenom“ osmašedesát let. Jaké je vaše manželství?

Osmašedesát let je dlouhá doba. Kolikrát se člověk za ten čas přes všechnu lásku přece jenom pohádá a zlobí se jeden na druhého. Ale u nás to probíhalo celkem klidně. A hlavně, když jste potom staří jako my, vztah se mění. Už se nemusí moc mluvit a jeden druhému rozumí rychleji. I beze slov. Ve stáří záleží na jiných věcech než kdysi. Znáte mého kocoura Džingischána? Tuhle svou povídku mám rád. Džingischán je rošťák. Nakonec však také zestárne a najde si tu svou kočičku, už nevím, jak se jmenuje.

Cleo.

Ano, Cleo. A ona už také není tak mladá. Rádi spolu uléhají jeden vedle druhého. Vědomí, že už tu dlouho nebudou, pomáhá k tomu teplu, k touze být ještě spolu. Nevím, jestli mohu říci víc.

Krása šedin (O stáří)

Už mluvím s kameny,

se štěrkem se dávám do řeči,

rozmlouvám se zrnky písku

a s prachem se bratřím.

Neboť snad už zítra budu prach i já sám

a přilnu k prachu jiných,

se zrnky písku ztvrdnem v kameny

a ruka boží položí mne jako jiné tam,

kam v jeho věčné stavbě patřím.

(Krása šedin, 1992)

Kdykoliv mluvím o našem století, myslím tím právě uplynulé století dvacáté. To bylo století, do kterého jsem se narodil, ve kterém jsem zažil nejkrásnější i nejhroznější chvíle svého života a ve kterém jsem prožil – ostatně přesně na den – osmaosmdesát a půl roku. Myslím, že nebylo století, v němž by došlo k tolika pronikavým změnám ve světě jako ve století dvacátém. I přes všechny hrůzy, kterých v něm bylo víc než v kterémkoliv století jiném, dokázalo prodloužit průměrný věk lidí a dát jim ne všude, ale přece ve velkých oblastech světa větší svobodu. A ten závratný technický pokrok! Třeba v domě mého děda Filipa neměli elektrické světlo a svítili petrolejovými lampami. Dnes už je asi dost lidí, kteří takovou lampu nikdy neviděli. Ale tehdy byl takových lamp v bytě alespoň tucet. Dávaly dost světla, aby se dalo číst, ale v podstatě spíš sloužily jen pro zaručenou zkázu očí. Knot lampy byl namočen v nádobce na petrolej, na které byl nasazen cylindr, taková skleněná hruška, a plechové zrcadlo, zesilující odraz plamene. Ty cylindry se ovšem každý večer začoudily, takže je bylo třeba ráno umýt a osušit. Nevím proč, ale to čištění cylindrů byla jedna z velmi mála domácích prací, které jsem dělal rád a bez říkání.

Průhonice 2000

Už si jen z vrásek předčítáme

ty mně, já tobě z čela čtu

o dnech a nocích bez počtu,

co nevíme a co už známe.

Tak pásmům hor se podobají,

rostoucím kruhům starých dřev.

Ještě ti zazní z dálky zpěv,

nasloucháš mu jak jinotaji.

(Krása šedin, 1992)

Co vás na tom tak bavilo?

Nasadil jsem utěrku na vařečku a pak jí jezdil uvnitř po stěnách cylindru nahoru a dolů tak dlouho, až se sklo lesklo, že snad mohlo svítit i bez knotu a petroleje. Pravda je, že když konečně dorazilo elektrické světlo i k mému dědovi Filipovi a najednou stačilo prostě otočit vypínačem, došlo mi, kolik zbytečné práce a času v tom bylo utraceno. Zažil jsem třeba dobu, kdy jsme „chytali na krystal“. Nebo němý film. Za nějakých dvacet let už bude těžké najít pamětníka časů, kdy v biografu doprovázel představení pianista, který měl jednu hromádku not na doprovázení scén milostných, druhou pro chvíle napínavé, včetně honiček za zlosyny, a třetí pro dojemné závěry s usmiřováním, odpouštěním či umíráním. Co všechno nebylo, když jsem přišel na tento svět! Dokonce i na televizi a počítače jsem musel nějakou dekádu let čekat. Internet a e-mail mě dostihly až ve stáří. Ještě nikdy neměli lidé tak dobré prostředky dorozumívací, ještě nikdy si nebyly všechny konce světa tak blízké, ještě nikdy nebyly vzdálenosti tak překonatelné. A přece neznám odpověď na problém, pro lidstvo důležitější nad otázku, proč nejsou lidé přes všechen ten nepředstavitelný vývoj o nic šťastnější, než byli v době dostavníků a před telefonem, televizí a Internetem. Už si s tím lámu hlavu dost dlouho.

A vy jste šťastný?

Myslím si, že jsem šťastný člověk. Nedávno za mnou v Jeruzalému přišel zbožný mladý muž, žák ortodoxní ješivy, kterého jsem nikdy předtím neviděl. Prý četl několik mých knih a přišel se mě zeptat, proč jsem takový optimista. Pozval jsem ho dál a řekl jsem mu, že by vlastně on, který denně rozmlouvá s Bohem, měl být mnohem optimističtější než já, který se k Bohu poté, co nechal zahynout šest milionů nevinných židovských obětí, už neobracím. Přesto, vyložil jsem mu, vím, že všechnu tu krásu kolem nás i všechnu tu hrůzu musel jednou někdo stvořit. Věřím, že ve světě, kde se střídá jaro se zimou, kde ještě slepá mláďata vědí, že musejí pít mateřské mléko, nemůže být nic, co by nemělo svůj smysl, který sice neznám, ale nikdy se po něm nepřestanu pídit. Proto mě to na světě pořád tak baví.

A stáří vás nedeptá?

Jednou jsem naslouchal dvěma starším ženám v čekárně. Vyprávěly si o nemocech a všelijakých trampotách, až najednou slyším, jak jedna druhé říká: „Co bych vám povídala. Starý člověk se vůbec neměl narodit.“ A tu jsem si na tu hloupou bábu málem vyjel. Cožpak opravdu neviděla nic ze vší té krásy kolem sebe? Cožpak bylo možné, že nepamatovala jedinou ze všech těch hezkých chvil, které prožila, ať už byl její život sebesvízelnější? Kdykoliv si na to vzpomenu, všechno ve mně ještě vře. Myslím, že vždycky stálo a bude stát za to žít. Vychutnat si život do dna. Do posledního dechu. Měl jsem dost času si to vyzkoušet a ničím si nejsem tak jist.

Proč?

Až teď se dívám a vidím všechnu krásu i nejmenšího zázraku. Třeba kapku rosy na stéblu trávy. Až teď dovedu opravdu naslouchat hudbě. Až teď slyším všechnu radost ve zpěvu ptáků a všechen mír v bublání potoků a šepotu listí. Až teď dovedu opravdu vychutnat vůně, o nichž vím, že mi je vánek už jistě mnohokrát nepřinese. Samo vědomí, že se možná dotýkám věcí kolem sebe naposled, umocňuje mou vnímavost.

A co vaše slepota?

Vidím vše jako mlhavý obraz starého japonského umělce. Někdy mě napadá, že mám vlastně výhodu, když už skoro nevidím. Protože to, co vidím, je možná krásnější než skutečnost.

Vzpomínáte rád?

Umění vzpomínat je štěstí. A ve stáří je na co vzpomínat, nořit se dál a dál do hlubin paměti a objevovat přitom věci dávno zapomenuté, zdánlivě ztracené a ty skládat jako znovu odhalené útržky včerejšků v něco, co by tu mělo zůstat i pro zítřky. Pravda, u většiny z nás i paměť ve stáří slábne a někdy si z nás tropí šašky, hraje s námi nepěknou hru, ale i tak: cokoliv nám zůstalo v paměti, je požehnáním. A vůbec nejšťastnější je ten, kdo zjistí, že ani na sklonku života není odkázán jen a jen na vzpomínání. V Bibli se o takových lidech mluví jako o stromech, které i ve stáří ovoce ponesou. A pokládám-li se za jednoho z takto šťastných, pak především proto, že i ve vysokém věku, kterého mi bylo dopřáno se dožít, se mohu podělit s druhými o to, co jsem promyslel a k čemu jsem došel.

Před patnácti lety jste sestavil knížku Svědek téměř stoletý o čtyřiadevadesátiletém porodníkovi dr. Karlu Steinbachovi. Svým životním optimismem, touhou žít do posledního dechu jste si v mnohém podobní.

Když jsem na knížce Svědek téměř stoletý začal pracovat, chtěl jsem především zachránit vzpomínky člověka, který patřil do onoho skoro legendárního okruhu kolem Karla Čapka. Prvně jsme se potkali po válce u Čapkovy vdovy Olgy Scheinpflugové. Dosud si živě pamatuji, jak tam přišli Peroutka a Steinbach a od toho okamžiku tito dva bývalí spolužáci bavili celou společnost. Jeden sršel ostrým bodavým vtipem, zatímco z druhého sálalo lidské teplo. A tehdy jsem byl Steinbachem okouzlen a přál jsem se s ním setkat zas. Ale došlo k tomu až po mnoha letech v New Yorku… Pak jsem se ho dlouhou dobu snažil přesvědčit, že by měl napsat své paměti, zachránit vzpomínky na své velké přátele Karla Čapka, Ferdinanda Peroutku, Jana Masaryka. Čím dál mi však jasněji docházelo, že tu jde o víc, že je tu někdo, kdo může vydat jedinečné svědectví o celém jednom století.

Není právě lékař Karel Steinbach hrdinou vašeho slavného románu Kuropění?

To ne, ale když poznáte člověka jako Karel Steinbach, nutně si z něj musíte něco vzít. Jako on si bral ze svých přátel… Tady vám z něj kousek přečtu: „Víte, když je člověk starý jako já, žije už vlastně tak trochu se smrtí, zvyká si na ni a nebojí se jí. Strach má jen z nemoci. Tady zabolí pokřivený prst, tuhle něco píchne, tady má krátký dech, už neběhá jako dřív, někdy ne a ne usnout, a to si pak člověk říká, že stáří je volovina. Ale pak je zas hezký den a těším se z jasně modrého nebe a vychutnávám teplo každého paprsku stejně, ba víc než před půlstoletím a dřív. A to mi pak vždycky připomene Karla Čapka, od kterého jsem se právě tomuhle naučil, a napadne mi při tom pokaždé nějaký ten veselý příběh, něco o některém z mých mnoha přátel, a pak se chci o to a o ono ještě podělit s jinými a už zase stojí za to ještě chvíli žít.“

Loučení s Jeruzalémem (O smrti)

„Myslíš tedy,“ zakoktal jsem nakonec, „chceš snad říci, že bychom s tím loučením měli přestat?“

„Chraň Bůh,“ bránila se. „S Jeruzalémem je třeba se loučit až do samého konce, i když víme, že to loučení nikdy nebude mít konec. Myslím si, že s tím naším loučením je to právě tak jako s čekáním na Mesiáše. Přijde? Nepřijde? Kdo ví? Kdo může věřit, ať věří. Komu je těžko věřit, může aspoň doufat. A to je to, oč jde. My dva, to jsme si už řekli, se obejdeme i bez Mesiáše. Spasili jsme se navzájem, ale víš, kolika lidem ta naděje usnadňuje a snad i vůbec umožňuje žít?“

A po chvíli, když viděla, že přes všechnu zřejmou tupost začínám přece chápat, pokračovala: „A zdá se mi, že s tím loučením s Jeruzalémem je to právě tak. Ono tolik nezáleží na tom, rozloučíme-li se s každou čtvrtí, každým koutem, každým kamenem tohoto města. Musíme se jen loučit. A loučit znovu a znovu, protože je-li ti něco nade vše drahé, musíš se s tím v duchu rozloučit, abys mohl ocenit, co bys ztratil, kdybys to neměl. Proto se musíme loučit s Jeruzalémem po věky věků bez ustání.“

(Loučení s Jeruzalémem, 1997)

Stáří je věk smíření. A první, s čím se musíme umět smířit, je vědomí skutečnosti, že „nevíme dne ani hodiny“, že nevíme a nikdy nebudeme vědět. Jsou věci, které poznáváme zkušeností, a jiné, k nimž docházíme jen tušením. To však má své meze a toho, co nevíme, je vždycky víc než toho, co víme. Dovedeme vypočítat dráhu hvězd, známe jejich vzdálenost, lidé už chodili po Měsíci. Vědecký a technický pokrok nelze označit výstižněji než slovem závratný.

A přece nikdo z nás neví, odkud přišel a kam jde, víc než jeho praděd, který ještě svítil petrolejovou lampou a jehož nejrychlejším dopravním prostředkem byl dostavník. Pamatuji se, že jsem jako chlapec, ale i ještě dosti dlouho ve věku jinošském nevěřil, že bych někdy musel zemřít. Vnímal jsem to tak, že člověk nestárne, nýbrž jen roste a zraje do větší moudrosti. Smrt nebyla tehdy pro mě přirozený jev, spíš jenom následek nějaké chyby, které se dopouštíme.

Kdy jste prozřel?

Až když jsem se poučil o zákonech dědičnosti a o rodových genech, které přecházejí z pokolení na pokolení, když oba – můj otec i matka – zemřeli kolem padesáti. Tehdy se mi zdálo neúprosně logické, že to bude patrně přibližný věk, kterého se dožiji i já. A v tom přesvědčení jsem se utvrdil ještě hlouběji, když mi zlá nemoc zabila pětatřicetiletou sestru.

Jak jste se cítil, když jste se dožil padesátky?

Začal jsem každý den, který mohl být, a přece nebyl, poslední, pokládat za něco jako čistý zisk a dar z nebes. Když mi bylo osmdesát, říkal jsem si, jaké by to bylo hezké, dožít se roku 2000, pak si to v kalendáři odfajfkovat a odplout. Jenže teď už přišlo třetí milénium a mně je tu stále dobře. Pořád ještě objevuji nové krásy světa a začínám smlouvat s Pánem Bohem, že kdyby mě tu nechal ještě o dva roky déle, mohl bych ještě dopsat to a ono, co mám dosud v hlavě. A možná pak začnu škemrat, aby mne tu nechal až do té stovky.

Jak se v tom novém miléniu cítíte?

Jsem sice vděčný za každý den, který mi bylo dáno radovat se ve století jedenadvacátém, ale zdá se mi, že už v něm vystupuji jen tak pohostinsky, jako bych do něj proklouzl nějakým nedopatřením. Cítím se tu jako zapomenutý deštník z toho století minulého. Stále častěji narážím na věci, kterým už ani za mák nerozumím, a vím, že čas, který mi zbývá, bude stačit sotva na víc než na konečné vyúčtování.

Prožíval jste nějak zvlášť příchod nového tisíciletí?

Poslední den ve starém a první den v novém roce mi bylo vždycky tak trochu jako na začátku školního roku, kdy jsem měl knížky krásně zabalené a nemohl se dočkat, až začnu psát do čistých sešitů. Byl jsem v ty dny jako vždy plný dobrých předsevzetí. To však nemělo nic společného s tím, že končilo jedno a začínalo další milénium, nýbrž jen s tím, že jsme se loučili se starým a vítali nový rok. Nejblíže jistému vzrušení jsem snad byl jen ve chvíli, kdy jsem poprvé psal datum s letopočtem 2000. Tu ve mně na okamžik něco hrklo.

Co? Konečně na vás dopadla tíha tisíciletí?

Tisíciletí je podle mého názoru náklad tak těžký, že ho nikdo neunese. Ani myslet se na tu tíhu příliš dlouho nedá. Na Silvestra 1999 mi bylo přesně osmdesát sedm a půl, a už to se mi zdálo dost těžké uzvednout. Proto jsem na rozhraní dvou milénií přijal rozhodnutí, kterým skončily všechny mé úvahy o tomto námětu. Jde o dělbu práce mezi mnou a Stvořitelem. On, který s tím vším začal, se bude starat o staletí a milénia a já budu ještě chvíli vychutnávat každý okamžik od ranního procitnutí do večerního usínání. A všechno mezi těmito dvěma mezníky budu na každém ze svých dnů hledět vykroužit do krásy jako řezbář na nejlepším soustruhu.

Bojíte se toho, že jste na konci cesty?

Nemám žádnou těžkost to přijmout. Prostě tak to je. Lidé se opotřebují jako stroje. S mladšími musejí přicházet nové myšlenky. Jenže většina lidí, když dosáhnou věku jako já – a takových už moc není je unavená. Čekají někde ve starobinci na smrt Jako v čekárně. Už chtějí vlastně umřít. A já mám pořád ještě hromadu nápadů, které bych chtěl uskutečnit. Netrápím se faktem, že musím umřít. Má potíž se smrtí je v tom, že stále myslím na to, kolik mi dá ještě času, když se rozhoduji, do čeho se pustit. A smysl to stále ještě asi má, protože mi pořád chodí krásné dopisy mých čtenářů. Jsou jich stovky. Tak píši dál a doufám, že leccos z toho, co dosud mám v hlavě, stačím dopsat. Zároveň však věřím, že to maličko, co tady na světě člověk může na tom svém políčku udělat, jsem vykonal. A to je dobrý konec, nemyslíte?

Epilog (Variace na závěr knihy Dvorní šašci)

Nejdříve se objevil úzký pruh světla, jako by kdosi vystřelil šíp barvy mladé, oloupané větve, šíp letící podél celého širokého oblouku, který se pnul a lehce vznášel nad obzorem. Pak, jako škvírou zvolna otvírané škeble, se zaskvěla perleť a počala pomalu stékat po svazích dalekých hor. Jako by řada bělostných zubů prosvitla mezi pootevřenými měkkými rty krásné ženy, jež právě procitla s blaženým úsměvem z pokojného spánku a svlékala závoj po závoji fialových par noci. A pak se město, i země, táhnoucí se daleko k pohoří Moáb proměnilo v moře kvetoucích broskvových sadů. Potom růžová počala přecházet v okr, a kameny a zdi a výšiny a štíhlé cypřiše a staleté olivy na sebe vzaly tvary hnětené prsty času, které užívají deště a větru a sluneční výhně, stejně jako řemeslníci v ulici vedoucí k Jaffské bráně užívají brusů a kladiv a soustruhů.

Kdesi na dvorku jedné z hliněných chat na svahu Města Davidova zazněl zpěv prvního kohouta, vítajícího nový den, který se právě zrodil. Světlo se dalo na pochod. A než se Viktor probral ze snění nad úchvatnou krásou změn, jež ve svých Dvorních šašcích právě takhle popsal, dospěly sluneční paprsky až k místu, kde skoro slepý spisovatel seděl na svém balvanu. Světlo proniklo do všech děr, do každé prolákliny a škvíry, a vešlo mu i do skoro slepých očí a jimi vstoupilo do každé krvinky, kroužící v jeho žilách.

A on, stejně jako jeho hrdina soudce Rahana, už dávno věděl, že krvinky v žilách krouží ve stejné předepsané dráze, jako každá z milionů hvězd krouží v letu vesmíru, že každá krvinka je stejně důležitá jako planety a souhvězdí a že nejen hvězdy a nejen on, ale i každý z těch tisíců ptáků v korunách stromů, kteří začali zpívat, a každý mák a každý kvetoucí cyklámen, každý motýl a každý kámen, každá hrouda půdy a každé stéblo trávy, všechno má své místo, svůj důvod, svůj předepsaný úkol, svůj vytčený cíl. A že ti, jimž bylo dopřáno postát v úžasu nad tím zázrakem, nemohli být stvořeni jen pro zábavu toho, kdo je stvořil.

Viktor Fischl – Avigdor Dagan

* 30. června 1912 v Hradci Králové

Fischl vystudoval klasické gymnázium v Hradci Králové a práva na pražské Karlově univerzitě. Už během studií působil jako redaktor sionistického týdeníku Židovské zprávy, později se stal sekretářem Židovské strany v československém parlamentu. Po okupaci Československa v roce 1939 odešel do Londýna, aby pomáhal dalším Židům z protektorátu získat víza opravňující k vycestování ze země. Později jako úředník československé exilové vlády více než osm let spolupracoval s ministrem zahraničních věcí Janem Masarykem, který ho v Londýně pověřil stykem s židovskými organizacemi a vedením kulturní propagandy. V roce 1946 se jako tiskový úředník československé delegace účastnil mírové konference s německými satelity v Paříži a v Praze na ministerstvu zahraničních věcí vedl oddělení, které připravovalo materiály pro mírovou smlouvu s Německem.

Roku 1948 definitivně odešel z Československa do Izraele, přijal hebrejské jméno Avigdor Dagan a téměř třicet let působil v izraelských diplomatických službách – od roku 1955 jako chargé ďaffaires na velvyslanectvích v Japonsku a v Barmě, později jako velvyslanec v Polsku, Jugoslávii, Norsku a Rakousku. Do Čech se vrátil poprvé v roce 1990, po více než čtyřiceti letech jako člen izraelské delegace při obnově izraelsko-československých diplomatických styků.

Od roku 1977 se cele věnuje literární tvorbě. Za své dílo získal mnohá ocenění.

Básnické sbírky:

Jaro (1933), Kniha nocí (1936), Hebrejské melodie (1936), Evropské žalmy (1941), Mrtvá ves (1943), Lyrický zápisník (1946), Anglické sonety (1946), Dům u tří houslí (1981), Krása šedin (1992), z hebrejštiny přeložil Žalmy (1999) a Píseň písní (1998)

Próza:

Kuropění (1975), Figarova zlatá svatba (1987), Dvorní šašci (1990), Ulice zvaná Marnila (vyšla pouze hebrejsky 1984), Jeruzalémské povídky (1991), Pátá čtvrť (1991), Hodinář z uličky Zvěrokruhu (1992, společně s Pavlem Fischlem), Velocipéd pana Kulhánka (1992), Píseň o lítosti (1992), Všichni moji strýčkové (1995), Kafka v Jeruzalému (1996), Hrací hodiny (1996), Loučení s Jeruzalémem (1997), Maškary v Benátkách (1997), Povídky ze starého cylindru (1998), Zátiší s houpacím koněm (1998), Hovory s jabloní (1999), Skorobajky (1999), Rodný dům (2000)

Dokumenty:

Antonín Dvořák (1941), Hovory s Janem Masarykem (1951), Hovory s Karlem Steinbachem (1988), Setkání (1994)

Pro děti:

Strýček Bosko (1993), Hrajeme si na sto věcí (1997), Říkali mu Sefi (1998), Modrý kolotoč (2000)

Vyznamenání:

1991   československý Řád T. G. Masaryka,

1992   čestné občanství rodného města Hradce Králové,

1993   čestný doktorát Pedagogické fakulty v Hradci Králové,

1996   český Řád T. G. Masaryka,

1999   čestný doktorát Fakulty teologických věd v Praze,

2000   vyznamenání Primus inter pares města Hradce Králové

Literární ceny.

Sbírka básní Hebrejské melodie vyhrála v roce 1936 v Lyrické soutěži Melantrichu, první román Píseň o lítosti zvítězil v roce 1948 v soutěži ELK – Evropského literárního klubu, román Kuropění získal v roce 1992 Cenu Egona Hostovského, v roce 1992 obdržel Viktor Fischl Uznání literárního fondu za celoživotní dílo.

Dana Emingerová

Dva životy. Hovory s Viktorem Fischlem

Redakce textu: Šárka Nováková
Návrh obálky za použití fotografie
Karla Cudlína: Juraj Horváth
Fotografie: rodinný archiv, NFA, ČTK
Sazba: Petr Teichmann
Tisk: S-tisk, Vimperk
Vydalo nakladatelství G plus G, s. r. o.,
Biskupcova 78, Praha 5,
http://www.gplusg.cz,
v Praze 2002 jako svou 68. publikaci.
Náklad 5000 ks
Vydání první

Doporučená cena 159 Kč

ISBN 80-86105-55-

DANA EMINGEROVÁ (*1961)

Profesionální jméno Dana Emingerová získala v dobách popularity časopisu Mladý svět reportážemi a portrétními rozhovory se známými osobnostmi. Její interview s Václavem Havlem přetiskl i prestižní americký list New York Review of Books.

Po roce 1989 sestavila řadu rozhovorů s bývalými čelními politiky. Po stážích v zahraničních médiích se stala nezávislou publicistkou. Podílela se na knize Léčebně rehabilitační postupy Ludmily Mojžíšové.

V poslední době spolupracuje s deníkem Mladá fronta Dnes, kam přispívá svými rozhovory a cestovními reportážemi. Pravidelně píše fejetony do Českého rozhlasu, publikuje v domácích i zahraničních časopisech. K vydání je připraven její knižní debut Táhne mi na dvě stě, humorné vyprávění o svérázném stoletém dědečkovi-legionáři.

VIKTOR FISCHL (*1912)

Narodil se v Hradci Králové, kde již během gymnaziálních studií psal první básně.

Poté absolvoval Právnickou fakultu Karlovy univerzity v Praze, pracoval jako novinář a sekretář Židovské strany. Roku 1939 uprchl do Londýna s úmyslem vystěhovat se do Palestiny. Brzy se však přihlásil k zahraničnímu odboji a přes osm let pracoval s ministrem zahraničních věcí exilové vlády, kterého zachytil v knížce Hovory s Janem Masarykem. Po únorovém převratu odešel do Jeruzaléma, přijal hebrejské jméno Avigdor Dagan a téměř třicet let působil v izraelských diplomatických službách. Od roku 1977 se věnuje pouze literární tvorbě. Vydal přes třicet románů, básnických a povídkových sbírek. Přestože u nás začaly jeho knížky vycházet až v devadesátých letech, nepočítáme-li před a poválečné básnické sbírky, patří Viktor Fischl k největším česky píšícím spisovatelům. Jeho nejznámější knihy jsou Dvorní šašci (1990) a Kuropění (1975), které byly přeloženy do několika světových jazyků.

„Jsou lidé, kteří své stáří nosí jakoby v těžkém ranci na shrbených zádech. Jsou jiní, kteří je nosí v kapse jako šekovou knížku, do níž, kdykoliv se jim zlíbí, mohou zapsat, co si za život našetřili a co tu po nich zůstane,“ napsal Viktor Fischl v knize Svědek téměř stoletý. Ale jestli dnes někdo nosí své stáří jako kytku na klopě kabátu, pak je to právě tento devadesátiletý mistr slova a pera, jemuž čas vyměřený na tomto světě vystačil ne na jeden, nýbrž na dva životy.

Zatímco bývalý izraelský diplomat, který po odchodu z Československa přijal hebrejské jméno Avigdor Dagan, žije už přes půl století v Jeruzalémě, věčně mladý spisovatel Viktor Fischl, jenž nepochybně patří k největším česky píšícím autorům, prožívá mnoho svých příběhů stále v Čechách. O jeho dvou světech, svérázném humoru a lásce k životu je tato kniha.

DANA EMINGEROVÁ

Viktor Fischl je klenot v pokladnici české literatury.

Všechno, co napsal, prošlo prověrkou času. Jeho umění, jež vyzrálo v minulém století, přešlo s fanfárami i bez fanfár do nového tisíciletí. Napojeno tím nejlepším, co je ve Starém zákoně, a tím nejlepším, co v sobě má Česká země, nám odevzdal Viktor Fischl dílo, které bude žít stejně dlouho, jako bude žít česká literatura.

Coby spisovatel se stal ještě za svého života klasikem. Ne proto, že mu vycházejí Spisy (s velkým počátečním písmenem), ale proto, že k tomu, co už člověk o sobě věděl, přidal svou hřivnu – to původní, nové a cenné, bez čeho by psaní bylo jen čtením pro zábavu nebo papouškováním. Číst o něm, co o sobě říká na chytré, moudré a mladistvé otázky mladé novinářky Dany Emingerové, je zatím poslední dobrodružství, kterého se nám od Viktora Fischla dostává.

Kéž by žil a psal až do sto dvaceti!

ARNOŠT LUSTIG WASHINGTON, 8. ÚNORA 2002