Diaspora

Egan, Greg

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

sKončí třicáté století. Zatímco „tělaři“, poslední pozůstatek původního Homo sapiens, zůstávají v blátě a džunglích Země, většina lidstva získala faktickou nesmrtelnost – jako „Gleisnerovi roboti“, kteří nosí lidskou mysl ve strojí, a jako „polis“, superpočítače plné inteligentního softwaru, jenž obsahuje přímé kopie miliard lidských osobností.

Náhodná mutace základního psychozárodku polis Koniši dá vzniknout sirotčeti Játimovi. Když Zemi začne hrozit astrofyzikální katastrofa, Játima se vypraví hledat domov, kde nahodilé skutky Boha již nikdy nebudou ohrožovat jejich existenci.

Diaspora

Greg Egan

NÁVRAT

DIASPORA

© Copyright by Greg Egan − 1997

© Cover by Jürgen Rogener / via Thomas Schlück Agency − 2005

© Translation by Petr Kotrle − 2004

© for the Czech edition by Radomír Suchánek − 2005

ISBN 80-7174-607-X

Poděkování

Část tohoto románu vychází z povídky „Wang’s Carpets“ (Wangovy koberce), která byla poprvé publikována v antologii New Legends uspořádané Gregem Bearem.

Děkuji Caroline Oakleyové, Anthonymu Cheethamovi, Peteru Robinsonovi, Annabele Agerové, Kate Messengerové, Davidu Pringlovi, Leeovi Montgomeriemu, Gardneru Dozoisovi, Sheile Williamsové, Gregu Bbearovi, Miku Amautovovi, Danu Piponimu, Philippu Kellerovi, Sylvii Denisové, Francisi Valérymu, Henrimu Dhellemmesovi, Gérardu Kleinovi a Bernardu Sigaudovi.

PRVNÍ ČÁST

Játima se rozhlédlo po hvězdách kolem polis, ovlivněných Dopplerovým posuvem. Sledovalo nehybné, soustředné vlny barev po obloze postihující všechny fáze od roztažení po sbíhavost. Přemýšlelo o tom, co by o sobě měli říct, až konečně dostihnou svou kořist. Přinesli si nespočetně otázek, ale tok informací nemohl být pouze jednostranný. Až se Transmuteři zeptají: „Proč jste za námi přišli? Proč jste se vypravili tak daleko?“, odkud mělo začít?

Játima četlo osobní příběhy z doby před Introdem, vyprávěné na jediné úrovni a vázané představami, že jednotlivci jsou stejně nedělitelní jako kvarky a planetární civilizace nejsou nic menšího než izolované vesmíry. Jeho příběh ani historie Diaspory by se do těchto imaginárních mezí nemohly vměstnat. Reálný svět byl plný struktur, které byly větší a menší, jednodušší a složitější než maličký dílek obsahující inteligentní bytosti a jejich společenstva. Člověk by musel mít silně krátkozraké vnímání měřítek a podobnosti, aby uvěřil, že všechno za touto tenkou vrstvičkou je možné ignorovat. Nebyla to pouze otázka rozhodnutí zahrabat se do uzavřeného světa umělých krajin; tělaři ani občané, kteří hleděli nejdál, nebyli vůči téhleté krátkozrakosti imunní. Bylo prakticky jisté, že v některém období své minulosti jí trpěli i Transmuteři.

Transmuteři samozřejmě budou rozumět té velice obrovské, velice mrtvé nebeské mechanice, která dohnala Diasporu k Swiftovi a ještě dál. Budou se ptát: „Proč jste zašli o tolik dál? Proč jste svým lidem utekli?“

Játima nemohlo mluvit za svého spolupasažéra, ale jeho odpověď se nacházela na opačném konci škály, v oblasti velice jednoduchého a velice malého.

1

Orfanogeneze

POLIS KONIŠI

23 387 025 000 000 SKČ

15. května 2975, 11:03:17.154 UČ

Početírna byl software bez vlastního vědomí, stejně starý jako samotné polis Koniši. Jejím hlavním smyslem bylo umožnit občanům polis vytvořit potomka: dítě jednoho, dvou anebo třeba dvaceti rodičů, zformované částečně k jejich vlastnímu obrazu, částečně podle jejich přání a částečně na základě náhody. Ale sporadicky, přibližně jednou za teratau, se stalo, že početírna stvořila občana, který žádné rodiče neměl.

V Koniši vyrostl každý domácí občan z psychozárodku, řetězce instrukcí, které fungovaly jako digitální genom. První psychozárodek byl přeložen z DNA před devíti stoletími, když zakladatelé polis vymysleli programovací jazyk Formovač, který měl softwarově přetvořit základní neuroembryologické procesy. Ale každý takový překlad byl nutně nedokonalý, poněvadž obětoval biochemické detaily ve prospěch široké, funkční rovnováhy. Celou rozmanitost genomu tělařů tak nebylo možno převést bez újmy. V situaci, kdy se nedaly použít staré mapy založené na DNA, bylo pro početírnu, vycházející ze ztenčeného fondu vlastností, klíčové rozvrhnout důsledky nových variací psychozárodku. Vyvarovat se všech změn by znamenalo riskovat stagnaci; jít do neuvážených změn by znamenalo ohrozit zdravý rozum každého dítěte.

Konišský psychozárodek byl rozdělen do miliardy polí − krátkých segmentů o délce šesti bitů, z nichž každý obsahoval jednoduchou instrukci. Řady několika desítek instrukcí tvořily formovače, základní podprogramy využívané při psychogenezi. Účinky nevyzkoušených mutací na patnáct milionů vzájemně se ovlivňujících formovačů se zřídka daly předpovědět předem; většinou se jako jediná spolehlivá metoda nabízelo provést každý výpočet, který by provedl samotný pozměněný zárodek… což ovšem vyšlo nastejno jako nepředvídat nic, pokračovat normálně dál, vypěstovat zárodek a stvořit mysl.

Poznatky, které početírna o této činnosti shromáždila, měly podobu archivu opoznámkovaných map konišského psychozárodku. Mapy nejvyšší úrovně byly složité, mnohodimenzionální struktury, o několik řádů objemnější než vlastní zárodek. Ale existovala jednoduchá mapa, již občané Koniši používali k tomu, aby posoudili, jaký pokrok v průběhu staletí početírna udělala. Miliarda polí se na ní zobrazovala jako rovnoběžky a čtyřiašedesát možných instrukcí jako poledníky. Bylo možné představit si každý jednotlivý zárodek jako cestu, která klikatě probíhala mapou odshora dolů a postupně vybírala instrukci pro každé pole.

Tam, kde bylo známo, že k úspěšné psychogenezi může vést pouze jedna instrukce, se všechny trasy na mapě sbíhaly do osamělého ostrova nebo úzké šíje, okrově žluté na pozadí oceánské modři. Tahleta infrastrukturní pole budovala základní duševní architekturu, již měli všichni občané společnou, formovala jak překlenující konstrukci mysli, tak jemné detaily životně důležitých podsystémů.

Jinde mapa dokládala rozptyl možností: širokým kontinentem nebo rozdrobeným souostrovím. Charakterizační pole nabízela výběr kódů, které měly na detailní strukturu mysli známý účinek. Variace se pohybovaly od protilehlých extrémů vrozené povahy nebo estetiky po drobné rozdíly v nervové architektuře, které měly menší význam než rýhy na dlani tělaře. Projevovaly se odstíny zelené, jež byly stejně ostře kontrastní nebo zcela nepostihnutelné jako vlastnosti samotné.

Zbývající pole − kde zatím nebyly žádné změny zárodku ověřeny a nebylo možné vyslovit žádné předpovědi − byla klasifikována jako indeterminovaná. Jednotlivé vyzkoušené kódy, známé orientační body, se zobrazovaly šedě na bílém pozadí, jako vrcholek hory vystupující z pásu mračen, který skrývá všechno na východ a na západ od něho. Z dálky nebylo možné rozlišit žádný další detail; to, co se skrývalo pod mraky, bylo možné objevit jedině přímo, nezprostředkovaně.

Pokaždé, když početírna stvořila sirotče, nastavila pro všechna pole, kde bylo možné provést mutaci bez nebezpečí, platné kódy vybrané náhodně, protože neexistovali rodiče, které by bylo třeba napodobit nebo uspokojit. Potom zvolila tisíc neurčitých polí a naložila s nimi velmi podobně: tisíckrát si hodila kvantové kostky, aby vybrala nahodilou trasu přes terra incognita. Každé sirotče bylo objevitelem vyslaným prozkoumat nezmapované území.

A každé sirotče bylo samo o sobě nezmapovaným územím.

~

Početírna umístila zárodek nového sirotčete, jediný řetězec informací ve vakuu nul, doprostřed paměti dělohy. Samotný zárodek neznamenal nic; sám o sobě to klidně mohl být proud morseovky, který proletuje prázdnem kolem nějaké vzdálené hvězdy. Avšak děloha byla virtuální stroj, jehož účelem bylo vykonávat instrukce zárodku. Tucet dalších softwarových vrstev vedl do samotného polis, jako mřížka kmitajících molekulárních přepínačů. Sled bitů, řetězec pasivních dat, nemohl nic udělat, nic změnit − avšak v děloze význam zárodku dokonale zapadl do všech neměnných pravidel všech nižších úrovní. Jako děrný štítek vložený do žakárového stroje, přestal být abstraktní zprávou a stal se součást stroje.

Když si početírna zárodek pozorně přečetla, první formovač zárodku způsobil, že se okolní prostor vyplnil jednoduchou strukturou dat: jediným, nehybným sledem numerických vln, obtisknutým do prázdnoty jako miliarda dokonale seřazených písečných dun. Každý bod se tak odlišil od svého nejbližšího souseda výš nebo níž na tomtéž svahu − ale každý hřeben zůstával stejný jako všechny ostatní hřebeny, každé údolí bylo stejné jako všechna ostatní údolí. Paměť dělohy byla uspořádána jako prostor se třemi rozměry a čísla uložená v každém bodě značila čtvrtý. Tyto duny tedy byly čtyřrozměrné.

Potom přibyla druhá vlna − běžící šikmo k první, modulovaná pomalým, vytrvalým vzestupem − která rozryla každý hřeben na řadu stoupajících pahorků. Potom třetí a čtvrtá vlna, přičemž každá další obohatila strukturu, zkomplikovala a rozlámala její symetrie: definovala směry, vytvořila gradienty, zavedla hierarchii rozsahů.

Čtyřicátá vlna proběhla abstraktní topografií, která se nijak nepodobala krystalické pravidelnosti, jež stály na jejím počátku. Její hřbety a zářezy byly stejně stočené jako spirály na otisku prstů. Ne každý bod byl vytvořen jako jedinečný − ale vzniklá struktura postačovala k tomu, aby mohla fungovat jako kostra pro všechno, co přijde. Zárodek tedy vydal příkaz, aby se v čerstvě vykalibrované krajině stokrát rozkopíroval.

Při druhé iteraci děloha přečetla všechny namnožené zárodky. Příkazy, které vydávaly, byly zpočátku všude stejné. Potom jedna instrukce požádala, aby místo, v němž byl každý zárodek čten, poskočilo v bitovém řetězci na další pole sousedící s určitým rysem okolních dat: sledem hřbetů, které měly určitý tvar, charakteristický, ale ne jedinečný. Jelikož každý zárodek byl zasazen do jiného terénu, každá místní verze tohoto význačného bodu byla situována jinak a děloha začala načítat příkazy z různých částí každého zárodku. Všechny zárodky byly zatím identické, ale každý teď mohl do okolního prostoru vypustit jinou skupinu formovačů, které připraví základy pro různé specializované oblasti psychoblastu, zárodečné mysli.

Byla to stará metoda: nerozlišené kmenové buňky pučící květiny se podle vlastní soustavy chemických podnětů diferenciovaly na kališní lístky nebo korunní plátky, tyčinky nebo pestíky; kukla hmyzu se utlumila proteinovým gradientem, který při různých dávkách spustil odlišné kaskády genové aktivity potřebné k vytvarování zadečku, hrudi nebo hlavy. Konišská digitální verze vystihovala podstatu procesu: rozdělit prostor tak, aby dostal charakteristické znaky a potom nechal lokální znaky ovlivnit odvíjení všech dalších příkazů tím, že budou zapínat a vypínat specializované podprogramy − podprogramy, které budou pro změnu celý cyklus opakovat v ještě menším měřítku, čímž postupně promění první hrubé struktury v zázraky filigránské jemnosti.

Při osmé iteraci paměť dělohy obsahovala sto bilionů kopií psychického zárodku; víc již nebylo třeba. Většina pokračovala v tom, že do okolní krajiny vyrývaly nové detaily − ale některé úplně přestaly požívat formovače a spustily řvouny, krátké příkazové smyčky, které vysílaly proudy impulsů do primitivních sítí, které vyrostly mezi zárodky. Dráhy těchhle sítí byly nejvyšší hřbety vybudované formovači a impulsy byly maličké šipky, o jeden a o dva kroky výš. Formovače pracovaly ve čtyřech rozměrech, a tak samotné sítě byly trojrozměrné. Děloha vdechla těmto konvencím život, uvedla impulsy do pohybu po drahách, jako když kvadrilion vozů pendluje mezi bilionem uzlů desetitisícipatrové visuté dráhy.

Někteří řvouni vysílali metronomické toky bitů, jiní vyluzovati pseudonáhodné koktání. Impulsy proplouvaly rozestavěnými bludišti, kde sítě dosud vznikaly − kde byla prakticky každá dráha ještě propojená se všemi ostatními, protože zatím nebylo rozhodnuto, co přijde ořezat. Probuzeni tímto ruchem, vyrojily se nové formovače, jež začaly nadbytečné uzly demontovat a ponechávat jenom ty, do nichž současně přicházelo dostatečné množství impulsů − vybíraly ze všech nesčetných alternativ dráhy, které dokázaly fungovat synchronizovaně. V budovaných sítích byly rovněž slepé uličky − ale pokud se využívaly dost často, jiné formovače si toho všimly a postavily prodloužení. Nebylo důležité, že tyto první datové toky nedávají smysl; jakýkoli signál byl dost dobrý k tomu, aby pomohl uvolnit cestu nejprimitivnějšímu mechanismu myšlení.

Mnohá polis si nové občany vůbec nepěstovala; skládala je přímo z obecných subsystémů. Konišská metoda však skýtala jistou kvazibiologickou odolnost, jistou bezešvost. Systémy, jež společně vyrostly, které se vzájemně ovlivňovaly, již když se vytvářely, byly schopné vyřešit nejrůznější potenciální nesrovnalosti samy, aniž potřebovaly vnějšího psychoarchitekta, jenž by všechny dokončené komponenty vyladil, aby se spolu netloukly.

Mezi veškerou touto organickou plasticitou a kompromisem však infrastrukturní pole stále byla schopna vykolíkovat území pro několik standardizovaných subsystémů, které měli všichni občané stejné. Dva z nich byly kanály pro vstupní data − jeden pro gestalt a jeden pro lineár, dva základní smyslové orgány občanů Koniši, vzdáleně příbuzné zraku a sluchu. Někde kolem dvousté iterace byly kanály sirotčete jako takové již plně zformované, ale vnitřní struktury, do kterých přiváděly data, prostředky, které je měly klasifikovat a dát jim smysl, byly ještě nevyvinuté a nevyzkoušené.

Vlastní polis Koniši bylo pohřbeno dvě stě metrů pod sibiřskou tundrou, ale prostřednictvím optických vláken a satelitních spojení mohly vstupní kanály přivádět data z kteréhokoli fóra Koalice polis, z družic obíhajících nad všemi planetami a měsíci sluneční soustavy, z automatů potulujících se pozemskými lesy a oceány, z deseti milionů virtuálních krajin nebo abstraktních smyslových aparátů. Prvním problémem vnímání bylo naučit se vybírat z této záplavy.

V psychoblastu sirotčete začal částečně vyvinutý navigátor napojený na ovládání vstupních kanálů vysílat proud žádostí o informace. Výsledkem prvních několika tisíc žádostí byl pouze jednotvárný sled chybových hlášení; žádosti měly nesprávnou formu nebo se odkazovaly na neexistující zdroje dat. Ale každý psychoblast měl vrozený sklon vyhledat knihovnu polis (jinak by to trvalo tisíce let), a navigátor to zkoušel, až narazil na správnou adresu a kanály se rozběhla data: gestaltový obraz lva doprovázený lineárovým slovem pro toto zvíře.

Navigátor téměř okamžitě opustil metodu pokusů a omylů a ustrnul v opakovací křeči, kdy znovu a znovu vyvolával tentýž nehybný obraz lva. Pokračovalo to tak dlouho, až i ten nejprimitivnější zárodečný rozlišovač změn přestal cokoli hlásit. Potom se navigátor pomalu vrátil k experimentování.

Postupně se ustavil vcelku rozumný kompromis mezi dvěma typy prvotní zvědavosti sirotčete, a to tendencí vyhledávat nové a tendencí hledat opakující se struktury. Procházelo knihovnu a učilo se přivádět toky propojených informací − sekvencované obrazy zaznamenaného pohybu a potom abstraktnější řetězce křížových odkazů. Nechápalo nic, ale mělo v sobě dané, že má posilovat své chování, pokud narazí na správnou rovnováhu mezi spojitostí a změnou.

Klasifikačními aparáty se valily obrazy a zvuky, symboly a rovnice. Nezanechávaly po sobě drobné detaily − žádnou postavu v kosmickém skafandru, jak stojí na šedobílé skále proti obloze černé jako uhel; žádné klidné, nahé tělo, které se rozpadá pod šedivým rojením nanorobotů − nýbrž otisk nejjednodušších pravidelností, nejběžnějších asociací. Aparáty objevily kruh/kouli: ve vyobrazeních slunce a planet, v duhovce a zornici, ve spadlém ovoci, v tisícovce různých uměleckých děl, předmětů a matematických grafů. Objevily rovněž lineárové slovo pro „osobu“ a pokusně je spojily jak s pravidelnými jevy definujícími gestaltovou ikonu pro „občana“, tak se společnými rysy, které našly v mnoha vyobrazeních tělařů a gleisnerových robotů.

Kolem pětisté iterace vznikaly z kategorií odvozených z knihovních dat spousty maličkých subsystémů v aparátech pro klasifikaci vstupů: deset tisíc slovních pastí, které jsou nastraženy a čekají na podnět; deset tisíc monomaniaků zaměřených na vyhledávání souvislostí, kteří civí do informačního toku a neustále číhají na své speciální cíle.

Tyto pasti začaly navzájem vytvářet spojení. Nejdřív je využívaly k tomu, aby se podělily o své soudy, aby se rozhodly pro tu či onu variantu. Jakmile se spustila past na podobu lva, všechny pasti na jeho lineárové jméno, na zvuky, které byly odposlechnuty u jiných lvů, na obvyklé rysy pozorované v jejich chování (olizování mláděte, pronásledování antilopy), okamžitě zbystřily. Někdy příchozí data aktivovala celou skupinu pastí najednou a posílila jejich vzájemná propojení, ale občas se stalo i to, že příliš horlivé přidružené pasti začaly sklapovat předčasně. Byl rozeznán tvar lva − a přestože slovo „lev“ zatím nebylo zaznamenáno, slovní past pro „lva“ se předběžně spouští… a spolu s ní pasti pro olizování mláďat a pronásledování antilop.

Sirotče začalo předvídat, mít očekávání.

Kolem tisící iterace se z propojení mezi pastmi vyvinul vlastní složitý aparát, v němž vznikly nové struktury − symboly − které se mohly aktivovat navzájem, jakož i libovolnými daty ze vstupních kanálů. Samotná obrazová past pro lva byla jen šablona, která se nastavila světu s cílem zjistit soulad či nesoulad − verdikt bez jakýchkoli asociací. V symbolu lva mohla být zašifrována neomezená soustava asociací − a na tuto soustavu bylo možno kdykoli se připojit, ať v tu chvíli bylo vidět lva, nebo nebylo.

Pouhé rozeznání začínalo ustupovat prvním mlhavým náznakům významu.

Infrastrukturní pole připravila sirotčeti standardní výstupní kanály pro lineár a gestalt, ale odpovídající navigátor potřebný pro odesílání dat na specifické cíle v Koniši nebo někde dál zatím zůstával neaktivní. Kolem dvoutisící iterace se symboly přesto začaly přetlačovat o přístup k výstupním kanálům. Používaly šablony svých pastí k napodobení zvuků nebo obrazů, které se naučily poznávat − a nebylo důležité, jestli pronesly lineárové slovo pro „lva“, „mládě“ nebo „antilopu“ do prázdna, poněvadž vstupní a výstupní kanály byly uvnitř propojené.

Sirotče začalo slyšet, jak přemýšlí.

Ne celou vřavu; nemohlo propůjčit hlas − nebo dokonce gestalt − všemu najednou. Z bezpočtu asociací, vyvolávaných každou scénou z knihovny, mohlo ovládnout rodícími se aparáty pro tvorbu jazyka vždy jenom několik symbolů. A přestože na obloze kroužili ptáci, tráva se vlnila a za zvířaty se zvedal mrak prachu a hmyzu − a víc, mnohem víc… symboly, které zvítězily, než celá scéna zmizela, byly:

„Lev pronásleduje antilopu.“

Navigátor překvapeně odřízl přísun vnějších dat. Lineárová slova se cyklem přenášela z kanálu do kanálu, zřetelná v tichu; gestaltové obrazy znovu a znovu vyvolávaly jádro pronásledování, idealizovanou rekonstrukci ochuzenou o všechny zapomenuté detaily. Potom paměť utonula v černi a navigátor znovu sáhl do knihovny.

Samotné myšlenky sirotčete se v žádném okamžiku nezúžily na jediný uspořádaný sled − spíš se dalo říct, že symboly vyskakovaly v čím dál bohatších a složitějších kaskádách − ale pozitivní zpětná vazba zostřila ohnisko a mysl začala rezonovat nejsilnějšími vlastními myšlenkami. Sirotče se naučilo vydělit z nekonečného, tisícižilného sváru symbolů jednu nebo dvě nitky. Naučilo se vyprávět vlastní prožitky.

Sirotče bylo staré již téměř půl megatau. Mělo slovní zásobu čítající deset tisíc výrazů, krátkodobou paměť, očekávání sahající několik tau do budoucnosti a jednoduchý proud vědomí. Stále však nemělo ponětí, že ve světě existuje něco jako ono.

~

Početírna vyvíjející se mysl po každé iteraci zmapovala, svědomitě vysledovala účinky náhodně zvolených neurčitých polí. Myslící pozorovatel téže informace by si mohl představit tisíc jemných, prostupujících se fraktálových obrazců, podobných propleteným, nadýchaným krystalům vyrostlým v nulové gravitaci, jež vysílají křížem krážem přes dělohu čím dál jemnější větvičky − čtou jednotlivá pole, zařizují se podle nich a rozšiřují svůj vliv od jednoho aparátu k druhému. Početírna si nepředstavovala nic; pouze zpracovávala data a vyvozovala závěry.

Zatím se zdálo, že mutace nemají žádný škodlivý vliv. Všechny jednotlivé struktury v mysli sirotčete fungovaly v očekávané šíři a hustota styku s knihovnou a dalších namátkou vybraných datových toků nejevila žádné známky počínajících celkových patologií.

Kdyby se zjistilo, že psychoblast je poškozený, početírně v principu nic nebránilo sáhnout do dělohy a všechny nesprávně vyvinuté struktury opravit, ale důsledky mohly být stejně nepředvídatelné jako v případě, kdy by se zárodek nechal normálně růst. Lokální „operace“ občas vnášely do zbytku psychoblastu nekompatibility. Naproti tomu úpravy, které by byly natolik široké a důkladné, aby zaručily úspěch, mohly zmařit vlastní záměry, prakticky vymazat původní psychoblast a nahradit jej seskupením částí naklonovaných z dřívějších zdravých psychoblastů.

Jenže riskantní bylo i nedělat nic. Jakmile si psychoblast uvědomil sám sebe, získal občanství a neodsouhlasený zásah již pak nebyl možný. Nebyla to otázka pouhého zvyku nebo práva; šlo o princip zabudovaný do nejhlubší úrovně polis. Občan, který zešílel, mohl strávit teratau ve stavu zmatku a bolesti, s myslí příliš poškozenou, než aby dokázala dát souhlas k pomoci nebo si dokonce zvolit zánik. Byla to daň za autonomii: nezcizitelné právo na šílenství a utrpení, neoddělitelné od práva na samotu a klid.

Občané Koniši proto naprogramovali početírnu tak, aby raději postupovala opatrně. Pokračovala v pozorném sledování sirotčete, připravená ukončit psychogenezi při prvním náznaku dysfunkce.

~

Krátce po pětitisící iteraci se začal aktivovat výstupní navigátor sirotčete − a začala přetahovaná. Navigátor výstupu byl nastaven tak, aby vyhledával zpětnou vazbu, oslovoval někoho nebo něco, co prokazatelně reagovalo. Jenže navigátor vstupu si již dávno zvykl na to, že vystačí s knihovnou polis, a byl za tento návyk bohatě odměňován. Oba navigátory byly vybaveny nutkáním navzájem se sladit, připojit se ke stejné adrese, umožnit občanovi poslouchat a zároveň mluvit − což byla z pohledu konverzace užitečná dovednost. Znamenalo to však, že brebentění a obrazy sirotčete plynuly nejkratší cestou zpět do knihovny, která je naprosto ignorovala.

Navigátor výstupu tváří v tvář této absolutní lhostejnosti vyslal aparátům pro rozlišení změny tlumící signály, jimiž podkopal přitažlivost fascinujícího představení sehrávaného knihovnou a vytlačil navigátor vstupu ze zaběhaných kolejí. Zaklesnuté do podivného, chaotického tance, oba navigátory začaly poskakovat od jedné virtuální krajiny ke druhé, od polis k polis, od planety k planetě. Hledaly někoho, s kým by si mohly promluvit.

Cestou tisíckrát zahlédly fyzický svět, letmo a nahodile: radarový snímek písečné bouře ženoucí se mořem dun kolem severní polární čepice na Marsu; slabý infračervený chvost malé komety rozpadající se v atmosféře Uranu − událost, ke které došlo před několika desítkami let, ale udržela se v rozlišovací paměti satelitů. Dokonce narazily na přenos v reálném čase. Pocházel z automatu, který si východoafrickou savanou razil cestu k smečce lvů, ale na rozdíl od obrazů přicházejících z knihovny mu toto vidění připadalo úporně strnulé, a tak po několika tau postoupil dál.

Když sirotče narazilo na adresu konišského fóra, spatřilo náměstí vydlážděné hladkými kosočtverci v modrošedých minerálních odstínech, seskupenými do obrazce, z něhož čišely těžko postřehnutelné pravidelnosti, ale nikdy se přesně neopakoval. Fontána chrlila tekuté stříbro k tmavooranžové obloze, po které se táhly pruhy mraků. Každý proud se v polovině vzestupného oblouku rozpadal na zrcadlivé kapky − blyštivé kapičky deformované do podoby okřídlených prasátek, která poletovala kolem fontány, navzájem se proplétala a vesele chrochtala, než zapadla zpátky do jezírka. Náměstí lemovaly kamenné arkády, vnitřní strana průchodu tvořeného širokými oblouky a bohatě zdobenými kolonádami. Některé oblouky se nečekaně vytáčely − escherovsky nebo kleinovsky vybíhaly do neviditelných dodatečných rozměřil.

Sirotče zahlédlo podobné struktury v knihovně a znalo lineárová slova pro většinu z nich; krajina jako taková byla tak málo pozoruhodná, že k ní neřeklo vůbec nic. Tisíckrát již vidělo pohybující se, mluvící občany, ale silně si uvědomovalo, že tentokrát jde o něco jiného, byť zatím nedokázalo jasně pochopit, v čem ten rozdíl spočívá. Samotné gestaltové obrazy většinou připomínaly ikony, které již vidělo, či stylizované tělaře, jak je znalo díky zobrazujícímu umění: mnohem rozmanitější a mnohem rtuťovitější, než kdy mohli reální tělaři být. Jejich podobu neomezovala ani fyziologie, ani fyzika, ale jenom konvence gestaltu − potřeba deklarovat přes všechny kličky a úskoky jeden zásadní význam: jsem občan.

Sirotče fórum oslovilo: „Lidé.“

Lineárové rozhovory mezi občany byly veřejné, ale tlumené − zeslabené úměrně vzdálenosti v krajině − a sirotče slyšelo pouze neměnný šum.

Zkusilo to znovu: „Lidé!“

Ikona nejbližšího občana − oslnivé postavy hrající mnoha odstíny jako socha z barevného skla, vysoká asi dvě delty − se otočila tváří k sirotčeti. Vrozená struktura v navigátorově vstupu natočila úhel pohledu sirotčete přímo k ikoně. Navigátor výstupu jej musel následovat a zařídil, aby se ikona sirotčete − v tom okamžiku hrubá, bezděčná parodie občanova − natočila stejně.

Občan se modrozlatě zaleskl. Jeho průsvitná tvář se usmála. „Ahoj, sirotče,“ řekl.

Konečně odpověď! Detektor zpětné vazby navigátoru výstupu zablokoval znuděný výkřik a utlumil neklid, který byl hnacím motorem pátrání. Zaplavil mysl signály, které měly potlačit každý systém, jenž by mohl zasáhnout a odtáhnout je od tohoto drahocenného objevu.

Sirotče odpapouškovalo: „Ahoj, sirotče.“

Občan se znovu usmál − „Ano, ahoj“ − a potom se otočil zpět k přátelům.

„Lidé! Ahoj!“

Nic se nestalo.

„Občané! Lidé!“

Skupina sirotče ignorovala. Detektor zpětné vazby stáhl hodnocení spokojenosti a znovu uvedl navigátory v neklid. Ne takový, aby fórum opustilo, ale dostatečný, aby se v něm dalo do pohybu.

Sirotče pobíhalo z místa na místo a vykřikovalo: „Lidé! Ahoj!“ Pohybovalo se bez hybnosti, setrvačnosti, gravitace či tření, jenom pozměňovalo nejméně důležité úseky žádostí vstupního navigátoru o data, které krajina interpretovala jako jeho polohu a úhel pohledu. Odpovídající úseky navigátora výstupu určovaly, kde a jak řeč a ikona sirotčete zapadají do krajiny.

Navigátory se naučily přistupovat tak blízko k občanům, aby je bylo snadno slyšet. Někteří zareagovali − „Ahoj, sirotče,“ a zase se odvrátili. Sirotče napodobovalo jejich ikony: zjednodušené nebo složité, rokokové anebo spartánské, přehnaně biologické a přehnaně umělé, tvary ohraničené spirálami světélkujícího dýmu nebo vyplněné živými, syčícími hady, zdobené ohnivými fraktálovými vrstvami nebo zahalené do jednolité černě − ale pod bouří variací se vždy jako konstanta opakoval tentýž dvounožec, tentýž opičí tvar, jako písmeno A v iluminovaných rukopisech stovky šílených mnichů.

Aparát pro klasifikaci vstupu postupně začal chápat rozdíl mezi občany na fóru a ikonami, jež sirotče zahlédlo v knihovně. Každá ikona zde kromě vzhledu měla také nevizuální gestaltové návěští − vlastnost podobnou charakteristickému pachu tělaře, ale lokalizovanější a bohatší na možnosti. Sirotče téhle nové formě dat nerozumělo, ale jeho infotrop − pozdější struktura, která se vyvinula jako druhá úroveň nad jednoduššími detektory novosti a souvislostí − začal na nedostatek porozumění reagovat. Zachytil slabou stopu pravidelnosti − ikona každého občana tady má jedinečné a konstantní návěští − a vyjádřil svou nespokojenost. Sirotče, jež se až dosud neobtěžovalo návěští imitovat, se teď na podnět infotropu přiblížilo ke skupině tří občanů a začalo jednoho z nich napodobovat včetně návěští. Reakce byla okamžitá.

„Nech toho, idiote,“ vykřikl zlostně občan.

„Ahoj!“

„Nikdo ti neuvěří, když budeš tvrdit, že jsi já − a já ze všech nejmíň. Rozumíš? A teď jdi pryč!“ Tento občan měl metalickou, cínově šedou kůži. Aby svým slovům dodal důraz, rozsvítil svoje návěští a zase je zhasl. Sirotče udělalo to −

„Ne!“ Občan teď kromě původního návěští vysílal ještě druhé. „Vidíš? Zpochybňuji tě − a ty nedokážeš reagovat. Tak proč lhát?“

„Ahoj!“

„Odejdi!“

Sirotče to upoutalo; takové pozornosti se mu ještě nikdy nedostalo.

„Ahoj, občane!“

Cínová tvář povadla, skoro se roztekla přehnanou únavou. „Ty nevíš, kdo jsi? Neznáš svůj podpis?“

Další občan klidně řekl: „To bude určitě nové sirotče − ještě v děloze. Tvůj nejnovější spoluobyvatel, Inoširo. Mělo bys ho přivítat.“

Tohoto občana pokrývala krátká, zlatohnědá srst. „Lev,“ řeklo sirotče. Pokusilo se nového občana napodobit − a najednou se všichni tři rozesmáli.

„Teď chce být tebou, Gabrieli,“ řekl třetí občan.

První občan, ten s cínovou kůží, prohlásil: „Jestli ani nezná své jméno, měli bychom mu říkat ‚idiot‘.“

„Nebuď kruté. Mohl bych ti ukázat vzpomínky, částečný sourozenče.“ Ikonou třetího občana byla nevýrazná černá silueta.

„Teď chce být Blanche.“

Sirotče začalo střídavě napodobovat jednoho po druhém. Zároveň s tím, jak vysílalo gestaltové obrazy a návěští, trojice na to reagovala vyvoláváním zvláštních lineárových zvuků, které nic neznamenaly − „Inoširo! Gabriel! Blanche! Inoširo! Gabriel! Blanche!“ −

Rozeznávače krátkodobých souvislostí se toho spojení chopily a sirotče se k lineárovému vyvolávání přidalo − a pokračovalo ještě chvíli poté, co ostatní zmlkli. Ale po několika opakováních ho to omrzelo.

Občan s cínovou kůží si přitiskl ruku na hruď a řekl: „Já jsem Inoširo.“

Obyvatel se zlatou srstí si přitiskl ruku na hruď a řekl: „Já jsem Gabriel.“

Občan s černou siluetou dal ruce tenký bílý obrys, aby nezmizela, když ji nasunul před trup, a řekl: „Já jsem Blanche.“

Sirotče každého občana jednou napodobilo, zopakovalo jeho lineárové slovo a zkusilo udělat jeho gesto rukou. Ke všem třem se vytvořily symboly, které vázaly dohromady jejich ikony − včetně návěští − a lineárová slova, přestože návěští a lineárová slova dosud nebyla spojena s ničím jiným.

Občan, při jehož ikoně všichni vyvolávali „Inoširo“, řekl: „Zatím to jde dobře. Ale jak získá vlastní jméno.“

Ten, jehož návěští bylo svázáno se slovem „Blanche“, řekl: „Sirotčata si dávají jméno sama.“

Sirotče zopakovalo jako ozvěna: „Sirotčata si dávají jméno sama.“

Občan svázaný se slovem „Gabriel“ ukázal na toho svázaného s „Inoširo“ a řekl: „To je −?“ Občan svázaný s „Blanche“ řekl: „Inoširo.“

Pak občan svázaný s „Inoširo“ ukázal zase na něho a řekl: „To je −?“ Tentokrát občan svázaný s „Blanche“ odpověděl „Blanche“. Sirotče se připojilo a začalo ukazovat tam, kam ukazovali ostatní, vedené vrozenými systémy, které pomáhaly vyznat se v geometrii krajiny. Když nikdo jiný nedokončil, snadno to udělalo samo.

Občan se zlatou srstí potom ukázal na sirotče a řekl: „To je −?“

Navigátor vstupu otočil úhel pohledu sirotčete, pokusil se uvidět, na co občan ukazuje. Když zjistil, že za sirotčetem nic není, posunul své stanovisko zpátky, blíž k občanovi se zlatou srstí − a na okamžik se rozešel s navigátorem vstupu.

Sirotče najednou uvidělo ikonu, kterou samo ukazovalo − improvizovanou slepeninu ikon trojice občanů, černou srst a žlutý kov − nikoli jen jako obvyklou mlhavou představu od navzájem propojených kanálů, ale jako ostrý objekt v krajině vedle ostatních tří.

Na ni ukazoval občan se zlatou srstí svázaný se slovem „Gabriel“.

Infotrop zdivočel. Nedokázal si s tou nedokončenou pravidelností poradit − nedokázal dát odpověď, která v této hře patřila k tomu zvláštnímu čtvrtému občanovi − ale mezeru ve struktuře bylo třeba vyplnit.

Sirotče se dívalo, jak čtvrtý občan v krajině mění tvar a barvu… přičemž změny dokonale odrážejí jeho vlastní nahodilé hrátky: jednou napodobování některého z ostatních tří občanů, jindy jednoduše hraní s možnostmi gestaltu. Detektory pravidelnosti to chvíli fascinovalo, ale infotrop ještě víc zneklidněl.

Infotrop znovu a znovu zkoušel kombinovat všechny faktory, které byly po ruce, a stanovil krátkodobý cíl: změnit cínovou ikonu „Inoširo“ stejně, jako se měnila ikona čtvrtého občana. Tahle aktivita vyvolala předčasné vysílání příslušných symbolů, představu kýžené události. Obraz roztřesené, pulsující ikony občana sice snadno opanoval gestaltový výstupní kanál, ale ikona „Inoširo“ se nezměnila − pouze ikona čtvrtého občana, stejně jako předtím.

Navigátor vstupu se sám od sebe přesunul do stejného postavení, jaké zaujímal navigátor výstupu, a čtvrtý občan náhle zmizel. Infotrop oba navigátory znovu rozdělil a čtvrtý občan se opět objevil.

Občan „Inoširo“ se zeptal: „Co to dělá?“ a občan „Blanche“ odpověděl: „Divej se a buď trpělivé. Třeba se něco dozvíš.“

Mezitím již vznikal nový symbol reprezentující toho zvláštního čtvrtého občana − jediného, jehož ikona jako by byla vázána vzájemnou přitažlivostí ke stanovisku sirotčete v krajině, a jediného, jehož jednání sirotče umělo tak velice snadno předvídat a ovládat. Představovali tedy všichni čtyři občané stejný typ věci − jako všichni lvi, všechny antilopy, všechny kruhy… nebo ne? Vazby mezi symboly zůstávaly nejisté.

Občan „Inoširo“ řekl: „Já se nudím. Ať se o ně postará někdo jiný!“ Začal tančit kolem skupiny, střídavě napodobovat ikony „Blanche“ a „Gabriel“ a vracet se do své původní podoby. „Jak se jmenuji? Já nevím! Jaký mám podpis? Žádný nemám! Jsem sirotče! Jsem sirotče! Ani nevím, jak vypadám!“

Když sirotče pozorovalo, jak občan „Inoširo“ přebírá ikony ostatních dvou, málem celé své klasifikační schéma zavrhlo. Občan „Inoširo“ se teď choval spíš jako čtvrtý občan − třebaže jeho chování se ani teď neshodovalo se záměry sirotčete.

Symbol sirotčete pro čtvrtého občana pozorně sledoval jeho vzhled a polohu v krajině, ale zároveň začínal zahušťovat tresť představ a krátkodobých cílů sirotčete, vytvářet souhrn všech aspektů jeho rozpoložení, které mohly mít jakoukoli souvislost s chováním čtvrtého občana. Ale jenom několik symbolů mělo jasně vymezené hranice; většinou byly prostupné a promíchané jako bakterie, jež si vyměňují plazmidy. Symbol pro občana „Inoširo“ opět převzal několik struktur duševního rozpoložení od symbolu pro čtvrtého občana a začal je zkoušet na sobě.

Ze začátku schopnost vyjadřovat vysoce sumarizované „představy“ a „cíle“ vůbec nepomáhala − protože byla stále propojena s rozpoložením sirotčete. Slepě naklonovaný mechanismus symbolu pro „Inoširo“ neustále předvídal, že občan „Inoširo“ se bude chovat podle plánů sirotčete… ale to se nikdy nestalo. Konfrontovány s tímto opakovaným nezdarem, vazby brzy uvadly − a maličký, jednoduchý model mysli ponechaný uvnitř symbolu „Inoširo“ získal možnost najít rozpoložení pro „Inoširo“, které bude nejlépe odpovídat skutečnému chování tohoto občana.

Symbol vyzkoušel různá spojení, různé teorie, hledal tu, jež bude nejvíc dávat smysl… a sirotče náhle pochopilo skutečnost, že občan „Inoširo“ napodobuje čtvrtého občana.

Infotrop po tomto odhalení skočil − a pokusil se o to, aby čtvrtý občan napodobování občanu „Inoširo“ oplatil.

Čtvrtý občan prohlásil. „Jsem sirotče! Jsem sirotče! Ani nevím, jak vypadám!“

Občan „Gabriel“ ukázal na čtvrtého občana a řekl: „To je sirotče!“ Občan „Inoširo“ unaveně přitakal: „To je sirotče. Ale proč musí mít tak dlouhé vedení?“

Inspirované − infotropem ponouknuté − sirotče znovu zkusilo hrát „To je −?“ a tentokrát použilo jako odpověď pro čtvrtého občana „sirotče“. Ostatní tuto volbu potvrdili a vzápětí se ta slova provázala se symbolem pro čtvrtého občana.

~

Když tři přátelé sirotčete krajinu opustili, čtvrtý občan zůstal. Vyčerpal však schopnost nabídnout zajímavá překvapování, a tak se po marném dotírání na další občany vrátil do knihovny.

Navigátor vstupu již zvládl nejjednodušší způsob indexace používaný knihovnou, a když infotrop začal pátrat po způsobech, jak propojit volné konce souvislostí zpola vytvořených v krajině, podařilo se mu dohnat navigátor vstupu na ta místa v knihovně, která se vztahovala k záhadným lineárovým slovům čtveřice občanů: Inoširo, Gabriel, Blanche a sirotče. Každé z těchto slov indexovalo proudy dat, ale zdálo se, že žádné není propojeno s občany jako takovými. Sirotče našlo tolik vyobrazení tělařů, často s křídly, spojených se slovem „Gabriel“, že si z nalezených pravidelností vytvořilo celý symbol, ale tento nový symbol se prakticky nepřekrýval se symbolem zlatosrstého občana.

Sirotče od svého pátrání, ke kterému je pobízel infotrop, mnohokrát odběhlo; navigátor vstupu k sobě stahoval staré adresy v knihovně, vyryté do paměti. Když v jednu chvíli sledovalo výjev, jak nějaké umouněné tělařské dítě zvedá prázdnou dřevěnou misku, začalo se nudit a rozhodlo se k návratu na území, které znalo lépe. V polovině cesty narazilo na scénu, v níž se nějaký dospělý tělař krčil u zmateného lvího mláděte a zvedal je do náruče.

Na zemi za ním ležela lvice, nehybná a zakrvácená. Tělař pohladil lvíče po hlavě. „Chudáček Játima.“

Ten výjev v sobě měl něco, co sirotče ochromilo. „Játima. Játima.“ Nikdy to slovo neslyšelo, ale jeho zvuk je hluboce rozechvíval.

Lvíče zakňouralo. Tělař zabroukal: „Moje malé sirotče.“

~

Sirotče se pohybovalo mezi knihovnou a krajinou, v níž byla oranžová obloha a fontána s létajícími prasátky. Občas tam byli jeho tři přátelé nebo si s ním chvíli hráli jiní občané; jindy tam byl pouze čtvrtý občan.

Čtvrtý občan málokdy vypadal stejně jako při předchozí návštěvě − měl sklon podobat se nejúžasnějšímu obrazu, jaký v knihovně zahlédl v několika předchozích kilotau − ale stále se dal snadno identifikovat: byl jediný, kdo se ukázal, když se oba navigátory rozdělily. Pokaždé když sirotče do krajiny dorazilo, vyšlo ze sebe a prohlédlo si čtvrtého občana. Někdy upravilo ikonu, přizpůsobilo ji nějaké konkrétní vzpomínce, nebo jí vyladilo podle estetických požadavků aparátů pro klasifikaci vstupu − nerovnoměrností, které původně vyhloubilo několik desítek charakterizačních polí, než je následný datový tok buď prohloubil, nebo zanesl. Občas sirotče napodobovalo tělaře, jehož vidělo, jak bere lví mládě − vysokého a štíhlého, se sytě černou pletí a hnědýma očima, oblečeného do nachového hávu.

A jednou, když občan svázaný s „Inoširo“ řekl s předstíraným zármutkem: „Ubohé sirotče, ty ještě nemáš jméno,“ sirotče si tu scénu vybavilo a odpovědělo: „Chudáček Játima.“

Zlatosrstý občan prohlásil: „Já myslím, že už má.“

Od toho okamžiku všichni říkali čtvrtému občanovi „Játima“. Opakovali to tak často a tolik kolem toho nadělali, že je sirotče brzy svázalo se symbolem čtvrtého občana stejně pevně jako slovo „sirotče“.

Sirotče se dívalo, jak občan svázaný s „Inoširo“ triumfálně zvolal na čtvrtého občana: „Játima! Játima! Ha ha ha. Já mám pět rodičů, pět částečných sourozenců a vždycky budu starší než ty!“

Sirotče přimělo čtvrtého občana, aby odpověděl: „Inoširo! Inoširo! Ha ha ha!“

Nenapadlo je však, co by mělo říct dál.

~

Blanche promluvilo: „Gleisneři stabilizují asteroid − právě teď, v reálném čase. Chceš to vidět? Inoširo už tam je, Gabriel taky. Pojď za mnou!“

Ikona Blanche ukázala zvláštní nové návěští a pak náhle zmizela. Fórum bylo téměř prázdné; v blízkosti fontány se zdržovalo několik stálých hostů, o nichž sirotče vědělo, že nebudou reagovat, a pak tam byl čtvrtý občan, jako vždy.

Blanche se objevilo znovu. „Co se děje? Neumíš se mnou jít, nebo nechceš?“ Aparáty sirotčete pro jazykovou analýzu začaly vylaďovat univerzální gramatiku v nich zašifrovanou a rychle směřovaly k pochopení konvencí lineáru. Slova se stávala něčím víc než izolovanými spouštěči symbolů, z nichž každé mělo jediný, pevně daný smysl. Drobné nuance v pořadí, kontextu a skloňování začínaly modulovat kaskády výkladu symbolů. Toto byla žádost, jejímž účelem bylo zjistit, co čtvrtý občan chce.

„Hraj si se mnou!“ Sirotče se naučilo mluvit nikoli o „Játimovi“, ale o „já“ nebo „mně“, ale zatím to byla jen mluvnice, nikoli uvědomění sama sebe.

„Já chci vidět, jak to dělají, Játimo.“

„Ne! Hraj si se mnou!“ Sirotče se rozrušeně točilo kolem něho a přehrávalo útržky nedávných vzpomínek: Blanche vytváří v krajině společná tělesa − rotující očíslované kostky a pestrobarevné skákající míče − a učí sirotče, jak s nimi pracovat.

„Dobře, dobře. Tohle je nová hra. Doufám, že se budeš učit rychle.“

Blanche vyslalo další návěští − jeho příchuť byla zhruba stejná jako předtím, ale ne identická − a znovu zmizelo… ale hned se objevilo znovu, o několik set delt jinde v krajině. Sirotče je snadno zahlédlo a ihned se se vydalo za ním.

Blanche znovu skočilo. A znovu. Pokaždé před svým zmizením vyslalo novou příchuť návěští, maličko jinou. Ve chvíli, kdy hra přestávala sirotče bavit, Blanche začalo z krajiny na zlomek tau mizet, než se objevilo znovu − a sirotče se v tom čase snažilo uhodnout, kde se zhmotní příště. Doufalo, že na zvolené místo dorazí jako první.

Ale nezdálo se, že by v tom byl nějaký systém; kompaktní stín Blanche poskakoval po fóru nahodile, všude mezi arkádami a fontánou, a odhady sirotčete se vždy ukázaly jako mylné. Dohánělo je to k zoufalství. Ale hry, jež s ním Blanche v minulosti hrálo, zpravidla měly nějaký skrytý řád, a tak infotrop vytrval. Znovu a znovu přeskupoval stávající detektory souvislostí do nových spojení, hledal cestu, jak problém pochopit.

Návěští! Když infotrop porovnal v paměti nezpracovaná gestaltová data návěští, jež Blanche vysílalo, s adresou, kterou vrozené geometrické aparáty vypočítaly, když je sirotče o chvíli později spatřilo, části obou sekvencí se téměř dokonale shodovaly. Tak to šlo znovu a znovu. Infotrop provázal dva zdroje informací − poznal, že jsou to dva prostředky, jak se dozvědět totéž − a sirotče začalo poskakovat krajinou, aniž čekalo, kde se Blanche vynoří.

Napoprvé se jejich ikony překryly a sirotče muselo couvnout, než uvidělo, že tam Blanche skutečně je. Potvrdilo si tak úspěch, o který se již infotrop horlivě hlásil. Podruhé to sirotče instinktivně vykompenzovalo, maličko adresu návěští upravilo, aby zabránilo srážce, jak se to naučilo, když sledovalo Blanche zrakem. Potřetí bylo sirotče v cíli dřív než ono.

„Vyhrálo jsem!“

„Výborně, Játimo! Sledovalo jsi mě!“

„Sledovalo jsem tě!“

„Půjdeme se teď podívat na tu stabilizaci? Budou tam Inoširo a Gabriel.“

„Gabriel!“

„Chápu to jako souhlas.“

Blanche skočilo a sirotče je následovalo − a náměstí obehnané arkádami se rozplynulo v miliardu hvězd.

Sirotče si zkoumavě prohlíželo novou krajinu. Hvězdy vyzařovaly téměř na všech frekvencích, od kilometrových rádiových vln až po vysokooenergetické záření gama. „Barevný prostor“ gestaltu se mohl rozšířit do nekonečna. Sirotče v knihovně náhodou narazilo na pár astronomických vyobrazení, která podobnou paletu používala, ale většina pozemských scén a většina krajin nepřekračovala rozsah infračervené a ultrafialové. Dokonce i satelitní záběry povrchů planet působily ve srovnání s tím šedě a matně; planety byly příliš chladné na to, aby mohly takhle zářit přes celé spektrum. Ta změť barev v sobě měla náznaky sotva patrného řádu − emisní a absorpční čáry, hladké linie tepelného záření − ale oslněný infotrop podlehl přetížení a jednoduše pustil data dál; analýza bude muset počkat na tisíc dalších vodítek. Hvězdy byly geometricky nevýrazné − bodové, vzdálené, neumožňovaly vypočítat svou adresu v krajině − ale myslí sirotčete se mihla prchavá představa pohybu směrem k nim, možnosti prohlédnout si je zblízka.

Sirotče zahlédlo nedaleko skupinu občanů. Jakmile přestalo věnovat pozornost hvězdné kulise, začalo si všímat desítek podobných skupin roztroušených v krajině. Některé z jejich ikon odrážely okolní záření, ale povětšině byly viditelné z vlastního rozhodnutí, bez snahy předstírat nějakou interakci se světlem hvězd.

Inoširo řeklo: „Proč jsi to přivedlo s sebou?“

Sirotče se k němu otočilo, a přitom si všimlo hvězdy, která byla mnohem jasnější než všechny ostatní. Vypadala mnohem menší než při známém pohledu na pozemskou oblohu, ale zase nebyla filtrována obvyklou vrstvou plynů a prachu.

„Slunce?“

„Ano, to je Slunce,“ odpověděl Gabriel. Zlatosrstý občan se vznášel vedle Blanche, které bylo vidět stejně ostře jako jindy; bylo ještě tmavší než studené, řídké reliktní záření mezi hvězdami.

„Proč jsi přivedlo Játimu?“ zanaříkalo Inoširo. „Je moc mladé! Nic nepochopí!“

„Neposlouchej je, Játimo,“ řeklo Blanche.

Játima! Játima! Sirotče vědělo přesně, kde je Játima a jak vypadá, aniž potřebovalo rozdělit navigátory a přesvědčit se. Ikona čtvrtého občana se ustálila na podobě vysokého tělaře v nachové róbě, který si k sobě v knihovně vzal lví mládě.

„Neber si to tak, Játimo,“ promluvilo na sirotče Inoširo. „Zkusím ti to vysvětlit. Kdyby gleisneři ten asteroid ustabilizovali, mohl by za tři sta tisíc let − deset tisíc teratau − narazit do Země. A čím dřív ho stabilizují, tím míň energie k tomu budou potřebovat. Ale dřív to udělat nemohli, protože rovnice jsou chaotické, takže až doteď nemohli manévr dost dobře vymodelovat.“

Sirotče nic z toho nechápalo. „Blanche chtělo, abych tu stabilizaci vidělo! Ale já jsem chtělo hrát novou hru!“

Inoširo se rozesmálo. „Tak jak to udělalo? Uneslo tě?“

„Sledovalo jsem je. Skákaly jsme dál a dál… a já jsem je sledovalo!“ Aby to dokreslilo, sirotče několikrát poskočilo kolem trojice, i když ve skutečnosti nepřeskočilo z jedné krajiny do druhé.

„Psst,“ řeklo Inoširo. „Už je to tady.“

Sirotče sledovalo jeho pohled k nepravidelnému balvanu v dálce − ozářenému sluncem, s polovinou v hlubokém stínu − který se rychle a pravidelně pohyboval k neuspořádanému shromáždění občanů. Krajinný software ozdobil obraz asteroidu gastaltovými návěštími nabitými informacemi o jeho chemickém složení, hmotnosti, rotaci a parametrech oběžné dráhy. Sirotče znalo některé příchutě z knihovny, ale zatím ještě pořádně nechápalo, co znamenají.

Inoširovi se zablesklo v cínových očích. „Stačí, aby laser sklouzl, a tělaři v bolestech zemřou!“

„A budou mít jenom tři sta tisíc let na to, aby to zkusili znovu,“ poznamenalo jízlivě Blanche.

Inoširo se otočilo k sirotčeti a dodalo, aby je uklidnilo: „Ale nám se nic nestane. I kdyby zničil pozemské Koniši, jsme zálohovaní po celé sluneční soustavě.“

Asteroid byl již dost blízko, aby sirotče mohlo vypočítat jeho adresu v krajině a velikost. Stále byl zhruba třistakrát dál než nejvzdálenější občan, ale rychle se blížil. Čekající diváci byli rozestaveni v přibližně kruhovém útvaru, asi desetkrát větším než vlastní asteroid − a sirotče okamžitě poznalo, že pokud se jeho trajektorie nezmění, asteroid prolétne přímo středem této imaginární koule.

Všichni balvan pozorně sledovali. Sirotče přemýšlelo, co je to za hru; vznikl obecný symbol, který zahrnoval všechny cizince v krajině, jakožto i tři přátele sirotčete, a tento symbol zdědil od čtvrtého občana vlastnost vytvářet předpoklady o předmětech, která se tak osvědčila při předvídání jeho chování. Třeba lidé čekali, zda balvan znenadání někam skočí, tak jako skočilo Blanche. Sirotče se domnívalo, že se mýlí; balvan nebyl občan, nebude si s nimi hrát.

Sirotče chtělo, aby se o jednoduché trajektorii balvanu dozvěděli všichni. Ještě jednou prověřilo svou extrapolaci, ale nic se nezměnilo; kurs a rychlost byly stejné jako předtím. Sirotčeti chyběla slova, aby to ostatním shromážděným mohlo vysvětlit… ale třeba by to pochopili, kdyby se na čtvrtého občana dívali, tak jako se čtvrtý občan učil od Blanche.

Sirotče poskočilo krajinou přímo do cesty asteroidu. Čtvrtinu oblohy vyplnil šedivý poďobaný povrch. Nepravidelný pahorek na straně obrácené k slunci vrhal na blížící se stranu pruh hlubokého stínu. Sirotče bylo v první chvíli tak překvapené, že se nedokázalo pohnout − fascinované velikostí, rychlostí a tupou, bezúčelnou majestátnosti té věci − pak ale přešlo na stejnou rychlost jako balvan a vedlo jej zpátky ke shromáždění.

Lidé začali vzrušeně křičet. Jejich slova nebrala ohled na fiktivní vakuum, ale slábla úměrně vzdálenosti, splynula v pulsující řev. Sirotče se odvrátilo od asteroidu a spatřilo, že nejbližší občané mávají a gestikulují.

Symbol čtvrtého občana, napojený přímo na mysl sirotčete, již došel k závěru, že čtvrtý občan opisuje dráhu asteroidu, aby změnil, co si ostatní občané myslí. Model sirotčete pro čtvrtého občana tak získal vlastnost vytvářet předpoklady o předpokladech ostatních občanů… a symboly pro Inoširo, Blanche, Gabriela a dav jako takový po této novince chňaply, aby ji samy vyzkoušely.

Ve chvíli, kdy se sirotče vřítilo do kulové arény, uslyšelo smích a jásot. Všichni sledovali čtvrtého občana, ale sirotčeti konečně začínalo svítat, že ve skutečnosti nikdo nepotřebuje trajektorii ukazovat. Ohlédlo se, aby se přesvědčilo, že balvan pokračuje dál nezměněným kursem, když vtom jeden bod na pahorku začal zářit intenzivním infračerveným světlem − a potom vybuchl září, která byla tisíckrát jasnější než sluncem ozářená skála kolem, a tepelným spektrem žhavějším než samotné slunce.

Sirotče znehybnělo a nechalo asteroid, aby se přiblížil. Z kráteru na pahorku tryskal proud žhavých par; obraz překypoval novými gestaltovými návěštími, která byla všechna nesrozumitelná, ale infotrop vyryl do mysli sirotčete slib: Naučím se jim rozumět.

Sirotče neustále kontrolovalo krajinné adresy referenčních bodů, které sledovalo, a zjistilo ve směru asteroidu mikroskopické změny. Na to všichni čekali? Na ten světelný záblesk − a tuto nepatrnou změnu kursu? Čtvrtý občan se zmýlil v tom, co vědí, co si myslí, co chtějí… a oni teď věděli co? Důsledky se odrážely mezi symboly, modely mysli zrcadlily modely mysli. Systém hledal smysl a stabilitu.

Ještě než asteroid stačil splynout s ikonou čtvrtého občana, sirotče přeskočilo zpět ke svým přátelům. Inoširo zuřilo. „Proč jsi to udělalo? Všechno jsi zničilo! Mimino!“

Blanche se klidně zeptalo: „Co jsi vidělo, Játimo?“

„Balvan maličko poskočil. Ale já jsem chtělo, aby si lidé mysleli… nestalo by se to.“

„Pitomče! Pořád se musíš předvádět!“

„Játimo?“ ozval se Gabriel. „Proč si Inoširo myslí, že jsi letělo s asteroidem?“

Sirotče zaváhalo. „Já nevím, co si Inoširo myslí.“

Symboly pro čtveřici občanů zaujaly uspořádání, které vyzkoušely již tisíckrát předtím: čtvrtý občan, Játima, zůstal stranou ostatních, vydělený jako jedinečný − tentokrát jako jediný, jehož myšlenky může sirotče jistě znát. A zatímco symbolový aparát hledal lepší způsoby, jak tento poznatek vyjádřit, kruhovitá spojení se začala posilovat a nadbytečná pouta začala odpadat.

Neexistoval rozdíl mezi modelem předpokladů Játimy o jiných občanech, ukrytým hluboko v symbolu pro Játimu… a modely ostatních občanů jako takových uvnitř jejich vlastních symbolů. Systém to konečně poznal a začal se zbavovat zbytečných mezifází. Model pro předpoklady Játimy se stal celým širším aparátem symbolického poznání sirotčete.

A model předpokladů Játimy o mysli Játimy se stal celkovým modelem mysli Játimy: nikoliv kopií nebo hrubým shrnutím, pouze těsným svazkem vazeb, vracejícím se smyčkou zpět k věci samotné.

Proud vědomí sirotčete prolétl nová spojení, na okamžik vyvedený z míry zpětnou vazbou: myslím si, že Játima si myslí, že já si myslím, že Játima si myslí…

Potom symbolový aparát identifikoval poslední nadbytečné prvky, odstřihl několik vnitřních spojení a nekonečný zpětný pohyb se rychle zhroutil v prostou, stabilní rezonanci:

Myslím si −

Myslím si, že vím, co si myslím.

Játima řeklo: „Vím, co si myslím já.“

Inoširo afektovaně odpovědělo: „Proč si myslíš, že to někoho zajímá?“

Početírna popětitisící dvacáté třetí poměřila architekturu mysli sirotčete s tím, co polis definovalo jako uvědomění si sama sebe.

Všechna kritéria byla teď splněna.

Početírna sáhla do té části, ve které provozovala dělohu, zastavila ji a zastavila sirotče. Lehce upravila mechanismus dělohy, čímž jí umožnila, aby běžela nezávisle, aby se dala přeprogramovat zevnitř. Potom vytvořila novému občanovi podpis − dvě jedinečná mnohomístná čísla, jedno soukromé a jedno veřejné − a uložila jej do šifranta sirotčete, malé struktury, jež dosud zahálela a čekala na tyto klíče. Kopii veřejného podpisu poslala k zařazení do polis.

Nakonec početírna předala virtuální stroj, který byl kdysi dělohou, do rukou operačního systému polis a vzdala se veškeré moci nad jeho obsahem. Vypustila jej jako kolébku poslanou po proudu. Nyní to bylo občanovo vnější já: jeho obal, jeho krunýř bez vlastního vědomí. Občan jej mohl libovolně přeprogramovat, ale žádnému jinému softwaru by polis nedovolilo, aby se ho dotkl. Kolébka se nedala potopit, jedině zevnitř.

„Nech toho!“ řeklo Inoširo. „Na koho si hraješ teď?“

Játima nepotřebovalo rozdělit navigátory; vědělo, že jeho ikona nezměnila svůj vzhled, ale vysílá teď gestaltové návěští. Bylo stejného typu jako to, kterého si všimlo na občanech, když poprvé navštívilo krajinu s létajícími prasátky.

Blanche poslalo Játimovi jiné návěští; obsahovalo náhodné číslo zašifrované prostřednictvím veřejné poloviny Játimova podpisu. Ještě dřív než se Játima stačilo zamyslet nad významem návěští, jeho šifrant na akci zareagoval automaticky: dešifroval zprávu od Blanche, znovu ji zašifroval s využitím veřejného podpisu Blanche a poslal ji zpátky jako třetí typ návěští. Přihlášení identity. Výzva. Odpověď.

Blanche řeklo: „Vítej v Koniši, občane Játimo.“ Otočilo se k Inoširovi, jež zopakovalo výzvu Blanche a pak mrzutě zabručelo: „Vítej, Játimo.“

Gabriel dodal: „A vítej v Koalici polis.“

Játima si je všechny tři zmateně prohlíželo. Nevnímalo obřadná slova, snažilo se pochopit, co se změnilo v něm. Vidělo své přátele, hvězdy a shromážděné občany, cítilo svou ikonu… ale zároveň s těmito běžnými myšlenkami a vjemy, které nerušeně plynuly dál, jako kdyby se v černotě pod nimi roztočila nová otázka. Čí jsou to myšlenky? Kdo vidí tyhle hvězdy a občany? Kdo přemýšlí o těchto myšlenkách, o těchto pohledech?

A odpověď přišla nejenom slovně, ale také šumem jediného symbolu z tisíců, který si přivlastnil všechny ostatní. Ne proto, aby všechny myšlenky zrcadlil, ale aby je svázal. Aby je udržel pohromadě jako kůže.

Kdo to přemýšlí?

Já.

2

Dolování pravdy

POLIS KONIŠI

23 387 281 042 016 SKČ

18. května 2975, 10:10:39.170 UČ

„Co nemůžeš pochopit?“

Ikona Radiji měla podobu kostry bez masa. Kosti byly větve a větvičky, lebka byla vyřezána ze sukovitého pařezu. Jeho domovskou krajinou byl dubový les; vždycky se setkávaly na stejné mýtině. Játima si nebylo jisté, jestli tam Radija tráví mnoho času, nebo se při práci pokaždé zcela noří do abstraktních matematických prostorů, ale složitá, proměnlivá chaotičnost lesa vytvářela zvláštně harmonické pozadí pro spartánské objekty, jež vyvolávaly, aby je mohly zkoumat.

„Prostorové zakřivení. Pořád nechápu, odkud se bere.“ Játima vytvořilo průsvitnou skvrnu, která se vznášela mezi ním a Radijou ve výši hrudi. Bylo v ní vnořeno půl tuctu černých trojúhelníků. „Když začneš od variety, nemělo bys mít možnost dát jí každou geometrii, která se ti zlíbí?“ Varieta byla prostor, jenž měl pouze rozměr a topologii; žádné úhly, žádné vzdálenosti, žádné rovnoběžky. Zatímco Játima mluvilo, skvrna se protahovala a prohýbala, strany trojúhelníků se houpaly a vlnily. „Myslelo jsem, že zakřivení existuje na úplně nové úrovni, jako nová soustava pravidel, kterou můžes zapsat, jak budeš chtít. Takže by sis mohlo všude zvolit nulové zakřivení, kdybys chtělo.“ Protáhlo všechny trojúhelníky do nehybných, rovinných obrazců. „Teď si tak jisté nejsem. Existují jednoduché dvourozměrné variety, jako třeba koule, u nichž nemůžu přijít na to, jak geometrii zploštit. Ale neumím ani dokázat, že to nejde.“

„A co třeba torus?“ zeptalo se Radija. „Umíš dát toru euklidovskou geometrii?“

„Nejdřív mi to nešlo. Ale pak jsem zjistilo, jak to udělat.“

„Ukaž mi to.“

Játima zrušilo skvrnu a vytvořilo torus o šířce jedné delty a výšce čtvrt delty. Na bílém povrchu byla síť červených poledníků a modrých kružnic rovnoběžek. Našlo v knihovně standardní nástroj, který umožňoval zacházet s povrchem libovolného objektu, jako by to byla krajina; příslušným způsobem upravoval měřítko, nutil imaginární světelné paprsky, aby sledovaly geodetické čáry povrchu, a dodával určitou tloušťku, takže se samo nemuselo stát dvourozměrným. Játima zdvořile nabídlo adresu Radijovi, aby je mohlo následovat, a skočilo do krajiny toru.

Stály na vnějším okraji − na „rovníku“ toru − obráceny čelem k „jihu“. V situaci, kdy paprsky sledovaly povrch, krajina vypadala jako neohraničená, třebaže Játima jasně vidělo o jednu krátkou otáčku před sebou záda Radiji i své ikony a v mezeře mezi nimi rozeznalo dvakrát vzdálené Radiju. Lesní palouk zmizel; nad nimi byla jen černá tma.

Při pohledu přímo na jih byla perspektiva téměř lineární. Červené poledníky ovíjející torus vypadaly, jako by se sbíhaly k vzdálenému úběžníku. Avšak na východě a na západě jako by se modré čáry zeměpisné šířky − které se v blízkém okolí zdály být téměř rovné a rovnoběžné − divoce rozbíhaly, když se přiblížily ke kritické vzdálenosti. Paprsky světla, které obíhaly torus kolem vnějšího okraje, se sbíhaly, jako by je soustředily nějaké čočky, v bodě přímo naproti místu, odkud vyšly − takže nesmírně roztažený obraz jediného maličkého bodu na rovníku, přesně v polovině cesty kolem toru, na sebe strhával pohled a odstrkoval obraz všeho, co bylo na sever a na jih od něho. Za poloviční značkou se modré čáry znovu sbíhaly a na chvíli vytvářely něco, co vypadalo jako normální perspektiva, než opsaly celý kruh a efekt se opakoval. Ale tentokrát ve výhledu dál bránil široký nachový pruh s tenkým černým okrajem nahoře, který se táhl přes obzor: Játimova ikona deformovaná zakřivením. Když se Játima podívalo přesně na druhou stranu, než bylo Radija, uvidělo také zelenohnědou šmouhu, která částečně zakrývala nachovočemou.

„Geometrie tohoto vnoření je jasně neeuklidovská.“ Játima načrtlo do povrchu u svých nohou několik trojúhelníků. „Součet úhlů v trojúhelníku závisí na tom, kam se umístí: tady je to víc než 180 stupňů, v blízkosti vnitřního okraje méně než 180. Mezi tím se to skoro srovnává.“

Radija přikývlo. „Dobře. Jak to uděláš, aby byly vyrovnané všude − bez změny topologie?“

Játima vyslalo do krajinného objektu několik návěští a pohled kolem nich se začal měnit. Jejich rozmazané ikony na východním a západním obzoru se začaly scvrkávat a modré čáry zeměpisných šířek se začaly narovnávat. Úzká oblast lineární perspektivy na jihu se rychle rozšiřovala. „Když zohneš válec, aby vznikl torus, čáry rovnoběžné s osou tom se protáhnou v kružnice různých velikostí; odtamtud vlastně vychází zakřivení. A kdyby ses pokusilo ponechat všem těm kružnicím stejnou velikost, nemohly by zůstat od sebe; válec by se při tom zploštil. Ale to platí jenom ve třech rozměrech.“

Všechny čáry mřížky byly nyní rovné a perspektiva byla všude dokonale lineární. Vypadalo to, jako by stály na neohraničené rovině. Pouze opakované obrazy jejich ikon prozrazovaly, že je tomu jinak. Také trojúhelníky se narovnaly; Játima udělalo dvě identické kopie jednoho z nich a pak dalo všechny tři k sobě, aby vytvořily vějíř, který ukazoval, že součet úhlů je 180 stupňů. „Topologicky se nic nezměnilo; neudělalo jsem v povrchu žádné řezy ani spoje. Jediný rozdíl je…“

Skočilo zpátky na lesní mýtinu. Vypadalo to, že torus se změnil v krátký válcový pás; velké modré kruhy zeměpisných šířek teď měly všechny stejnou velikost − ale menší červené kružnice, poledníky, vypadaly, jako by z nich zploštěním vznikly přímky. „Otočilo jsem každý poledník o 90 stupňů do čtvrtého rozměru. Vypadají ploše jen proto, že je vidíme z boku.“ Játima trik zopakovalo s analogií, která měla méně rozměrů: vzalo pás mezi dvěma soustřednými kružnicemi a vytočilo jej o devadesát stupňů z rovin, postavilo jej na hranu; dodatečný rozměr vytvořil prostor pro to, aby celý pás měl stejný poloměr. S torem to bylo v podstatě stejné; každá kružnice vyjadřující zeměpisnou šířku mohla mít stejný poloměr za předpokladu, že dostaly různou „výšku“ ve čtvrtém rozměru, aby byly oddělené.

Játima přebarvilo celý torus do plynule se měnících odstínů zelené, aby odhalilo skrytou čtvrtou souřadnici. Vnitřní a vnější povrchy „válce“ měly stejnou barvu jen na horním a dolním okraji, kde se stýkaly ve čtvrtém rozměru; jinak různé odstíny na obou stranách ukazovaly, že zůstaly oddělené.

„Moc hezké,“ řeklo Radija. „Umělo bys totéž s koulí?“

Játima udělalo zklamanou grimasu. „Zkoušelo jsem to. Instinktivně to vypadá nemožně… ale totéž bych řeklo o toru, než jsem našlo ten správný trik.“ Vytvořilo kouli a potom ji zdeformovalo v krychli. Ale to nebylo ono − veškeré zakřivení se tak pouze shrnulo do singularit rohů, nezmizelo.

„Dobrá. Napovím ti.“ Radija znovu udělalo z krychle kouli a nakreslilo na jejím povrchu hlavní kružnice: rovník a dva celé poledníky 90 stupňů od sebe.

„Na co jsem rozdělilo povrch?“

„Na trojúhelníky. Na osm trojúhelníků. Čtyři na severní polokouli, čtyři na jižní.“

„A bez ohledu na to, co s povrchem uděláš − zohneš jej, protáhneš, zkroutíš do tisíce jiných rozměrů − vždycky jej budeš moci rozdělit stejným způsobem, ne? Na osm trojúhelníků nakreslených mezi šesti body?“

Játima zkusilo kouli deformovat na několik různých tvarů. „Myslím, že máš pravdu. Ale k čemu je to dobré?“

Radija však mlčelo. Játima dalo tělesu průhlednost, aby bylo vidět všechny trojúhelníky najednou. Tvořily jakousi hrubou síťku − konstrukci se šesti vrcholy, uzavřené klubíčko. Narovnalo všech dvanáct čar, což každopádně zploštilo trojúhelníky − ale udělalo to z koule osmistěnný diamant, který byl stejně špatný jako krychle. Každá plocha diamantu byla dokonale euklidovská, ale šestice ostrých vrcholů byla jako nekonečně koncentrované zásobárny křivosti.

Zkusilo šestici vrcholů vyhladit a vyrovnat. Šlo to snadno − jenže na výsledku bylo všech osm trojúhelníků stejně prohnutých a neeuklidovských jako na původní kouli. Zdálo se být „očividné“, že vrcholy a trojúhelníky nikdy nemohu být ploché současně… ale Játima stále nemohlo odhalit důvod, proč jsou tyto dva cíle neslučitelné. Změřilo úhly v místě, kde se čtveřice trojúhelníků stýkala, kolem místa, které bylo kdysi vrcholem diamantu: 90, 90, 90, 90. To bylo jedině logické: aby se vyrovnaly a setkaly se hezky bez mezer, musely dát dohromady 360 stupňů. Vrátilo se k neztupenému diamantu a znovu změřilo tytéž úhly: 60, 60, 60, 60. Součet 240 byl pro vyrovnání příliš malý; všechno, co bylo menší než celý kruh, nutilo plochu, aby se srolovala jako vrchol kužele…

To bylo ono! V tom bylo jádro rozporu! Každý vrchol potřeboval, aby úhly kolem dokola měly součet 360 stupňů, pokud se měly vyrovnat… jenže každý plochý euklidovský trojúhelník jich dodával pouze 180. Polovinu. Takže kdyby bylo trojúhelníků přesně dvakrát tolik jako vrcholů, všechno by do sebe dokonale zapadlo − jenže se šesti vrcholy a jen osmi trojúhelníky nebylo dost plochosti, aby to vyšlo kolem dokola.

Játima se vítězně usmálo a zopakovalo postup svých myšlenek. Radija klidně řeklo: „Dobře. Právě jsi objevilo Gauss-Bonnetův teorém, který spojuje Eulerovo číslo s celkovým zakřivením.“

„Opravdu?“ Játima cítilo, jak se v něm vzedmula hrdost; Euler a Gauss byli legendární dolovači pravdy − tělaři, kteří byli už dávno mrtví, ale jen vzácně se našel někdo, kdo se jejich umění vyrovnal.

„Ne tak docela.“ Radija se maličko usmálo. „Mělo by sis ale najít jeho přesnou formulaci; myslím, že jsi připravené na obecné pojednání o riemanovských prostorech. Ale jestli ti to všechno začne připadat moc abstraktní, neboj se vrátit a pohrát si s několika dalšími příklady.“

„Dobře.“ Játima nepotřebovalo říct, že hodina skončila. Poděkovalo zvednutím ruky a stáhlo z mýtiny svou ikonu a své stanovisko.

~

Játima zůstalo na okamžik mimo krajinu, s izolovanými kanály vstupu, samo se svými myšlenkami. Vědělo, že stále nechápe zakřivení úplně − dalo se o něm přemýšlet deseti jinými způsoby − ale aspoň pochopilo jeden další střípek z celého obrazu.

Potom skočilo do Dolů pravdy.

Ocitlo se v jeskynním prostoru. Stěny byly z tmavé skály se shluky šedých vyvřelých minerálů, světle hnědými jíly a rezivě červenými žílami. Do podlahy jeskyně byl zasazen zvláštní zářivý objekt: desítky vznášejících se jisker světla, uzavřené ve složité soustavě éterických membrán. Membrány tvořily do sebe zapadající, soustředné rodiny, Dalíovské slupky cibule − každá řada kulminovala v bublině kolem jediné jiskry nebo tu a tam ve skupině dvou či tří. Jiskry se pohybovaly a membrány se takovým způsobem přelévaly, aby se jim přizpůsobily, že žádná jiskra neunikla z jediné úrovně uzavření.

V jistém smyslu byly Doly pravdy svým způsobem další indexovou krajinou. Stovky tisíc specializovaných výběrů z obsahu knihovny byly přístupné podobnými způsoby − a tak Játima vyšplhalo po stromu evoluce, zahrálo si nebe peklo ráj v periodické tabulce a prošlo si časové osy tělařů, gleisnerů a občanů, jako kdyby to byly ulice. O půl megatau dřív si zaplavalo v eukaryotické buňce; každý protein, každý nukleotid, každý sacharid plovoucí v cytoplazmě vysílal gestaltové návěští, které odkazovalo na vše, co se v knihovně dalo o příslušné molekule najít.

Ale v Dolech pravdy návěští nesloužila jenom jako odkazy, zahrnovala rovněž úplné formulace konkrétních definicí, axiomů nebo vět, které objekty představovaly. Doly byly soběstačné: ve své komplexnosti obsahovaly všechny matematické výsledky, které kdy tělaři a jejich potomci dokázali. Výklad poskytnutý knihovnou byl užitečný − ale všechny pravdy jako takové byly zde.

Zářící objekt zapuštěný do dna jeskyně vysílal definici topologického prostoru: množina bodů (jisker) seskupených do „otevřených podmnožin“ (obsah jedné nebo více membrán), které specifikovaly, jak jsou tyto body navzájem spojené − aniž by se odvolávaly na pojmy jako „vzdálenost“ či „rozměr“. S výjimkou surové množiny bez jakékoli struktury to bylo asi to nejzákladnější, co může být: společný předek prakticky každé entity, která si zasloužila jméno „prostor“, ať byla jakkoli exotická. Do jeskyně vedla jediná chodba, která poskytovala spojení s nezbytnými výchozími pojmy, a ven směřovalo půl tuctu chodeb, pozvolna klesajících „dolů“ do skály, které rozváděly různé důsledky definice. Předpokládejme, že T je topologický prostor… co z toho plyne? Tyto trasy byly dlážděny malými drahokamy, z nichž každý vysílal dílčí výsledek na cestě k větě.

Každá chodba v Dolech byla vystavená z kroků nevyvratitelného důkazu; každá věta, jedno jak hluboko uložená, se dala vystopovat ke všem výchozím předpokladům. A aby se dalo přesně zjistit, co se myslí „důkazem“, každý obor matematiky používal vlastní soupravu formálních systémů: soustav axiomů, definicí a zásad dedukce dohromady se specializovaným slovníkem potřebným k přesné formulaci vět a domněnek.

Když se Játima v Dolech poprvé setkalo s Radijou, zeptalo se ho, proč nějaký program bez vlastního vědomí nemůže jednoduše vzít každý formální systém využívaný dolovači a automaticky vychrlit všechny jeho věty − a ušetřit tak občanům práci.

Radija odpovědělo: „Dvě je prvočíslo. Tři je prvočíslo. Pět je prvočíslo. Sedm je prvočíslo. Jedenáct je prvočíslo. Třináct je prvočíslo. Sedmnáct je −“

„Dost!“

„Kdyby mě to nezačalo nudit, mohlo bych tak pokračovat až do Velkého krachu a nic dalšího už neobjevit.“

„Ale mohly bychom přece spustit několik miliard programů, které by všechny dolovaly různými směry. Tak by nevadilo, kdyby některý nikdy nenašel nic zajímavého.“

„Které ‚různé směry‘ bys vybralo?“

„Nevím. Všechny?“

„Ani několik miliard slepých krtků by ti na to nestačilo. Předpokládejme, že bys mělo jenom jeden axiom považovaný za daný a deset platných logických kroků, které můžeš použít k vytvoření nových tvrzení. Po každém kroku budeš muset prozkoumat deset pravd.“ Radija mu to předvedlo: vybudovalo v prostoru před Játimou miniaturní, rozvětvující se důl. „Po deseti krocích jich budeš mít deset miliard, deset na desátou.“ Vějíř chodeb v ukázkovém dole již se změnil v nerozlišitelnou změť − avšak Radija je vyplnilo deseti miliardami svítících krků, které dodaly čelbě silnou zář. „Po dvaceti krocích jich máš deset na dvacátou chodeb. Desetmiliardkrát víc, než kolik můžeš najednou prozkoumat. Jak vybereš ty správné? Nebo bys rozdělilo krtky mezi všechny tyto cesty − a zpomalilo je tak, že by byli naprosto neefektivní?“ Krtci proporcionálně rozdělilo své světlo − a záře aktivity zeslábla tak, že se stala neviditelnou. „Exponenciální růst je prokletí ve všech podobách. Víš, že málem zničil všechny tělaře? Kdybychom byly dost šílené, mohly bychom se pokusit udělat z celé planety − nebo z celé galaxie − nějaký stroj schopný vyvinout hrubou výpočetní sílu, která je k tomu potřebná… jenomže i tak pochybuji, že bychom dospěly k Fermatově poslední větě dřív, než by nastal konec vesmíru.“

Játima se nevzdávalo. „Daly by se použít složitější programy. Takové, které by používaly víc omezujících kritérií. Mohly by generalizovat na základě příkladů, dohadů… cíleně se zaměřovat na důkazy.“

„Možná by se to dalo udělat,“ uzavřelo Radija. „Někteří tělaři se o ten přístup před Introdem pokusili − a když máš krátký život, jsi pomalý a snadno se necháš rozptýlit, skoro má smysl nechat nemyslící software, aby nalezl ložiska, na která bys před smrtí nikdy nenarazilo. Ale v našem případě? Proč bychom měly obětovat možnost radosti?“

Teď, když si dolování pravdy samo vyzkoušelo, mohlo Játima jedině souhlasit. V žádné krajině, knihovním souboru, datech ze satelitů nebo obrazech z automatů nebylo nic krásnějšího než matematika. Vyslalo do krajiny dotazovací návěští, které nasvítilo cestu ke Gauss-Bonnetovu teorému azurovou září jen pro jeho stanovisko. Játima pomalu slétlo jednou z chodeb a přečetlo si všechna návěští z cesty dlážděné drahokamy.

Učení bylo zvláštní. Mohlo si pomocí vnějšího já okamžitě zavést všechny tyto informace do své mysli − mohlo pozřít kompletní kopii Dolů pravdy, jako když měňavka stravuje planetu − ale sotva by tak získalo lepší přístup k faktům, než již mělo, a určitě by mu to nepomohlo k lepšímu chápání. Matematický pojem se dal pochopit jedině tak, že jej člověk uviděl v mnoha různých kontextech, promyslel si desítky konkrétních příkladů a našel přinejmenším dvě nebo tři metafory jako motor pro intuitivní spekulace. Zakřivení znamená, že součet úhlů v trojúhelníku nemusí být 180 stupňů. Zakřivení znamená, že musíš rovinu protáhnout nebo stáhnout nestejnoměrně, aby obalila nějakou plochu. Zakřivení znamená žádný prostor pro rovnoběžky − anebo prostor pro mnohem víc, než kdy Euklida napadlo. Pochopit myšlenku znamenalo obalit ji ve své mysli tak důkladně všemi ostatními symboly, že změnila způsob, jak o všem uvažujete.

Knihovna byla přesto plná cest, jež z vět zhmotnili předchozí dolovači. Játima si mohlo nechat všechny tyhle podrobnosti transplantovat spolu se surovými daty a získat tak archivované porozumění tisíců obyvatel Koniši, kteří touto trasou prošli dřív. Správné psychické štěpy by mu umožnily snadno dohonit všechny žijící dolovače, kteří posunovali čelbu dál a dál směry, které si vybrali… za tu cenu, že by ze sebe udělalo, matematicky řečeno, o málo víc než jakýsi jejich splácaný klon, schopný pouze jít v jejich stínu.

Játima vědělo, že jestli někdy chce být samo dolovačem − tvořit a ověřovat svoje domněnky na čelbě, jako to dělali Gauss, Euler, Riemann, Levi-Cavita, deRham, Cartan, Radija a Blanche − neexistují pro ně žádné zkratky, žádné alternativy ke zkoumání Dolů z první ruky. Nemohlo doufat, že se dá novým směrem, trasou, kterou před ním nikdo nezvolil, bez nového pochopení starých výsledků. Teprve tehdy, až si vytvoří vlastní mapu Dolů − idiosynkraticky zmačkanou a umazanou, vyzdobenou a popsanou jako mapa nikoho jiného − mohlo začít tušit, kde se skrývá další bohatá žíla neobjevených pravd.

~

Játima bylo zpátky v savaně své domovské krajiny a hrálo si s torem protkaným křížem krážem mnohoúhelníky, když je Inoširo zavolalo; návěští vstoupilo do krajiny jako známá vůně vě větru. Játima zaváhalo − líbilo se mu, co dělá, nechtělo být zrovna teď rušeno − ale pak se nechalo obměkčit. Odpovědělo uvítacím návěštím a umožnilo Inoširovi přístup do krajiny.

„Co je to za ohavnost?“ Inoširo se pohrdavě zahledělo na minimalistický torus. Zdálo se, že od doby, co začalo navštěvovat Ashton-Laval, se z něho stal arbitr krajinné estetiky. Všechno, co Játima vidělo v jeho domovské krajině, se neustále kroutilo, zářilo přes celé spektrum a mělo fraktálový rozměr alespoň dvě celé devět.

„Koncept důkazu, že torus má nulové celkové zakřivení. Přemýšlím, jak z toho udělat trvale platný rys.“

Inoširo zaúpělo. „Vidím, že už jsi podlehlo režimu. Dívej se, sirotče. Udělej, sirotče.“

„Rozložilo jsem plochu na mnohoúhelníky,“ odpovědělo klidně Játima. „Počet stěn minus počet hran plus počet vrcholů − Eulerovo číslo − je nula.“

„Ale ne nadlouho.“ Inoširo nakreslilo přes objekt čáru, jež drze rozťala jeden šestiúhelník.

„Právě jsi přidalo jednu novou stěnu a jednu novou hranu. To se přesně vyruší.“

Inoširo rozdělilo čtverec na čtyři trojúhelníky.

„Tři nové stěny minus dvě nové hrany plus jeden nový vrchol. Celková změna: nula.“

„Materiál pro Doly. Zombie logiky.“ Inoširo otevřelo ústa a vychrlilo ze sebe několik nahodilých návěští výrokové logiky.

Játima se zasmálo. „Jestli nemáš na práci nic lepšího než mě urážet…“ Začalo vysílat návěští pro okamžité ukončení přístupu.

„Pojď se podívat na Hašimovo nové dílo.“

„Možná později.“ Hašim byl jedním z Inoširových uměleckých přátel z Ashton-Lavalu. Játima mělo z většiny jejich děl rozpačitý pocit, ale nebylo si jisté, zda za to může rozdíl v mentální architektuře mezi jednotlivými polis či jeho osobní vkus. Inoširo každopádně trvalo na tom, že jsou všechna „velkolepá“.

„Je to pomíjivé, v reálném čase. Teď, nebo nikdy.“

„To není pravda: můžeš mi to nahrát nebo můžu poslat zástupce.“

Inoširo protáhlo cínový obličej do přehnaného zamračení. „Nebuď takový ignorant. Jakmile umělec stanoví parametry, jsou nedotknutelné −“

„Hašimovy parametry jsou nanejvýš nepochopitelné. Podívej, já vím, že se mi to nebude ani trochu líbit. Jdi raději samo.“

Inoširo zaváhalo a pak pomalu nechalo své rysy stáhnout zpět do normální velikosti. „Kdybys chtělo, naučilo by ses Hašimovu práci oceňovat. Kdyby sis spustilo patřičný náhled.“

Játima se na ně podívalo. „Ty to děláš?“

„Dělám.“ Inoširo natáhlo ruku. Vzápětí mu z dlaně vyrostla květina, zelenofialová orchidej, která kolem sebe šířila adresu knihovny Ashton-Lavalu. „Předtím jsem ti to neřeklo, protože bys to mohlo vyzradit Blanche… a pak by se to doneslo k některému z rodičů. A víš, jací jsou.“

Játima pokrčilo rameny. „Jsi přece občan. Nic jim do toho není.“

Inoširo obrátilo oči v sloup a nasadilo nejmučedničtější výraz. Játima pochybovalo, že se mu někdy podaří pochopit rodiny: rodiče Inošira je nemohli za využívání náhledu nijak potrestat, natož mu v tom zabránit. Všechny káravé zprávy se daly odfiltrovat; veškerá rodinná shromáždění, která se ukázala být záminkou pro vodopád výčitek, bylo možno okamžitě opustit. Rodiče i přesto Blanche, které mělo tři rodiče společné s Inoširem, tak dlouho trápili, až se rozešlo s Gabrielem (byť jen dočasně); zdálo se, že představa exogamie s Carter-Zimmermanem je pro ně společensky nepřijatelná. Teď, když byli znovu spolu, se Blanche (z nějakého důvodu) muselo vyhýbat kromě zbytku rodiny rovněž Inoširovi − a Inoširo se pravděpodobně již nebálo, že by jeho částečný sourozenec mohl žvanit.

Játimy se to trochu dotklo. „Kdybys mě požádalo, abych to Blanche neřeklo, tak bych to neudělalo.“

„Jasně, jasně. Myslíš, že jsem to už zapomnělo? Prakticky tě adoptovalo.“

„Jenom když jsem bylo v děloze!“ Játima mělo Blanche pořád moc rádo, ale už se nevídaly tak často.

Inoširo si povzdechlo. „Dobrá, promiň, že jsem ti to neřeklo dřív. Tak co, půjdeš se na to se mnou podívat?“

Játima znovu opatrně přičichlo ke květině. Adresa Ashton-Lavalu vydávala jednoznačně cizí vůni… ale byla to jen novost − nic víc. Přikázalo svému vnějšímu já, aby náhled zkopírovalo a pozorně jej prozkoumalo. Játima vědělo, že Radija a většina ostatních dolovačů používají náhledy k tomu, aby se dokázali gigatau po gigatau soustředit na svou práci. Každý občan, jehož mysl byla široce modelovaná podle mysli tělaře, byl náchylný ke snosu, postupnému rozpadu i těch nejhýčkanějších cílů a hodnot. Flexibilita byla základní součástí dědictví tělařů, avšak po tuctu výpočetních ekvivalentů průměrné délky života před Introdem se mohlo i té nejpevnější osobnosti stát, že upadne do entropického chaosu. Žádný ze zakladatelů polis se však nerozhodl zabudovat do základního modelu předem nastavené stabilizační mechanismy, aby celý druh nezkostnatěl v kmeny monomaniaků zvěčňujících sebe samotné, na nichž bude parazitovat hrstka memů. Považovalo se za mnohem bezpečnější, aby si každý občan mohl vybrat z pestré palety náhledů: softwaru, který si mohl spustit ve svém vnějším já a posílit vlastnosti, na kterých mu nejvíc záleželo, pokud potřebu takového ukotvení cítil. Možnosti krátkodobých transkulturních experimentů byly téměř vedlejší.

Každý náhled nabízel lehce odlišný balík hodnot a estetických měřítek, často odvozených z „důvodů k radosti“ zděděných po předcích, jež do jisté míry stále přetrvávaly v mysli většiny občanů: Pravidelnost a periodicita − rytmy jako dny a roční doby. Harmonie a elaborace ve zvucích, obrazech a myšlenkách. Novost. Vzpomínání a předjímání. Klepy, družnost, empatie, soucit. Samota a ticho. Bylo to kontinuum, které zabíralo plnou šíři od jednoduchých estetických preferencí přes emoční asociace až po úhelné kameny morálky a identity.

Játima si nechalo od svého vnějšího já zobrazit analýzu náhledu v krajině před sebou jako mapy před a potom, které ukazovaly nervové struktury, jež by byly v jejím případě nejvíc ovlivněny. Mapy vypadaly jako sítě. V místě každého spojení byly koule, které vyjadřovaly symboly. Poměrné změny ve velikosti symbolů ukazovaly, jak je náhled překroutí.

„Smrt se posílí desetkrát? S tím na mě nechoď.“

„Jedině proto, že je zpočátku tak málo vyvinutá.“

Játima po něm střelilo jedovatým pohledem, vyhradilo si mapy pro soukromé potřeby a ještě chvíli je s intenzivním soustředěním zkoumalo.

„Přemýšlej rychle; už brzy to začne.“

„Chceš říct, že mám převzít Hašimovo uvažování.“

„Hašim nepoužívá náhled.“

„Takže to vychází z čistě přirozeného uměleckého talentu? Neříkají to snad všichni?“

„Stačí… když se rozhodneš.“

Možnost parazitismu ohodnotilo jeho vnější já verdiktem, který vyzníval poměrně optimisticky, ale záruky neexistovaly. Pokud by náhled používalo několik kilotau, mělo by jej dokázat zastavit.

Játima si nechalo vyrůst z dlaně odpovídající květinu. „Proč mě pořád přemlouváš k takovým šíleným kouskům?“

Inoširova tvář předvedla čistě gestaltový výraz pro neoceňovaného dobrodince. „Když tě před Doly neochráním já, kdo to udělá?“

Játima náhled spustilo. Jeho pozornost na sebe okamžitě strhly určité rysy krajiny: pás tenké oblačnosti na modravém nebi, shluk vzdálených stromů, vítr čeřící trávu kolem. Bylo to jako přejít od jedné mapy gestaltových barev k druhé a všimnout si, jak některé předměty vyskočily, protože se změnily víc než ostatní. Po chvíli jev přestal působit, ale Játima přesto jasně cítilo nějakou úpravu; v přetahované mezi všemi symboly jeho mysli se rovnováha posunula a obyčejný bzukot vědomí teď zněl maličko jinak.

„Jsi v pořádku?“ Inoširo skutečně vypadalo starostlivě a Játima k němu pocítilo vzácnou, čistou náklonnost. Inoširo mu neustále chtělo předvádět, co při svém nekonečném propátrávání možností Koalice objevilo − protože ve skutečnosti chtělo, aby Játima vědělo, z čeho si může vybrat.

„Myslím, že pořád jsem samo sebou.“

„Škoda.“ Inoširo mu poslalo adresu a společně skočily do Hašimova uměleckého díla.

Jejich ikony zmizely; byli z nich pouzí pozorovatelé. Játima zjistilo, že se dívá na červený shluk pulsujících organických částí, průsvitnou změť tekutin a tkáně. Různé části se dělily, rozpouštěly a přeskupovaly. Vypadalo to jako embryo tělaře − ale pojaté nepříliš realisticky. Způsob zobrazení se stále měnil a odhaloval různé struktury. Játima zahlédlo v pruzích vyzářeného světla náznak maličkých končetin a orgánů; ostrou siluetu kostí v rentgenovém záblesku; jemně rozvětvenou strukturu nervové soustavy, která vystoupila jako filigránský stín, scvrkávající se ve cvrlikání magnetické rezonance na rádiové frekvenci od myelinu přes lipidy po chaos bublinkovitých neurotransmiterů.

Těla teď byla dvě. Dvojčata? Jedno však bylo větší − několikrát větší. Dvojice si neustále měnila místo, otáčela se kolem sebe, zmenšovala se nebo rostla ve stroboskopických skocích podle toho, jak vlnové délky obrazu pobíhaly po spektru.

Z jednoho tělařského dítěte se stával skleněný tvor. Nervy a cévy skelnatěly na optická vlákna. Nenadálý, překvapivý obraz v bílém světle ukázal žijící, dýchající siamská dvojčata, neskutečným způsobem rozetnutá, aby byly vidět syrově růžové a šedé svaly, jak pracují bok po boku se slitinami s tvarovou pamětí a piezoelektrickými pohonnými zařízeními, jak se tělařská a gleisnerská anatomie navzájem prostupovaly. Pohled se otočil a morfoval do osamělého robotího dítěte v děloze tělaře; potom se znovu otočil a ukázal světélkující mapu občanovy mysli, ukotvenou v mozku téže ženy; najel zpátky, aby ji našel, stočenou v kokonu z optických a elektronických kabelů. Potom jí z kůže vyrazil roj nanorobotů a všechno se rozpadlo na oblak šedého prachu.

Dvě tělařské děti šly vedle sebe a držely se za ruce. Nebo tělař a syn, gleisner a tělař, občan a gleisner… Játima se přestalo snažit zařadit je a oddalo se vjemům, které to v něm vyvolávalo. Dvě postavy klidně kráčely hlavní ulicí města, zatímco kolem nich vyrůstaly a hroutily se věžovité budovy, džungle a poušť útočila a ustupovala.

Umělecké dílo samovolně nechalo stanovisko Játimy kroužit kolem postav. Vidělo, jak se na sebe dívají, dotýkají se, líbají se − také se bijí, nemotorně, protože mají pravé ruce spojené v zápěstí. Uzavírají mír a splývají. To menší si vyzvedlo to větší na ramena − načež se výška pasažéra plynule sesula do nosiče jako písek v přesýpacích hodinách.

Byli to rodič s dítětem, sourozenci, přátelé, milenci, lidé. Játima bylo z jejich partnerství nadšené. Hašimův výtvor byl destilátem myšlenky přátelství, uvnitř všech hranic a mimo ně. Ať už to všechno bylo dílem náhledu nebo ne, Játima bylo velice rádo, že u toho mohlo být, že si mohlo kousek odnést v sobě, než se všechny obrazy rozplynuly a nezbylo nic než záchvěv entropie v koloběhu chladicího média Ashton-Lavalu.

Krajina začala stanovisko Játimy vzdalovat od páru. Několik tau se nechalo unášet, ale celé město se rozpadlo na plochou, trhlinami zbrázděnou poušť, takže kromě vzdalujících se postav nebylo nic vidět. Skočilo k nim zpátky − ale zjistilo, že musí neustále posouvat své souřadnice, pokud se chce udržet na místě. Byl to zvláštní zážitek: Játima postrádalo smysly pro hmat, rovnováhu nebo propriocepci − struktury Koniši se vystříhaly takových iluzí tělesné existence − avšak snaha krajiny „odstrčit“ je a potřeba bránit se tomu zrychlením mu natolik připomínaly fyzický zápas, až skoro uvěřilo, že má tělo.

Postava, která byla otočená k Játimovi, najednou zestárla. Tváře se propadly, oči ztratily lesk. Játima přistoupilo blíž, aby se pokusilo pohlédnout do tváře tomu druhému − a krajina je odmrštila přes poušť, tentokrát opačným směrem. Snažilo se probojovat zpět k… matce a dceři, pak rozpadajícímu se robotovi s druhým zbrusu novým… a přestože postavy zůstávaly pevně spojené, Játima prakticky cítilo sílu, která se je snaží roztrhnout. Dívalo se, jak organická ruka svírá kůži a kosti, kovová ruka svírá tkáň, keramická svírá kov. Všechny pomalu vyklouzávaly. Játima hledělo oběma postavám do očí; na rozdíl od všeho, co plynulo a co se měnilo, zůstávaly upřené pevně na sebe.

Krajina pukla vedví, zem se otevřela, obloha se rozdělila. Postavy byly od sebe. Játima od nich znovu odletělo do pouště − silou, které nyní již nedokázalo vzdorovat. Vidělo je v dálce − opět dvojčata neurčitého druhu, jak se k sobě zoufale vzpínají přes prázdný prostor, který se mezi nimi rozevírá. Ruce měla natažené, téměř se dotýkala prsty.

Pak se poloviny světa rozlétly od sebe. Někdo zařval hněvem a žalem.

Než Játima pochopilo, že ten výkřik vyšel z něho, krajina se utopila v černi.

~

Fórum s fontánou létajících prasátek bylo již velice dlouho opuštěné, ale Játima si přesadilo kopii z archivu do své domovské krajiny. Náměstí s arkádami stálo osaměle uprostřed širé vyprahlé krajiny porostlé křovím. Jak bylo prázdné, zdálo se být příliš velké a zároveň příliš malé. Několik set delt od něho byla zaražená do země kopie (ne v životní velikosti) asteroidu, jehož stabilizaci přihlíželo. V jednom okamžiku si Játima představilo, jak se savanou táhne dlouhá řada podobných mement, mapa, nad kterou by mohlo přeletět pokaždé, když by si chtělo připomenout milníky svého života… ale pak mu celý ten nápad začal připadat dětinský. Jestli je věci, které vidělo, změnily, změnily je; nebylo třeba vytvářet je znovu jako památníky. Fórum si nechalo proto, že je navštěvovalo opravdu rádo − a asteroid ze zvrácené radosti, s níž se bránilo nutkání odklidit jej.

Játima chvíli stálo u fontány a dívalo se, jak se stříbrná tekutina lehce vysmívá fyzice, jíž se částečně řídí. Potom znovu vytvořilo osmiboký diamant a vedle zhotovilo konstrukci se šesti vrcholy ze své lekce s Radijou. Stejně jako většině občanů mu bylo odjakživa jasné, že v polis fyzika neznamená nic. Gabriel s tím samozřejmě nesouhlasil, ale to byl jen projev carter-zimmermanské doktríny. Fontána mohla ignorovat zákony dynamiky tekutin, a stejně tak se jim mohla podřídit. Všechno, co dělala, bylo jednoduše otázkou volby; dokonce i dokonalá gravitační parabola začátku každého proudu, než z kapek vznikla prasátka, byla estetickou záležitostí − a samotná estetika nebyla nic jiného než stopový vliv tělařského původu.

Jenomže diamantová konstrukce byla něco jiného. Játima si s objektem hrálo, divoce jej deformovalo, protahovalo jej a kroutilo k nepoznání. Byl nekonečně tvárný… a přesto jej několik drobných omezení změn, které s ním mohlo provést, dělalo v jistém smyslu neměnným. Bez ohledu na to, jak deformovalo jeho tvar, kolik dalších rozměrů si představovalo, tato síť se nikdy nedala zploštit. Mohlo nahradit objekt něčím úplně jiným − například sítí, která ovíjela torus − a potom zploštit tu novou síť… ale bylo by to stejně nesmyslné, jako vytvořit nemyslící objekt ve tvaru Inoširo, odtáhnout jej do Dolů pravdy a pak tvrdit, že se mu podařilo přesvědčit svého opravdového přítele, aby šel s ním.

Játima došlo k závěru, že obyvatelé polis jsou tvorové matematičtí; bylo to v jádru všechno, čím byli a čím se mohli stát. Bez ohledu na to, jak tvárná byla jejich mysl, v jistém smyslu se řídili stejnými hlubokými omezeními jako diamantová síť − s výjimkou sebevraždy a vymyšlení de novo, s výjimkou svého zničení a vytvoření někoho nového. To znamenalo, že musejí mít vlastní neměnný matematický podpis − něco jako Eulerovo číslo, pouze o několik řádů složitější. Ukryto v chaosu detailů každé mysli, muselo existovat něco nedotčené časem, neovlivněné přesuny váhy paměti a zkušenosti, odolné vůči změně řízené sebou samým.

Hašimovo umělecké dílo bylo velice elegantní a dojemné − a emocím, které vyvolalo, zůstala síla i bez spuštěného náhledu − nezviklalo však Játimovo rozhodnutí ohledně volby povolání. Umění mělo své místo − cloumat pozůstatky všech instinktů a pohnutek, jež tělaři ve své nevinnosti kdysi omylem považovali za ztělesnění neměnné pravdy − ale pouze v Dolech pravdy mu kynula naděje, že odhalí skutečné invarianty identity a vědomí.

Jedině v Dolech mohlo začít chápat, kým přesně je.

3

Překlenovači

ATLANTA, ZEMĚ

23 387 545 324 947 SKČ

21. května 2975, 11:35:22.101 UČ

Klon Játimy se aktivoval v gleisnerském těle a krátký okamžik přemítal o své situaci. Pocit z „probouzení“ se nijak nelišil od ocitnutí se v nové krajině; nic neprozrazovalo skutečnost, že celá jeho mysl byla právě vytvořena znovu. Mezi subjektivními okamžiky bylo přeloženo z konišského dialektu Formovače běžícího na virtuálním stroji dělohy nebo vnějšího já do gleisnerské verze, kterou hardware tohoto robota, velice rozdílného od poliského, použil přímo. V jistém smyslu neměl žádnou vlastní minulost, jen zfalšované vzpomínky a osobnost z druhé ruky… ale i tak měl pocit, jako by pouze skočil ze savany do džungle, stejná osobnost předtím i potom. Všechny invarianty zůstaly nedotčené.

Původního Játimu jeho vnější já pozastavilo ve stavu před překladem, a pokud všechno půjde podle plánu, tenhle zastavený snímek nebude již nikdy restartován. Játimův klon v gleisnerovi bude naklonován zpět do Koniši (a přeložen zpět do konišského Formovače), a pak budou konišský originál i gleisnerský klon vymazány. Filozoficky se to zas tak nelišilo od přenosu z jedné části fyzické paměti polis do jiné − což byl nepostřehnutelný akt, který operační systém čas od času udělal s každým občanem, aby obnovil segmentování paměti. A ze subjektivního pohledu by celý výlet nejspíš vypadal prakticky stejně, kdyby ovládal gleisnery na dálku, místo aby se v nich zabydlel doslova.

Pokud všechno půjde podle plánu.

Játima se rozhlédlo, kde je Inoširo. Slunce se sotva vyhouplo celé nad obzor, natož aby proniklo listovím, ale zrakové soustavě gleisnera se přesto dařilo dodávat ostrý, vysoce kontrastní obraz. Lesní půda v okolí, mezi mohutnými kmeny vysokých listnatých stromů, byla do výšky stehen zarostlá křovinami s obrovskými svěšenými, tmavě zelenými listy ve tvaru čoček. Zdálo se, že interfejsový software, který improvizovaně sestavily, funguje; hlava a oči reagovaly na ty pasáže Játimových žádostí o data, které se týkaly úhlu pohledu, bez znatelné prodlevy. Osmsetkrát pomalejší rychlost, kterou běželo, byla zřejmě dostatečná, aby s ním stroj dokázal udržet krok − dokud mělo na paměti, že se nesmí pokusit o nějaký skokový pohyb.

V podrostu vedle něho seděl jiný nepoužívaný gleisner. Tělo bylo nakloněné poněkud dopředu, ruce bezvládně visely. Polymerovou kůži skoro nebylo vidět, jak byla obalená oroseným lišejníkem a tenkou vrstvou hlíny, která tam uvízla. Automat o velikosti komára, jehož použili pro přenos do procesorů gleisnera − a který především nepoužívané roboty objevil − stále seděl tvorovi na hlavě a opravoval maličký řez, který musel udělat, aby získal přístup k napojení na optické vlákno.

„Inoširo?“ Interfejsový software doručil lineárové slovo Játimovi zpět, poznamenané všemi neobvyklými rezonancemi gleisnerova šasí, na zvláštních frekvencích ztlumené hlukem a vlhkostí džungle. V žádné krajině nebyla ozvěna tak… neumělá. Tak naivní. „Jsi tam?“

Automat zabzučel a vznesl se od uzavřené ranky. Gleisner se otočil k Játimovi a shodil ze sebe mokrý písek s úlomky tlejícího listí. Několik velkých červených mravenců, kteří se náhle ocitli na světle, zmateně pobíhalo v osmičkách po gleisnerově rameni, ale podařilo se jim nespadnout.

„Ano, jsem tady, nepanikař.“ Játima začalo infračerveným spojením vnímat známý podpis; instinktivně jej ověřilo a potvrdilo.

Inoširo zkusilo rozpohybovat obličejové ovladače, čímž ze sebe shodilo špínu a prsť. Játima si pohrálo s vlastním výrazem; interfejsový software mu neustále posílal zpátky návěští se sdělením, že se pokouší o neproveditelné deformace.

„Jestli se chceš postavit, smetu z tebe trochu toho svinstva.“ Inoširo se plynulým pohybem zvedlo. Játima požádalo o zvýšení stanoviska a interfejs přiměl jeho robota, aby udělal totéž.

Nechalo Inoširo, aby je otlouklo a oškrabalo. Prakticky si nevšímalo podrobného proudu přijímaných návěští, která popisovala změny tlaku na „jeho“ polymerové kůži. Zařídily, aby interfejs informoval o pozici gleisnerů, jak ji hlásil hardware, vnitřní symboly pro jejich ikony − a naopak, aby se roboti řídili změnami ikon (pokud nebyly fyzicky neproveditelné a nezpůsobily by, že by se rozplácli na zemi) − ale rozhodly se, že neuskuteční tak rozsáhlou přestavbu, která by jim zajistila hluboce integrovanou smyslovou vazbu a motorické instinkty ve smyslu tělařů. Dokonce i Inoširo ustoupilo od myšlenky, aby jejich gleisnerské klony získaly tak živé nové smysly a dovednosti, když by se jich po návratu do Koniši stejně zbavily, protože by jim tam byly užitečné asi tak stejně, jako se Játimovi hodil talent pro modelování objektů v této nepoddajné džungli.

Potom si vyměnily role a Játima se pokusilo co nejlépe očistit Inoširo. Chápalo všechny související fyzikální principy a dovedlo přimet gleisnerovy ruce, aby dělaly většinu toho, co chtělo, tím, že svou vůlí příslušným způsobem rozpohybovalo svou ikonu… ale přestože interfejs mohl vetovat každou akci, která by narušila složité vyvažování při pohybu po dvou nohách, bylo nad slunce jasnější, že kompromis, který zvolily, je dělá neuvěřitelně nemotornými. Játima si vybavilo výjevy z knihovny, na nichž tělaři vykonávali jednoduché úkony: opravovali stroje, připravovali potravu, splétali si vlasy do copu. Gleisneři byli ještě zručnější, když je ovládal správný software. Občané Koniši si ponechali po předcích nervové struktury pro jemné ovládání rukou svých ikon − pro potřeby gest propojených s jazykovými centry − ale všechny vysoce vyvinuté systémy pro manipulaci s fyzickými předměty byly zrušeny jako nadbytečné. Krajinné objekty dělaly to, co se jim řeklo, a dokonce i Játimovy matematické objekty se řídily specializovanými omezeními, která jenom vzdáleně připomínala zákony vnějšího světa.

„Co teď?“

Inoširo tam chvíli jenom stálo a ďábelsky se šklebilo. Jeho robotické tělo se zas tolik nelišilo od ikony s cínovou kůží, kterou obvykle používalo; polymer pod všemi těmi skvrnami a neodbytnou biotou byl matně kovově šedý a gleisnerova obličejová stavba byla dost ohebná, aby se dala použít k rozeznatelné karikatuře opravdového obličeje. Játima cítilo, že nadále vysílá tutéž pružnou ikonu tělaře v nachových šatech jako vždycky − bylo skoro rádo, že nemůže rozdělit své navigátory a zřetelně se podívat na svůj sešlý fyzický vzhled.

„Třicet dva kilotau,“ odříkávalo Inoširo. „Třicet tři kilotau. Třicet čtyři kilotau.“

„Zmlkni.“ Jejich vnější já v Koniši mělo instrukce, aby všem návštěvníkům přesně vysvětlilo, co udělaly − nikdo si nebude moci myslet, že jednoduše upadly do katatonie − ale Játima přesto ucítilo bolestivou vlnu pochybností. Co si pomyslí Gabriel a Blanche? A co Radija a rodiče Inošira?

Inoširo se na ně podezíravě podívalo. „Doufám, že nechceš vycouvat a nechat mě tady samotného.“

„Ne!“ Játima se popuzeně rozesmálo; ať je teď trápily jakékoliv pochybnosti, jednou do toho šíleného podniku šlo. Inoširo namítalo, že má poslední šanci udělat něco „vzdáleně vzrušujícího“, než začne používat dolovačský náhled a „ztratí zájem o všechno ostatní“ − jenže to prostě nebyla pravda; náhled byl spíš páteř než svěrací kazajka, posílená vnitřní konstrukce, nikoliv omezující klec. A neustále říkalo ne, dokud konečně nepochopilo, že Inoširo se ve své tvrdohlavosti svých plánů nevzdá, dokonce ani tehdy, když se ukázalo, že žádný z jeho smělých, radikálních přátel z Ashton-Lavalu ho nechce doprovodit. Játimu celou dobu tajně lákala představa opustit konišský čas a setkat se s neznámými tělaři, byť by nebylo o nic nespokojenější, kdyby to všechno zůstalo ve sférách uskutečnitelné fantazie. Nakonec zůstala jediná otázka: Kdyby v tom Inoširo pokračovalo a udělalo to samo, odcizilo by je to? Játima s překvapením zjistilo, že toto riziko nechce podstoupit.

„Třeba nakonec nebudeme chtít zůstat celých čtyřiadvacet hodin,“ nadhodilo. Osmdesát šest megatau. „Co když je celá planeta prázdná a není tu nic k vidění?“

„Tohle je tělařská enkláva. Nebude prázdná.“

„K poslednímu známému kontaktu došlo před několika staletími. Mohli vyhynout, přestěhovat se… cokoliv.“ Podle smlouvy staré osm set let automaty a satelity nesměly tělařům zasahovat do soukromí; několik desítek rozptýlených městských enkláv, které podle vlastních zákonů mohly úplně odstranit původní divokou přírodu a vybudovat soustředěné osady, mělo být chápáno jako nedotknutelné. Měly svou globální komunikační síť, ale nebyly žádnými portály propojeny s Koalicí; urážky z obou stran se datovaly do doby Introdu, který si vynutil rozdělení. Inoširo trvalo na tom, že kdyby gleisnerská těla pouze vodily přes satelit z Koniši jako loutku, morálně by to bylo na stejné úrovni jako vyslat automat − a satelity, které byly naprogramované na dodržování smlouvy, by to nedovolily − ale zabydlet se ve dvou autonomních robotech, kteří přijdou z džungle na návštěvu, je něco úplně jiného.

Játima se rozhlédlo po hustém podrostu a potlačilo marnou touhu pokusit se přeskočit svým stanoviskem o několik set metrů dál nebo se vznést vysoko mezi stromy, aby získalo lepší výhled na terén před nimi. Padesát kilotau. Padesát jedna. Padesát dva. Nebylo se čemu divit, že většina tělařů utekla do polis, jakmile se jim naskytla příležitost; pokud jako důvody nestačily nemoci a stárnutí, byla tu gravitace, tření a setrvačnost. Fyzický svět byl jedním velkým, komplikovaným překážkovým během přes zbytečná, despotická omezení.

„Měly bychom vyrazit.“

„Po tobě, Livingstone.“

„To sis vybralo špatný kontinent, Inoširo.“

„Tak Geronimo? Huckleberry? Dorotko?“

„Dej pokoj.“

Vydaly se na sever. Automat bzučivě letěl za nimi: bylo to jejich jediné spojení s polis, šance na rychlý útěk, pokud by se něco zvrtlo. Sledoval je prvního půldruhého kilometru, až k okraji enklávy. Hranice nebyla nijak vyznačená − po obou stranách rostla stejná hustá džungle − ale automat odmíti imaginární linii překročit. I kdyby si místo něho sestrojily vlastní transciever, byl by jim k ničemu; oblasti pokryté satelity byly tvarované přesně tak, aby se enklávě vyhnuly. Mohly zřídit základnu, aby předávala signály zvenčí… ale na to teď bylo pozdě.

„Jaká nejhorší věc by se nám mohla stát?“ zeptalo se Inoširo.

Játima odvětilo bez váhání. „Tekutý písek. Oba spadneme do tekutého písku, takže spolu nebudeme moci komunikovat. Budeme se vznášet pod povrchem, dokud nám nedojde energie.“ Zkontrolovalo zásobu energie svého gleisnera, kousek magneticky nadnášeného antikobaltu. „Za šest tisíc a třicet sedm let.“

„Nebo pět tisíc devět set dvacet.“ Do lesa začaly pronikat svazky slunečních paprsků; hejno šedorůžových ptáků vydávalo ve větvích kolem nich skřípavé zvuky.

„Jenomže naše vnější já restartují po dvou dnech naše konišská verze − takže když budeme mít jistotu, že se do té doby nestihneme vrátit, můžeme rovnou spáchat sebevraždu.“

Inoširo se na ně zvědavě podívalo. „Ty bys to udělalo? Já se už teď cítím jinak než konišská verze. Chtělo bych žít dál. Možná že by se po několika stoletích někdo objevil a vytáhl nás.“

Játima se nad tím zamyslelo. „Chtělo bych žít dál − ale ne samo. Bez nikoho, s kým bych si mohlo promluvit.“

Inoširo chvíli mlčelo a potom zvedlo pravou ruku. Jejich polymerová kůže byla posetá infračervenými transcievery všude, ale nejhustěji na dlaních. Játima zachytilo gestaltové návěští, žádost o data. Inoširo je žádalo o snímek jeho mysli. Hardware gleisnera měl mnohonásobné jištění, bylo tam dost místa pro dva.

V Koniši by bylo nepředstavitelné svěřit svou verzi jinému občanovi. Játima přitisklo svou dlaň na Inoširovu a vyměnily si navzájem snímky paměti.

Vstoupily do enklávy Atlanta. „Aktualizace každou hodinu?“

„Souhlas.“

~

Interfejsovému softwaru se chůze celkem dařila. Udržoval je ve vzpřímené poloze a pomalu je vedl vpřed, přičemž zaznamenával překážky v rostlinném podrostu a změny terénu prostřednictvím gleisnerových čidel pro hmat a rovnováhu a pomocí zraku, když to bylo možné − aniž fakticky usměrňoval hlavu a oči. Játima několikrát zakoplo, než se začalo čas od času dívat po zemi, ale brzy pochopilo, jak by bylo užitečné, kdyby byl interfejs dost chytrý, aby mu do mysli zabudoval nutkání dělat to v příhodných okamžicích, jako k tomu naváděl původní tělařský instinkt.

Bylo vidět, že džungli obývají drobní ptáci a hadi, ale jestliže tam byla také nějaká jiná zvířena, ukrývala se či prchala, když je zaslechla. V porovnání s chůzí indexovou krajinou podobného ekosystému to byl poměrně jednotvárný zážitek − a vzrušení z kontaktu s opravdovým bahnem a opravdovou vegetací začínalo opadávat.

Játima zaslechlo, jak po zemi před ním něco sklouzlo. Neúmyslně vykoplo z křoví malý kousek zkorodovaného kovu. Šlo dál, ale Inoširo se zastavilo, aby si ho prohlédlo, a vzápětí polekaně vykřiklo.

„Co se děje?“

„Replikátor!“

Játima se obrátilo a natočilo se, aby lépe vidělo; interfejs vydal pokyn tělu, aby se přikrčilo. „Je to jenom prázdná plechovka.“ Byla zmáčknutá skoro na placku, ale místy se na kovu stále držel nátěr, třebaže barvy vybledly do téměř nerozlišitelných odstínu šedi. Játima rozeznalo část úzkého, zhruba podélně vedeného proužku s proměnlivou šířkou, o něco světlejšího než jeho pozadí; připomínal mu dvojrozměrné zobrazení stočené stuhy. Bylo vidět také část kruhu − ale jestli to bylo upozornění na biologicky nebezpečný materiál, příliš se nepodobalo těm, která mu utkvěla v paměti, když se tématem zevrubně zajímalo.

Inoširo promluvilo tlumeným hlasem, který byl plný odporu. „V období před Introdem to byl pandemický materiál. Rozvrátil ekonomiky celých zemí. Podepsal se naprosto na všem: sexualitě, kmenové organizaci, půltuctu uměleckých forem a subkultur, parazitoval na tělařích tak důkladně, že člověk musel být nějaký pouštní mnich, aby mu unikl.“

Játima si smutný předmět pochybovačně prohlédlo. Momentálně však nemělo přístup ke knihovně a jeho vědomosti o tomhle období byly útržkovité. „I kdyby uvnitř nějaké stopy zůstaly, teď už jsou vůči tomu určitě všichni imunní. A nás by to sotva mohlo nakazit −“

Inoširo je netrpělivě přerušilo. „Tady nejde o nukleotidové viry. Molekuly jako takové jsou jenom náhodně seskupené smetí − většinou kyselina fosforečná; virulentní byly zásluhou memů, ve kterých byly obalené.“ Sklonilo se ještě níž a přikrylo potlučenou plechovku rukama. „Kdoví jak malý kousíček stačí, aby se to chytilo? Já nechci riskovat.“ Gleisnerovy infračervené transcievery mohly pracovat i s vysokou energií; Inoširovi se mezi prsty vyvalil dým a pára ze sežehlé vegetace.

Za jejich zády se ozval hlas − nesmyslný proud foném, ale interfejs vzápětí přišel s překladem do lineáru: „Nic mi neříkejte. Rozděláváte oheň a chcete tak na sebe upozornit. Nechcete se k nám připlížit bez ohlášení.“

Játima a Inoširo se otočily tak rychle, jak jim to těla dovolila. Tělař stál asi deset metrů od nich, oblečený do tmavě zelené róby, kterou prokvétaly zlaté nitky. Nevysílal žádné podpisové návěští − což bylo samozřejmé, jenže Játima přesto muselo věnovat vědomé úsilí tomu, aby zavrhlo instinktivní závěr, že se nejedná o reálnou osobu. Měl černé vlasy a oči, kůži barvy mědi a husté černé vousy − což u tělaře téměř jistě znamenalo příslušnost k rodu, v tomto případě mužskému. „Ono“ bylo „on“. Žádné úpravy viditelné na první pohled: žádná křídla, žábry, fotosyntetická kápě. Játima nechtělo dělat unáhlené závěry; tenhle povrchový konzervatismus ještě nedokazoval, že se jedná o neměnce.

Tělař řekl: „Nejspíš vám nenabídnu potřesení rukou.“ Ruce Inošira ještě vydávaly matně rudou záři. „A nemůžeme si vyměnit ani podpisy. Neovládám protokol. Ale to je dobře. Rituály kazí.“ Postoupil o několik kroků dopředu; podrost se uctivě přitiskl k zemi, aby mu udělal cestu. „Jsem Orlando Venetti. Vítejte v Atlantě.“

Navzájem se představili. Interfejs − předem vybavený pro nejzákladnější jazyky a dostatečně pružný, aby si poradil s odchylkami od normy − identifikoval tělařův jazyk jako nářečí moderní latiny. Nasadil jim tento jazyk do mysli, přiřadil nové zvuky slov ke všem symbolům hned vedle lineárových verzí a navázal jim na centra analýzy a tvorby řeči alternativní gramatická nastavení. Játima zřetelně cítilo, jak se tím procesem rozšířilo − ale jeho symboly byly navzájem propojené stejně jako předtím. Pořád bylo samo sebou.

„Polis Koniši? Kde přesně to je?“

Játima začalo odpovídat: „Sto −“ ale Inoširo je zarazilo lavinou varovných návěští.

Orlanda to nijak nevyvedlo z klidu. „Jsem jenom zvědavý. Nechtěl jsem souřadnice pro raketový útok. A stejně, co na tom záleží, odkud jste, když teď jste tady osobně. Nebo alespoň jako galium indium fosfid. Předpokládám, že při nalezení byla ta těla prázdná, že?“

Inošira se to dotklo. „Samozřejmě!“

„Dobrá. Představa, že by se po Zemi ještě toulali opravdoví gleisneři, je tak děsivá, že na ni ani nechci pomyslet. Měli je dělat tak, aby z továren vycházeli s nápisem na hrudi ‚Narozen pro vakuum‘.“

„Vy jste se narodil v Atlantě?“ zeptalo se Játima.

Orlando přikývl. „Před sto šedesát třemi lety. Atlanta se vyprázdnila v sedmadvacátém století − předtím tady byla komunita neměnců, ale vyhladila je nemoc a nikdo z ostatních neměnců nechtěl riskovat, že se nakazí. Noví zakladatelé, včetně mých prarodičů, pocházeli z Turína.“ Maličko se zamračil. „Chcete si tedy prohlédnout město? Nebo budeme celý den stát tady?“

Když teď šel Orlando první, překážky samy mizely. Těžko říct, jak rostliny cítily jeho přítomnost, ale reagovaly na ni rychle: listy se stáčely, trny zajížděly jako hlemýždí stopky, keře rozlezlé do šířky se stahovaly do těsného klubka a celé trčící větve náhle klesaly a zůstávaly ochable viset. Játima tušilo, že Orlando působení záměrně prodlužuje, aby zahrnovalo také je, a nepochybovalo o tom, že by dokázal nechat každého nevítaného pronásledovatele daleko za sebou − nebo alespoň každého, kdo tyto molekulární klíče postrádal.

„Nejsou tady kolem žádné tekuté písky?“ zeptalo se položertem Játima.

„Jestli se budete držet blízko, tak ne.“

Les skončil bez varování; okraj byl možná dokonce zarostlý ještě hustěji než vnitřek, což pomáhalo přechod skrýt. Vyšli na širokou a světlou otevřenou planinu, z větší části pokrytou zemědělskými a fotovoltaickými poli. Město se rozkládalo v dálce před nimi: široký shluk nízkých budov v živých barvách, s rozmáchlými, geometricky přesnými zakřivenými zdmi a střechami, které se divoce prostupovaly a překrývaly.

Orlando řekl: „Momentálně je nás dvanáct tisíc devadesát tři. Ale pořád ještě vylaďujeme pěstované plodiny a své trávicí symbionty. Během deseti let bychom měli být schopni uživit o čtyři tisíce víc ze stejných zdrojů.“ Játima usoudilo, že by bylo nezdvořilé zeptat se na úmrtnost. Ve většině ohledů to měli tělaři o mnoho těžší než Koalice, když se snažili zabránit kulturní a genetické stagnaci a zároveň se vystříhat šílenství exponenciálního růstu. Jen opravdoví neměnci a několik konzervativnějších nevázanců si ponechávali původní geny pro naprogramovanou smrt − a žádat o číslo vyjadřující ztráty při úrazech vypadalo necitlivě.

Orlando se náhle rozesmál. „Deset let? Jak dlouho by to připadalo vám? Jako století?“

„Asi osm tisíc let,“ odpovědělo Játima.

„Do hajzlu.“

Inoširo pohotově dodalo: „Ale nemůžete to tak převádět. Některé jednoduché věci možná zvládáme osmsetkrát rychleji, ale měníme se mnohem pomaleji.“

„Takže říše nestoupají ke slávě a nehroutí se za rok? Za století se nevyvine nový druh?“

„Říše nemohou vzniknout,“ ujistilo ho Játima. „A evoluce vyžaduje obrovské množství mutací a smrti. Dáváme přednost malým, ojedinělým změnám a čekáme, co z nich vyjde.“

„My také.“ Orlando zavrtěl hlavou. „Ale stejně. Mám pocit, že za osm tisíc let nebudeme mít věci tak dobře pod kontrolou.“

Dál kráčeli k městu po široké cestě, jež vypadala, jako by byla z obyčejné červenohnědé hlíny, ale pravděpodobně se hemžila organismy, jejichž úkolem bylo zabránit tomu, aby z ní eroze udělala prach či bláto. Gleisnerovy nohy popisovaly povrch jako měkký, ale pružný, a nezanechávaly za sebou žádné viditelné prohlubně. Na polích se činili ptáci, vybírali plevel a hmyz − Játima jenom hádalo, jenže kdyby se krmili vlastními plodinami, příští úroda by byla mimořádně chudá.

Orlando se shýbl, zvedl z cesty olistěnou větévku, kterou musel přinést vítr z lesa, a začal jí přejíždět sem a tam po zemi před nimi. „A jak tedy v polis vítají hodnostáře? Je zvykem, že vám šedesát tisíc nemyslících otroků rozsypává pod nohy růžové plátky?“

Játima se zasmálo, ale Inoširo to hluboce urazilo. „My nejsme žádní hodnostáři! Jsme delikventi!“

Když přišli blíž, Játima uvidělo lidi, kteří chodili širokými ulicemi mezi budovami v barvách duhy − nebo postávali ve skupinkách. Vypadali skoro jako občané shromáždění na nějakém fóru, třebaže rozdíly v jejich vzhledu byly mnohem střídmější. Někteří měli tmavou kůži stejně jako jeho ikona a bylo možno vypozorovat další stejně drobné obměny, ale jinak by se všichni tito nevázanci mohli klidně vydávat za neměnce. Játimu zajímalo, jaké změny prozkoumávají; Orlando se zmínil o trávicích symbiontech, jenže to se sotva dalo počítat − dokonce se to ani netýkalo jejich vlastní DNA.

Orlando řekl: „Když jsme zaznamenali váš příchod, bylo těžké rozhodnout, koho poslat. Nedostáváme z polis mnoho zpráv, a tak jsme neměli ponětí, jací budete.“ Znovu se otočil obličejem k nim. „Rozumíte tomu, co říkám, ne? Neodehrává se ta komunikace jenom v mých představách?“

„Ne, pokud si to nepředstavujeme také my.“ Játimu jeho slova zmátla. „Ale jak to myslíte, koho poslat? Mluví někteří z vás jazyky Koalice?“

„Ne.“ Došli na okraj města. Lidé se otáčeli a prohlíželi si je s neskrývanou zvědavostí. „Brzy vám to vysvětlím. Nebo to udělá jeden můj přítel.“

Ulice pokrývala hustá, krátká tráva. Játima nevidělo žádná vozidla ani tažná zvířata − pouze tělaře, většinou bosé. Mezi budovami byly květinové záhony, rybníky a potoky, nehybné a pohyblivé sochy, sluneční hodiny a dalekohledy. Všechno bylo prostorné a světlé, otevřené. Parky byly dost velké, aby v nich bylo možno pouštět draky a hrát míčové hry. Lidé vysedávali ve stínu malých stromů a povídali si. Kůže gleisnera vysílala návěští, jež popisovala teplo slunečních paprsků a texturu trávy; Játima skoro začínalo litovat, že se neadaptoval tak, aby mohlo informace vstřebávat instinktivně.

„Co se stalo s Atlantou z doby před Introdem?“ zeptalo se Inoširo. „S mrakodrapy? Továrnami? Obytnými domy?“

„Některé stále strojí. Zarostlé džunglí, dál na sever. Jestli chcete, můžu vás tam zavést.“

Játima zareagovalo dříve, než Inoširo stačilo odpovědět: „Díky, ale nebudeme mít čas.“

Orlando kýval na desítky lidí. S některými se pozdravil jménem a několika představil Játimu a Inoširo. Játima se pokusilo potřást si s nimi rukama, ale ukázalo se, že je to mimořádně složitý dynamický problém. Nezdálo se, že by jejich přítomnost někdo přijímal nepřátelsky − ale Játima bylo z jejich gestaltových gest zmatené. Kromě toho nikdo neutrousil víc než několik zdvořilostních frází, než šel dál.

„Tady jsem doma.“

Budova byla bledě modrá, s průčelím tvarovaným do písmene S a menším, eliptickým patrem. „To je… nějaký kámen?“ Játima pohladilo stěnu a věnovalo pozornost návěštím; povrch byl hladký do menšího než milimetrového měřítka, ale byl měkký a chladivý jak kůra, jíž se dotklo v lese.

„Ne, je to živé. Minimálně. Dokud to rostlo, všude z toho pučely větvičky a listy, ale teď to metabolizuje jen tolik, kolik je třeba pro opravy a trochu aktivní klimatizaci.“

Páskový závěs, jenž zakrýval vstup, se před Orlandem rozhrnul a oni vešli dovnitř. Byly tam polštáře, židle a nehybné obrázky na stěnách. Všude vykreslovala zrnka prachu sluneční paprsky proudící dovnitř.

„Posaďte se.“ Nechápavě se na něho podívaly. „Ne? Nevadí. Můžete tady chviličku počkat?“ Vyšel po schodech nahoru.

„Jsem opravdu tady,“ řeklo strnule Inoširo. „Dokázaly jsme to.“ Rozhlédlo se po prosluněné místnosti. „A takto žijí. Nevypadá to tak zle.“

„Až na to časové měřítko.“

Pokrčilo rameny. „A za čím se v polis tak ženeme? Urychlujeme se nejvíc, jak to jde − a pak děláme všechno možné, aby nás to nezměnilo.“

Játima se rozzlobilo. „A co je na tom špatného? Dlouhověkost nemá valný smysl, pokud nakonec dokážeš jedině to, že se změníš v někoho úplně jiného. Nebo se úplně rozpadneš v nikoho.“

Orlando se vrátil v doprovodu tělaře ženského pohlaví. „Dovolte, abych vám představil Lianu Zabini. Inoširo a Játima z polis Koniši.“ Liana měla hnědé vlasy a zelené oči. Potřásly si rukou; Játima začínalo chápat, jak to dělat a neklást přitom příliš odpor, ani pouze nenechat ruku bezvládně viset. „Liana je náš nejlepší neuroembryolog. Bez ní by překlenovači neměli šanci.“

„Kdo jsou to překlenovači?“ zeptalo se Inoširo.

Liana se podívala na Orlanda. „Měla bys to vzít od začátku,“ řekl.

Orlando všechny přesvědčil, že je lepší se posadit. Játima si konečně uvědomilo, že je to pro tělaře pohodlnější.

„My si říkáme překlenovači,“ začala Liana. „Když sem před třemi stoletími přišli z Turína zakladatelé, měli velice specifický plán. Víte, že od Introdu podstoupily různé populace tělařů tisíce umělých genetických změn?“ Ukázala na velký obraz za sebou. Portrét vybledl a na jeho místě se objevil složitý diagram v podobě obráceného stromu. „Různí nevázanci modifikovali nejrůznější vlastnosti. Něco byly jednoduché, pragmatické adaptace na novou stravu nebo přirozené prostředí: trávicí, metabolické, respirační, svalově kosterní.“ Z různých míst na stromu vyskakovaly malé obrázky: obojživelní, okřídlení a fotosyntetičtí nevázanci, detaily upravených zubů, grafy upravených metabolických cest. Orlando vstal a začal zatahovat závěsy; kontrastnost obrázků se zlepšila.

„Změny vyvolané prostředím často vyžadovaly také nervové modifikace, aby mohly vzniknout patřičné nové instinkty. Nikomu se například nemůže dobře dařit v oceánech, pokud nebude mít zabudované ty správné reflexy.“ Obojživelný tělař s hladkou, lesklou kůží pomalu stoupal smaragdovou vodou; od chlopní za uchem mu stoupal tenký proud bublinek. Na prolnutém obrazu byly barevnou škálou rozlišeny koncentrace rozpuštěného plynu v jeho tkáních a krevním řečišti a vložený graf ilustroval bezpečný rozsah odstupňovaného výstupu.

„Některé nervové změny však zašly daleko za nové instinkty.“ Strom značně prořídl − ale stále zbývalo třicet nebo čtyřicet posledních větví. „Existují druhy nevázanců, které změnily pohled na jazyk, vnímání a poznání.“

„Jako ideální opice?“ zeptalo se Inoširo.

Liana přikývla. „To je jeden extrém. Jejich předkové osekali jazyková centra na úroveň vyšších primátů. Pořád mají vetší obecnou inteligenci než všichni ostatní primáti, ale jejich materiálová kultura doznala dramatickou redukci − a nejsou již schopni modifikovat se, ani kdyby chtěli. Pochybuji, že vůbec ještě chápou svůj původ.

Ale ideální opice jsou výjimka − záměrné zřeknutí se možností. Většina nevázanců vyzkoušela konstruktivnější změny: nalezli nové způsoby, jak ve své mysli mapovat fyzický svět, a přidali specializované nervové struktury pro zpracování nových kategorií. Jsou nevázanci, kteří jsou schopni pracovat s nejsložitějšími, nejabstraktnějšími pojmy z oblasti genetiky, meteorologie, biochemie nebo ekologie stejně intuitivně, jako dokáže každý neměnec přemýšlet o hornině, rostlině nebo živočichovi s využitím ‚zdravého rozumu‘ odvozeného z několika milionů let evoluce. A pak jsou další, kteří jednoduše upravili zděděné nervové struktury, aby zjistili, jak to změní jejich uvažování − kteří se vydali hledat nové možnosti, aniž měli v hlavě konkrétní cíl.“ Játima cítilo zvláštní rezonanci se svou situací… třebaže zatím všechno nasvědčovalo tomu, že jeho mutace je zrovna nevyslaly naslepo do nezmapovaných vod. Jak to formulovalo Inoširo: „V tvém případě konečně narazili na charakterizační pole nejochotnějšího materiálu pro Doly. V dalších deseti gigatau budou rodiče žádat o ta hezká, poddajná ‚játimovská‘ nastavení.“

Liana rozhodila ruce v gestu marnosti. „Jediný problém všeho tohoto bádání je, že… některé druhy nevázanců se změnily tolik, že už nejsou schopny komunikovat s nikým jiným. Různé skupiny se rozběhly vlastními směry, aby vyzkoušely nové myšlení − a teď sotva dokážou jeden druhému porozumět, a to i se softwarovými prostředníky. Není to jenom otázka jazyka − nebo to alespoň není jednoduchá otázka, že jazyk byl pro neměnce, dokud všichni měli v podstatě totožný mozek. Jakmile různé komunity začnou rozdělovat svět do různých kategorií a starat se o zásadně odlišné věci, stane se nemožným mít globální kulturu ve smyslu, který by se aspoň trochu podobal stavu před Introdem. Rozpadáme se. Ztrácíme se.“ Zasmála se, jako by chtěla shodit svou vážnost, ale Játima poznalo, že je to pro ni citlivé téma. „Všichni jsme se rozhodli zůstat na zemi, všichni jsme se rozhodli zůstat organičtí… ale víc a víc se rozcházíme − pravděpodobně rychleji než kdokoli z vás v polis!“

Orlando, který stál za její židlí, jí položil ruku na rameno a zlehka je stiskl. Zvedla ruku a přitiskla ji na jeho. Játimu to fascinovalo, ale snažilo se necivět příliš nápadně. „A jak s tím souvisejí překlenovači?“ zeptalo se.

„My se snažíme vyplnit mezery,“ vysvětlil Orlando.

Liana ukázala na stromový diagram. Vzápětí začala za a mezi první soustavou větví vyrůstat druhá. Nový strom byl mnohem jemněji diferencovaný a měl více větví, více nahuštěných.

„Vzali jsme zděděné nervové struktury jako východisko a do každé generace jsme zavedli malé změny. Jenže místo abychom modifikovali všechny stejným směrem, naše děti se nejenom liší od svých rodičů, ale jsou čím dál rozdílnější i mezi sebou navzájem. Každá generace je rozmanitější než ta předchozí.“

„Ale… není to přesně to, na co jste si stěžovali?“ zeptalo se Inoširo. „Že se lidé od sebe vzdalují?“

„Ne tak docela. Místo aby celé populace skočily hromadně na opačný konec spektra za nějakým nervovým rysem − a daly vzniknout dvěma rozdílným skupinám, které nemají nic společného − my jsme vždycky rovnoměrně rozprostření přes celý rozsah. Tak není nikdo odříznut, nikdo není odcizený, protože ‚kroužek‘ každé osoby − skupina lidí, se kterými může bez problémů komunikovat − se vždy překrývá s kroužkem někoho jiného, někoho mimo první kroužek… a jeho se znovu překrývá s kroužkem někoho jiného… a tak to pokračuje, dokud tak či onak nedojde na každého.

Snadno tu můžete najít dva lidi, kteří jsou si stěží schopni porozumět − protože jsou stejně rozdílní jako nevázanci ze dvou silně divergentních linií − ale tady bude vždycky existovat řetězec živých příbuzných, kteří mohou mezeru překlenout. S několika prostředníky − momentálně je jich nanejvýš šest − může každý překlenovač komunikovat s kterýmkoli jiným.“

Orlando dodal: „A jakmile mezi námi budou lidé, kteří budou schopni způsobem jim přirozeným navázat kontakt se všemi rozptýlenými nevázaneckými komunitami…“

„Potom budou všichni tělaři na planetě stejným způsobem propojeni.“

„Takže byste mohli sestavit řetězec lidí, kteří by nám umožnili promluvit si s někým na okraji toho procesu?“ zeptalo se netrpělivě Inoširo. „S někým, kdo míří k nejvzdálenější skupině nevázanců?“

Orlando a Liana se na sebe podívali a pak Orlando řekl: „Jestli několik ní počkáte, možná by to šlo. Vyžaduje to jistou míru diplomacie; není to večírkový trik, který je možné předvést okamžitě.“

„Zítra dopoledne se vracíme.“ Játima se neodvažovalo pohlédnout na Inoširo; výmluvy, aby svůj pobyt prodloužily, by nebraly konce, ale dohodly se na čtyřiadvaceti hodinách.

Po chvíli rozpačitého ticha Inoširo klidně řeklo: „To je v pořádku. Možná příště.“

~

Orlando jim ukázal genovou slévárnu, kde pracoval − skládal řetězce DNA a sledoval jejich účinky. Kromě svého hlavního cíle překlenovači pracovali na celé řadě jiných než nervových zdokonalení, která spočívala v odolnosti vůči nemocím a zdokonalení mechanismů pro obnovu tkáně, a dala se poměrně snadno vyzkoušet na hloupých vegetativních uskupeních savčích orgánů, o nichž Orlando žertem mluvil jako o „orgánovnících“. „Vy je vážně necítíte? Ani nevíte, jaké máte štěstí.“

Vysvětlil jim, že tělaři se upravili do takové míry, kdy může každý jednotlivec přepsat části svého genomu; stačí, aby si vstříkl do krevního řečiště novou sekvenci, rámovanou pro substituční enzymy vhodnými primery a zabalenou do lipidové kapsle s povrchovými proteiny uzpůsobenými příslušným typům buněk. Pokud byly cílem prekursory gamet, modifikace se stala dědičnou. Překlenovači ženského pohlaví si nevytvářeli všechna vajíčka již ve stadiu plodu, jako tomu bylo u neměnců, ale pěstovali si je podle potřeby, a k produkci spermatu a vajíček − natož k přípravě dělohy na implantaci oplodněného vajíčka − docházelo pouze při požití příslušných hormonů dostupných ze speciálně uzpůsobených rostlin. Zhruba dvě třetiny překlenovačů měly jedno pohlaví; ostatní byli hermafroditičtí nebo partenogenetičtí-asexuální, tak jako jisté druhy nevázanců.

Po prohlídce laboratoří Orlando prohlásil, že je čas oběda, a tak si sedly na nádvoří a dívaly se, jak jí. Ostatní pracovníci ze slévárny se shromáždili kolem; někteří si s nimi promluvili přímo, ostatní využili prostředníky, aby jim překládali. Jejich otázky zněly často zvláštně, dokonce i po dlouhých výměnách názorů mezi překladatelem a tazatelem − „Jak v polis poznáte, která část světa jste?“

„Jsou v Koniši občané, kteří jedí hudbu?“

„Když nemáte tělo, máte pocit, jako byste stále padali, a přitom se nehýbali?“ − a podle smíchu, který následoval po jejich odpovědích, bylo jasné, že obrácený proces je stejně nedokonalý. Jistá opravdová komunikace se nakonec přece jenom uskutečnila − ale byla silně závislá na metodě pokusu a omylů a vyžadovala značnou míru trpělivosti.

Orlando slíbil, že jim ukáže továrny, sila, galerie a archivy… ale začali přicházet další lidé, kteří s nimi chtěli mluvit − nebo se jen dívat − a jak odpoledne ubíhalo, jejich původní představy se přesouvaly do oblasti fantazie. Možná si mohly tempo vynutit, připomenout svým hostitelům, jak je jejich čas vzácný, ale po několika hodinách jim představa, že za den mohly stihnout něco víc, začala připadat absurdní. Tady se nic nedalo uspěchat; prohlídka ve stylu tornáda by vypadala jako akt násilí. Zatímco megatau ubíhaly, Játima se snažilo nemyslet na to, o kolik dál by se dostalo v Dolech pravdy. Nikoho nehonilo − a Doly tam pořád budou, až se vrátí.

Nakonec začalo být na nádvoří za slévárnou tak husto, že Orlando všechny přesunul do zahradní restaurace. V podvečer, kdy se k nim připojila Liana, otázky konečně začaly docházet a dav se rozdělil do menších skupinek, které o hostech horlivě diskutovaly mezi sebou.

A tak se všichni čtyři posadili pod hvězdami − jejichž zář ochuzovalo a silně filtrovalo úzké spektrální okno atmosféry − a povídali si. „Samozřejmě jsme je viděli z vesmíru,“ pochlubilo se Inoširo. „V polis jsou orbitální sondy jen další adresa.“

„Pořád se mi chce tvrdit: Ano, ale neviděli jste je vlastníma očima!“ řekl Orlando. „Jenomže… vy jste je viděli. Úplně stejně, jako jste viděli všechno ostatní.“

Liana se mu opřela o rameno a škádlivě dodala: „Což je stejný způsob, jakým vidí všichni. To, že naše mysl běží několik centimetrů od našich kamer, ještě neznamená, že náš prožitek je nějak magicky kvalitnější.“

„To ne,“ připustil Orlando. „Ale tohle je.“

Políbili se. Játimu napadlo, jestli to Blanche a Gabriel někdy udělali − jestli se Blanche modifikovalo tak, aby to bylo možné a příjemné. Nebylo se čemu divit, že rodiče Blanche nesouhlasili. To, že se Gabriel hlásil k pohlaví, byla spíš abstraktní otázka definování sama sebe než něco převratného − jenže skoro všichni v Carter-Zimmermanu také předstírali, že mají hmatatelné tělo. V Koniši se celá představa materiálnosti, atavistických iluzí tělesné existence, všeobecně kladla na roveň rušení a nátlaku. Jakmile vaše ikona mohla třeba jen někomu zahradit cestu ve veřejné krajině, bylo to podle tamních zákonů narušení samostatnosti. Znovu spojovat rozkoše lásky s pojmy jako síla a tření bylo prostě barbarské.

„Co vlastně dělají gleisneři?“ zeptala se Liana. „Víte to? Když jsme o nich slyšeli naposledy, vrtali se někde v pásu asteroidů − ale to bylo skoro před sto lety. Opustili někteří sluneční soustavu?“

„Fyzicky ne,“ řeklo Inoširo. „Vyslali automatické sondy k několika nejbližším hvězdám, ale nikoho s vlastním vědomím zatím ne − a až to udělají, budou to oni ve svých celých tělech, po celou cestu.“ Zasmálo se. „Jsou posedlí tím, že se nestanou občany polis. Myslí si, že kdyby si sundali hlavu z ramene, aby ušetřili trochu hmotnosti, v dalším kroku by se úplně vzdali reality.“

„Dopřejte jim dalších tisíc roků, a budou ochcávat celou Mléčnou dráhu, aby si vyznačili své teritorium, jako to dělají psi,“ prohlásil pohrdavě Orlando.

Játima se odhodlalo k protestu. „To není fér. Možná mají bizarní priority… ale pořád jsou ještě civilizovaní. Více či méně.“

„Raději ať jsou tam gleisneři než tělaři,“ řekla Liana. „Dovedete si představit neměnce ve vesmíru? Nejspíš by už stačili teraformovat Mars. Gleisneři se planet prakticky nedotkli; většinou je jen zmapovali z oběžné dráhy. Nejsou žádní vandalové. Nejsou kolonizátoři.“

Orlando se nenechal přesvědčit. „Jestli ti jde jenom o sběr astrofyzikálních dat, není třeba opouštět sluneční soustavu. Viděl jsem ty plány; osít celé planety samoreplikačními továrnami, vyplnit galaxii Von Neumannovými stroji −“

Liana zavrtěla hlavou. „Jestli to vůbec někdy bylo myšleno vážně, bylo to ještě před Introdem − dříve, než vznikli gleisneři. Všechno, co se objeví dnes, je jenom propaganda na úrovni Protokolů mechanických stařešinů. Nejblíž ke starým snahám máme pořád my. Jestli se někdo zblázní a začne exponenciálně růst, budeme to nejspíš my.“

Přidalo se k nim několik dalších překlenovačů a debata se protáhla na hodiny. Jeden agronom prostřednictvím tlumočníka namítl: Jestli mezihvězdné lety nebyly jen pohádka pro nevyzrálé kultury, kde jsou potom všichni mimozemšťané? Játima každou chvíli vzhlíželo k jednotvárné obloze a představovalo si, jak k nim z ničeho nic slétne gleisnerská kosmická loď a odnese je ke hvězdám. Třeba gleisnerská těla spustila nějaký záchranný maják, když je oživily… Byla to absurdní představa, ale bylo zvláštní přemýšlet o tom, že není doslova nemožná. Ani v té nejúžasnější krajině, kde jste mohli předstírat, že přeskakujete světelné roky a prohlížíte si s vysokým rozlišením povrch Siria vzešlý z kombinace simulace a dat získaných z teleskopů… nikdy vás nemůžou unést šílení astronauti.

Krátce po půlnoci se Orlando zeptal Liany: „Kdo vstane ve čtyři ráno a doprovodí naše hosty na hranici?“

„Přece ty.“

„V tom případě bych se měl trochu prospat.“

Inoširo to ohromilo. „Vy to ještě děláte? Vy jste to nějak neodbourali?“

Liana se zajíkavě zasmála. „To by bylo jako ‚odbourat‘ játra! Spánek nerozlučně patří k savčí fyziologii; zkus jej dát pryč a dostaneš psychotické blbce s ohroženou imunitou.“

„A navíc je to moc příjemné,“ dodal mrzoutsky Orlando. „Nevíte, o co přicházíte.“ Ještě jednou políbil Lianu a opustil je.

Dav v restauraci pomalu řídl − a většina tělařů, kteří zůstali, usnula v křeslech − ale Liana seděla v rozrůstajícím se tichu s nimi.

„Jsem ráda, že jste tu,“ řekla. „Získali jsme tak určité spojení s Koniši − a vaším prostřednictvím s celou Koalicí. I kdyby se vám nepodařilo vrátit se… mluvte o nás, až budete vevnitř. Nedopusťte, aby se na nás úplně zapomnělo.“

„My se vrátíme!“ vyhrklo upřímně Inoširo. „A vezmeme s sebou přátele. Až zjistí, že tady nejste všichni divoši, každý vás bude chtít navštívit.“

Liana se slabě zasmála. „Ano? A Introdus se obrátí a mrtví vstanou z hrobů? Budu se na to těšit.“ Natáhla ruku přes stůl a pohladila Inoširo po tváři. „Jsi zvláštní dítě. Bude se mi po tobě stýskat.“

Játima čekalo, že Inoširo vybuchne: Já nejsem žádné dítě! Ale místo toho si položilo ruce na tvář v místě, kde se ho dotkla, a neřeklo nic.

~

Orlando je doprovodil až na hranici. Rozloučil se s nimi a zmínil se o tom, že by se s nimi chtěl ještě někdy setkat, ale Játima tušilo, že ani on nevěří v jejich návrat. Když zmizel v džungli, Játima překročilo hranici a přivolalo automat. Přistál mu s obdivuhodnou přesností zezadu na šíji a zavrtal se, aby se napojil na jeho procesor. Na gleisnerova šíji, na gleisnerův procesor.

„Běž samo,“ řeklo Inoširo. „Já zůstávám.“

Játima zaúpělo. „To nemyslíš vážně.“

Inoširo se na ně podívalo, zoufalé, ale rozhodnuté. „Narodilo jsem se na špatném místě. Patřím sem.“

„No tak, neblázni. Jestli se chceš přestěhovat, pořád je tu ještě Ashton-Laval! A jestli chceš utéct před rodiči, to můžeš udělat prakticky kdekoli!“

Inoširo si sedlo do křoví a rozpřáhlo ruce mezi vegetaci. Zmizelo v ní po pás. „Začalo jsem cítit. Už to nejsou jenom návěští − není to jenom nějaký abstraktní povlak.“ Přitisklo spojené ruce na trup a potom se do něho udeřilo. „Děje se to mně, děje se to na mé kůži. Muselo jsem si vytvořit nějakou mapu dat… kterou teď symbol mého já vstřebal, přijal za vlastní.“ Smutně se zasmálo. „Možná je to nějaká rodinná slabost. Můj částečný sourozenec si najde milence s tělem… a já teď tohle, nějaký podělaný hmat?“ Podívalo se nahoru na Játimu, oči vytřeštěné, gestalt pro hrůzu. „Nemůžu se teď vrátit. Bylo by to jako… strhat ze sebe kůži.“

„Ty přece víš, že to není pravda,“ odpovědělo rázně Játima. „Co si myslíš, že přijde? Bolest? Jakmile se zastaví tok návěští, celá iluze se rozplyne.“ Snažilo se působit konejšivě, ale zároveň si zkoušelo představit si, jaké to asi je: nějaký průnik světa do Inoširovy ikony? Bylo samo o sobě dost matoucí, když interfejs upravil symbol jeho ikony do postoje, který skutečně zaujímalo jeho gleisnerské tělo − ale bylo to spíš jako hrát si s pravidly hry; neprovázel to žádný hluboký pocit narušení.

„Nechají mě žít s nimi,“ řeklo Inoširo. „Nepotřebuji jíst, nepotřebuji nic, co je pro ně cenné. Najdu si něco, abych jim bylo užitečné. Nechají mě zůstat.“

Játima couvlo zpátky přes hranici; automat se uvolnil a se zlostným bzučením odletěl zpět. Kleklo si k Inoširu a vlídně řeklo: „Přiznej pravdu: do týdne bys zešílelo. Jedna krajina jako je tahle navždycky? A jak pro ně přestaneš být něčím novým, budou se k tobě chovat jako ke zrůdě.“

„Liana ne!“

„Tak? A co se z ní podle tebe stane? Tvá milenka? Nebo další rodič?“

Inoširo si zakrylo obličej rukama. „Buď tak hodné a odlež zpátky do Koniši. Zahrabej se v Dolech.“

Játima zůstalo, kde bylo. Ptáci zpívali, obloha se rozjasnila. Jejich čtyřiadvacet hodin vypršelo. Měly ještě jeden den, než se jejich stará konišská já probudí na jejich místě − ale pocit, že poliský život běží dál a nechává je za sebou, s každou další minutou sílil.

Játimu napadlo, že by zkusilo přetáhnout Inoširo přes hranici a nařídit automatu, aby je z gleisnerského těla vytáhl. Automat nebyl dost inteligentní, aby pochopil, co dělaly; neuvědomil by si, že narušuje Inoširovu autonomii.

Ta myšlenka byla sama o sobě dost znepokojivá, ale byla ještě jiná možnost. Játima stále mělo poslední aktualizovaný snímek Inoširovy mysli, předaný v časných ranních hodinách v restauraci. Inoširo by jej neposlalo poté, co se rozhodlo zůstat − a kdyby Játima tento snímek probudilo v polis, bylo by jedno, co se stalo s tímto gleisnerovským klonem.

Játima snímek vymazalo. Toto nebyl tekutý písek. Nebylo to nic, co předpovídaly.

Kleklo si a čekalo. Návěští z kolen, která hlásila texturu půdy, se stala rozčilujícím, jednotvárným proudem a zvláštní strnulý tvar vnucený jeho ikoně začal být ještě nepříjemnější − možná proto, že obojí tak dobře odráželo jeho pocit marnosti. Začalo to u Inošira stejně? Kdyby tady zůstalo o hodně déle, začalo by se ztotožňovat se svou mapou svého gleisnerského těla.

Téměř po hodině se Inoširo zvedlo a vyšlo z enklávy. Játima je s obrovskou úlevou následovalo.

Automat přistál Inoširovi na šíji; zvedlo ruku, jako by po něm chtělo plácnout, ale zarazilo se. Klidně se zeptalo: „Myslíš, že se ještě někdy vrátíme?“

Játima se nad tím zamyslelo, dlouze a usilovně. Bez neopakovatelného lákadla, které je sem přivedlo, bude toto místo a tito přátelé ještě někdy stát za osmsetkrát víc času než všechno ostatní?

„Pochybuji.“

DRUHÁ ČÁST

Když se Paolo probudil a přišel do krajiny za ním, Játima řeklo: „Snažím se přijít na to, co bychom jim měli říct. Když se zeptají, proč jsme přišli.“

Paolo se neradostně ušklíbl. „Řekni jim o Lacertě.“

„Budou ji přece znát.“

„Jako tečku na mapě. Nebudou vědět, co udělala. Nebudou vědět, co to znamená.“

„Ne.“ Játima se podívalo na Weyl uprostřed modrého posuvu. Nechtělo si Paola znepřátelit otázkami o Atlantě, ale také ho nechtělo vyloučit. „Karpala znáš, ne?“

„Znám.“ Paolo přijal přítomný čas s lehkým úsměvem.

„Nebyl snad na Měsíci, neměl na starosti TERAGO −“

„Udělal všechno, co mohl,“ řekl chladně Paolo. „Nebyla to jeho vina, že celá planeta byla náměsíčná.“

„Souhlasím. Nekladu mu nic za vinu.“ Játima smířlivě rozpřáhlo ruce. „Zajímalo by mě, jestli o tom někdy mluvil. Jestli ti to někdy popsal ze své strany.“

Paolo zdráhavě přikývl. „Mluvil o tom. Jednou.“

4

Ještěrčí srdce

OBSERVATOŘ BULLIALDUS

24 046 104 526 757 SKČ

2. dubna 2996, 16:42:03.911 UČ

Karpal celý lunární měsíc ležel na zádech na regolitu, zíral nahoru do křišťálové nehybnosti vesmíru a vyzýval jej, aby mu ukázal něco nového. Udělal to již pětkrát, ale v prostoru, kam dohlédl pouhým okem, se nikdy nic nezměnilo. Planety se pohybovaly po svých vypočitatelných drahách, čas od času se objevil jasný asteroid nebo kometa, ale to bylo stejné jako zatoulaná kosmická loď: překážka v popředí, nikoli součást výhledu. Jakmile jednou uvidíte Jupiter zblízka, nezprostředkovaně, začnete jej brát víc jako zdroj světelného znečištění a elektromagnetického šumu než jako objekt seriózního astronomického zájmu. Karpal si přál, aby v temnotě neočekávaně vykvetla supernova, aby nějaká dávná apokalypsa spustila křik neutrinových detektorů − nestál jenom o nějakou poklidnou konjunkci v orloji sluneční soustavy, významnou a vzrušující asi tak stejně jako zásobovací raketoplán, který přiletěl včas.

Když byla Země zase v novu, jako tmavý načervenalý kotouč vedle planoucího Slunce, Karpal vstal a opatrně mávl rukou, aby si ověřil, že žádná jeho poháněcí zařízení nepoškodil teplotní stres. Pokud by se tak stalo, netrvalo by dlouho, než by jeho nanoware veškeré mikrotrhlinky zahladil, ale každý jeho kloub i tak potřeboval vyzkoušet v provozu, aby se problém ukázal a vyvolal opravu.

Bylo mu dobře. Pomalu se vrátil k přístrojové boudě na okraji kráteru Bullialdus; uvnitř bylo vakuum, avšak stavba do jisté míry chránila vybavení před teplotními extrémy, tvrdým zářením a mikrometeority. Hned za ní se tyčila hradba kráteru, širokého sedmdesát kilometrů; Karpal tak tak rozeznal laserovou stanici na vrcholku hradby, přímo nad boudou. Vlastní proudy světla byly neviditelné při pohledu ze všech míst, protože tam nebylo nic, co by světlo rozptýlilo, ale Karpal si nedokázal představit pohled na Bullialdus shora, aniž by do něj v duchu nevepsal modré L, pravý úhel spojující tři body na okraji.

Bullialdus byl detektor gravitačních vln, součást observatoře táhnoucí se přes celou sluneční soustavu a známé jako TERAGO. Jediný laserový paprsek se štěpil, posílal na vzájemně kolmé dráhy a znovu se spojoval. Stačilo, aby se prostor kolem kráteru roztáhl a zmáčkl v poměru pouhých jedna ku deseti na čtyřiadvacátou, a vrcholy a doly dvou proudů světla se rozešly, což způsobilo fluktuaci v jejich společné intenzitě, která tak kopírovala drobné měny geometrie. Jediný detektor by sám o sobě nedokázal zaměřit zdroj deformací, jež měřil, o nic lépe, než by teploměr položený na regolit mohl určit přesnou polohu Slunce, ale kombinací časových záznamů jevů z Bullialda s daty z devatenácti dalších lokalit TERAGO bylo možné zrekonstruovat průchod každého čela vlny sluneční soustavou, což obvykle stačilo na určení jejího směru s dostatečnou přesností, aby bylo možné přiřadit ji ke známému objektu na obloze nebo alespoň udělat kvalifikovaný odhad.

Karpal vstoupil do boudy, svého domova v posledních devíti letech. Za dobu jeho nepřítomnosti se nic nezměnilo a jen málo se změnilo od jeho příjezdu; police s optickými počítači a signálními procesory podél stěn se leskly novotou jako vždy, souprava nouzových náhradních dílů a nástroje pro větší opravy se prakticky nepohnuly z místa, kam je položil, když přišel. Nebyl na Měsíci úplně sám − nahoře na severním pólu se tucet gleisnerů věnoval paleoselenologii − ale na prvního hosta teprve čekal.

Skoro všichni ostatní gleisneři byli v pásu asteroidů. Buď pracovali na mezihvězdné flotile, starali se o nějaké pomocné služby, nebo si všeobecně hráli na neužitečný doprovod. Také tam mohl být, uprostřed všeho dění − data z TERAGO byla dostupná odkudkoli a fyzická přítomnost na jednom místě měla jenom málo výhod, když měl člověk na starosti údržbu všech dvaceti − ale původně ho zlákala zdejší samota a možnost pracovat bez rušivých vlivů, věnovat se jedinému problému týden, měsíc nebo rok. Původně neměl v plánu ležet měsíc na regolitu a dívat se na oblohu, ale vždycky čekal, že se trochu zblázní, a tohle mu připadalo jako poměrně neškodná výstřednost. Zpočátku měl strach, že mu ujde nějaká důležitá událost: supernova nebo černá díra v jádru vzdálené galaxie, jež právě spolkne jednu dvě kulové hvězdokupy. Veškerá data se samozřejmě ukládala, ale přestože gravitačním vlnám trvala cesta tisíce let, bezprostřednost jejich sledování v reálném čase přinášela jisté vzrušení; pro Karpala bylo teď průsekem časoprostoru do hloubky deseti miliard let, který se rychlostí světla sbíhal v jeho přístrojích a smyslech.

Později riziko, že zrovna nebude na stanovišti, získalo jakési zvláštní kouzlo. Stalo se součástí výzvy.

Karpal zkontroloval hlavní obrazovku a potichu se zasmál v pulsně kódovaném infračerveném záření; slabé teplo se mu vrátilo odrazem od stěn boudy. Nic mu neuteklo. Na seznamu známých zdrojů byla jako anomálie zvýrazněna Lac G-1, ale ta vykazovala anomálie odjakživa; to již nebylo nic nového.

Kromě toho, že zaznamenával veškeré náhlé katastrofy, TERAGO soustavně sledoval několik stovek periodických zdrojů. Musela to být vzácně bouřlivá událost, aby při ní vznikl tak silný poryv gravitačního záření, že jej bude možné zachytit přes půl vesmíru, avšak i běžný pohyb po oběžné dráze vyvolával slabý, ale spolehlivý proud gravitačních vln. Pokud byly dotyčné objekty hmotné jako hvězdy, obíhaly se rychle a nebyly příliš daleko, TERAGO se dokázal na jejich pohyb naladit jako hydrofon odposlouchávající roztočený lodní šroub.

Lacerta G-1 byla dvojice neutronových hvězd, vzdálená pouhých sto světelných roků. Neutronové hvězdy sice byly příliš malé, než aby se daly pozorovat přímo − jejich průměr nepřesahoval dvacet kilometrů − ale vměstnávaly do tohoto maličkého objemu magnetická a gravitační pole hvězd normální velikosti, což mohlo mít efektní účinky na okolní hmotu. Většinou byly objeveny jako pulsary, když jejich roztočená magnetická pole vytvářela rotující kužel rádiových vln, jak smýkala nabité částice kolem dokola rychlostí blížící se rychlosti světla, nebo jako zdroje rentgenového záření, které nasávají materiál z plynového mračna nebo souputníka v podobě normální hvězdy a cestou dolů do těsného, strmého gravitačního pole jej stlačováním a tlakovými vlnami zahřívají o miliony stupňů. Lac G-1 však byla stará miliardy let; každý místní rezervoár plynu nebo prachu, který by se dal využít k vytváření rentgenového záření, byl již dávno pryč a rádiové emise buď zeslábly tak, že se nedaly zachytit, nebo se vysílaly nepříznivým směrem. Systém byl tedy v elektromagnetickém spektru tichý a existenci pomalu zanikajících mrtvých hvězd prozrazovalo pouze gravitační záření.

Tento poklid neměl trvat dlouho. G-1a a G-1b oddělovalo pouze půl milionu kilometrů a gravitační vlny v průběhu příštích sedmi milionů let odčerpají veškerou úhlovou hybnost, která je držela od sebe. Až se nakonec srazí, většina jejich kinetické energie se přemění na intenzivní neutrinový záblesk s nádechem záření gama, načež splynou a vytvoří černou díru. Na dálku budou neutrina poměrně neškodná a mnohem jedovatější bude „nádech“; dokonce i sto světelných roků bude pro organický život nepříjemně blízko. Bez ohledu na to, zda ještě budou existovat nějací tělaři, až k tomu dojde, Karpal si rád představoval, že se někdo ujme toho smělého technického úkolu a ochrání biosféru Země tím, že postaví výtrysku paprsků gama do cesty dostatečně velký a neprostupný štít. Konečně se našlo využití pro Jupiter. Ale nebyl by to jednoduchý úkol; Lac G-1 byla příliš daleko nad ekliptikou, než aby ji mohlo zakrýt jen to, že se některá planeta postrčí do vhodného místa na současné oběžné dráze.

Zdálo se, že osud G-1 je nevyhnutelný, a signál zachycovaný TERAGO rozhodně potvrzoval postupný úpadek oběžné dráhy. Jedna malá záhada však zůstávala: od doby prvních pozorování se G-1a a G-1b čas od času obtáčely o něco rychleji, než měly. Tyhle odchylky se nikdy nevyskytovaly v rozsahu větším než jedna tisícina − vlny se občas urychlily o nějakou tu nanosekundu za několik dní − ale s ohledem na to, že u většiny binárních pulsarů byly křivky orbitálního úpadku přesné až na hranici měřitelnosti, ani nanosekundové nesrovnalosti se nedaly přejít mávnutím ruky jako experimentální chyba nebo bezvýznamný šum.

Karpal si představoval, že tato záhada bude jednou z prvních, které se poddají jeho samotě a odhodlání, ale roky ubíhaly a on zatím věrohodné vysvětlení nenašel. Každé dostatečně hmotné třetí těleso, jež by čas od času narušilo dráhu, by mělo do gravitačního záření přidat vlastní nezaměnitelný podpis. Malá plynová mračna, která by vplouvala do systému a poskytovala neutronovým hvězdám něco, co by mohly napumpovat do trysek plýtvajících energií, by měla způsobit, že se Lac G-1 rozsvítí rentgenovým zářením. Jeho modely byly čím dál divočejší a smělejší, ale všechny pohořely na absenci podpůrných důkazů nebo vyloženou nepravděpodobnost. Energie a hybnost nemohly jen tak mizet do vakua, ale touto dobou byl Karpal již téměř ochoten přestat se snažit provádět bilanci na vzdálenost sta světelných let.

Téměř. Karpal se s povzdechem mučedníka dotkl vysvíceného jména na obrazovce. Objevilo se grafické znázornění vln z Lacerty za předešlý měsíc.

Bylo na první pohled jasné, že s TERAGO se něco stalo. Stovky vln na obrazovce měly být totožné, měly mít vrcholy přesně ve stejné výšce, jak se signál ve stejném místě oběžné dráhy vracel jako hodinky ke stejné maximální hodnotě. Místo toho výška maxim ve druhé polovině měsíce plynule narůstala − což znamenalo, že se musela začít rozjíždět kalibrace TERAGO. Karpal zaúpěl a přepnul na jiný periodický zdroj, binární pulsar v souhvězdí Orla. Tady se střídala slabá a silná maxima, neboť dráha byla silně eliptická, ale každá soustava maxim zůstávala na přesně stejné výšce. Zkontroloval data z pěti dalších zdrojů. U žádného z nich nebyla ani stopa po narušené kalibraci.

Karpal se zmateně vrátil k datům z Lac G-1. Prostudoval si souhrn nad grafem a nevěřícně vyprskl. Souhrn tvrdil, že za dobu jeho nepřítomnosti se interval vln zkrátil téměř o tři minuty. To bylo absurdní. Za dvacet osm dní měla Lac G-1 přijít o 14,498 mikrosekundy ze svého hodinového oběhu, plus minus několik nevysvětlených nanosekund. Ve vyhodnocovacím softwaru musela být nějaká chyba; zřejmě se pokazil, poškodila ho radiace, kosmické záření pomíchalo několik náhodných bitů, aniž byla chyba nalezena a opravena.

Vyjel si graf, který ukazoval nikoli vlny jako takové, ale jejich interval. Na začátku byl takový, jaký být měl, prakticky rovný na hodnotě 3 627 sekund, pak asi po dvanácti dnech se začal odklánět od horizontály směrem dolů, nejdřív pomalu, ale čím dál rychleji. Poslední bod na křivce byl na hodnotě 3 456 sekund. Neutronové hvězdy mohly přejít na kratší, rychlejší oběžnou dráhu jedině tak, že ztratily část energie, která je držela od sebe − a aby byly rychlejší o tři minuty místo čtrnácti mikrosekund, musely by ztratit za měsíc zhruba tolik energie jako za poslední milion let.

„Bordel.“

Karpal zkusil zapátrat po informacích z jiných observatoří, ale žádná aktivita u Lacerty zaznamenána nebyla: žádné rentgenové záření, žádné ultrafialové, žádná neutrina, nic. Vše nasvědčovalo tomu, že Lac G-1 se právě zbavila takového množství energie, jako kdyby Měsíc anihiloval svého dvojníka z antihmoty; to mohlo sotva zůstat nepovšimnuto i na vzdálenost sta světelných let. Chybějící energie určitě nepřešla do gravitačního záření; očividný energetický nárůst činil pouhých sedmnáct procent.

A interval se zkrátil o zhruba pět procent. Karpal udělal v hlavě několik výpočtů, které si vzápětí nechal podrobně potvrdit vyhodnocovacím softwarem. Rostoucí síla gravitačních vln přesně odpovídala tomu, co vyžadoval jejich zkracující se interval. Výsledkem kratších, rychlejších oběžných drah bylo silnější gravitační záření, a tato neskutečná data do puntíku odpovídala vzorci. Karpal si nedokázal představit takovou softwarovou chybu nebo kalibrační poruchu, která by mohla zkomolit data − pouze z jednoho zdroje − a zároveň nějakým zázrakem zachovat správný fyzikální vztah mezi energií a frekvencí vln.

Signál musel být pravý.

To znamenalo, že ztráta energie je reálná.

Co se to tam dělo? Nebo spíš stalo, před sto lety?

Karpal se zahleděl dolů na sloupec čísel vyjadřující vzdálenost neutronových hvězd odvozenou z doby jejich oběhu. Od doby, co bylo pozorování zahájeno, se vytrvale přibližovaly rychlostí přibližně osmačtyřicet milimetrů za den. Za předchozích čtyřiadvacet hodin se však vzdálenost mezi nimi prudce snížila o více než 7 000 kilometrů.

Karpal na okamžik propadl závratné panice, ale potom se rychle vzpamatoval. Takové nápadně prudké tempo sestupu se nedalo udržet dlouho. Vedle gravitačního záření existovaly pouze dva další způsoby, jak krást energii tak obrovskému kosmickému setrvačníku, jako byl tento: ztrátou z tření o prach nebo plyn, při němž vznikaly skutečně astronomické teploty − což vylučovala absence ultrafialového a rentgenového záření − nebo gravitační přenos energie do jiné soustavy: jakýsi neviditelný vetřelec, jako by kolem prolétla malá černá díra. Jenomže všechno, co by bylo schopné vstřebat víc než jen zlomek momentu hybnosti G-1, by TERAGO již ukázal, a všechno, co by bylo méně hmotné, by brzy odletělo, jako když kamínek odskočí od brusného kotouče, nebo se rozprsklo, jako když exploduje centrifuga.

Karpal uložil softwaru, aby provedl analýzu nejčerstvějších dat z šesti nejbližších detektorů TERAGO, místo aby hodinu čekal, až přijde celá sestava. Po nějakém vetřelci stále nebylo ani stopy − pouze klasický projev soustavy dvou těles − ale nic nenaznačovalo tomu, že by se ztráta energie měla zastavit nebo alespoň usadit na stejné úrovni.

Neustále se zvyšovala.

Jak? Karpal si znenadání vzpomněl na starou myšlenku, o níž krátce uvažoval jako o vysvětlení drobných anomálií. Jednotlivé neutrony byly vždycky barevně neutrální; obsahovaly jeden červený, jeden zelený a jeden modrý kvark, které byly těsně svázané. Kdyby se však obě jádra „roztekla“ na louže nespoutaných kvarků schopných nahodilého pohybu, jejich barva by se všude nemusela zprůměrovat do neutrálnosti. Teorie Kozuchové připouštěla narušení dokonalé symetrie mezi červenými, zelenými a modrými kvarky; normálně to byl mimořádné krátkodobý jev, ale mohlo se stát, že vzájemné působení hvězd jej mohlo stabilizovat. Kvarky jisté barvy mohly v jednom jádru „lokálně převážit“, což by způsobilo, že by se maličko potopily, dokud by je přitažlivá síla jiných kvarků nevynesla nahoru; ve druhém jádru by kvarky téže barvy byly lehčí a stoupaly by. Do hry by také vstoupily slapové a rotační síly.

Rozdělení barev by bylo nepatrné, ale účinky by byly dramatické: dvě obíhající se, polarizovaná jádra by vytvořila mocné proudy mezonů, které by sloužily k zabrždění pohybu neutronových hvězd po oběžné dráze − jakousi nukleární obdobu gravitačního záření, ale zprostředkovanou silnou silou, a tudíž obsahující mnohem víc energie. Mezony by se téměř okamžitě rozpadly na jiné částice, ale toto podružné záření by bylo velice těsně zaostřené, a poněvadž pohled ze sluneční soustavy byl vysoko nad rovinou oběhu Lac G-1, svazky paprsků by nikdy nebylo vidět čelně. Jakmile by narazily na nějakou mezihvězdnou hmotu, nepochybně by se postaraly o nápadnou podívanou, ale ještě po šestnácti dnech by stále putovaly oblastí relativně vysokého vakua, kterou za posledních několik miliard let neutronové hvězdy vymetly dočista.

Celá soustava by byla jako obrovské, obrácené kateřinské kolo, jehož ohňostroje směřují zpátky, proti směru své rotace. Jenže jak by hvězdy ztrácely úhlovou hybnost, která je držela od sebe, gravitace by je táhla ještě víc a roztočily by se rychleji. Nanosekundové poruchy v minulosti mohly souviset s malými jezery pohyblivých kvarků, která nakrátko vznikla, než kvarky znovu ztuhly do jednotlivých neutronů, ale jakmile by jádra splynula úplně, stal by se z toho překotný proces: čím víc by se neutronové hvězdy přiblížily, tím větší by byla polarizace, tím silnější by byly proudy a tím rychlejší by byla jejich dostředná spirála.

Karpal věděl, že výpočty potřebné k ověření této myšlenky by byly šílené. Integrace mezi silnou silou a gravitací dokázaly srazit na kolena i nejvýkonnější počítač, a každý softwarový model, který by byl tak přesný, aby se mu dalo věřit, by běžel mnohem pomaleji než reálný čas, takže pro předpověď dalšího vývoje by byl k ničemu. Jediným způsobem, jak předpovědět osud Lac G-1, bylo zkusit vypozorovat tendenci dat jako takových.

Zadal vyhodnocovacímu softwaru, aby proložil klesajícím momentem hybnosti neutronových hvězd hladkou křivku a extrapoloval ji do budoucnosti. Sestup se zrychloval; zpočátku pomalu, ale končil prudkým pádem. Karpal cítil, jak jím projela vlna studené hrůzy: jestli byl toto konečný osud každé neutronové dvojhvězdy, pomáhalo to vyřešit jednu starou hádanku. Ale to nebyla dobrá zpráva.

Několik století již astronomové pozorovali ze vzdálených galaxií silné výrony záření gama. Jestliže je měly na svědomí srážky neutronových hvězd, jak se předpokládalo, pak těsně před kolizí − když byly neutronové hvězdy na nejbližších, nejrychlejších oběžných drahách − měly vzniknout tak silné gravitační vlny, aby je TERAGO zaznamenal do vzdálenosti miliard světelných let. Žádné takové vlny se nepodařilo zaznamenat.

Ale teď to vypadalo, že mezonovým proudům Lac G-1 se podaří úplně zastavit orbitální pohyb neutronových hvězd, dokud budou ještě desítky tisíc kilometrů od sebe. Kateřinská kola, jež by konečně zvítězila, by prskla a zhasla, a zánik by nakonec nebyl ve znamení šílené spirály, ale klidného, důstojného pádu − při kterém by vznikl jenom zlomek gravitačního záření oproti původnímu předpokladu.

Potom by se dvě jádra o velikosti hory a váze hvězdy srazila přímo, jako kdyby je ani nikdy nedržela od sebe nějaká odstředivá síla. Navzájem by se zřítily jedna druhé z nebe − a žár dopadu by se projevil na tisíc světelných let.

Karpal tu představu rozčileně zapudil. Zatím neměl nic víc než tříminutovou anomálii v oběžné době a spoustu spekulací. Jakou měl jeho úsudek váhu po devíti letech samoty a spoustě kosmického záření? Musel se spojit s kolegy v pásu asteroidů, ukázat jim data a v klidu s nimi probrat možnosti.

Ale jestli měl pravdu? Kolik měli tělaři času, než se Lacerta rozzáří paprsky gama, tisíckrát jasněji než slunce?

Karpal ještě dvakrát prověřil výpočty, přizpůsobil křivky různým proměnným, vyzkoušel všechny možné metody extrapolace.

Odpověď byla pokaždé stejná.

Čtyři dny.

5

Výbuch

POLIS KONIŠI, ZEMĚ

24 046 380 271 801 SKČ

5. dubna 2996, 21:17:48.955 UČ

Játima se vznášelo na obloze nad svou domovskou krajinou a prohlíželo si obří síť, jež se rozkládala na skryté zemi, kam až oko dohlédlo. Struktura byla široká deset tisíc delt a vysoká sedm tisíc; kolem se obtáčela jediná složitá křivka, která trochu připomínala některou z horských drah, jež vidělo v Carter-Zimmermanu − a jimiž se projíždělo s Blanche a Inoširem jen pro vizuální vzrušení, které to přinášelo. Tady „dráha“ neměla žádné podpěry, jako ta v C-Z, ale proplétala se něčím, co vypadalo jako dílo šíleného lešenáře.

Játima kleslo, aby se mohlo podívat blíž. Síť, „lešení“, byla součástí jeho mysli, vycházející ze série snímků pořízených před několika megatau. Prostor kolem slabě zářil množstvím barev, prostoupený abstraktním matematickým polem, měřítkem, které umožňovalo vzít v kterémkoli bodě vektor a vypočítat z něho číslo generované miliardami impulsů putujících po drahách sítě. Křivka, která síť obtáčela, obepínala všechny dráhy, a Játima doufalo, že sečtením čísel, které pole vytvářelo z tangent ke křivce po celé její délce, se mu podaří stanovit některé sotva patrné, ale stálé vlastnosti toho, jak strukturou protékají informace.

Byl to další malý krok k nalezení invarianty vědomí: objektivní míry pro to, co zůstává stejné mezi dvěma následujícími duševními stavy a umožňuje stále se měnící mysli cítit se jako jediná, soudržná entita. Obecná myšlenka byla stará a jasná: krátkodobé vzpomínky, plynule shromažďované z vjemů a myšlenek, musely dát smysl, a potom buď upadnout v zapomnění, nebo se přesunout k dlouhodobému uložení. Ale vyjádřit toto kritérium formulí bylo obtížné; náhodný sled duševních stavů by nevyvolal vůbec žádný pocit, jenomže totéž platilo pro mnoho vysoce uspořádaných, silně provázaných struktur. Informace musela protékat přesně tím správným způsobem, každý vjemový vstup a vnitřní zpětná vazba se musely zlehka otiskovat do předchozího stavu sítě.

Když Inoširo zavolalo, Játima neváhalo a vpustilo je do krajiny; od posledního setkání bylo až příliš dlouho pryč. Ikona, která se objevila ve vzduchu vedle něho, je však vyvedla z míry: cínový povrch Inošira byl rozrytý a poďobaný, koroze mu brala barvu a místy se téměř odlupoval. Nebýt podpisu, Játima by je téměř nepoznalo. Ta přetvářka mu připadala komická, ale zůstalo zticha; Inoširo se obvykle dívalo na libůstky, jimž holdovalo, s náležitou ironií, ale občas bývalo až nepříjemně vážné. Když si Játima udělalo legraci z módy chodit se zarámovaným portrétem své zrychleně „stárnoucí“ ikony, která se v Koalici nakrátko uchytila, stalo se téměř na gigatau personou non grafa.

„Co víš o neutronových hvězdách?“ zeptalo se Inoširo.

„Moc ne. Proč?“

„O výtryscích záření gama?“

„Ještě míň.“ Inoširo se pod vší tou ošumělostí tvářilo vážně, a tak se Játima pokusilo vybavit si detaily ze svého krátkého flirtu s astrofyzikou. „Vím, že paprsky gama byly zachyceny z milionů běžných galaxií − jednorázové záblesky, zřídkakdy ze stejného místa dvakrát. Statisticky to dělalo asi jednou na galaxii a sto tisíc let… takže kdyby nebyly tak jasné, aby je bylo vidět do vzdálenosti miliard světelných let, pravděpodobně by se o nich zatím ani nevědělo. Myslím, že mechanismus zatím nebyl přesvědčivě vysvětlen, ale mohlo bych se podívat do knihovny.“

„Nemusíš; je to všechno zastaralé. Venku se něco děje.“

Játima vyslechlo zprávy od gleisnerů, ale zdráhalo se jim uvěřit, zíralo vedle Inošira do prázdné oblohy krajiny. Oceány kvarků, neviditelné mezonové proudy, střemhlav padající neutronové hvězdy… znělo to všechno strašně zvláštně a tajemně, jako nějaká elegantní, ale přehnaně specifická hypotéza na konci slepé uličky.

„Gleisnerům trvalo celou věčnost, než se přesvědčili, že se to opravdu stane,“ řeklo trpce Inoširo. „Zbývá nám necelých čtyřiadvacet hodin, než nás vlna zasáhne. Jedna skupina v Carter-Zimmermanu se snaží nabourat do komunikační sítě tělařů, ale kabel je pokrytý nanowarem, brání se až příliš dobře. Také pracují na přepracování satelitních zón a snaží se poslat přímo do enkláv automaty, ale zatím −“

Játima je přerušilo. „Nerozumím tomu. Jak by se tělařům mohlo něco stát? Možná nejsou chránění tak dobře jako my, ale pořád nad sebou mají celou atmosféru! Jak velká část paprsků gama se dostane až na úroveň terénu?“

„Skoro žádné. Avšak téměř všechno se dostane do dolní stratosféry.“ Nějaký atmosférický specialista z C-Z vymodeloval účinky podrobně; Imoširo poskytlo návěští adresy a Játima si soubor rychle prošlo.

Ozonová vrstva nad polovinou planety by byla zničena okamžitě. Dusík a kyslík ve stratosféře, ionizované paprsky gama, by se sloučily ve dvě stě miliard tun oxidů dusíku, což byl třicetitisícnásobek současného množství. Tento oblak NOx by nejenom srazil povrchovou teplotu o několik stupňů, ale na sto let by otevřel ultrafialové okno, které by fungovalo jako katalyzátor ničení ozonu stejnou rychlostí, jakou by se obnovoval.

Nakonec by oxidy dusíku klesly do dolní atmosféry, kde by se některé rozštěpily na neškodné stavební prvky. Zbytek − několik miliard tun − by spadl jako kyselý déšť.

Inoširo mrzutě pokračovalo: „Všechny tyto předpoklady vycházejí z určité celkové energie výtrysku záření gama, ale ta může být stejně chybná jako všechno ostatní, co lidé v souvislosti s Lacertou G-1 považovali za známou věc. V nejlepším případě budou tělaři muset přebudovat celé získávání potravy. V nejhorším případě by to mohlo biosféru zmrzačit do takové míry, kdy je nebude schopna uživit vůbec.“

„To je strašné.“ Ale Játima cítilo, že se uzavírá do jakési unavené rezignace. Bylo téměř jisté, že někteří tělaři zemřou… ale tělaři přece umírali vždycky. Měli stovky let na to, aby odešli do polis, kdyby se chtěli vzdát vrtkavé pohostinnosti fyzického světa. Podívalo se dolů na svůj úžasný experiment; Inoširo mu zatím ani nedalo šanci, aby se o něm zmínilo.

„Musíme je varovat. Musíme se tam vrátit.“

„Vrátit se tam?“ Játima na ně ohromeně zíralo.

„Ty a já. Musíme se vrátit do Atlanty.“

Objevil se nejistý obraz: dva tělaři, jeden z nich sedí. Muž a žena? Játima mělo pocit, že je někdy dávno zahlédlo v nějakém Inoširově uměleckém díle. Musíme se vrátit do Atlanty? Byla to nějaká replika z téhož kusu? Po čase začala všechna Inoširova hesla znít stejně: „Všichni musíme jít pracovat na zahradu“, „Všichni se musíme vrátit do Atlanty“…

Játima si vědomě vyvolalo plné obnovení kontextu tohoto zlomku. Jak stárlo, rozhodlo se pro vrstevné ukládání paměti − místo postupného chátrání či přímo vymazání − aby jeho myšlenky nezaplavoval ochromující příval vzpomínek. Vyrazily si na výlet ve dvou opuštěných gleisnerech. V době, když bylo Játima staré sotva půl gigatau. Byly pryč skoro osmdesát megatau − což tenkrát muselo vypadat skoro jako věčnost. I když se nakonec ukázalo, že ani rodiče Inošira celý ten mladický podnik nevyvedl z míry. Džungle. Město obklopené poli. Bály se tekutých písků − ale našly průvodce.

Játima se v prvním okamžiku zastydělo tak, že ani nechtělo promluvit. Potom otupěle řeklo: „Zahrabalo jsem je. Orlanda, Lianu… překlenovače. Všechny jsem je zahrabalo.“ Postupem času nechalo celý zážitek klesat čím dál níž, aby uvolnilo místo aktuálnějším zájmům − takže nakonec nemohly ani náhodou proniknout do jeho myšlenek, reagovat s jinými vzpomínkami, ovlivnit jeho postoje a nálady. Nakonec se z tělařů stali zase tělaři: anonymní a vzdálení, exotičtí a postradatelní. Apokalypsa mohla klidně přijít a ono by neudělalo nic.

„Máme málo času,“ řeklo Inoširo. „Jdeš se mnou, nebo ne?“

ATLANTA, ZEMĚ

24 046 380 407 629 CST

5. dubna 2996, 21:20:04.783 UČ

Gleisneři byli přesně tam, kde je před jedenadvaceti lety zanechaly. Jakmile se probudily, každé si nechalo od automatu poslat soubor s instrukcemi pro údržbový nanoware robotů. Játima neklidně pozorovalo, jak hustá programovatelná tekutina, která v jemných trubičkách koluje jeho tělem, začíná přebudovávat špičku jeho ukazováčku v něco, co se nepříjemně podobá střelné zbrani.

Zatím to byla hračka. Když byl aplikační systém dokončen, malá podskupina kompilátorů z údržbového nanowaru dostala za úkol začít s výrobou introdového nanowaru. Játima si dělalo starosti, že kompilátory gleisnerů, u nichž se s tak náročnými úkoly nepočítalo, nebudou schopny splnit nezbytné tolerance, ale od samotestovací procedury introdového systému dostalo povzbudivou zprávu: nesprávně navázaných atomů bylo méně než jeden z deseti na dvacátou.

S využitím surovinových zásob v gleisnerovi se kompilátorům podařilo vytvořit tři sta devadesát šest dávek; pokud by bylo třeba víc, překlenovači by pravděpodobně byli schopni nezbytné suroviny dodat. Po celé planetě byly rozmístěny dobře zásobené portály, kde každý tělař, který se chtěl připojit ke Koalici, mohl své přání uskutečnit, ale odjakživa se považovalo za politicky necitlivé umístit je příliš blízko k enklávám. Nejbližší portál od Atlanty byl více než tisíc kilometrů daleko.

Inoširo použilo nanoware svého gleisnera k vybudování dvou přenosových automatů, které jim měly zajistit spojení s Koniši; zatím se nikomu nepodařilo ošálit satelity, aby zahrnuly enklávy do oblastí své působnosti. Játima se dívalo, jak lesklé hmyzovité stroje vznikly v průhledné cystě na Inoširově předloktí, potom se provrtaly ven a zmizely ve vegetaci. Vycházely z konstrukce existujících automatů, jenomže tyhle pirátské verze byly zcela nezatížené prioritními instrukcemi a smluvními závazky, takže mohly bezostyšně oklamat satelity, aby přijaly signál přesměrovaný ze zakázané oblasti.

Přešly hranici. Aby vyzkoušely spojení s Koalicí, Játima nahlédlo do C-Z na krajinu založenou na datech z TERAGO. Dvě tmavé koule nakreslené světlem hvězd zakřiveným gravitačními čočkami se pohybovaly slabě načrtnutou spirálovou trubicí, jak se hutný záznam předchozích oběhů rozbíhal do nejistoty extrapolace; hypotetické mezonové proudy byly vypuštěny úplně. Neutronové hvězdy vysílaly gestaltová návěští s aktuálními parametry oběžných drah, zatímco body rozmístěné na spirále v pravidelných intervalech nabízely minulé a budoucí verze.

Oběžná dráha se zatím stáhla o „pouhých“ dvacet procent − 100 000 kilometrů − ale proces byl vysoce nelineární, takže stejná meta padne nyní za zhruba sedm hodin, pak za pět, za jednu a nakonec za dobu kratší než tři minuty. Všechny tyto předpoklady mohly být chybné a v přesném okamžiku exploze zůstávala přinejmenším hodinová nejistota, ale ve všech nejpravděpodobnějších variantách stála Lacerta v Atlantě vysoko nad obzorem. Na celé polokouli od Amazonky po Jang-ce ozonová vrstva v okamžiku zmizí. V Atlantě se to stane pod spalujícím odpoledním sluncem.

Cesta, kudy s nimi šel Orlando, když je vyprovázel z enklávy, byla stále uložena v navigačních systémech gleisnerů. Prodíraly se podrostem nejrychleji, jak mohly. Doufaly, že spustí poplach a upoutají pozornost.

Játima náhle zaslechlo, jak se nalevo od nich pohnuly větve. „Orlando?“ zkusilo zavolat. Zastavily se a poslouchaly, ale nedostaly žádnou odpověď.

„Nejspíš to bylo jenom zvíře,“ poznamenalo Inoširo.

„Počkej. Někoho vidím.“

„Kde?“

Játima ukázalo na malou hnědou ruku, jež nějakých dvacet metrů od nich držela větev − místo aby ji nechala vymrštit se zpátky, snažila se ji uvolnit pomalu. „Myslím, že je to dítě.“

Inoširo promluvilo moderní latinou, nahlas, avšak vlídně. „Jsme přátelé. Přinášíme vám zprávy.“

Játima upravilo odezvovou křivku zrakové soustavy gleisnerů, optimalizovalo ji pro stíny za větví. Mezerou mezi listím se dívalo jediné tmavé oko. Po několika sekundách se schovaná tvář opatrně pohnula, aby si vybrala jiný průzor. Játima si z rozmazané šmouhy zrekonstruovalo nerovný pruh kůže mezi dvěma lemuříma očima.

Předvedlo částečný portrét knihovně a poté předalo verdikt Inoširovi. „Je to ideální opice.“

„Střel po ní.“

„Cože?“

„Střel po ní introdem!“ Inoširo se nehýbalo a bylo zticha, zato mluvilo naléhavě v infračervené části spektra. „Nemůžeme ji nechat umřít!“

Oko ideální opice, izolované rámem z listí, zvláštním způsobem postrádalo jakýkoliv výraz. „Ale nemůžeme ji přece nutit −“

„Tak co chceš dělat? Udělat jí přednášku o fyzice neutronových hvězd? S ideálními opicemi se nedomluví ani překlenovači! Nikdo jí nebude vysvětlovat, jaké má možnosti − teď ani jindy!“

Játima tvrdošíjně stálo za svým. „Nemáme právo udělat to násilím. Neměla by uvnitř žádné přátele, žádnou rodinu −“

Inoširo ze sebe vyrazilo znechucený, nevěřícný zvuk. „Můžeme jí nějaké přátele naklonovat! Dát jí krajinu, která bude naprosto stejná jako tahle, takže prakticky nepozná rozdíl.“

„Nejsme tady proto, abychom někoho unášely. Představ si, jak by bylo tobě, kdyby nějaký cizí tvor sáhl do polis a vzal ti všechno, co znáš −“

Inoširo zoufalstvím skoro vykřiklo. „Ne, ty si představ, jak bude tomuhle tělaři, až bude mít kůži spálenou tak, že tekutina, která je pod ní, začne prosakovat ven!“

Játima pocítilo záchvěv pochybnosti. Dokázalo si představit celé schované dítě ideální opice, jak tam stojí a ustrašeně čeká, až cizinci přejdou − a třebaže nedovedlo úplně pochopit představu fyzické bolesti, obrazy tělesné integrity je zasáhly hluboko. Biosféra byla zmatený svět, plný toxinů a patogeny kterému nevládlo nic než nahodilé srážky molekul. Prasklá kůže by byla jako silně porušené vnější já, které nechává proudit data přes své hranice nahodile a umožňuje jim přepisovat a kazit občana uvnitř.

„Třeba se jeho rodina schová v nějaké jeskyni, až si všimne účinků ultrafialového záření,“ řeklo. „Nemožné to není; vrstva listoví je chvíli ochrání. Mohli by se živit houbami −“

„Já to udělám.“ Inoširo popadlo Játimu za pravou paži a otočilo je k dítěti. „Přenech mi ovládání aplikačního systému a já to udělám samo.“

Játima se snažilo vytrhnout. Inoširo mu v tom bránilo. Souboj vyvedl z míry jejich individuální kopie rozhraní, které bylo příliš hloupé, než aby si uvědomilo, že bojuje samo se sebou; Játima a Inoširo se převážily. V okamžiku, kdy padalo do podrostu, to Játima skoro cítilo: pokles, nevyhnutelný dopad. Bezmocnost. Slyšelo, jak dítě uteklo.

Ani jedno z nich se nehýbalo. Po chvíli Játima řeklo: „Překlenovači vymyslí, jak je ochránit. Vyrobí jim na kůži nějaký štít. Mohli by rozšířit geny pomocí viru −“

„A stihnou to za jediný den? Předtím nebo potom, co přijdou na to, jak nakrmit patnáct tisíc lidí, když jim rostliny vadnou, půda je zmrzlá a déšť se každou chvíli změní v kyselinu dusičnou?“

Játima na to neumělo odpovědět. Inoširo se postavilo a pak zvedlo také je. Mlčky vykročily dál.

~

V polovině cesty k okraji džungle narazily na tři překlenovače, dvě ženy a muže. Byli dospělého vzrůstu, ale vypadali mladě a ostražitě. Ukázalo se, že komunikace nebude jednoduchá.

Inoširo však trpělivě opakovalo: „Jsme Játima a Inoširo. Už jsme tady jednou byly, před jedenadvaceti lety. Jsme přátelé.“

Muž odvětil: „Všichni vaši robotičtí přátelé jsou na Měsíci; tady už není žádný. Nechte nás na pokoji.“ Překlenovači si zachovávali několikametrový odstup; když se k nim Játima přiblížilo s nataženou rukou, polekaně ustoupili.

Inoširo si postěžovalo infračerveným zářením: „I kdyby byli moc mladí na to, aby si to sami pamatovali… naše poslední návštěva by měla být legendou.“

„Zřejmě není.“

Inoširo se tak snadno nedalo. „My nejsme gleisneři! Jsme z polis Koniši; jenom se v těch strojích vozíme. Jsme přátelé Orlanda Venettiho a Liany Zabini.“ Překlenovači na sobě nedali znát, že by jim ta jména něco říkala; Játima se střízlivě zamyslelo nad tím, jestli je možné, aby byli oba mrtví. „Máme důležitou zprávu.“

„Jakou zprávu?“ zeptala se zlostně jedna z žen. „Řekněte nám ji a odejděte!“

Inoširo rázně zavrtělo hlavou. „Můžeme svou zprávu sdělit jen Orlandovi nebo Liáně.“ Játima s tímto postojem souhlasilo; překroucené líčení, zpola pochopené, mohlo napáchat nevýslovnou škodu.

„Co myslíš, že by udělali, kdybychom jednoduše napochodovaly do města?“ zeptalo se Inoširo infračerveným paprskem.

„Zastavili by nás.“

„Jak?“

„Určitě mají nějaké zbraně. Je to moc riskantní; už jsme vyčerpaly většinu údržbového nanowaru − a oni nám stejně nikdy neuvěří, když tam vtrhneme bez pozvání.“

Játima se pokusilo promluvit přímo na překlenovače: „Jsme přátelé, ale nedokážeme se s vámi dorozumět. Můžete najít tlumočníka?“

„Nemáme žádné robotické překladatele,“ řekla druhá žena, skoro jako by se omlouvala.

„Já vím. Ale určitě máte překladatele pro neměnce. Myslete si, že jsme neměnci.“

Spojaři si vyměnili zmatené pohledy, potom se přikrčili k sobě a začali si něco šeptat.

Druhá žena řekla: „Někoho přivedu. Počkejte!“

Vzápětí odešla. Zbývající dva stáli nad nimi a odmítali se nechat vtáhnout do další konverzace. Játima a Inoširo seděly na zemi. Dívaly se raději na sebe než na tělaře, v naději, že je to uklidní.

Než dorazila tlumočnice, bylo již pozdě odpoledne. Přišla a potřásla si s nimi rukou, ale prohlížela si je s neskrývaným podezřením.

„Jsem Francesca Canetti. Říkáte o sobě, že jste Játima a Inoširo, ale v těch strojích by mohl být kdokoli. Můžete mi říct, co jste tady viděli? Co jste dělali?“

Inoširo popsalo podrobnosti jejich předchozí návštěvy. Játima tušilo, že částečným důvodem jejich chladného přijetí byl dobře míněný „útok“ Carter-Zimmermanu na komunikační síť tělařů, a znovu pocítilo hanbu. Měly s Inoširem jedenadvacet let na to, aby obnovily bezpečnou bránu mezi oběma sítěmi; bez ohledu na problémy spojené se subjektivními časovými rozdíly se za tu dobu mohla vytvořit alespoň nějaká důvěra. Ale neudělaly nic.

„Tak jakou zprávu jste nám přinesli?“ optala se Francesca.

Inoširo se ženy zeptalo: „Víte, co je to neutronová hvězda?“

„Samozřejmě.“ Francesca se zasmála, viditelně se jí to dotklo. „To je těžká otázka, od dvou snílků.“ Inoširo zůstalo zticha a Francesca po chvíli pokračovala, hlasem, z něhož bylo slyšet potlačovanou zášť. „Je to pozůstatek supernovy. Husté jádro, které zůstane, když je hvězda příliš hmotná, než aby z ní vznikl bílý trpaslík, ale ne dost hmotná, aby vytvořila černou díru. Mám pokračovat, nebo to stačí, abyste pochopili, že před sebou nemáte tlupu venkovských balíků, kteří se vrátili k předkopemíkovské kosmologii?“

Inoširo a Játima se poradily infračerveným paprskem a rozhodly se riskovat. Zdálo se, že Francesca jim rozumí stejně jako Orlando a Liana; kdyby se tvrdohlavě dožadovaly svých starých přátel, mohly by tím vyvolat přílišnou zlobu a ztratit příliš mnoho času.

Inoširo velice jasně vysvětlilo situaci − a Játima se zdrželo toho, aby ho přerušovalo výhradami a technickými detaily − ale vidělo, že ve Francesce tím probudilo ještě silnější podezření. Řetězec hypotéz od slabých vln zachycených systémem TERAGO po vizi zmrzlé, ultrafialovým zářením sežehlé Země byl dlouhý, velice dlouhý. Kdyby šlo o asteroid nebo kometu, tělaři by mohli použít vlastní optické dalekohledy, aby si udělali závěry sami, ale detektory gravitačních vln neměli. Museli všechno přijmout na základě důvěry, ze třetí ruky.

Nakonec Francesca připustila: „Nerozumím tomu dostatečně, abych vám mohla položit náležité otázky. Půjdete do města a promluvíte ke shromáždění?“

„Samozřejmě,“ odpovědělo Inoširo.

Játima se zeptalo: „Chcete říct, že prostřednictvím tlumočníků oslovíme všechny překlenovače?“

„Ne. Shromáždění znamená všechny tělaře, jež jsme schopni kontaktovat. Nebudete mluvit jenom k Atlantě. K celému světu.“

~

Při cestě džunglí Francesca vysvětlila, že zná Lianu a Orlanda dobře, ale Liana je nemocná, takže je zatím nikdo nerušil zprávou o návratu vyslanců z Koniši.

Když se před nimi objevila Atlanta obklopená širými zlatozelenými poli, bylo to, jako kdyby se problém, jemuž budou překlenovači brzy čelit, prostřel v podobě hektarů půdy, megalitrů vody a tun obilí. V principu neexistoval absolutně žádný důvod, proč by se vhodně upravenému organickému životu nemohlo dařit v novém životním prostředí, které Lacerta vytvoří. Rostliny by mohly nasadit silné pigmenty, které využívají UV fotony, z kořenů vyměšovat glykoly, které by rozpustily i tu nejtvrdší tundru, a upravit svou biochemii na kyselou, dusíkatou vodu a půdu. Jiné druhy podstatné pro střednědobou chemickou stabilitu biosféry by mohly získat ochranné modifikace a samotní tělaři by si mohli vyrobit novou kůži, která by je ochránila před odumíráním a genetickým poškozováním buněk i na přímém slunci.

Prakticky by však každý takový zásah byl závodem s časem, na každém kroku svazovaném realitou hmotnosti, vzdálenosti, entropie a setrvačnosti. Fyzickému světu se nedalo jen tak poručit, aby se změnil; bylo jej možno pouze přebudovat, obtížně, krok za krokem − spíš jako matematický důkaz než krajinu.

Když se přiblížili, nad město se nahrnuly nízké, tmavé mraky. Na hlavní ulici se lidé zastavovali, aby pozorovali příchod robotů s doprovodem, ale ve světle bez stínů davy působily zvláštním letargickým dojmem. Játima si všimlo, že mají šaty vlhké, tváře lesklé potem. Kůže gleisnera mu prozradila okolní teplotu a vlhkost: čtyřicet pět stupňů Celsia, devadesát tři procenta. Poradilo se s knihovnou; obecně to nebylo považováno za příjemné a podle konkrétních dispozic každého tělaře se to mohlo projevit na metabolismu a chování.

Několik lidí je pozdravilo a jedna žena se jich dokonce zeptala, proč se vrátili. Játima zaváhalo, ale Francesca zasáhla: „Vyslanci brzy osloví shromáždění. Pak všichni uslyší, jaké zprávy přinesli.“

Odvedli je do velké, nízké válcové budovy nedaleko centra města. Vestibulem a chodbou došli do místnosti, jíž vévodil dlouhý dřevěný stůl. Francesca řekla, že se za hodinu nebo dvě vrátí, a nechala je tam s trojicí hlídačů − nic jiného než hlídače v nich vidět nemohly. Játima se už už chystalo protestovat, ale pak si vzpomnělo, jak Orlando řekl, že by trvalo dny, než by se všichni překlenovači shromáždili. Zařídit celoplanetární shromáždění za hodinu − aby se prodiskutovalo tvrzení dvou údajných, ale klidně třeba falešných občanů Koniši o bezprostřední hrozbě veškerému životu na Zemi − musel být obrovský diplomatický výkon.

Seděly na jedné straně dlouhého stolu. Jejich hlídači zůstali stát a v tichu bylo znát jisté napětí. Tito lidé vyslechli celý rozhovor o Lacertě a Játima si nebylo jisté, jak si jej přebrali.

Po chvíli se muž nervózně zeptal: „Mluvili jste o nějakém záření z vesmíru. To je začátek války?“

„Ne,“ odvětilo rozhodně Inoširo. „Je to přirozený proces. Pravděpodobně už Zemi někdy postihl, před stovkami milionů let. Možná vícekrát.“ Játima se udrželo, aby nedodalo: Jenže nikdy to nebylo takto blízko, nikdy to nebylo tak silné.

„Ale ty hvězdy k sobě padají rychleji, než by měly. Tak kde máme jistotu, že je nepoužíváte jako zbraně?“

„Padají k sobě rychleji, než astronomové předpokládali. No tak se astronomové zmýlili, špatně pochopili něco z fyziky toho procesu. To je všechno.“

Nezdálo se, že by se muž nechal přesvědčit. Játima se pokusilo představit si mimozemskou civilizaci, která by byla tak morálně zaostalá, aby byla válkychtivá, a měla by technické možnosti potřebné k tomu, aby dokázala manipulovat s neutronovými hvězdami. Byla to velice nepříjemná představa, jenže pravděpodobná asi tolik, jako že by vodíkovou bombu mohl vymyslet virus.

Tři překlenovači se spolu tiše poradili, ale muž byl i nadále nervózní. „Ať se stane cokoli, v Koniši jste vždycky vítáni,“ řeklo Játima, aby ho uklidnilo. „Každý, kdo chce přijít.“

Muž se zasmál, jako by o tom pochyboval.

Játima zvedlo pravou ruku a ukázalo svůj ukazováček. „Ne, je to pravda. Máme s sebou dost introdového nanowaru −“

Inoširo začalo vysílat varovná návěští ještě dřív, než se výraz mužovy tváře změnil. V dalším okamžiku se hlídač předklonil, popadl ruku Játimy za zápěstí a udeřil s ní o stůl. „Přineste někdo hořák! Řezací nářadí!“ Žena opustila místnost; druhý muž opatrně přistoupil blíž.

„Nepoužily bychom to na nikoho bez jeho svolení,“ řeklo klidně Inoširo. „Chtěly jsme být jenom připraveny, abychom vám mohly nabídnout migraci, pokud by to dopadlo špatně.“

Muž k němu zvedl ruku zaťatou v pěst. „Nepřibližuj se!“ Z tváře mu crčel pot. Játima se nesnažilo klást odpor, avšak gleisnerova kůže hlásila, že muž na ni prudce tlačí, jako by zápasil s nějakým zrůdným protivníkem.

Muž promluvil na Játimu, aniž odtrhl oči od Inošira. „Co se doopravdy stane? Řekněte mi to! Odpálí gleisneři ve vesmíru bomby, abyste konečně mohli nahnat poslední z nás do těch svých strojů?“

„Gleisneři žádné bomby nemají. A chovají k vám mnohem větší úctu než vy k nám; nemají žádný zájem na tom, aby nutili tělaře migrovat do polis.“ Setkaly se již se zvláštními pomýlenými představami, ale s takovou úrovní paranoie ne.

Žena se vrátila s malým zařízením, jemuž z jednoho konce trčela kovová tyč ve tvaru půlkruhu. Jakmile se dotkla ovladače, objevil se modrý plazmový oblouk, který spojil špičky tyče. Játima vyslalo instrukci introdovému nanowaru, aby se soustavou opravných kanálků v jeho paži přečerpal zpět do trupu. Muž se naklonil ještě víc než předtím, pak přistoupila žena a začala končetinu vysoko nad loktem přeřezávat.

Játima neplýtvalo energií nanowaru na to, aby jej obtěžovalo přívalem dotazů; jednoduše počkalo, až ten zvláštní zážitek skončí. Interfejs nevěděl, jak má naložit s hlášeními o škodách, která dostával od gleisnerova hardwaru − a nakonec se rozhodl sáhnout do Játimova symbolu pro sebe samotné a provést odpovídající operaci také na něm. Když se plazmový oblouk prořezal na druhou stranu a muž dal oddělenou paži robota pryč, Játima v duchu vidělo, jak odpovídající část jeho ikony dál trčí z pahýlu − jako nějaký fantomový úd, jen zpola zbavený zpětné vazby tělesné existence.

Když se odvážilo prověřit situaci, zjistilo, že do bezpečí se dostalo patnáct dávek introdového nanowaru. Zbytek byl ztracen nebo nenapravitelně poškozen žárem.

Játima se podívalo muži do očí a rozzlobeně řeklo: „Přišly jsme sem v míru; nikdy bychom nenarušily vaši autonomii. Ale vy jste teď zúžili volbu ostatním.“

Muž beze slova položil plazmový hořák na kraj stolu. Pak začal protahovat gleisnerovu ruku obloukem tam a zpět a měnit jemný mechanismus ve škváru a dým.

~

Když se Francesca vrátila, zdálo se, že ji pobouřilo odhalení, že do enklávy se dostal nanoware, ale i zdaleka ne diplomatický, improvizovaný způsob, který hlídači zvolili, aby to napravili.

Podle úmluvy z roku 2190 měly být Játima a Inoširo okamžitě vyhnány z Atlanty, avšak Francesca byla ochotná přimhouřit oko nad pravidly a umožnit jim, aby shromáždění oslovily − a hlídači s tím k úžasu Játimy souhlasili. Zřejmě se domnívali, že veřejný výslech před shromážděnými tělaři nejlépe odhalí gleisnersko-konišské spiknutí.

Když potom kráčeli chodbou k Shromažďovací síni, Inoširo infračerveným paprskem řeklo: „Všichni určitě nejsou takoví. Vzpomeň si na Orlanda a Lianu.“

„Vzpomínám si, že Orlando vedl řeči o zlých gleisnerech a jejich proradných plánech.“

„A já si vzpomínám, že Liana ho uvedla do obrazu.“

Shromažďovací síň byla velká válcová prostora, která měla přibližně stejný tvar jako vlastní budova. Soustředné řady sedadel se sbíhaly ke kruhovému pódiu − a byly zaplněny asi tisícovkou tělařů. Za sedadly a nad nimi, na stěnách válce, ukazovaly obrovské obrazovky zástupce z jiných enkláv. Létající a obojživelné nevázance Játima poznalo snadno, ale nepochybovalo o tom, že pod nemodifikovaným vzhledem ostatních se skrývá větší paleta změn.

Ideální opice zastoupeny nebyly.

Hlídači s nimi dál nešli, když je Francesca uvedla na pódium. Bylo rozděleno na tři stupně; na vnějším stupni stálo devět tělařů, otočených do obecenstva, a na druhém tři.

„To jsou vaši tlumočníci,“ vysvětlila Francesca. „Udělejte po každé větě odmlku a počkejte, až všichni domluví.“ Ukázala na mělkou prohlubeň přímo uprostřed pódia. „Stůjte tam, aby vás bylo slyšet; když se postavíte jinam, neuslyší vás.“ Játima si již všimlo neobvyklé akustiky − procházeli místy, kde byl hluk pozadí přehnaně silný anebo úplně chyběl, a intenzita Francesčina hlasu se zvláštním způsobem měnila. Ze stropu visela zvláštní akustická zrcadla a zvukové přepážky a gleisnerova kůže hlásila náhlé změny tlaku vzduchu, pravděpodobně způsobené nějakými bariérami nebo čočkami.

Francesca se postavila doprostřed pódia a oslovila shromáždění. „Jsem Francesca Canetti z Atlanty. Mám za to, že vám představuji Játimu a Inoširo z polis Koniši. Tvrdí, že přinášejí důležitou zprávu, a pokud je to pravda, týká se to nás všech. Žádám vás, abyste je pozorně vyslechli a důkladně je vyzpovídali.“

Potom ustoupila stranou. Inoširo infračerveným paprskem poznamenalo: „Hezky je vybídla, aby nám věřili.“

Inoširo zopakovalo výklad o Lacertě G-1, který v džungli předneslo Francesce. Dělalo pauzy pro tlumočníky a objasňovalo některé pojmy, na které bylo dotázáno. Nejprve vždy promluvila vnitřní řada tlumočníků, potom předneslo svou verzi devět vnějších. Přestože akustika umožňovala, aby někteří z nich mluvili současně, šlo to úmorně pomalu. Játima chápalo, že automatizace procesu by byla popřením celé kultury překlenovačů, ale i tak měli mít nějaký praktický způsob pro komunikaci ve stavu nouze. Nebo jej možná měli, ale pro předem stanovené přírodní katastrofy.

Když Inoširo začalo popisovat předpokládané účinky na Zemi, Játima se pokusilo odhadnout náladu publika. Tělařský gestalt, omezený anatomií, se projevoval mnohem mírněji než u obyvatel polis, ale přesto mělo pocit, že na rostoucím počtu tváří je vidět zděšení. Nekonala se žádná dramatická změna, která by proběhla síní, ale Játima se rozhodlo brát to jako příznivé znamení: všechno bylo lepší než panika.

Francesca řídila diskusi. První reakce přišla od zástupce enklávy neměnců; mluvil nářečím angličtiny, takže interfejs tento jazyk Játimovi nahrál.

„Že se nestydíte. Nečekáme nic čestného od napodobenin stínů vytrativších se zbabělců, ale copak se nikdy nevzdáte snahy vymazat z povrchu zemského poslední stopy životnosti?“ Neměnec se smutně zasmál. „Opravdu věříte, že nás postrašíte touto směšnou pohádkou o ‚kvarcích‘ a ‚paprscích gama‘ pršících z oblohy, a my se poslušně jako ovce odebereme do toho vašeho šedivého virtuálního ráje? Mysleli jste si, že několik laciných, šokujících slov bude stačit, abychom utekli z reálného světa bolesti a extáze do vaší noční můry dokonalosti?“ Podíval se na ně s výrazem úžasu a odporu. „Proč nemůžete zůstat v těch svých citadelách nekonečné laskavosti a nás nechat na pokoji? My lidé jsme padlá stvoření; nikdy se nepřiplazíme po břiše do vaší umělé rajské zahrady. Říkám vám tohle: vždycky bude tělo, vždycky bude hřích, vždycky budou sny a šílenství, války a hladomor, mučení a otroctví.“

Přestože Játima mělo jazykový štěp, nedokázalo se v tom příliš vyznat a překlad do moderní latiny byl stejně nejasný. Zkusilo vydolovat vysvětlení z knihovny; zdálo se, že polovina proslovu obsahuje odkazy na záštiplnou rodinu palestinských teistických replikátorů.

Ohromeně pošeptalo Francesce: „Myslelo jsem, že náboženství už dávno vymizelo, dokonce i mezi neměnci.“

„Bůh je mrtvý, ale zástupy zůstávají.“ Játima se nedokázalo odhodlat k tomu, aby se zeptalo, jestli také mučení a otroctví přetrvávají, ale Francesca, jako by mu přečetla myšlenky, dodala: „Včetně spousty zmatených řečí o svobodné vůli. Většina neměnců nevyznává násilí, ale dívají se na možnost hrubé síly tak, že je důležitá pro ctnost − filozofové tomu říkají ‚omyl Mechanického pomeranče‘. Proto v jejich očích dělá autonomie z polis něco jako amorální peklo, maskované jako eden.“

Inoširo se pokusilo anglicky odpovědět: „Nežádáme vás, abyste odešli do polis, pokud nechcete. A nelžeme, abychom vás postrašily; chceme jen, abyste byli připraveni.“

Neměnec se poklidně usmál. „My jsme vždycky připraveni. Toto je náš svět, ne váš; my chápeme jeho rizika.“

Inoširo začalo naléhavě mluvit o přístřeší, pitné vodě a reálných možnostech zajištění potravin. Neměnec je přerušil a hlasitě se rozesmál. „Nejhorší urážka je, že jste si vybrali milénium. Pověrčivost pro zmatené děti.“

Inoširo nechápalo, jak to myslí. „Ale to je až za gigatau!“

„Dost blízko, aby to ukázalo vaše pohrdání v plném světle.“ Neměnec se posměšně uklonil a jeho obraz zmizel.

Játima hledělo na prázdnou obrazovku a nechtělo se smířit s tím, co to podle všeho znamenalo. Zeptalo se Francesky: „Ostatní z jeho enklávy uslyší, co Inoširo řeklo?“

„Několik téměř jistě.“

„A mohli se rozhodnout, že budou poslouchat dál?“

„Samozřejmě. Síň nikdo necenzoruje.“

To znamenalo, že stále je naděje. Neměnci nebyli úplně nedosažitelní, na rozdíl od ideálních opic.

Další reakce přišla od nevázanecké ženy, která nevypadala modifikovaně. Mluvila jazykem, který knihovna neznala. Když přišel překlad, ukázalo se, že žádá o další podrobnosti procesu, který měl neutronové hvězdy připravit o moment hybnosti.

Inoširo si naštěpovalo rozsáhlé vědomosti o teorii Kozuchové, a proto nemělo s odpovědí problémy; Játima, které chtělo zůstat nezatížené pro Doly, chápalo o něco hůř. Ale vědělo, že výpočty, které spojují rovnici Kozuchové s dynamikou neutronových hvězd, jsou úporně složité a že jen díky vylučovací metodě zůstala nejpřijatelnější teorií polarizace.

Nevázanecká žena klidně poslouchala; Játima nepoznalo, jestli je to jen zdvořilost nebo náznak toho, že je konečně někdo bere vážně. Když tlumočník z vnějšího stupínku domluvil, žena znovu něco poznamenala.

„Při tak nízkých slapových silách by ani život celého vesmíru nestačil na to, aby překotná polarizace probourala energetickou bariéru a opanovala vázaný stav. Polarizace nemůže být příčinou.“ Játimu to ohromilo. Bylo tohle sebejisté tvrzení mylné − případně zkomolené překladem − nebo pro ně nevázanka měla pevné matematické zdůvodnění? „Ale uznávám, že pozorování jsou jednoznačná. Ty neutronové hvězdy se srazí a dojde k výtrysku paprsků gama. Připravíme se.“

Játimu mrzelo, že žena nemohla říct víc, ale vzhledem ke dvanácti tlumočníkům by dlouhá diskuse na toto téma trvala celé dny. Ale konečně zaznamenaly jedno malé vítězství, takže si je vychutnávalo; posmrtné ohledání fyziky neutronových hvězd mohlo počkat.

Když Francesca vybrala dalšího řečníka, několik lidí z obecenstva se zvedlo a začalo odcházet. Játima usoudilo, že je to dobré znamení: nebyli sice úplně přesvědčení, ale mohli dát do pohybu přípravné kroky, které zachrání stovky nebo tisíce životů.

Vzhledem k hojnosti štěpů a knihovně, kterou mělo k dispozici, si Inoširo poradilo s technickými otázkami snadno. Když se je jeden obojživelný nevázanec zeptal na poškození planktonu ultrafialovým zářením a změny pH v povrchových vodách oceánu, mohlo citovat z modelu vytvořeného Carter-Zimmermanem. Když jeden překlenovač z publika zpochybnil spolehlivost TERAGO, Inoširo vysvětlilo, proč nemůže být příčinou neustále zrychlujících vln neutronových hvězd rušení z jiného zdroje. Od nevyzpytatelnosti fotochemie v atmosféře po nemožnost toho, aby se černá díra, která z Lacerty zanedlouho vznikne, zformovala dost rychle, aby pohltila veškeré záření gama a Zemi tak zachránila, Inoširo vyvrátilo téměř všechny námitky, které mohly nutnost akce bagatelizovat.

Játima cítilo stísněný obdiv. Inoširo se pragmaticky stalo přesně tím, co krize vyžadovala, naroubovalo si veškeré toto zprostředkované poznání bez ohledu na to, jaký vliv to bude mít na jeho osobnost. Pravděpodobně se mohlo rozhodnout, že si potom nechá většinu odstranit; Játimovi to znělo jako roztrhání na kusy, ale zdálo se, že Inoširo to celé vidí jako záležitost méně traumatickou než navlékání a shazování gleisnerských těl.

Postupně se začali odpojovat další zástupci enkláv; někteří viditelně přesvědčeni, jiní evidentně ne; někteří se neprojevovali tak, aby to Játima dokázalo rozluštit. Další překlenovači opouštěli síň, ale jiní přicházeli na jejich místa a někteří obyvatelé Atlanty se dotazovali ze svých domovů.

Tři hlídači dosud seděli v publiku a nechávali debatě volný průběh, ale teď žena, která Játimovi uřízla ruku, konečně ztratila trpělivost a prudce se zvedla. „Přinesli do města introdový nanoware! Museli jsme mu vyříznout zbraň z těla, jinak by ji už použili!“ ukázala na Játimu. „Chceš to popřít?“

Překlenovači zareagovali na obvinění tak, jak Játima předpokládalo, že přijmou zprávu o explozi − slyšitelným pokřikem, rozrušenými pohyby těla. Někteří lidé vstávali a zasypávali pódium urážkami.

Játima zaujalo Inoširovo místo v akustickém ohnisku. „Je pravda, že jsem přineslo ten nanoware, ale použilo bych jej pouze v případě, že by mě někdo požádal. Nejbližší portál je tisíc kilometrů odsud; chtěly jsme vám jen nabídnou možnost migrace bez rizik takové dlouhé cesty.“

Jednolité reakce se nedočkalo, pouze dalšího křiku. Játima se rozhlédlo po stovkách rozzlobených tělařů a snažilo se pochopit jejich zášť; všichni nemohli být stejně paranoidní jako hlídači. Samotná Lacerta byla drtivá rána, v nejlepším případě příslib desetiletí útrap… ale zmínka o „možnosti migrace“ byla možná horší. Lacerta by je mohla zahnat do polis jen v případě, kdyby je mohla zatlouct do země; představa Introdu možná vypadala spíš jako ponižující způsob, jak tělařům umožnit, aby byli svědky své zkázy, než vítaná úniková cesta, úskok na smrt.

Játima zvedlo hlas, aby je tlumočníci určitě slyšeli. „Byla to chyba, že jsme nanoware přinesly − ale jsme cizinci a vedla nás k tomu nevědomost, ne zlý úmysl. Vážíme si vaší odvahy a houževnatosti, obdivujeme, co umíte − a žádáme jen o možnost stát po vašem boku a pomáhat vám, abyste mohli dál žít způsobem, jaký si zvolíte: ve svém těle.“

Zdálo se, že obecenstvo toto prohlášení rozpoltilo; někteří reagovali jízlivými posměšky, jiní obnoveným klidem a dokonce nadšením. Játima mělo pocit, jako by hrálo hru, které prakticky nerozumí, kde v sázce bylo něco, o čem si ani netroufalo přemýšlet. Nehodily se k tomuto úkolu. V Koniši téměř nebylo možné zranit hrdost spoluobčana ani tou největší pošetilostí; tady a teď mohlo několik špatně odhadnutých slov stát tisíce životů.

Jeden překlenovač vykřikl slova, která byla přeložena jako: „Přísaháte, že nemáte žádný další introdový nanoware − a že žádný další nevyrobíte?“

Otázka síň utišila. Věř překlenovačům v jejich rozmanitosti, že mají někoho, kdo se vyzná ve fungování gleisnerského těla. Hlídači zpražili Játimu pohledem, jako by je oklamalo již jen tím, že existenci těchto možností nepřiznalo.

„Žádný další nemám, ani ho nevyrobím.“ Rozpřáhlo paže, jako by jim chtělo ukázat neviditelný fantomový úd, který trčí z pahýlu, neschopný dotknout se jejich světa.

~

Shromáždění se protáhlo dlouho do noci. Lidé přicházeli a odcházeli, někteří tvořili skupinky, aby koordinovali přípravy na výbuch, jiní se vraceli s novými otázkami. V časných ranních hodinách hlídači vyzvali shromážděné, aby Játimu a Inoširo okamžitě vyhnali z Atlanty; když pak v hlasování prohráli, odešli.

S úsvitem se zdálo, že se jim podařilo získat většinu překlenovačů a zástupců mnoha enkláv na svou stranu přinejmenším do té míry, kdy uznali, že vzhledem k možnostem, které hrozí, stojí za to riskovat, že promarní určité úsilí na přípravy, jež se mohou ukázat jako zbytečné. V sedm hodin Francesca řekla druhé směně tlumočníků, aby se šli trochu prospat; síň nebyla úplně prázdná, ale těch několik lidí, kteří ještě zbývali, bylo pohrouženo do vlastních vzrušených diskusí a telestěny byly zhasnuté.

Jeden z překlenovačů navrhl, aby našli způsob, jak dostat data z TERAGO do tělařské komunikační soustavy. Francesca je odvedla do atlantské komunikační centrály − velké místnosti v téže budově − a společně s operátorkou, která měla službu, se pustili do práce na navázání spojení s Koalicí prostřednictvím automatů. Zdálo se, že nejtěžším problémem bude přeložit gestaltová návěští na vhodné audiovizuální ekvivalenty, ale ukázalo se, že v knihovně je přesně pro tento účel nástroj starý několik století.

Když vše fungovalo, operátorka vyvolala grafické znázornění gravitačních vln Lacerty a poznámkami opatřený obrázek oběžné dráhy neutronových hvězd na dvě veliké obrazovky nad svou konzolou − očesané verze bohatých poliských krajin, převedené do plochých, ohraničených obrázků. V porovnání se starými hodnotami se zdvojnásobila frekvence vln a jejich energie narostla více než desetinásobně. G-1a a G-1b od sebe stále dělilo o málo víc než 300 000 kilometrů, ale trendy odvozené z vyšších derivací stále ukazovaly, že kolem 20.00 UČ − ve dvě odpoledne místního času − dojde k náhlému, prudkému zřícení a každý tělař na planetě, který měl alespoň minimální výpočetní prostředky, si teď mohl vzít nezpracovaná data a přesvědčit se sám. Jistě, i data jako taková mohla být vymyšlená, ale Játima tušilo, že to přesto bude přesvědčivější než pouze jeho a Inoširovo slovo.

„Budu si potřebovat několik hodin odpočinout.“ Francesca měla poslední dobou strnulý pohled a mluvila monotónně; její nedůvěra ohledně exploze zřejmě již dávno vyprchala, přesto na sobě nenechala znát žádné emoce a nechala shromáždění doběhnout do konce. Játimu mrzelo, že ji nedovede nějak povzbudit, ale jediné, co bylo schopné vymyslet, bylo jedovaté, nevyslovitelné: „Nevím, co máte v plánu teď.“

A také to nebylo Játima, nýbrž Inoširo, kdo řekl: „Můžete nás dovést k domu Liany a Orlanda?“

~

Venku lidé budovali kryté průchody mezi budovami, odváželi pytle a sudy s potravinami do skladišť, kopali příkopy, kladli potrubí a napínali plachty, aby vytvořili nové uličky stínu. Játima doufalo, že chápou, že i odražené ultrafialové záření bude brzy tak intenzivní, že je bude moci spálit nebo oslepit. Někteří překlenovači, kteří v horku pracovali, měli holé končetiny či trup a z každého centimetru kůže jako by vyzařovala zranitelnost. Obloha byla tmavší než kdy jindy, ale i ty nejsilnější mraky budou představovat slabý a nestálý štít.

Plodiny na polích byly prakticky mrtvé; přežití ve střednědobém horizontu bude záviset na schopnosti navrhnout, vytvořit, vypěstovat a sklidit životaschopné nové druhy dřív, než dojdou stávající zásoby potravin. Byla zde také otázka energie, již Atlanta získávala především z fotovoltaických rostlin uzpůsobených pro současná spektrální okna atmosféry. Botanikové z Carter-Zimmermanu již podali několik předběžných návrhů; Inoširo nastínilo podrobnosti během shromáždění a nyní již byly dostupné v kompletní podobě na síti. Tělaři se na ně určitě budou dívat jako na výplod diletantských teoretiků, kteří mohou pracovat jen s modely, ale jako východisko pro další experimenty to bylo lepší než nic.

Došli k domu. Orlando vypadal unaveně a nesoustředěně, ale přivítal je vřele. Francesca odešla a všichni tři se posadili v předním pokoji.

„Liana spí,“ řekl Orlando. „Je to ledvinová infekce, virová záležitost.“ Díval se do prázdna mezi nimi. „RNA nikdy nespí. Ale dostane se z toho. Řekl jsem jí, že jste se vrátili. Udělalo jí to radost.“

„Třeba Liana navrhne novou kůži a rohovky,“ nadhodilo Játima. Orlando odpověděl zvukem, který vyjadřoval zdvořilý souhlas.

„Měli byste oba odejít s námi,“ řeklo Inoširo.

„Cože?“ Orlando si protřel krví podlité oči.

„Do Koniši.“ Játima se k němu zděšeně otočilo; svěřilo se mu s tím, že část nanowaru přežila, ale po reakcích, jichž byly doposud svědky, byl takový návrh šílený.

Inoširo klidně pokračovalo: „Nemusíte se ničím z toho trápit. Strachem, nejistotou. Co když se věci vyvinou špatně a Liana bude stále nemocná? Co když nebudete schopni dopravit se k portálu? Zaslouží si, abys to teď zvážil.“

Orlando se na ně nepodíval ani neodpověděl. Po chvíli si Játima všimlo, že mu do vousů stékají slzy, v lesku potu sotva viditelné. Položil si hlavu do dlaní a potom řekl: „Nějak to zvládneme.“

Inoširo vstalo. „Myslím, že by ses měl zeptat Liany.“

Orlando pomalu zvedl hlavu; vypadal spíš ohromeně než rozčileně. „Teď spí!“

„Myslíš, že to není dost důležité, abys ji vzbudil? Myslíš, že nemá právo se rozhodnout?“

„Je nemocná a spí a já ji tím nebudu zatěžovat. Je to jasné? Chápeš to?“ Orlando se pátravě zahleděl Inoširovi do obličeje; Inoširo se mu pevně dívalo do očí. Játima se najednou cítilo nejvíc dezorientované za celou dobu od chvíle, kdy se probudily v džungli.

„Do prdele, ona o tom vůbec neví. Zatím,“ řekl Orlando. Jeho hlas se u posledního slova ostře změnil. Zatnul pěsti a zlostně řekl: „Co chcete? Proč to děláte?“

Díval se na Inoširovu neurčitou šedou tvář a pak se z ničeho nic rozesmál. Seděl tam, šklebil se a rozčileně se smál, otíral si oči hřbetem ruky a snažil se uklidnit se. Inoširo mlčelo.

Orlando vstal ze židle. „Tak dobře. Pojď. Zeptáme se Liany, necháme ji rozhodnout.“ Začal pomalu stoupat po schodech. „Jdeš?“

Inoširo vykročilo za ním. Játima zůstalo na místě.

Rozeznalo tři hlasy, ale slova ne. Křik se neozval, ale několikrát se na dlouhou dobu rozhostilo mlčení. Po patnácti minutách Inoširo sestoupilo po schodech a bez zastavení vyšlo na ulici.

Játima počkalo, až se objeví Orlando.

„Mrzí mě to,“ řeklo.

Orlando zvedl ruce a nechal je klesnout, už o tom nechtěl mluvit. Vypadal pevněji, odhodlaněji než předtím.

„Mělo bych najít Inoširo.“

„Asi ano.“ Orlando k němu znenadání postoupil a Játima, které očekávalo útok, couvlo. Kdy se to naučilo? Ale Orlando je jen vzal za rameno a řekl: „Drž nám palce.“

Játima přikývlo a pozpátku vyšlo ven. „Budu.“

~

Játima dostihlo Inoširo skoro na kraji města. „Zpomal!“

Inoširo se otočilo a podívalo se na ně, ale šlo dál. „Udělaly jsme to, kvůli čemu jsme přišly. Já jdu domů.“

Mohlo se vrátit do Koniši odkudkoliv; nemuselo opustit enklávu. Játima popohnalo své stanovisku kupředu rychleji a interfejs přepnul krok těla do jiného režimu. Dostihlo Inoširo na cestě mezi poli.

„Čeho se bojíš? Že tady uvízneš?“ Až výbuch zasáhne planetu, část svrchní atmosféry se promění v plazmu, takže satelitní komunikace se nakrátko přeruší. „Budeme mít dostatečné varování od TERAGO, abychom poslaly zpět snímky.“ A potom? Nepřátelštěji naladění překlenovači by mohli zajít tak daleko, že by vyslance zabili, až jim začne docházet polacertová realita, jenomže kdyby k tomu došlo, vždycky mohly svá místní já vymazat, než to začne být příliš nepříjemné.

Inoširo se zamračilo. „Já se nebojím. Ale výstrahu jsme doručily. Mluvily jsme se všemi, kteří byli schopní poslouchat. Zůstávat tady déle není nic než voyerství.“

Játima se nad tím vážně zamyslelo.

„To není pravda. Na to, abychom byly co platné jako dělníci, jsme příliš neohrabané, ale po explozi tady budeme jediné, které budou vůči ultrafialovému záření zaručeně imunní. Jistě, mohou se zakrýt, ochránit si oči, nic není nemožné, když si dají pozor. Ale dva roboti zkonstruovaní pro nefiltrované sluneční světlo by i tak mohli být užiteční.“

Inoširo neodpovědělo. Přes pole se hnaly stíny s měkkými okraji, vrhané černými výběžky nízko letícího mraku. Játima se ohlédlo k městu; mraky narůstaly do struktur, které připomínaly temné pěsti. Prudký déšť by se mohl hodit, ochladit lokalitu, udržet lidi uvnitř, utlumit první ultrafialové paprsky. Pokud by neskryl tolik, aby překlenovači zůstali v klidu.

„Myslelo jsem, že Liana to pochopí,“ zasmálo se trpce Inoširo. „Možná pochopila.“

„Co pochopila?“

Inoširo jen zavrtělo hlavou. Bylo zvláštní vidět je znovu v tomto robotím těle, které se víc podobalo představě, kterou si o něm Játima stále uchovávalo, než ikoně, kterou nyní používalo v Koniši.

„Zůstaň a pomáhej, Inoširo. Prosím. Ty sis na překlenovače vzpomnělo. Ty jsi mě zahanbilo tak, že jsem s tebou muselo jít.“

Inoširo se na ně podívalo úkosem. „Víš, proč jsem ti dalo introdový nanoware? Mohly jsme si úkoly vyměnit, automaty jsi mohlo vyrobit ty.“

Játima pokrčilo rameny. „Proč?“

„Protože už bych ho bylo použilo. Píchlo bych ho každému překlenovači, kterému bych mohlo. Všechny bych je nabralo a odneslo, bez ohledu na to, jestli to chtějí nebo ne.“

Inoširo šlo dál po hladké hliněné cestě. Játima se zastavilo a chvíli se za ním dívalo. Potom zamířilo zpátky do města.

~

Játima se toulalo atlantskými ulicemi a parky, nabízelo informace, když mělo odvahu, oslovovalo všechny, kteří nepracovali, pokud nevypadali vyloženě nepřátelsky. I bez oficiálních tlumočníků často zjišťovalo, že může komunikovat s malými skupinkami lidí, když se všichni zapojili a vyplnili mezery.

Nesrozumitelné: „Co jsou hranice čistoty?“ se změnilo v:

„Dá se obloze zatím věřit?“ mluvčí zalétl pohledem k mrakům − z čehož se stalo:

„Jestli dnes bude pršet, spálí nás to?“

„Ne. Bude trvat pár měsíců, než se kyselost zvýší; tak dlouho potrvá oxidům dusíku, než sestoupí ze stratosféry dolů.“

Přeložené odpovědi někdy zněly, jako by opsaly Möbiovu smyčku a zpět došly převrácené, ale Játima si chovalo nadeji, že z nich cestou nevyprchá veškerý smysl, že se z „nahoru“ ve skutečnosti nestane „dolů“.

Kolem poledne město vypadalo, jako by bylo opuštěné. Nebo obležené a všichni se schovali. Potom si Játima všimlo několika lidí, kteří pracovali na propojení dvou budov a ve čtyřicetistupňovém vedru měli na sobě oděv s dlouhými rukávy, rukavice a svářečské masky. Játimu jejich opatrnost povzbudila, ale téměř samo cítilo deprimující, klaustrofobní tíhu ochranné výstroje. Překlenovači si evidentně ponechali smíření s tělesnými omezeními, které jim přinesl vývoj, ale zdálo se, že polovina radosti z toho, že mají tělo, spočívá v zacházení do biologických extrémů, a zbytek v minimalizaci všech ostatních zátěží. Nejšílenější masochističtí neměnci by možná měli radost z každé překážky a nepříjemnosti, kterou jim Lacerta může způsobit, a básnili by o „reálném světě bolesti a extáze“, až by je ultrafialové záření stáhlo z kůže, zatímco většině tělařů by neudělalo nic, pouze by nahlodalo svobodu, díky níž stálo za to mít tělo.

V jednom parku bylo sedátko pověšené na provazech, jednoduché konstrukce. Játima si vzpomnělo, že kdysi dávno, před celou věčností, vidělo lidi, jak se na něm houpají sem a tam. Podařilo se mu posadit se, aniž spadlo, a zbývající rukou se chytit jednoho provazu, ale když se obrátilo na interfejs, aby dal kyvadlo do pohybu, nic se nestalo. Software nevěděl jak.

~

Do jedné hodiny vlny z Lacerty zesílily na stonásobek bývalé energetické úrovně. Již nemělo smysl čekat, až dorazí data ze dvou nebo tří jinde umístěných detektorů TERAGO, aby se odstranil vliv jiných zdrojů; hodnoty teď přicházely přímo z Bullialda v reálném čase a zrychlující se puls Lac G-1 byl dost hlasitý, aby na obloze přehlušil všechno ostatní. Vlny viditelně „švitořily“, každá byla zřetelně užší než ta předchozí; poslední dvě maxima od sebe dělilo jen patnáct minut, což znamenalo, že neutronové hvězdy překročily hranici 200 000 kilometrů. Za hodinu se vzdálenost zkrátí na polovinu a pak za několik dalších minut zmizí úplně. Játima se nevzdávalo chabé naděje na změnu dynamiky, ale ukazovalo se, že čím dál strmější extrapolace od gleisnerů byla správná.

Sedátko se rozviklalo. Z boku za ně tahalo polonahé dítě, snažilo se upoutat jeho pozornost. Játima na ně vytřeštilo oči, neschopné slova. Cítilo nutkání obalit odhalenou kůži dítěte svým nezranitelným polymerovým tělem. Rozhlédlo se po opuštěném hřišti, jestli neuvidí někoho dospělého, ale v dohledu nikdo nebyl.

Játima vstalo. Dítě znenadání začalo plakat a křičet. Játima si sedlo, vstalo, pokusilo se dítě jednou rukou zvednout, ale nepodařilo se mu to. Dítě zabušilo pěstí do uprázdněného sedátka. Játima poslechlo.

Dítě mu vylezlo do klína. Játima se podívalo na krajinu TERAGO. Dítě roztáhlo ruce a chytilo se provazů, potom se maličko zaklonilo. Játima pohyb napodobilo a sedátko zareagovalo. Dítě se naklonilo dopředu a Játima je následovalo.

Houpaly se společně, čím dál výš. Dítě křičelo nadšením, Játima bylo rozpolceno mezi hrůzu a radost. Spadlo několik osamocených kapek, pak mraky kolem slunce prořídly a roztrhaly se.

Náhlá ostrost světla byla doslova šokující. Játima − jehož stanovisko plynule klouzalo, přinejmenším tímto světem − se rozhlédlo po sluncem zalitém hřišti a pocítilo příval naděje. Bylo to, jako kdyby v konišském psychozárodku bylo stále zakódováno instinktivní poznání, že i nejčernější bouřková mračna vždycky časem odtáhnou, nejdelší noc vždy ustoupí ránu a nejkrutější zimu vždycky zmírní jaro. Každé strádání, které Země svým obyvatelům připravovala, bylo ohraničené, cyklické, dalo se přežít. Každý tvor, který se narodil v těle, v sobě nosil geny předka, jenž překonal ty nejtvrdší tresty, jaké tento svět mohl uštědřit.

Teď již to neplatilo. Slunce, které proniklo mraky, teď byla lež. Každý instinkt, který tvrdil, že budoucnost nemůže být horší než to nejhorší z minulosti, byl zastaralý. A Játima již dávno pochopilo, že mimo polis je vesmír vrtošivý a nespravedlivý. Ale dosud to nikdy nebylo důležité. Nikdy se ho to nedotklo.

Nevěřilo si, že zastaví houpání bezpečně, a tak znehybnělo a počkalo, až pohyb ustane sám, nehledíc na protesty dítěte. Potom je s křikem odneslo k nejbližší budově, kde zřejmě někdo věděl, kam patří, a zlostně mu je vytrhl.

Bouřkové mraky se znovu zavřely. Játima se vrátilo na hřiště a zůstalo na něm nehybně stát. Pozorovalo oblohu a čekalo, až pozná nové meze tmy.

~

Neutronové hvězdy absolvovaly poslední celý oběh za dobu kratší než pět minut. Byly v tu chvíli 100 000 kilometrů od sebe a pohybovaly se po spirále, která se prudce zužovala. Játima vědělo, že je svědkem posledních okamžiků procesu, který trval pět miliard let, ale v kosmickém měřítku byl asi tak stejně výjimečný a důležitý jako smrt jepice. Observatoře, které pozorovaly záření gama, zachycovaly charakteristiky totožných událostí v jiných galaxiích pětkrát denně.

Slavný věk Lac G-1 přesto znamenal, že dvě supernovy, po kterých tam neutronové hvězdy zůstaly, byly starší než sluneční soustava. Supernovy rozviřovaly okolní oblaka plynu a prachu tlakovými vlnami a dávaly podnět ke vzniku hvězd. Nebylo tudíž nemožné, že G-1a a G-1b stvořily Slunce, Zemi a planety. Játimu mrzelo, že je to nenapadlo, když Inoširo mluvilo s neměnci; přejmenování neutronových hvězd na „Bráhmu“ a „Šivu“ mohlo mít v sobě přesně tu správnou mýtickou rezonanci k proražení jejich mýtické apatie. Prázdná metafora mohla zachránit několik životů. Ale jinak, bez ohledu na to, zda Lacerta jako dárce života chce ukázat ruku, která bere, nebo jestli se připravuje zasypat proudem paprsků gama náhodně vzniklé děti úplně jiné hvězdy, jizvy, které způsobí, budou stejně bolestivé a stejně bezvýznamné.

Signál z Bullialda vyšplhal nahoru, vyvrcholil na desetitisícnásobku staré úrovně a potom zahájil střemhlavý pád. V orbitální krajině se dvě ramena dostředné spirály zkroutila do dokonalého radiálního účaří a úzké kužely nejistoty rozvíjející se z každé větve oběžné dráhy se scvrkly a spojily v jediný průsvitný tunel. Každá neutronová hvězda byla pro tu druhou mikroskopický cíl, takže několik minutí o vlásek, která by poskytla pěti nebo desetiminutový odklad, by nebylo úplně nepředstavitelných, ale verdikt zněl, že veškerý pohyb do strany zmizel až na hranici měřitelnosti. Neutronové hvězdy splynou při prvním přiblížení.

Za jedenadvacet sekund.

Játima zaslechlo hlas, který naříkal bolestí. Odtrhlo pozornost od krajin a rozhlédlo se robotím pohledem po hřišti. V prvním okamžiku bylo přesvědčené, že tělařské dítě uteklo rodičům a vrátilo se, že pod hrozivou oblohu vyrazily pátrací skupiny. Ale hlas přicházel z dálky a byl tlumený. Nikoho nebylo vidět.

Deset sekund.

Pět.

Kéž se všechny modely mýlí: kéž explozi pohltí horizont událostí. Kéž gleisneři lžou, falšují data: kéž mají nejparanoidnější tělaři pravdu.

Po obloze se rozlila červánková záře, složitý, oslnivý závoj růžovomodrých elektrických výbojů. Játimu v prvním okamžiku napadlo, že mraky rozehnal žár, avšak když se oči zaclonily a upravily svou reakci, poznalo, že světlo jimi prozařuje. Mraky tvořily slabý umouněný povlak, jako špinavé šmouhy na okenní tabuli, zatímco za nimi vířily nadpozemské obrazce lemované svítící bílou a zelenou, jemné spirály a víry ionizovaného plynu, kopírující toky proudů o miliardě ampérů.

Obloha ztmavla a pak začala mihotat, blikat s frekvencí asi tak jednoho kilohertze. Játima instinktivně zalovilo v knihovně polis, ale spojení se přerušilo; ionizovaná stratosféra byla neprostupná pro rádiové vlny. Kde se vzala ta oscilace? Byla snad mimo černou díru slupka neutronů, která při svém zániku zněla jako zvon, Dopplerovým posuvem hýbala posledními paprsky gama sem a tam?

Blikání zůstalo příliš dlouho, než aby příčinou mohla být samotná exploze. Pokud však nevibrovaly pozůstatky Lac G-1, co tedy? Záření gama se zbavovalo veškeré své energie vysoko nad zemí, rozbíjelo molekuly dusíku a kyslíku na přehřátou plazmu, a elektrony a kladné ionty se v této plazmě musely zbavit miliardy terajoulů, aby se mohly znovu zkombinovat. Většina téhle energie přejde do chemických změn, ale část jí evidentně dopadala na povrch jako světlo, ale mocné proudy probíhající plazmou budou také generovat rádiové vlny o nízké frekvenci, které se budou mezi Zemí a nyní ionizovanou stratosférou odrážet sem a tam. To byl zdroj toho mihotání. Játima si vybavilo analýzu z C-Z, která tvrdila, že za jistých okolností mohou tyto vlny napáchat reálné škody, avšak veškeré projevy budou mít vysoce lokální charakter a budou bezvýznamné ve srovnání s problémy ultrafialového záření a globálního ochlazení.

Když červánkové světlo za mraky zesláblo, probleskl oblohou modrobílý šíp. Játima si toho sotva stačilo všimnout, když se mezi Zemí a mraky rozvětvil druhý výboj. Hrom byl tak hlasitý, že ho ani nebylo slyšet; gleisnerova akustická čidla se v rámci sebeobrany vypnula.

Obloha náhle ztmavla, jako by se skryté slunce zatmělo; plazma se zřejmě ochladila natolik, že začaly vznikat oxidy dusíku. Játima zkontrolovalo návěští ze své kůže; teplota klesla z jedenačtyřiceti na devětatřicet a dál prudce padala. Znovu udeřil blesk, někde blízko, a Játima v záblesku uvidělo, jak po obloze letí vrstva temných mraků, větrem roztahaných do pruhů.

Tráva se rozvlnila, v prvním okamžiku se jen stébla přitiskla k zemi, ale pak Játima uvidělo, jak se mezi nimi zvedá prach. Vzduch se přihnal v prudkých nárazech a zároveň s tlakem stoupla teplota. Játima nastavilo ruku horkému větru a pokusilo se cítit, jak mu protéká mezi prsty, pokusilo se pochopit, co by znamenalo, kdyby se ho tato zvláštní bouře dotýkala.

Do budovy na druhé straně hřiště uhodil blesk; budova explodovala a zasypala okolí žhnoucími uhlíky. Játima zaváhalo a pak rychle vykročilo k prasklému plášti. Tráva kolem hořela. Nevidělo, že by se uvnitř někdo hýbal, ale mezi záblesky byla tma jako za bezhvězdné noci, a když pohasly uhlíky a zapálená tráva, nastal okamžik, kdy to vypadalo, jako kdyby všechno obestřela, zavalila tma. Játima rozšířilo gleisnerovo vidění o infračervené pásmo; mezi troskami byla vidět místa, jejichž tepelné vyzařování odpovídalo tělesné teplotě, ale tvary byly neurčité.

Někde zoufale křičeli lidé, ale nezdálo se, že by křik vycházel z budovy. Vítr zvuk stíral a deformoval, míchal vše, z čeho by se dala určit vzdálenost a směr. Teď, když ulice byly opuštěné, to působilo jako krajina, kterou se ze záznamu ozývají hlasy bez těl.

Když Játima, bičované větrem, došlo k budově, zjistilo, že je prázdná; oblasti s tělesnou teplotou byly jenom ožehlé dřevo. Pak jeho sluch znovu vypadl a interfejs ztratil rovnováhu. Upadlo na zem obličejem dolů, ale na sítnicích mu zůstal obraz: jeho stín táhnoucí se trávou, černý a ostrý proti moři modrého světla. Když se pracně postavilo a otočilo se, spatřilo víc ohořelých budov, z nichž stoupal dým, víc prasklých stěn a zřícených stropů. Rozběhlo se přes hřiště zpátky.

Z trosek vrávoravě vycházeli lidé − otrhaní a zakrvácení. Další horečně prohledávali sutiny. Játima zahlédlo muže, který byl zpola pohřbený pod troskami, oči měl otevřené, ale prázdné; od stehna po rameno na něm ležel černý rozštípnutý kus dřeva. Játima se zohnulo a popadlo trám za jeden konec. Podařilo se mu jej zvednout a odvalit pryč.

Když si potom dřeplo vedle muže, někdo je začal zezadu mlátit a tlouct do hlavy a do ramen. Otočilo se, aby se podívalo, co se děje, a tělař na ně začal nesrozumitelně řvát a bít je do obličeje. Zůstalo v dřepu, ale těžkopádně od zraněného muže couvlo. Někdo jiný se zatím snažil útočníka odtáhnout. Játima vstalo a ustoupilo. Tělař za ním zakřičel: „Supe! Nech nás na pokoji!“

Játima, zmatené a deprimované, odtamtud uteklo.

Bouře ještě zesílila. Úpravy, které překlenovači narychlo udělali, se rozpadaly; zmačkané plachty poletovaly po ulicích a střechy některých průchodů se uvolnily a spadly na zem. Játima zvedlo oči k tmavé obloze a přepnulo na ultrafialové záření. Tak tak rozeznalo sluneční kotouč, který na těchto vlnových délkách snadno pronikal stratosférickými oxidy dusíku, ale stále zůstával zastřený těžkými mračny.

Inoširo mělo pravdu, nedalo se nic dělat; překlenovači pohřbí své mrtvé, ošetří zraněné, opraví rozbité město. I ve světě, kde je o poledni může oslepit tma, si najdou cesty, jak přežít. Samo jim nemělo co nabídnout.

Spojení s Koniši stále nefungovalo, ale Játima již nebylo ochotno dál čekat. Stálo nehybně na ulici, poslouchalo výkřiky bolesti a smutku a připravovalo se zaniknout. Zapomenout toto všechno bude jedině sladká úleva; jeho konišské já si bude moci pamatovat překlenovače ze šťastnějších časů.

Potom se obloha rozburácela a blesky se přihnaly jako déšť.

Ulice se stala sledem oslnivých staccatových obrazů zalitých modrobílým světlem. Každý nový rozeklaný oblouk světla způsoboval, že stíny divoce poskakovaly. Budovy začaly explodovat jedna po druhé ve vytrvalé kaskádě nenadálých oranžových záblesků, z nichž se rozstřikovaly jiskry a vyletovaly kusy hořícího dřeva o velikosti pěsti. Lidé, které panika vyhnala ze zranitelných úkrytů, se shýbali a křičeli. Játima se na to dívalo, bezmocné, avšak ochromené. Umírající stratosférická plazma si našla cestu až k zemskému povrchu a svými pulsy na rádiové frekvenci pumpovala přes spodní část atmosféry obrovské množství iontů, což vyvolávalo obrovské rozdíly mezi bouřkovými mračny a zemí. Nyní však napětí překročilo kritický práh zaprášeného vzduchu dole a celý systém se začal zkratovat, rychle a bouřlivě. Atlanta čirou náhodou stála v cestě. Lokální škody, nevýznamné v celosvětovém měřítku.

Játima se pomalu pohybovalo aktinickým žárem. Zčásti doufalo, že přijde blesk a přinese mu milosrdnou ztrátu paměti, ale nedokázalo teď spojaře opustit z vlastní vůle. Lidé vyhnaní z domovů se před tímto útokem krčili, často popálení, potrhaní, zakrvácení. Jedna žena, která prošla kolem něho, měla ruce roztažené do šířky, nastavovala tvář nebi a vzdorovitě křičela: „No a co? No a co?“

Dítě, nedospělé děvče, sedělo uprostřed ulice. Z jedné strany obličeje a jedné obnažené ruky, sytě růžových, jí mokvavě prosakovala lymfatická tekutina. Játima se k ní přiblížilo. Děvče se třáslo.

„Můžeš to všechno opustit. Pojď do polis. Chceš to?“ Dívenka se na ně nechápavě dívala. Z jednoho ucha jí vytékala krev, hrom ji možná ohlušil. Játima se ponořilo do instrukcí gleisnerova údržbového nanowaru a nechalo jej obnovit ztracený injekční systém v levém ukazováčku. Potom převedlo na místo zbývající dávky introdu.

Zvedlo ruku, namířilo injekční systém na dívku a zakřičelo. „Introdus? Máš o to zájem?“ Dívenka vykřikla a zakryla si obličej. Znamenalo to ne, nebo se jen obrňovala před šokem, který přijde?

Dítě začalo vzlykat. Játima poraženě ustoupilo. Mohlo zachránit patnáct životů, mohlo vytáhnout patnáct lidí z tohoto šíleného pekla, ale jak si mohlo být jisto, že někdo chápe, co vlastně nabízí?

Francesca. Orlando. Liana.

Dům Orlanda a Liany nebyl daleko. Játima se zatvrdilo a dál si razilo cestu tím chaosem, mezi rozbitými budovami a vyděšenými tělaři. Blesky konečně ustávaly − a ohnivzdorné budovy vyhořely pouze tehdy, když dostaly přímý zásah − ale město se proměnilo ve výjev z barbarských časů, kdy z oblohy pršely bomby.

Dům částečně stál, ale byl k nepoznání. Játima zjistilo, že je na správném místě, jenom podle gleisnerova navigačního systému. Horní patro bylo vypálené, ve stropě a stěnách přízemí byly díry.

Ve stínech někdo klečel a odstraňoval trosky z okraje obrovské hromady, kde zřejmě skončil popel z většiny horního patra. „Liano?“ Játima se rozběhlo. Postava se otočila k němu.

Bylo to Inoširo.

Inoširo zpola vyhrabalo mrtvé tělo, z něhož zbyly jen černá, vysušená tkáň a bílé kosti. Játima se na to chvíli dívalo a potom dezorientovaně couvlo. Tato ohořelá lebka nebyla symbolem v nějakém otupělém výtvoru poliského umění; byl to důkaz nedobrovolného vymazání živé mysli. Fyzický svět to mohl udělat. Smrt kosmické jepice to mohla udělat.

„To je Liana,“ řeklo Inoširo.

Játima se to pokusilo vstřebat, ale nic necítilo, ta představa nic neznamenala.

„Našlo jsi −?“

„Zatím ne.“ Inoširův hlas byl bez výrazu. Játima je nechalo být a začalo propátrávat sutiny v infračerveném pásmu. Přemýšlelo, jak dlouho asi zůstane mrtvé tělo teplejší než jeho okolí. Potom zaslechlo z míst před domem slabý zvuk.

Orlando byl zasypaný kusy zříceného stropu. Játima přivolalo Inoširo a společně ho rychle odhrabaly. Byl těžce zraněný; obě nohy a jednu ruku měl rozdrcené a z tržné rány na stehně stříkala krev. Játima vyzkoušelo spojení s Koniši − nemělo ponětí, jak takovou ránu ošetřit − ale buď byla stratosféra stále ionizovaná, nebo bouře některý automat zničila.

Orlando na ně civěl. Byl popelavý, ale byl při vědomí, očima o něco prosil. Inoširo řeklo na rovinu: „Je mrtvá.“ Orlandova tvář se mlčky zkřivila.

Játima odvrátilo zrak a promluvilo na Inoširo infračerveným paprskem: „Co uděláme? Odneseme ho někam, kde ho budou moci ošetřit? Přivedeme někoho sem? Nevím, jak to funguje.“

„Zraněných jsou tisíce. Nikdo ho nepřijde ošetřit; nebude žít tak dlouho.“

Játima se rozčílilo. „Přece ho nemůžou nechat umřít!“

Inoširo pokrčilo rameny. „Chceš zkusit navázat spojení a přivolat doktora?“ Podívalo se pobořenou stěnou ven. „Nebo ho chceš zkusit odnést do nemocnice a zjistit, zda tu cestu přežije?“

Játima si kleklo vedle Orlanda. „Co máme dělat? Zraněných jsou spousty. Nevím, jak dlouho potrvá sehnat pomoc.“

Orlando zařval bolestí. Objevil se slabý pruh slunečního světla, který prošel dírou ve stropě a ozářil kůži jeho zlomené pravé ruky. Játima zvedlo hlavu; bouře byla pryč, mraky začínaly řídnout a odcházet.

Postoupilo tak, aby světlo zastínilo. Inoširo se zatím přikrčilo za Orlanda, chytilo ho pod pažemi, částečně ho zvedlo a odtáhlo ho přes sutiny do stínu. Rána ve stehně zanechávala silnou krvavou stopu.

Játima si k němu znovu kleklo. „Pořád mám introdový nanoware. Můžu ho použít, jestli chceš.“

Orlando zřetelně řekl: „Chci mluvit s Lianou. Odneste mě k Lianě.“

„Liana je mrtvá.“

„Nevěřím vám. Odneste mě k ní.“ Dýchání mu dělalo potíže, přesto ze sebe vzdorovitě vyrážel slova.

Játima ustoupilo pod díru ve stropě. V normálním světle slunce vypadalo přes hnědý opar stratosféry jako mírný oranžový kotouček, ale v ultrafialovém pásmu divoce plálo uprostřed rozptýleného záření.

Odešlo z pokoje a jednou rukou přineslo za klíční kost Lianino tělo. Orlando si zakryl tvář nezlomenou rukou a hlasitě se rozplakal.

Inoširo mrtvolu odneslo. Játima si potřetí kleklo k Orlandovi a nemotorně mu položilo ruku na rameno. „Je mi líto, že je mrtvá, je mi líto, že tě to bolí.“ Cítilo, jak se Orlandovo tělo s každým vzlykem třese. „Co chceš? Chceš zemřít?“

Inoširo promluvilo v infračerveném pásmu: „Mělo jsi odejít, když jsi mohlo.“

„Vážně? Tak proč ses vrátilo ty?“

Inoširo neodpovědělo. Játima se k němu otočilo. „Tys o té bouři vědělo, že? Vědělo jsi, jak to bude hrozné!“

„Ano.“ Inoširo udělalo bezradné gesto. „Ale kdybych něco řeklo, když jsme přišly, možná by nás vůbec nenechali promluvit s ostatními tělaři. A po shromáždění už bylo pozdě. Jenom by to vyvolalo paniku.“

Přední stěna náhle zaskřípěla, naklonila se dopředu a ve spršce černého prachu se vytrhla ze stropu. Játima se prudce postavilo, couvlo a pak vstříklo introdus do Orlanda.

Znehybnělo. Stěna narazila na překážku; byla vratce nakloněná, ale držela. Orlandovým tělem se valily vlny nanowaru, vypínaly nervy a uzavíraly cévy, aby minimalizovaly šok z invaze. Z tkáně, která byla přečtena a následně využita jako energetický zdroj, zůstávala na sutinách mokrá růžová stopa. V několika sekundách se všechny vlny seběhly a vytvořily nad jeho obličejem šedou masku, která klesla na lebku a potom se přes ni prokousala. Zmenšující se nanowarové jádro vyplivlo tekutinu a páru, přečetlo a zašifrovalo klíčové synaptické vlastnosti, zkondenzovalo mozek do co nejhutnějšího popisu sama sebe a redundance odhodilo jako odpad.

Inoširo se sklonilo a zvedlo výsledný produkt: křišťálovou kuličku, molekulární paměť obsahující snímek všeho, čím Orlando byl.

„Co teď? Kolik jich ještě máš?“

Játima ochromeně zíralo na snímek. Narušilo Orlandovu autonomii. Propíchlo něčí kůži jako blesk, jako ultrafialový výbuch.

„Tak kolik?“

„Čtrnáct,“ odpovědělo Játima.

„V tom případě bychom je měly použít, dokud můžeme.“

Inoširo mu ukazovalo cestu troskami. Játima vstříklo introdus každému, na koho narazily a kdo vypadal, že je na pokraji smrti, ale zároveň neměl nikoho, kdo by se o něho staral. Okamžitě si snímky přečetlo a infračerveným paprskem data stáhlo do paměti svého gleisnera. Obešly dvanáct dalších překlenovačů, když je našel dav vedený strážci hranic.

Nejdřív začali rozřezávat Játimu. Poslalo snímková data Inoširovi a pak je samo následovalo.

Dřív než zničili jeho staré tělo, spojení s Koniši se obnovilo. Automaty bouři přežily.

6

Rozchod

POLIS KONIŠI, ZEMĚ

24 667 272 518 451 SKČ

10. prosince 3015, 3:21:55.605 UČ

Játima se oknem observační paluby zahledělo na Zemi. Povrch nebyl úplně zahalený oxidy dusíku, ale většina se jevila jako téměř jednolité odstíny tlumené, narezlé šedi. Pouze mraky a polární čepičky vystupovaly ostře a nestranně prozařovaly stratosféru odraženým světlem, čímž odhalovaly, že má živou, červenohnědou barvu. Rozprostřená nad mraky a nad sněhem, vypadala jako kazící se krev smíchaná s kyselinou a exkrementy: zamořená, leptavá, prohnilá. Rána, již způsobil jeden prudký řez Lacerty, hnisala skoro již dvacet let.

Společně s Inoširem vytvořily tuto krajinu jako orbitální stanici, kde se uprchlíci mohli probudit a prohlédnout si svět, který opustili, jako kdyby se fyzicky vznesli nad jeho kyselé sněžné pláně a oslepující oblohu; ve skutečnosti byli sto metrů pod zemí uprostřed pustiny, ale nemělo smysl vnucovat jim ten klaustrofobní a nepodstatný fakt. Teď byla stanice opuštěná; poslední uprchlíci ji opustili a žádní další již nepřijdou. Poslední enklávy, které přežily, zahubil hladomor, ale i kdyby vydržely ještě několik let, plankton a suchozemská vegetace odumíraly tak rychle, že by planetu v brzké době postihl kritický nedostatek kyslíku. Věk těl skončil.

Mluvilo se o návratu, o tom, že by se v bezpečí polis vytvořila nová odolná biosféra, která by se potom syntetizovala molekulu po molekule, druh po druhu. Možná k tomu jednou dojde, třebaže podpora téhle myšlenky již nyní slábla. Jedna věc byla snášet útrapy, aby člověk mohl dál žít ve známé formě, a něco jiného bylo převtělit se do cizího těla v cizím světě jenom kvůli filozofii tělesné existence. Pokud tito uprchlíci chtěli navázat na život, který kdysi vedli, zdaleka nejjednodušší pro ně bylo zůstat v polis a nasimulovat si ztracený svět. Játima tušilo, že nakonec většina z nich zjistí, že na pocitu známosti jim záleží mnohem víc než na abstraktním rozdílu mezi reálným a virtuálním tělem.

Když přišlo Inoširo, vypadalo klidněji než jindy. Poslední cesty, které spolu absolvovaly, byly velice náročné; Játima se ještě nezbavilo vzpomínek na vyhublé tělaře, které nalezly v jednom podzemním úkrytu, pokryté boláky a parazity, šílené hladem. Zlíbali svým robotím dobrodincům ruce a nohy, načež vyzvraceli výživný nápoj, který jim měl zahojit žaludeční stěnu stiženou vředy a přešel jim přímo do krevního řečiště. Inoširo to zpočátku snášelo těžce, ale v posledních týdnech evakuace našlo téměř klid; možná pochopilo, že ta hrůza končí.

„Gabriel mi řekl, že v Carter-Zimmermanu mají plány pro následování gleisnerů,“ řeklo Játima. Gleisneři o patnáct let dřív vypustili první mezihvězdnou flotilu s posádkou, třiašedesát lodí, které mířily k jedenadvaceti různým hvězdným soustavám.

Inoširo se zatvářilo nechápavě. „Následovat? Proč? Jaký smysl má absolvovat stejnou cestu dvakrát?“

Játima si nebylo jisté, zda si Inoširo dělá legraci či opravdu nerozumí. „Oni nechtějí navštívit stejné hvězdy. Vypustí druhou průzkumnou vlnu, s jinými cíli. A nebudou se babrat s termonukleárním pohonem jako gleisneři. Budou cestovat ve velkém stylu. Chtějí postavit červí díry.“

Iniširova tvář vytvořila gestalt, který vyjadřoval „nestačím se divit“ s tak nezvyklou čistotou a důrazem, že každá modulace naznačující sarkasmus byla nadbytečná.

„Může trvat několik století, než bude taková technologie k dispozici,“ připustilo Játima. „Ale z dlouhodobého hlediska získají výhodu v rychlosti. Nemluvě o tom, že je to tisíckrát elegantnější.“

Inoširo pokrčilo rameny, jako kdyby to nemělo žádný význam, a otočilo se, aby se rozhlédlo.

Játima bylo zmatené; čekalo, že Inoširo se pro plán nadchne tak, že jeho opatrný souhlas bude ve srovnání s tím působit jako vyložená apatie. Ale jestli potřebovalo důvody, mělo je mít. „Je možné, že něco jako Lac G-1 se v blízkosti Země neodehraje několik miliard let, ale dokud nezjistíme, proč se to stalo, budeme jenom hádat. Nemáme ani jistotu, že jiné neutronové dvojhvězdy se budou chovat stejným způsobem; nemůžeme předpokládat, že všechny ostatní páry se do sebe takto zřítí, jakmile překonají tentýž práh. Je možné, že Lac G-1 byla nějaká výstřední náhoda, která se nebude nikdy opakovat − nebo to mohla být nejlepší možná varianta a všechny ostatní dvojhvězdy do sebe spadnou mnohem dřív. Prostě to nevíme.“ Stará hypotéza mezonových proudů nevydržela dlouho; nikdy se neobjevila stopa, že by proudy tryskaly mezihvězdným prostředím směrem k nim, a podrobné simulace nakonec vedly k závěru, že barevně polarizovaná jádra sice nejsou absolutně vyloučená, ale jejich pravděpodobnost je mimořádně nízká.

Inoširo se vyrovnaně zahledělo na umírající Zemi. „Jak by teď další Lacerta mohla uškodit? A jak by tomu někdo mohl zabránit?“

„Tak zapomeň na Lacertu, zapomeň na exploze paprsků gama! Před dvaceti lety jsme si mysleli, že největší nebezpečí, které Zemi hrozí, je srážka s asteroidem! Nemůžeme být klidní jenom proto, že my jsme to na rozdíl od tělařů přežili. Lacerta dokazuje, že nevíme, jak vesmír funguje − a zabijí nás věci, které neznáme. Nebo si snad myslíš, že jsme v polis v bezpečí navěky?“

Inoširo se tiše zasmálo. „Ne! Za několik miliard let Slunce nabobtná a spolkne Zemi. A my určitě dříve prchneme k nějaké jiné hvězdě… ale vždycky nad námi bude viset nějaká nová hrozba, známá, nebo neznámá. Kdyby nic jiného, tak nakonec Velký krach.“ S úsměvem se otočilo k Játimovi. „S jakým neocenitelným poznáním se tedy může Carter-Zimmerman vrátit z hvězd? S tajemstvím, jak přežít ne deset miliard, ale sto miliard let?“

Játima poslalo do krajiny návěští; okno se otočilo od Země, načež hvězdy rozmazané pohybem prudce znehybněly a ukázaly souhvězdí Ještěrka. Černá díra se nedala zachytit na žádné vlnové délce, ve vysokém vakuu oblasti byla stejně nenápadná jako předtím neutronové hvězdy. Játima si představilo kousíček deformované tmy mezi Hough 187 a 10 Lacertae. „Jak je možné, že tomu nechceš porozumět? Je to krátce, co to překonalo sto světelných let a zabilo půl milionu lidí.“

„Gleisneři už vyslali k pozůstatku Lac G-1 automatickou sondu.“

„Od které se možná nic nedozvíme. Černé díry svou historii polykají; nemůžeme spoléhat na to, že tam něco najdeme. Musíme se víc rozhlédnout. Třeba je tam někde jiná, starší civilizace, která bude vědět, co ke srážce vedlo. Nebo jsme možná právě našli důvod, proč galaxií nelétají křížem krážem mimozemšťané: výbuchy paprsků gama je všechny pokosí, než dostanou šanci, aby se ochránili. Kdyby Lacerta přišla o tisíc let dřív, na Zemi by nepřežil nikdo. Ale jestli jsme opravdu jediná civilizace schopná mezihvězdných letů, měli bychom ostatní varovat, ochránit je, a ne se krčit pod povrchem −“

Játima se odmlčelo. Inoširo ze zdvořilosti poslouchalo, ale s pousmáním, které nenechávalo na pochybách, že se dobře baví. „Nemůžeme zachránit nikoho, Játimo,“ řeklo. „Nemůžeme nikomu pomoci.“

„Ne? Tak co jsi dělalo posledních dvacet roků? Marnilo čas?“

Inoširo zavrtělo hlavou, jako by to byla absurdní otázka.

Játima to nechápalo. „Ty jsi to bylo, kdo mě pořád tahal z Dolů do světa! A teď se do světa chystají z Carter-Zimmermanu, aby se pokusili zabránit tomu, že to, co se stalo tělařům, potká i nás. Když ti nezáleží na hypotetických mimozemských civilizacích, musí ti přece záležet alespoň na Koalici!“

Inoširo odpovědělo: „Mám velký soucit se všemi myslícími bytostmi. Ale nedá se nic dělat. Vždycky bude utrpení. Vždycky bude smrt.“

„Mohlo by ses poslouchat? Vždycky! Vždycky! Mluvíš jako ten replikátor kyseliny fosforečné, který jsi usmažilo u Atlanty!“ Játima se odvrátilo. Snažilo se uklidnit se. Vědělo, že na Inoširo doléhá smrt tělařů víc než na ně. Možná mělo počkat, než s tím přijde; možná vypadalo jako neúcta vůči mrtvým mluvit tak brzy o opuštění Země.

Ale teď už se s tím nedalo nic dělat. Muselo dopovědět, s čím přišlo.

„Chci migrovat do Carter-Zimmermanu. To, co dělají, má smysl, a já u toho chci být.“

Inoširo lhostejně přikývlo. „Tak hodně štěstí.“

„A to je všechno? Hodně štěstí a bon voyage?“ Játima se pokusilo přečíst výraz jeho obličeje, ale Inoširo se jen dívalo s nevinností psychoblastu. „Co se ti stalo? Co jsi se sebou udělalo?“

Inoširo se blaženě usmálo a rozpřáhlo ruce. Ve středu každé dlaně vykvetl bílý lotosový květ a oba vyslaly stejná odkazovací návěští. Játima nejdřív zaváhalo a pak se vydalo za jejich vůní.

Byl to starý náhled zasutý v knihovně Ashton-Lavalu, kam byl před devíti stoletími překopírován z jednoho starého memetického replikátora, kteří nakazili tělaře. Zaváděl hermeticky uzavřený balík obsahující věrouky o povaze já a marnosti snažení… včetně jednoznačného odmítnutí každého způsobu uvažování, který by mohl osvětlit slabiny základních bodů své víry.

Analýza standardním nástrojem potvrdila, že náhled je univerzálně neobjektivní ve svůj prospěch. Ale když bylo Inoširo raněné Lacertou, proč by nezkusilo něco, co mohlo mít význam? Něco, co je mohlo ušetřit potřeby anestetika rozpouštějícího všechno, čím kdysi bylo?

Inoširo se zasmálo. „Tak co jsem teď? Jsem dost moudré, abych bylo slabé? Nebo dost silné, abych bylo pošetilé?“

„To, co jsi teď −“ Nedokázalo to říct.

To, co jsi teď, není Inoširo.

Játima stálo bez hnutí vedle něho, zmučené smutkem, rozčilené a bezmocné. Nebylo již v tělařském světě; nemělo žádnou nanowarovou kulku, kterou by mohlo střelit do tohoto imaginárního těla. Inoširo se rozhodlo, zničilo své staré já a vytvořilo nové, jež se řídilo diktátem toho starého memu. A nikdo neměl právo to zpochybnit, natož moc to zvrátit.

Játima sáhlo do krajiny a zmačkalo satelit do pokroucené uličky kovu, kterou nechalo plout mezi nimi; jinak zůstala jen Země a hvězdy. Potom sáhlo znovu, popadlo oblohu, převrátilo ji a stlačilo ji do zářivé kuličky, která mu zůstala ležet na dlani.

„Pořád máš možnost odejít z Koniši.“ Játima kuličku upravilo, aby vysílala adresu portálu do Carter-Zimmermanu, a podalo ji Inoširovi. „Tu možnost máš pořád, ať jsi udělalo cokoliv.“

Inoširo zmizelo.

Játima se ještě dlouho vznášelo ve tmě a truchlilo pro poslední oběť Lacerty.

Potom prudce odhodilo hrst hvězd do vesmírné prázdnoty a vydalo se za nimi.

~

Početírna zaznamenala, že sirotče prošlo portálem a opustilo polis Koniši. Jelikož měla přístup k veřejně dostupným datům, věděla, co sirotče v poslední době prožilo. Věděla také, že jiný občan Koniši, který tuto zkušenost prodělal s ním, neudělal stejné rozhodnutí. Početírna neměla zájem na tom, aby rozsévala konišské formovače široko daleko, jako to dělaly replikující geny; jejím cílem bylo efektivní využití zdrojů polis k obohacení polis samotného.

Neexistoval způsob, jak dokázat příčinnou souvislost, jak získat jistotu, že na vině skutečně byl některý ze zmutovaných formovačů sirotčete. Početírna však byla naprogramována tak, aby v případě nejistoty volila opatrnost. Označila staré, nezmutované hodnoty upravených polí sirotčete jako jedině platné a veškeré alternativy zavrhla jako nebezpečné a marnotratné, které nemají být již nikdy použity.

TŘETÍ ČÁST

Paolo rázně řekl: „A teď přijde Kovárna. Pomáhalo jsi ji navrhnout, ne?“

„To je příliš silné vyjádření. Mělo jsem malou roli.“

Paolo se vesele ušklíbl. „Úspěch má tisíc rodičů, ale neúspěch je sirotek.“

Játima obrátilo oči v sloup. „Kovárna nebyla neúspěch. Ale Transmutery nebude zajímat můj obrovský přínos k analytickým metodám při modelování relativistického elektronového plazmatu.“

„Ne. Jenže já jsem do toho nikdy nebyl zasvěcený, takže jestli jim máme něco říct, budeš to muset udělat ty.“

Játima se nad tím zamyslelo. „Znalo jsem dva lidi, kteří byli opravdu důležití.“ Usmálo se. „Dalo by se říct, že to byl příběh lásky.“

„Blanche a Gabriel?“

„Možná jsem mělo říct spíš ‚trojúhelník‘.“

Paolo nechápal. „Kdo byl ten další?“

„Osobně jsem ji nikdy nepotkalo. Ale myslím, že uhodneš, o kom mluvím.“

7

Dědictví Kozuchové

POLIS CARTER-ZIMMERMAN

24 667 274 153 236 SKČ

10. prosince 3015, 3:49:10.390 UČ

Gabriel požádal knihovnu Carter-Zimmermana, aby mu ukázala vše, co má ve svém archivu o vybudování průchodné červí díry. Lidé se problémem zabývali mnohem dřív, než byla potřebná technologie třeba jen vzdáleně na dosah, buď jako úkolem teoretické fyziky, nebo jako pokusem zmapovat možnosti pro budoucí civilizace. Vypadalo jako nevděčnost a také plýtvání prostředky zavrhnout plody veškeré této dřívější práce a začít úplně od nuly, a tak se Gabriel nabídl, že projde všechny metody a mechanismy obhajované v minulosti a vybere nejslibnější kandidáty pro podrobné studium využitelnosti.

Knihovna pohotově vytvořila indexovou krajinu, ve které bylo tři sta různých projektů rozvěšených na pojmovém vývojovém stromu, který zabíral v imaginárním vakuu krajiny stovky kilodelt. Gabriela to na okamžik ohromilo; znal ta čísla, ale pohled na viditelnou historii tématu byl přesto odstrašující. Lidé uvažovali o cestování červími dírami skoro již tisíc let; vlastně ještě déle, když se započítají rané studie založené na klasické obecné teorii relativity. Skutečný rozkvět oboru však nastal až s nástupem teorie Kozuchové.

V teorii Kozuchové byly červí díry vším. Dokonce i vakuum se ukázalo být pěnou krátkodechých černých děr, když se prozkoumalo na Planck-Wheelerové délce deset na minus pětatřicátou metru. Již v roce 1955 John Wheeler vyslovil hypotézu, že zdánlivě spojitý časoprostor obecné relativity se v tomto měřítku ukáže jako spletité bludiště kvantových červích děr, ale teprve jiná Wheelerova myšlenka − nakonec dopracovaná s obrovským úspěchem Renatou Kozuchovou o sto let později − změnila tyto červí díry z tajemných kuriozit, které se nacházejí daleko za hranicemi detekce, v nejdůležitější fyzikální struktury. Samotně elementární částice jsou ústím červích děr. Elektrony, kvarky, neutrina, fotony, W-Z bosony, gravitony a gluony, to všechno jsou jenom ústí trvalejších verzí pomíjivých červích děr z vakua.

Kozuchová tuto hypotézu zdokonalovala více než dvacet let. Spojovala dohromady dílčí výsledky z desítek jiných specializací, brala ze všeho, od Penrosových spinových sítí po svinuté dodatečné rozměry z teorie strun. Tím, že vedle obvyklých čtyř časoprostorových rozměrů uvažovala se šesti submikroskopickými, ukázala, jak je možné vysvětlit různými topologiemi vlastnosti všech známých částic. Nikdo Kozuch-Wheelerovy červí díry přímo nepozoroval, avšak poté, co model přežil tisíc let experimentálního ověřování, byl všeobecně přijat ne jako nejlepší nástroj pro ty nejpraktičtější výpočty, ale jako definitivní vyjádření základního řádu fyzického světa.

Gabriel si osvojil teorii Kozuchové ještě v děloze a vždy mu připadala jako nejhlubší, nejjasnější dostupný obraz reality. Hmotnost byla důsledkem poruchy, kterou částice způsobovala určité třídě vakuových červích děr: těch, které měly virtuální gravitony na obou koncích. V důsledku narušení obvyklé struktury spojení mezi těmito červími dírami byl časoprostor prakticky zakřivený, zhruba tak, jak může změna ve vypletení koše přinutit povrch, aby se spojením paralelních prutů ohnul. Vzniklo také několik volných konců: jiných červích děr vymáčknutých z vakua „hustším vypletením“ všude tam, kde byl časoprostor zakřivený, které byly zdrojem jak Hawkingova záření z černých děr, tak ještě slabšího Unruhova záření běžných objektů.

Změna, barva a chuť vznikaly z podobných jevů, ale jako ústí vakuových červích děr sloužily fotony, gluony a W/Z bosony, a šest svinutých rozměrů, k nimž byly gravitony lhostejné, teď hrálo klíčovou roli. Spin měřil přítomnost jistého druhu vícerozměrového stočení v ústí červí díry; každý půlobrat přispíval půlkou spinu. Fermiony, částice jako elektrony s lichým počtem půlobratů, měly červí díry, které se samy mohly stočit jako stuha; pokud byl elektron otočený o 360 stupňů, jeho červí díra získala nebo ztratila pevné stočení s měřitelnými důsledky. Bosony, jako například fotony, měly celou obrátku v ústích červí díry, ale rotace o 360 stupňů se na nich nijak nepodepisovala, poněvadž ohyby jejich červích děr se navzájem vyrušily. Jediný boson mohl být spojený sám se sebou. V tom případě se jediný boson vracel smyčkou sám do sebe nebo mohl mít libovolný počet identických bosonů jednu červí díru společnou. Fermiony byly vždycky propojené v sudém počtu; nejjednodušší případ byla částice na jednom konci červí díry a její antičástice na druhém.

Při extrémním časoprostorovém zakřivení v raných fázích vesmíru bylo „vymačkáno z výpletu“ nespočetně vakuových černých děr, jež následně získaly hmatatelnější existenci. Většina vytvořila páry částice-antičástice jako elektrony a pozitrony, ale ve vzácnějších případech vznikly méně symetrické kombinace, jako například elektron na jednom konci červí díry s trojzubcovým rozdělením pro trojici kvarků tvořících dohromady proton na konci druhém.

To byl původ veškeré hmoty. Čirou náhodou z vakua vyšlo o něco více červích děr v uspořádání elektron-proton než jejich antihmotových protějšků, pozitronů spojených s antiprotony, než se vesmír zvětšil a ochladil do takové míry, že se vznik částic zastavil. Bez tohoto nahodilého přebytku by se všechny elektrony a protony anihilovaly s odpovídajícími částicemi a ve vesmíru by nebylo nic než reliktní záření, které by se šířilo prázdným prostorem.

Sama Kozuchová v roce 2059 poukázala na to, že pokud je tato verze kosmologie Velkého třesku správná, znamená to, že každý elektron, který přežil, je někde spojený s protonem. Úplně nové červí díry se známými koncovými body by tak bylo možné záměrně vyrobit jednoduše vytvořením párů elektronů a protonů, ale mezihvězdný prostor je již protkán existujícími červími dírami. Po dvaceti miliardách let, kdy pluly vyvíjejícím se a rozpínajícím se vesmírem, by mnohé částice, které původně byly ve vakuu bok po boku, skončily tisíce světelných let od sebe. Bylo možné, že každé zrnko písku, každá kapka vody na Zemi obsahuje brány ke každé ze stovek miliard hvězd v galaxii, a některé, jež sahají ještě mnohem dál.

Věc však měla háček: ve vesmíru nebylo nic, co by mohlo ústím červí díry elementární částice projít. Všechny známé částice měly jedinou kvantovou jednotku povrchové plochy, a pravděpodobnost, že by některá prošla červí dírou jiné, byla přesně nulová.

Tento problém nebyl nepřekonatelný. Když došlo ke srážce elektronu a pozitronu, jejich červí díry se svými konci spojily a obě ústí, která se srážky účastnila, tak zmizela. V tom případě se uvolnily dva fotony záření gama. Pokud by se ale červí díry daly spojit nikoli pozitronovým koncem na elektronový, ale elektronovým koncem na elektronový, energie, která se normálně ztratila jako paprsky gama, by zůstala vázána a použila by se na to, aby se nová − spojená červí díra − rozšířila.

Pro vytvoření tohoto spojení bylo zapotřebí koncentrovat skromné množství energie − dva gigajouly, dost pro rozpuštění šestitunového ledového kvádru − do objemu, který byl menší než onen kvádr ledu ve stejném poměru, jako byl atom vůči pozorovatelnému vesmíru. Červími dírami vzniklými takovým elektronovým spojením by mohly projít pouze elementární částice, ale kdyby se jich spojilo několik miliard, vzniklá červí díra by se rozšířila ještě víc a umožnila by průchod nanorobotovi slušné úrovně.

Gabriel slyšel pověsti o tom, že gleisneři o možnosti červí díry uvažovali, ale rozhodli se odložit ji o několik tisíc let. Postavit konvenční mezihvězdnou loď jim jistě připadalo směšně jednoduché ve srovnání s technologií, kterou by potřebovali, aby prorazili ty portály ke hvězdám, jež se jim povalovaly u nohou.

Ale v situaci, kdy se dalo vybírat z 3 017 návrhů, musel být alespoň jeden v možnostech Carter-Zimmermana, i kdyby mělo trvat tisíc let, než úsilí přinese plody. Gabriel se časového měřítka nebál; již dlouho doufal, že jeho dlouhověkosti dá smysl nějaký takový velkolepý plán. Bez smyslu, který překlenoval staletí, mohl jen proplouvat mezi zájmy a estetickými měřítky, přáteli a milenci, vítězstvími a zklamáními. Zhruba každých několik gigatau mohl začít nový život, až by se setřel rozdíl mezi pokračováním jeho existence a jeho náhradou někým novým.

Plný naděje, přistoupil krajinou k prvnímu projektu.

8

Zkratky

POLIS CARTER-ZIMMERMAN, ZEMĚ

51 479 998 754 659 SKČ

7. srpna 3865, 14:52:31.813 UČ

Blanche proplulo posledním světem, který vypěstovalo z nové symetrické skupiny a několika rekurzivních vzorců. Z obrovských obrácených pyramid, které se vznášely kolem něho, pučely zářivé výrůstky jako nějaké rokokové lustry. Křehké rovinné krystaly chvíli jen kroužily a rostly kolem něj, potom se začaly srážet a spojovat do zvláštních nových těles. Bylo to jako nějaké nahodilé origami z diamantových a smaragdových blanek. Pod ním se zrychleně odehrávala eroze širého terénu s horami a kaňony. Smršť difuzních zákonů v něm tvarovala blyštivé, modrozelené stolové hory, neskutečné převisy a vysoké, vrstevné sochy protkané minerály, jaké chemie neznala.

V Koniši by se tomu pravděpodobně říkalo „matematika“. V C-Z se tomu muselo říkat „umění“, protože všechno ostatní navozovalo dojem přímého soutěžení virtuálního vesmíru s reálným. Blanche zklamalo, že ostatní polis upadla po úvodním šoku z karnevalu zpět do samolibosti, ale přesto naráželo na sílící ortodoxnost C-Z, které tvrdilo, že zkoumat soustavu pravidel, jež neosvětlují fyziku reality, se rovná zhoubnému solipsismu. Krása fyzického světa neměla nic společného s tím, že může ublížit − to bylo jenom dogma mrtvé statistiky v jiném kabátě − a všechno s jednoduchostí a provázaností jeho zákonů. Na Blanche nijak nezapůsobila tvrzení, že fyzikové a technici z C-Z se lopotí jen proto, aby ochránili Koalici před dalším nebezpečím kosmického překvapení. Sílu jim dodávala elegance teorie Kozuchové a velkolepost samotné Kovárny − kdyby některé vůdčí principy nebo projekt byly sebemíň ošklivější, byli by to už dávno zabalili.

Gabriel se objevil vedle něho. Srst mu okamžitě zaprášily jemné krystalky. Blanche k němu zvedlo ruce a láskyplně mu oprášilo ramena; odpověděl tím, že vtlačil ruku do temnoty jeho hrudi, čímž v celém dotčeném prostoru vyvolal příjemné teplo. Místa, v nichž to vypadalo, že ikona Blanche ztrácí hmatatelné hranice, byla zdaleka nejcitlivější; bylo možné se jich dotýkat ve třech rozměrech.

„Máme neutralizaci v jednom prstenci.“ Vypadalo to, že Gabriel má radost, ale jeho hlas ani gestalt nijak neprozrazovaly skutečnost, že celá skupina kolem Kovárny se k tomuto okamžiku upínala posledních osm století. Blanche nepatrně přikývlo; v tom gestu byla vřelost, kterou mohl rozšifrovat jen jeho milenec.

„Urychlíš se se mnou?“ zeptal se Gabriel. „Do potvrzení?“ Jeho hlas zněl trochu provinile.

Na Zemi právě dorazila zpráva, že před šedesáti pěti hodinami pozitron v jednom magnetickém zásobním prstenci Kovárny ztratil náboj a unikl do okolní laserové pasti. Ale potrvá skoro ještě tři hodiny − deset megatau − než dorazí klíčové odpovídající výsledky z druhého prstence na opačném konci urychlovače. Gabriel až dosud prožil každou podobnou prodlevu tau po tau, trpělivě smířený s ledovcovou pomalostí práce s hmotou v měřítku stovek terametrů, ale Blanche v tom rozhodně nikdy nevidělo žádnou důležitou morální zásadu.

„Proč ne?“ Uchopili se v kobaltově modré vánici za ruce a vnější já je synchronizovala a zpomalila; krajina byla synchronizovaná přímo s myslí Blanche, takže to vypadalo, jako by se dál všechno dělo stejným tempem.

Pozorovalo Gabrielovu tvář, zatímco tak čekali, klamali čas pouze jedna ku milionu, místo aby se přes mezeru přenesli jediným skokem. Třebaže to nebyla věc morálky, nalezení rovnováhy ve vztahu k fyzickému světu mohlo být docela náročné. Měl by člověk skákat od jedné významné události k druhé a vytvářet tak život, v němž nebude nic jiného? Nejspíš ne − jenže kolik subjektivního času mezi okamžiky, na které se vší upřímností zoufale čeká, by měl přesně vydržet? Gabriel trávil čas tempem, které bylo v Koalici standardní. Mezi řídkými okamžiky kontaktů s budovanou a testovanou Kovárnou se většinou nořil do složitých plánů, jak červí díry v konečném důsledku účelně využít. Ale málem už dovedl svoje plány tak daleko, že mu došla budoucnost; když o tom s Blanche mluvil naposledy, měl hotovou podrobnou strategii − zevrubného, nikoliv exponenciálního − průzkumu celého vesmíru. Lokální červí díry pravděpodobně nevedly nikam, protože ústí mohla za dobu od svého vzniku urazit jen jistou vzdálenost, ale uzavřený, konečný vesmír by měla pokrývat soustava překrývajících se, propojených domén, takže i kdyby červí díry ze sluneční soustavy nesahaly dál než několik set milionů světelných let, v galaxiích v té vzdálenosti se najdou červí díry, které budou sahat zase tak daleko.

Gabrielův lehce ustaraný výraz se změnil ve spokojený, ale tak dramatické, aby se v něm objevila úleva, to nebylo. „Potvrzení z druhého prstence. Chytili jsme oba konce.“

Blanche mávlo jeho rukou, čímž mu z kožichu vysypalo metelici modrých krystalků. „Blahopřeju.“ Kdyby druhý neutralizovaný pozitron unikl do prostoru, nedal by se najít. S trochou štěstí se brzy potvrdí, že fotony mohou červí dírou projít, ale výsledkem bombardování jednoho maličkého ústí bude jen čůrek z toho druhého.

Gabriel zadumaně řekl: „Pořád mi vrtá hlavou, zda se mohlo stát, že by se nám to nepodařilo. Vždyť víš… udělali jsme v konstrukci několik chyb, jež jsme odhalili až po několika stoletích. A narazili jsme na ty chaotické režimy v elektronových svazcích, kde simulace přestávaly fungovat, takže jsme museli prostor celého stavu zmapovat empiricky a prokousat se přes něj metodou pokusů a omylů. Spletli jsme se ve stovce tisíc maličkostí, marnili jsme čas, ztěžovali jsme si to. Ale mohlo se stát, že vyhoříme úplně? Nenapravitelně?“

„Není ta otázka poněkud předčasná?“ Blanche skepticky sklonilo hlavu. „Pokud to není falešný poplach, podařilo se vám v Kovárně propojit dva konce. To je sice začátek, ale zatím si ještě tunelem neprohlížíte Prokyon.“

Gabriel se lehkomyslně usmál. „Dokázali jsme základní princip; zbytek je jen otázka vytrvalosti. Až do neutralizace těchto pozitronů se mohlo kdykoli ukázat, že Kozuch-Wheelerovy červí díry jsou jen užitečná fikce: jen další metafora, která umožňovala správné předpovědi při nízkých energiích, ale při podrobnějším zkoumání neobstála.“ Na okamžik se odmlčel, jako by se trochu pohoršil nad vlastními slovy; skupina kolem Kovárny se o tomto riziku zmiňovala jen málokdy. „Teď jsme ale dokázali, že jsou reálné a že víme, jak s nimi manipulovat. Tak co by se dál mohlo pokazit?“

„Já nevím. Až dojde na mezihvězdné červí díry, třeba potrvá déle, než si myslíš, najít takovou, která nevede přímo do středu hvězdy nebo do jádra planety.“

„To je pravda. Avšak v každé soustavě musí mít určité množství hmoty podobu malých asteroidů nebo meziplanetárního prachu, takže se tam dá najít místo, kam se můžeme provrtat bezpečně. A i kdyby se ukázalo, že se ve svých odhadech mýlíme v řádu tisíců, najít a zvětšit každou novou použitelnou červí díru by stejně trvalo jenom rok nebo dva. Označilo bys to za nezdar? Když gleisneři prozkoumají jednu novou soustavu za sto let a říkají tomu úspěch?“

„Ne.“ Blanche se víc soustředilo. „Dobrá, a co tohle? Právě jste dokázali, že můžete spojit dvě identické červí díry kombinující elektron a pozitron na elektronových koncích. Co když to nebude fungovat, když jeden z pozitronů nahradíte protonem?“ Pouze prapůvodní červí díry v uspořádání elektron-proton skýtaly naději na bezprostřední zkratku ke hvězdám; probíhající experiment využíval nově vytvořené páry elektron-pozitron pouze proto, aby byly oba konec každé červí díry dostupné. Pracovat výhradně s červími dírami elektron-proton mohlo být teoreticky snazší, ale nové se známými koncovými body se nedaly vyrábět užitečným tempem jinak než v podmínkách Velkého třesku.

Gabriel zaváhal a Blanche na okamžik napadlo, jestli si tu variantu nenechal přirůst k srdci. „To by byl velký problém,“ připustil nakonec. „Ale teorie Kozuchové jasně předpovídá, že když zasáhneš elektron spojený s protonem dalším elektronem spojeným s pozitronem, z protonu se stane neutron, pozitron se zneutralizuje… a výsledná červí díra bude ještě širší než ta, kterou jsme právě vytvořili. A pro plané spekulace o tom, že teorie Kozuchové se mýlí, teď už nezbývá prostor. Takže −“ Udělal na ně dlouhý nos a skočil do krajiny Kovárny.

Blanche ho následovalo. Schéma před nimi ukazovalo válec tenký jako drátek; tloušťka ani vzdáleně neodpovídala měřítku, ale délka byla zobrazena správně − více než desetkrát za oběžnou dráhu Pluta. Byly zaznačeny dráhy všech planet, ale první čtyři, od Merkuru po Mars, se ztrácely v záři maličkého Slunce.

Kovadlina byla obrovský částicový urychlovač, který se skládal z více než čtrnácti bilionů součástek volně umístěných v prostoru. Každá používala malou světelnou plachtu, aby vyrovnávala slabý gravitační vliv Slunce a držela se na svém místě v přesné přímce dlouhé 140 miliard kilometrů. Plachty zachytávaly paprsky, které vějířovitě vysílala síť solárních UV laserů obíhajících kolem Slunce uvnitř oběžné dráhy Merkuru; kromě toho získávaly energii potřebnou k provozu urychlovače.

Většina dílů byly jednotlivé články PASER seřazené za sebou v desetimetrových intervalech. Přeostřovaly elektronové svazky a pak zvyšovaly energii každé částice, která jimi prošla, asi o 140 mikrojoulů. Nevypadá to jako mnoho, ale pro jeden elektron to představovalo ekvivalent 900 bilionů voltů. PASER využívaly Schächterův jev: vhodný materiál se nasvítil laserovým světlem, čímž se jeho atomy vybudily do vysoce energetických stavů, a když pak úzkým kanálkem vyvrtaným v materiálu prošla nabitá částice, její elektrické pole podnítilo okolní atomy k vydání energie. Bylo to, jako by laser nabil nespočetně maličkých elektronických katapultů a pak přiletěla částice, která je všechny spustila, jeden po druhém, a od každého se nechala maličko postrčit.

Energetická hustota udržovaná v každém PASER byla obrovská a Blanche vidělo záznam, jak jeden z prvních testovacích modelů pod tlakem záření explodoval. Ale žádná velká exploze to nebyla; PASER byly maličké, granátovité krystaly, které nevážily ani gram. Pro vybudování Kovárny bylo třeba vytěžit desítky milionů tun surovin z poměrně velkých, řádově stometrových asteroidů, ale i nejnadšenější astrofyzikální inženýři z Carter-Zimmermana by vetovali každý projekt, který by vyžadoval vykuchat Ceres, Vestu nebo Pallas.

Blanche skočilo na jeden konec Kovárny, kde krajina ukazovala „živý“ obraz skutečného zařízení, i když zpožděný o šedesát pět hodin potřebných k tomu, aby signál dorazil na Zemi. Na obou koncích lineárního urychlovače vznikaly v docela malých cyklotronech páry elektron-pozitron; pozitrony se zachytávaly v zásobních prstencích, zatímco elektrony se posílaly přímo do hlavního urychlovače. Svazky opačného směru se setkávaly uprostřed Kovárny, a pokud by se dva elektrony srazily čelně s dostatečnou rychlostí, aby překonaly elektrostatickou odpudivost, podle teorie Kozuchové se jejich červí díry měly spojit. Samotné elektrony by zmizely beze stopy − čímž by došlo k lokálnímu narušení zákona zachování náboje a energie − ale ztracený záporný náboj by se vyvážil neutralizací pozitronů na protějších koncích nové červí díry a energie chybějících elektronů by se projevila jako hmotnost dvou neutrálních částic, které se staly z pozitronů. Teoretikové ze skupiny kolem Kovárny jim říkali „femtoústí“ nebo „efemka“, protože se předpokládalo, že budou široké asi femtometr.

Blanche si zachovávalo opatrnou skepsi, ale vše nasvědčovalo tomu, že předpokládaný sled událostí konečně nastal. U zmizení uprostřed Kovárny nebyly žádné přístroje, které by je zaznamenaly; sledovat proud elektronů a hledat jednu dokonalou kolizi mezi všemi těmi minutími „o vlásek“ by nebylo možné. Ale neutrální částice přesně té správné hmotnosti, těžké jako tečky prachu, ale menší než atomové jádro, byly přesně ve stejném okamžiku zachyceny v laserových pastích obklopujících oba zásobní prstence.

Gabriel přišel za ním. Oba nyní společně postoupili přes plášť zařízení, které v sobě skrývalo zásobní prstenec, a zastavili se nad laserovou pastí. Krajina spojovala obraz získávaný kamerou se schématem odvozeným ze získaných hodnot; bylo to velice nerealistické, ale viděli údajné efemko − černou tečku vyzařující přehnaně sebevědomá návěští − jak rozptyluje UV fotony právě tolik, aby se do něho lasery mohly opřít, a nechává se proměnlivými gradienty svítivosti postrkovat pastí.

Mělo trvat více než hodinu, než se efemko dostane z pasti k další fázi. Urychlili se, ale ne tolik jako předtím.

„Zbytek kovárenského týmu se na to nedívá?“ zeptalo se Blanche. Vstoupili do krajiny soukromě, tak aby je ostatní uživatelé neviděli a nevěděli o nich; Gabriel příslušným způsobem zmoduloval adresu.

„Pravděpodobně ano.“

„A ty nechceš být s nimi, až dostanou důkaz?“

„Jak vidíš, tak ne.“ Gabriel znovu vtlačil ruku do něho, tentokrát hlouběji; ze středu jeho trupu se rozběhly hřejivé impulsy. Blanche se otočilo k němu a pohladilo ho po zádech; hledalo místo, kde se jeho srst stávala skoro až nesnesitelně citlivou, pokud chtěl. Kultura C-Z měla svoje problémy, ale v Koniši by jednoduchá výměna rozkoše vyjádřené tímto způsobem byla nemyslitelná. Oba nelpěli na tělesnosti otrocky; stále bylo nemožné ublížit, stále bylo nemožné na někoho vyvinout nátlak. Ale pro Koniši byla autonomie svatá stejně absurdním způsobem, jako byla pro neměnce svatá osidla těla z masa a kostí.

Efemko dorazilo do gama komory, kde začalo intenzivní impulsové bombardování. Vlnové délky fotonů záření gama se pohybovaly kolem deseti na minus patnáctou metru, což bylo přibližně tolik jako průměr efemka. Vlnová délka fotonu neměla nic společného s velikostí jeho ústí červí díry, ale měřila, jak přesně je možné omezit jeho polohu a nasměrovat je na zvolený cíl.

Blanche se nevážně ohradilo: „Proč jste nemohli Kovárnu umístit tak, aby bylo časové zpoždění stejné?“ Paprsky gama měly vyjít z druhého ústí červí díry okamžitě, ale druhý konec urychlovače byl o tři miliardy kilometrů dál od Země než ten bližší, takže potrvá další tři hodiny, než se dozvědí, co se tam před osmašedesáti hodinami stalo.

„Byl to kompromis,“ řekl na svou obranu téměř bezmyšlenkovitě Gabriel. „Abychom se vyhnuli kometám, aby se vyrovnaly gravitační účinky…“ Blanche sledovalo jeho pohled do mihotavé záře paprsků gama a okamžitě poznalo, na co myslí. To, čeho zde byli svědky, otevíralo některé velice zvláštní možnosti. Pro hypotetického pozorovatele, který by letěl podél osy Kovárny směrem ke druhému konci, by tyto fotony, přenášené rychleji než světlo, vyšly z červí díry dřív, než do ní vlétly. Takové řazení událostí bylo z velké části akademické − cestovatel by o tom ani nevěděl, dokud by ho neměly šanci dostihnout fotony z obou konců − avšak pokud by u sebe náhodou měl ústí vlastní červí díry, spojené s druhým, jež by měl v rukou společník v jiné kosmické lodi, která by zůstala vzadu, pak by cestovatel při průletu kolem druhého konce Kovárny mohl dát společníkovi signál, aby zdroj paprsků na svém konci zničil… ještě předtím, než by fotony, které právě viděl vyjít ven, byly vyslány.

Jakmile získají druhou červí díru, kovárenský tým bude moci proměnit tento dávný myšlenkový experiment v realitu. Nejpravděpodobnější řešení paradoxu využívalo virtuální částice − ústí vakuových červích děr − putující ve smyčce, do níž patřila jak kovárenská červí díra, tak ta na lodi. Virtuální částice neustále proudily časoprostorem po všech dostupných drahách, a třebaže překonání obyčejného prostoru mezi ústími dvou červích děr by jim určitý čas zabralo, přesunem lodní červí dírou by se vrátily do minulosti, čímž by se zkrátil celkový čas potřebný pro absolvování celé smyčky. Jak by se druhá kosmická loď přiblížila k bodu, kde by byla možná signalizace z budoucnosti do minulosti, doba průchodu smyčkou by se přiblížila nule a každá virtuální částice by našla těsně za patami exponenciálně rostoucí armádu dvojníků: svých budoucích verzí, které již cestu absolvovaly. V okamžiku, kdy by se jejich fáze dokonale vyrovnaly, by jejich rychle rostoucí energetická hustota způsobila implozi ústí červích děr v miniaturní černé díry, které by pak zmizely v obláčcích Hawkingova záření.

Kromě vyloučení možnosti cestovat v čase by to mělo také důležitý praktický význam: až by galaxie byla protkána červími dírami křížem krážem, všemi by procházely smyčky virtuálních částic a každá neopatrná manipulace s jejich ústími by mohla vést k zániku celé sítě.

Gabriel promluvil: „Už je skoro čas. Nepůjdeme…?“ Skočili na druhý konec Kovárny, kde krajina ukazovala nejnovější dostupná data: stále zbývalo ještě několik minut, než začne bombardování paprsky gama. Druhé efemko sedělo v observační komoře pod dohledem válcově rozestavených detektorů záření gama; čas od času do něho šťouchly UV lasery, aby bylo přesně uprostřed. Slabý rozptyl z laserů byl jedinou známkou toho, že tam skutečně je; jelikož nemělo žádný elektrický náboj ani magnetický moment, bylo mnohem hůř zachytitelné než jediný atom.

„Nemyslíš, že bychom měli být s ostatními?“ Blanche žilo se vzdálenými přísliby Kovárny tak dlouho, že se jen obtížně nechávalo nadchnout tímto prvním, mikroskopickým náznakem toho, co leželo dál. Ale jestli skutečně stáli na prahu změny, která bude pro historii Koalice určující v příštích deseti tisících letech, připadalo mu to jako dobrá záminka pro veřejnou oslavu.

„Myslel jsem, že budeš mít radost.“ Gabriel se odměřeně, uraženě zasmál. „Po osmi stoletích jsme u tohoto okamžiku spolu. Pro tebe to nic neznamená?“

Blanche ho pohladilo po zádech. „Jsem hluboce dojaté. Ale nemyslíš, že tvoji kolegové si zaslouží −“

Zlostně se mu vytrhl. „Tak dobře. Ať je po tvém. Připojíme se k davu.“

Skočil. Blanche ho následovalo. V okamžiku, kdy znovu vstoupili do krajiny ve veřejném režimu, to vypadalo, jako by se dramaticky zvětšila; v prostoru nad observační komorou se vznášela polovina Carter-Zimmermana a obraz byl měřítkově upraven, aby se tam všichni vešli.

Lidé Gabriela okamžitě poznali a nahrnuli se k němu, aby mu poblahopřáli. Blanche ustoupilo stranou a poslouchalo rozrušené gratulanty.

„Je to tady! Dokážeš si představit, co budou dělat gleisneři, až dorazí k další hvězdě a zjistí, že jsme tam byli dřív?“ Občanova ikona byla klec ve tvaru opice, plná žlutých ptáčků, kteří neustále poletovali.

Gabriel odpověděl diplomaticky. „Jejich cílům se budeme vyhýbat. Tak jsme to měli v plánu vždycky.“

„Neznamená to, že bychom jim měli konkurovat v průzkumu soustavy. Jen tam nechat nějaké nezaměnitelné znamení.“ Blanche napadlo, že by se do hovoru vložilo a připomnělo, že je velice nepravděpodobné, aby mezi prvními několika tisíci červími dírami, jež rozšíří, byl některý z nejbližších cílů gleisnerů, ale pak si to rozmyslelo.

Tím, že do krajiny skočili, se automaticky synchronizovali s průměrným tempem jejích obyvatel, což bylo asi stotisícové zrychlení. Měnilo se však; někteří lidé byli čím dál netrpělivější, zatímco jiní se snažili napětí prodloužit. Blanche se nechalo unášet průměrem a vychutnávalo si pocit, jak je rozmary davu postrkují časem. Chodilo krajinou a zdvořile konverzovalo s cizími lidmi. Zjistilo, že je pro ně těžké brát obrovský mechanismus observační komory vážně tak krátce poté, co to všechno pozorovalo v měřítku, kdy mělo stěží dost místa na roztažení rukou. V dálce zahlédlo Játimu, zabrané do hovoru s jinými členy kovárenského týmu, a pocítilo komickou vlnu kvaziparanoidní pýchy − přestože většina dovedností, které sirotče naučilo, by byla užitečnější pro dolovače z Koniši než pro fyzika z C-Z.

Když se přiblížil očekávaný okamžik, lidé začali hlasitě odpočítávat. Blanche zapátralo po Gabrielovi; byl obklopen cizími lidmi, kteří intenzivně projevovali své pohnutí, když si však všiml, že se blíží, vymanil se jim.

„Pět!“

Gabriel je vzal za ruku. „Promiň.“

„Čtyři!“

„Nechtěl jsem být s ostatními,“ řekl. „Chtěl jsem být jenom s tebou.“

„Tři!“

V jeho očích se zableskl strach. „Mám náhled naprogramovaný tak, aby mě uchlácholil, jenomže nevím, jak to ponesu.“

„Dvě!“

„Jedna průchodná červí díra, zbytek už je hromadná výroba. Udělal jsem z toho celý svůj život. Udělal jsem z toho celý svůj smysl.“

„JEDNA!“

„Můžu najít jiný cíl, zvolit si jiný cíl… ale kým potom budu?“

Blanche zvedlo ruku a pohladilo ho po tváři. Nevědělo, co říct. Jeho vlastní náhled byl zaostřený mnohem méně; nikdy nemuselo čelit tak prudkému přechodu.

„NULA!“

Dav ztichl. Blanche čekalo vřavu, jásot, triumfální výkřiky.

Nic.

Gabriel se podíval dolů a Blanche krátce nato udělalo totéž. Femtoústí dál rozptylovalo ultrafialové světlo laserů, ale žádné paprsky gama z něj nevycházely.

„Druhé ústí určitě uteklo z ohniska,“ řeklo Blanche.

Gabriel se nervózně zasmál. Lidé kolem nich si diskrétně šeptali vlastní teorie, ale jejich gestalt vyzařoval spíš tolerantní pobavení než posměch. Po osmi stoletích překážek by bylo příliš snadné, kdyby Kovárna přinesla definitivní důkaz svého úspěchu na první pokus.

„Tak muselo dojít k nějaké kalibrační chybě. Jestli se ústí pohnulo, ale přístroje si dál myslely, že je pořád v ohnisku, je třeba celý systém překalibrovat.“

„Ano.“ Gabriel si rukama prohrábl srst na obličeji a pak se rozesmál. „Já tady čekám, že přepadnu přes okraj světa, a jedna maličkost se pokazí, aby mě zachránila.“

„Jedna poslední bota, aby přechod nebyl tak prudký. Co víc můžeš chtít?“

„No jasně.“

„A co potom?“

Pokrčil rameny; najednou ho celá ta otázka uvedla do rozpaků. „Samo jsi to řeklo: propojení Kovárny je jenom začátek. Zatím jsme neomotali vesmír červími dírami. A tímto tempem budeme ještě dalších osm set let nacházet dostatek bot, aby přechod nebyl tak prudký.“

~

Blanche strávilo půl gigatau tím, že zkoumalo svůj nový vymyšlený svět, vylaďovalo parametry a začínalo tisíckrát znovu, nikdy však do procesu nezasáhlo a nevymodelovalo terén přímo. Bylo to podvodné − celá činnost tak byla spíš pseudofyzická než umělecká − ale nikdo to nemusel vědět. Až krajinu zpřístupní veřejnosti, lidé budou obdivovat to dokonalé spojení důslednosti a spontánnosti.

Když se objevil Gabriel, Blanche sedělo na okraji hlubokého kaňonu a dívalo se, jak se kolem něj valí listově zelené mraky prachu, podobné nějakému živému, ale éterickému vodopádu. Blanche se nějaký čas trápilo problémy kolem Kovárny, ale ještě během prvního megatau se z jeho myšlenek úplně vytratila. Vědělo, že to vyřeší, tak jako zdolali všechny ostatní překážky. Vždycky to byla jenom otázka vytrvalosti.

Gabriel klidně řekl: „Paprsky gama už procházejí druhým koncem.“

„To je úžasné! V čem byl problém? Ve špatně seřízeném laseru?“

„Žádný problém nebyl. Nic jsme nemuseli opravit. Nic jsme nemuseli změnit.“

„Cože? Ústí se prostě vrátilo zpátky do ohniska? Osciluje v pasti sem a tam?“

Gabriel ponořil ruce do zeleného proudu. „Celou dobu sedělo v ohnisku a jeho poloha byla dokonalá. Paprsky gama, které teď vidíme, jsou ty, jež se dovnitř dostaly na začátku. Označili jsme všechny impulsy časovým kódem, nevzpomínáš? A první impulsy, které vyšly, měly časový kód paprsků odeslaných před pěti a půl dny. Aby vyšly ven, trvalo jim to stejně, jako by překonaly obyčejný prostor mezi ústími. Na pikosekundu přesně. Červí díra je průchodná, není to však zkratka. Je dlouhá sto čtyřicet miliard kilometrů.“

Blanche to přijalo mlčky. Zeptat se, jestli je si jistý, mu nepřipadalo jako nejlepší nápad; tým lidí kolem Kovárny by jistě strávil posledních několik megatau horečným hledáním přijatelnějšího vysvětlení.

Nakonec řeklo: „Proč? Máte nějaké tušení?“

Gabriel pokrčil rameny. „Jediná smysluplná věc, která nás napadla, je toto: celková energie červí díry závisí téměř výhradně na velikosti a tvaru ústí. Ústí je ve styku s virtuálními gravitony; tunel červí díry může být dlouhý, nebo krátký, jak chceš, a ústí budou mít pořád přesně stejnou hmotnost.“

„Jistě, ale to není důvod, aby se tunel prodloužil jen proto, že se ústi od sebe ve vnějším prostoru vzdálí.“

„Počkej. Existuje drobná korekce celkové energie, která na délce záleží. Pokud je červí díra kratší než cesta vnějším prostorem, energie virtuálních částic, které jí procházejí, bude o něco vyšší než normální vakuová energie. Takže jestli může červí díra svou délku upravit, aby tu energii minimalizovala, dopadne to tak, že vnitřní vzdálenost mezi ústími bude stejná jako vnější vzdálenost.“

„Ale to přece červí díra nemůže! Teorie Kozuchové jí nedovoluje, aby byla delší než deset na minus pětatřicátou metru; v šesti dodatečných rozměrech není celý vesmír větší než to!“

Gabriel řezavě odvětil: „Zdá se, že teorie Kozuchové má několik problémů. Prvním je Lacerta, stále nevysvětlená. Teď tohle.“ Gleisneři umístili na oběžnou dráhu kolem černé díry v Lacertě automatickou sondu, která však neodhalila nic o příčině srážky neutronových hvězd.

Chvíli seděli mlčky, s rukama svěšenýma přes okraj kaňonu, a dívali se, jak se zelená mlha valí dolů. Jako čistě intelektuální výzvu si Gabriel sotva mohl přát něco víc: teorii Kozuchové bude nutné zcela přehodnotit nebo dokonce nahradit a přístroj, který pomáhal stavět posledních osm set let, bude v centru této transformace.

Pouze jako zkratka ke hvězdám se Kovárna ukázala být naprostým marněním času.

Blanche řeklo: „Přivedl jsi nás blíž pravdě. To není nikdy prohra.“

Gabriel se trpce zasmál. „Ne? Mluví se o naklonování tisíce kopií Carter-Zimmermana a jejich rozeslání do všech různých směrů; má nám to pomoci dohonit gleisnery. Kdyby červí díry umožňovaly okamžitý průchod, propojily by celou galaxii; mohli bychom se přemisťovat od jedné hvězdy ke druhé, jako když skáčeme z krajiny do krajiny. Ale teď nás čeká fragmentace. Několik klonů C-Z odletí ke hvězdám, století budou plynout… a v době, kdy přijdou nějaké zprávy, už to ostatní polis nebude zajímat. Všichni se rozprchneme.“ Postrčil hrst prachu dopředu, urychlil jeho pád přes okraj. „Chtěl jsem vybudovat síť obsahující celý vesmír. To jsem byl: občan, který nám to všechno vloží do rukou. Kdo jsem teď?“

„Strůjce nové vědecké revoluce.“

„Ne.“ Pomalu zavrtěl hlavou. „Nemůžu vykročit tím směrem. Můžu žít s budoucností. Můžu žít s ponížením. Můžu pokorně následovat gleisnery do vesmíru, pomaleji než světlo, a smířit se s tím, že lepší způsob neexistuje. Ale nečekej, že vezmu to, co mi otrávilo sny, a budu se z toho radovat jako z nějakého triumfálního odhalení.“

Blanche se dívalo, jak nerudně hledí do dálky. Všechna ta století se mýlilo: elegance teorie Kozuchové Gabrielovi nikdy nestačila. Proto pro něho šance na odhalení a odstranění jejích chyb nebyla vůbec žádnou útěchou.

Blanche se zvedlo. „Pojď.“

„Cože?“

Vzalo ho za ruku. „Skoč se mnou.“

„Kam?“

„Ne do jiné krajiny. Tady. Přes okraj.“

Gabriel se na ně pochybovačně zadíval, ale vstal. „Proč?“

„Pomůže ti to cítit se líp.“

„Nevěřím.“

„Tak to udělej kvůli mně.“

Smutně se usmál. „Dobrá.“

Stáli na okraji skály a cítili, jak jim kolem nohou víří klesající prach. Gabriel překvapeně řekl: „Zneklidňuje mě představa, že se vzdám vlády nad svou ikonou. Musí to být něco, co v nás dřímá. Víš, že dokonce i okřídlení nevázanci měli silné zábrany proti volnému pádu? Střemhlavý pád pro ně byl často užitečný manévr, ale zůstávala jim instinktivní touha ukončit jej nejdřív, jak to bude možné.“

„Nepanikař a poleť, nebo ti už nikdy neodpustím. Připraven?“

„Ne.“ Gabriel natáhl krk dopředu. „Mně se to nelíbí.“

Blanche ho stisklo za ruku a udělalo krok dopředu. Zákony imaginárního světa je strhly do propasti.

9

Stupně volnosti

POLIS CARTER-ZIMMERMAN, MEZIHVĚZDNÝ PROSTOR

58 315 855 965 866 SKČ

21. března 4082, 8:06:03.020 UČ

Blanche cítilo povinnost chodit alespoň jednou za rok navštívit Trup. Všichni v Carter-Zimmermanu věděli, že se rozhodlo prožít část subjektivního času na cestě k Fomalhautu − přestože Gabriel chtěl zůstat zmrazený celou dobu − a ve skutečnosti existoval jen jeden rozumný důvod, proč to udělat.

„Blanche! Ty jsi vzhůru!“ Enif si ho již všiml a přiskákal k němu přes keramický povrch rozrytý mikrometeority po všech čtyřech, jistý jako vždy. Alnath a Merak mu byli v patách, o něco opatrnější rychlostí. Většina Osvaldů používala ztělesňovací software k simulaci hypotetických tělařů adaptovaných na vakuum, vybavených mimo jiné vzduchotěsnou, tepelně izolační kůží, infračervenou komunikací, různou přilnavostí dlaní a chodidel a simulovanou opravou simulovaného poškození vlivem radiace. Konstrukce byla dokonale funkční, ale jelikož žádný vesmírný klon polis Carter-Zimmerman prakticky nebyl větší než jedno z těchto Kosmických štěňat, mít je s sebou jako opravdové pasažéry nepřipadalo v úvahu. Trup byl jenom věrohodná fikce, syntetická krajina spojující reálnou oblohu s imaginárním kosmickým plavidlem o délce několika set metrů; jelikož by bylo tisíckrát těžší než polis, mohlo by být opravdové pouze tehdy, kdyby odložili diasporu o několik tisíc let, aby vyrobili dost antivodíkového paliva.

Enif se s Blanche skoro srazil, ale na poslední chvíli uhnul. Tak tak se na Trupu udržel. Vždycky předváděl své vypilované trupové dovednosti, ale Blanche přemýšlelo, co by dělali ostatní, kdyby špatně odhadl adhezi a vystřelil se do vesmíru. Porušili by pečlivě simulovanou fyziku a nějakým způsobem ho stáhli zpátky dolů? Nebo by zcela vážně zorganizovali záchrannou akci?

„Ty jsi vzhůru! Přesně po roce!“

„Je to tak. Rozhodlo jsem se, že vám budu dělat jarní rovnodennost, abyste neztratili kontakt s rytmy rodné planety.“ Blanche si to nedokázalo odpustit; když zjistilo, že Osvaldové mají náhled, který je nutí zbaštit každý takový starý astrožvást, jako by to byla nějaká úžasná moudrost, zacházelo dál a dál, aby zjistilo, jestli v dokonalém přizpůsobení duševní askezi mezihvězdného cestování přežil alespoň stopový smysl pro ironii.

Enif si šťastně povzdechl: „Budeš pro nás východem temného slunce, nostalgickým paobrazem na naší kolektivní sítnici!“ Ostatní se přidali a všichni tři začali seriózně diskutovat o tom, jak je důležité zachovat synchronizaci se starými pozemskými cykly. Skutečnost, že všichni pocházeli z páté generace, která se narodila v C-Z a nikdy ani vzdáleně nepoznala vliv ročních dob, je zřejmě vůbec netrápila.

Když byl Carter-Zimmerman tisíckrát naklonován a klony se rozletěly k tisícovce cílů, velká většina občanů, kteří se diaspory účastnili, se rozumně rozhodla ponechat všechny své snímky zmrazené, dokud nebudou na místě, aby se vyhnuli jak nudě, tak riziku. Pokud by byl snímkový soubor cestou zrušen, aniž byl od okamžiku naklonování oživen, nebyla by to vůbec žádná ztráta, žádná smrt. Mnozí občané také naklonovali svá vnější já, aby je restartovala pouze v cílových soustavách, které budou dostatečně zajímavé, čímž vyloučili dokonce i riziko zklamání.

Druhým extrémem byli devadesát dva občané, kteří se rozhodli prožít každou z tisíce cest. Někteří se sice urychlili tak, aby se každá cesta scvrkla do několika megatau, avšak zbytek přistoupil na zvláštní víru, že jediným „čestným“ tempem vazby na fyzický svět je subjektivní čas odpovídající tělařům. Právě oni sáhli k nejtvrdším náhledům, aby nezešíleli.

„Tak co je nového? O co jsem přišlo?“ Blanche se neukazovalo na Trupu častěji než jednou nebo dvakrát za rok. Nechávalo Osvaldy, aby si mysleli, že zbytek času tráví zmrazené. Jelikož se rozhodlo probudit pouze na téhle nejkratší cestě, musel takto vlažný přístup k diaspoře připadat jeho spolupasažérům jako konzistentní, byť nebyl zrovna chvalitebný.

Merak se postavila na zadní a přátelsky se zamračila. Žíly na hrdle pod fialovou kůží jí po sprintu stále viditelně pulsovaly. „Ty to vážně nepoznáš? Prokyon se od tvé poslední návštěvy posunul skoro o šestinu stupně! A Alfa Centauri víc než dvakrát tolik!“ Na okamžik zavřela oči, tak blažená, že ani nedokázala pokračovat. „Ty to necítíš, Blanche? Musíš přece! Ten nádherný pocit paralaxy, pohybu mezi hvězdami ve třech rozměrech…“

Blanche dalo občanům, kteří použili tento náhled − většinou to byla Kosmická štěňata, ale ne všichni − soukromou přezdívku „Osvaldi“ podle jedné postavy v Ibsenově Duchovi, která na konci hry nesmyslně opakuje: „Slunce. Slunce.“ Hvězdy. Hvězdy. Když nebyli bez sebe radostí nad změnami paralaxy, byli okouzleni fluktuacemi proměnlivých hvězd nebo pomalými oběžnými drahami několika snadno rozlišitelných dvojhvězd. Polis bylo příliš malé na to, aby bylo vybaveno pořádnou astronomickou technikou, a Kosmická štěňata se stejně otrocky držela svého omezeného, jakoby biologického zraku. Slunila se však ve světle hvězd a těšila se již jen ze vzdálenostních a časových měřítek cesty, protože přetvořila svou mysl tak, aby každý detail tohoto zážitku shledávala nekonečně příjemným, nekonečně fascinujícím a nekonečně důležitým.

Blanche se zdrželo několik kilotau. Nechalo Enifa, Alnath a Merak, aby je provedli po celé imaginární lodi, ukázali mu stovky drobných změn na obloze a vysvětlili, co znamenají. Čas od času se zastavili, aby se jím pochlubili přátelům. Když konečně naznačilo, že jeho čas již téměř vypršel, odvedli je na příď a zbožně se zahleděli na svůj cíl. Za rok jas Fomalhautu znatelně nezesílil a poblíž nebyly žádné hvězdy, na nichž by bylo vidět, jak se rozestupují, takže i Merak musela uznat, že se mnoho nezměnilo.

Blanche nemělo to srdce, aby jim připomnělo, že záměrně nevnímají nejefektnější znak, že je polis v pohybu: při osmi procentech rychlosti světla byla hvězdná duha Dopplerova efektu, v jejímž středu byl Fomalhaut, příliš nepatrná, než aby ji dokázali zachytit. Krajina jako taková vycházela z dat získávaných kamerami, které měly jednofotonovou citlivost a podangstromové rozlišení vlnových délek, takže ten, kdo chtěl, to vidět mohl, avšak představa, že by oklamali své ztělesnění a přijímali tuto informaci přímo nebo si třeba jen vykonstruovali oblohu ve falešných barvách a zvýraznili tak Dopplerův jev, aby jej bylo vidět, by je naplnila hrůzou. Prožívali cestu prostřednictvím nevylepšených smyslů, jaké by měli případní tělařští astronauti; všechna přikrášlení mohla jedině odvádět pozornost od této autenticity a hrozit, že je uvrhnou do šílenství abstrakcionismu.

Rozloučilo se s nimi do příštího shledání. Poskakovali kolem něj, hlasitě protestovali a škemrali, aby zůstalo, ale Blanche vědělo, že se jim po něm nebude stýskat dlouho.

~

Blanche se vrátilo do své domovské krajiny a přiznalo si, že ve skutečnosti se mu návštěva líbila. Krátká dávka neúnavného nadšení Štěňat vždycky pomáhala zamíchat perspektivou jeho vlastní posedlosti.

Jeho momentální domovskou krajinu tvořila rozpraskaná, žlutozelená pláň pod oranžovou oblohou. Rtuťovitě stříbrné mraky jenom několik delt nad zemí se nechaly vynášet vzestupnými proudy, sublimovaly v neviditelné páry, potom znovu prudce kondenzovaly a klesaly dolů. Zemi sužovala zemětřesení vyvolávaná silami z mraků, které neměly žádnou analogii ve fyzice reálného světa; Blanche začínalo získávat cit pro dění na obloze, jež předcházelo velkým otřesům, ale přesná pravidla a složité kritické vlastnosti nižších deterministických zákonů mu nadále unikaly.

Tento svět a jeho seizmologie však byly jenom dekorace a rozptýlení. Důvod, proč se vůbec rozhodlo vnímat během cesty čas, se klikatě táhl krajinou na vzdálenost mnoha kilodelt − a stopa zavržených diagramů Kozuchové, neúspěšných pokusů o vyřešení problému vzdálenosti, se brzy měla stát nejvýraznějším rysem planiny, který překoná zlomy vytvořené i těmi nejsilnějšími zemětřeseními.

Blanche se vznášelo nad čerstvým koncem stopy a dělalo inventuru svých posledních bezútěšných pokusů. Posledních několik megatau strávilo tím, že se snažilo nasadit na původní model Kozuchové ošklivý systém „korekcí vyššího řádu“, nekonečných regresí červích děr v červích dírách, které by mohly, jak doufalo, dohromady dát libovolně velkou, ale konečnou délku − fraktály o délce stovek miliard kilometrů nahuštěné do prostoru o dvacet řádů menšího než proton. Předtím si pohrávalo s procesem vakuového tvoření a anihilace, snažilo se přimět časoprostor v červí díře, aby se při repozici ústí v pravý okamžik rozšířil a stáhl. Ani jeden přístup nevedl k cíli a ono bylo zpětně rádo, že tomu tak je; tyto účelové úpravy byly příliš těžkopádné, než aby si zasloužily být pravdivé.

Poté co byla Kovárna využita k výrobě antivodíku jako paliva pro diasporu, přihlásila se o ni malá skupinka částicových fyziků z pozemského C-Z, kteří se nenechali nadobro rozčarovat neúspěchem jejího původního účelu. Svými experimenty již probádali všechny známé typy částic až po Planck-Wheelerovu délku, a poněvadž žádné průchodné červí díry nevznikly, výsledky zůstávaly dokonale v souladu s teorií Kozuchové. Pro Blanche z toho vyplývalo, že původní identifikace mezi částicovými typy a ústími červích děr, kterou Kozuchová použila, byla správná, a bez ohledu na to, co dalšího bylo třeba opravit či vyhodit, tato základní myšlenka měla zůstat nedotčená jako jádro revidované teorie.

Na Zemi však obecně sílil názor, že celý model Kozuchové je zapotřebí opustit. O šesti dodatečných rozměrech, jež umožňovaly různá ústí červích děr, se již mluvilo jako o „matematické fikci, která dva tisíce let sváděla fyziky z cesty“, a teoretičtí vědci s puritánskou vervou kajícníků s důtkami volali po přijetí „realističtějšího“ přístupu.

Blanche uznávalo, že je možné, aby všechny věci, jež teorie Kozuchové předpověděla úspěšně, byly pouhým „zrcadlením“ logické struktury topologie červích děr v úplně jiném systému. Gravitační pohyb tělesa spuštěného do vrtu procházejícího středem asteroidu se řídil v podstatě stejnou matematikou jako pohyb tělesa připevněného k volnému konci idealizované ukotvené pružiny − ale když se ve využití kteréhokoli z těchto modelů jako metafory pro ten druhý zašlo příliš daleko, výsledkem byl nesmysl. Zásluhu na úspěchu modelu Kozuchové mohl mít fakt, že to byla ve většině případů velice dobrá metafora nějakého hlubšího fyzikálního procesu, který se ve skutečnosti lišil od červích děr přes dodatečné rozměry, jako se pružina lišila od asteroidu.

Potíž byla v tom, že tento závěr až příliš dobře zapadal do všeobecné nálady v C-Z: vzájemného obviňování z nezdaru cestování červími dírami, nedůtklivé reakce na pokračující ústup ostatních polis od fyzického světa a čím dál populárnější doktríny, že jediná cesta, jak je nenásledovat, spočívá v pevném ukotvení kultury C-Z ke skále přímé zkušenosti po předcích a odmítnutí všeho ostatního jako metafyzické libůstky. V takovém klimatu nemohlo být šest dodatečných rozměrů Kozuchové nikdy víc než produktem dočasného nepochopení toho, co se skutečně děje.

Blanche mělo původně v plánu nezabývat se problémem déle než dvacet nebo třicet megatau a zbytek cesty prospat s příjemným uspokojením, že se snažilo dost dlouho a usilovně, aby přesně pochopilo, jak obtížné bude najít řešení. Dávalo si pozor, aby do perspektivy, že Gabrielovi pomůže vybřednout z postkovárnové deprese, nevkládalo příliš velké naděje, třebaže také popouštělo uzdu fantazii a představovalo si, jak ho po probuzení přivítá zprávou, že z jeho psychicky zničujícího „fiaska“ se stal klíč k fyzice dvou dalších tisícovek let. Zůstávalo však faktem, že Renata Kozuchová vymyslela nepřekonatelně elegantní vesmír, jemuž vládla soustava ekonomických a harmonických zákonů − a zprávy ze Země začínaly tento úžasný výtvor vykreslovat jako nějaký šeredný omyl, stejně škodlivý jako Ptolemaiovy epicykly, stejně houževnatý jako flogiston a éter. Blanche mělo pocit, že Kozuchová si zaslouží vášnivou obranu.

Spustilo si svou avataru Kozuchové; podoba dávno zesnulé tělařky se objevila v krajině vedle něj. Kozuchová byla žena s tmavými vlasy, menší než průměr. Bylo jí dvaašedesát, když publikovala své mistrovské dílo, což byl v té době neobvyklý věk pro velkolepý úspěch na poli vědy. Avatara neměla vlastní vědomí, natož aby byla věrnou rekonstrukcí mysli Kozuchové; zemřela v prvních letech Introdu a nikdo vlastně nevěděl, proč se odmítla nechat skenovat. Software však měl přístup k jejím zveřejněným názorům na široké spektrum témat a do jisté míry uměl číst mezi řádky a odvozovat omezené množství nevyslovených informací.

Blanche se potřicáté sedmé zeptalo: „Jak dlouhá může být červí díra?“

„Polovinu obvodu standardního vlákna.“ Avatara vložila do hlasu Kozuchové náznak netrpělivosti, nijak přehnaný. A třebaže avatara vynalézavě parafrázovala, odpověď byla vždycky stejná: zhruba pět krát deset na minus pětatřicátou metru.

„Standardního vlákna?“ Avatara jí věnovala pohled, který neměl daleko k zlosti, ale Blanche tvrdošíjně poprosilo: „Osvěž mi paměť.“ Muselo se vrátit k základům; muselo znovu prověřit základní výchozí předpoklady modelu a najít takový způsob jejich úpravy, který by vysvětlil problém vzdálenosti, ale zároveň ponechal základní symetrie ústí červích děr nedotčené.

Avatara se nechala obměkčit; nakonec vždycky spolupracovala, bez ohledu na to, zda by to samotná Kozuchová udělala nebo ne. „Začněme dvojrozměrným prostorovým řezem Minkowskiho vesmírem − jednotvárným a neměnným, nejjednodušší hračkou, s jakou je možné si hrát.“ Vytvořila průhledný obdélník, přibližně jednu deltu dlouhý a půl delty široký, a potom jej ohnula, aby obě poloviny byly rovnoběžné, na šířku dlaně nad sebou. „Zakřivení tady samozřejmě nic neznamená; je nutné pro konstrukci diagramu, ale fyzicky nemá vůbec žádný význam.“ Blanche přikývlo. Připadalo si trochu hloupě; bylo to jako chtít po Carlu Friedrichu Gaussovi, aby odříkal násobilku.

Avatara vyřízla z diagramu dva kotoučky, jeden v horní rovině a druhý přímo pod ním. „Jestliže chceme tyto kroužky propojit červí dírou, dá se to udělat dvěma způsoby.“ Vložila do schématu tenký obdélníkový pásek, jenž propojil malou část okraje horního otvoru s odpovídající částí dolního okraje. Potom tento pokusný most roztáhla podél obou otvorů kolem dokola, zatočila jej, až vznikl úplný tunel. Tunel dostal tvar přesýpacích hodin, zúžený v tenký pás, ale neuzavřený úplně. „Podle obecné teorie relativity by se zdálo, že toto řešení bude mít v některých vztažných soustavách zápornou energii, obzvlášť pokud by bylo průchodné. Ale dvě ústí by stále mohla mít kladnou hmotnost, a tak jsem se nějaký čas hypoteticky zabývala kvantově gravitačními verzemi tohoto uspořádání, jenže se mi nepodařilo udělat z toho funkční model stabilních částic.“

Smazala tunel ve tvaru přesýpacích hodin a znovu nechala oba otvory nepropojené. Potom vložila úzký proužek mezi levou stranu horního okraje a pravou stranu dolního okraje. Stejně jako předtím protáhla pásek kolem dokola podél obou kruhů, tak aby vždy byly spojeny opačné strany okrajů. Vznikly tak dva kužely, které se setkávaly v bodě mezi ústími červí díry. „Toto řešení má kladnou hmotnost. Dokonce kdyby teorie relativity fungovala v tomto měřítku, byly by to dvě černé díry se společnou singularitou. Samozřejmě i u těch nejtěžších elementárních částic je Schwarzchildův poloměr mnohem menší než Planck-Wheelerova délka, takže kvantová nejistota by narušila všechny případné horizonty událostí a možná dokonce i vyhladila singularitu. Ale chtěla jsem najít jednoduchý geometrický model, který by tu nejistotu obsahoval.“

„A tak jste ji vyjádřila tím, že jste přidala dodatečné rozměry. Jestliže Einsteinovy rovnice ve čtyřech rozměrech nedokážou definovat strukturu časoprostoru pro nejmenší měřítko, pak každý ‚pevný bod‘ v klasickém modelu musí mít nějaké další stupně volnosti.“

„Ano, přesně tak.“ Avatara pokynula směrem ke schématu, které se vzápětí drobně změnilo: z průsvitné fólie se stala masa bublinek, jež byly identickými, dokonalými koulemi. Byl to silně stylizovaný pohled − něco jako nakreslit válec v podobě dlouhé řady sousedících kružnic − ale Blanche tu konvenci pochopilo: pro každý bod schématu, přestože byl fixován ve dvou rozměrech fólie, nyní platilo, že se může nacházet kdekoliv na povrchu vlastní maličké koule. „Dodatečný prostor, který může každý bod zaujímat, se nazývá ‚standardní vlákno‘ modelu; vím, že není dlouhý ani vláknitý, ale ten pojem je dědictvím matematické historie, a tak se ho držíme. Začala jsem s dvourozměrnou sférou standardního vlákna; pouze jsem ji vyměnila za šestirozměrnou sféru, když se ukázalo, že vysvětlení pro všechny částice si žádá šest rozměrů.“

Avatara vytvořila nad hlavním schématem kouli o velikosti pěsti a pokryla ji paletou barev, které po celém povrchu plynule přecházely jedna v druhou. „Jak se dá poskytnutím dvojrozměrné sféry každému bodu obejít singularita? Představme si, že se blížíme ke středu červí díry z určitého úhlu a necháme dodatečné rozměry, aby se změnily takovým způsobem.“ Avatara nakreslila na kouli bílou čáru od severního pólu k rovníku a na hlavním schématu se současně objevila čára barevná: dráha vedoucí přímo do horního kužele červí díry. Barvy dráhy pocházely z čáry načrtnuté na kouli; značily hodnoty dvou dodatečných rozměrů přiřazených každému bodu.

Jakmile čára na kouli překročila rovník, dráha přešla z jednoho kužele do druhého. „To by byla singularita, ale hned ti ukážu, co se s ní stalo.“ Avatara protáhla poledník k jižnímu pólu. Dráha přes červí díru pokračovala po dolním kuželu a vycházela v dolní části běžného prostoru.

„Dobrá, to je jedna geodetická čára. A v klasické verzi by se všechny geodetické křivky z jednoho ústí červí díry do druhého sbíhaly v singularitě. Ale teď…“ Nakreslila na kouli druhý poledník, který znovu začínal na severním pólu, ale mířil do bodu na rovníku, jenž byl o 180 stupňů jinde. Tentokrát se barevná dráha, který se objevila na schématu červí díry, blížila do horního ústí z opačné strany.

Stejně jako předtím, když poledník překročil rovník na kouli, dráha skrz černou díru přešla z jednoho kužele na druhý. Jelikož špičky kuželů se dotýkaly pouze v jediném bodě, druhá dráha musela nejdřív projít stejným bodem jako první − ale avatara vytáhla lupu a přidržela ji u standardního vlákna toho bodu, aby se Blanche mohlo podívat. Kulička měla dvě barevné tečky na protilehlých stranách rovníku. Obě dráhy se fakticky nikdy neprotnuly: dodatečné rozměry jim poskytovaly prostor, aby se navzájem vyhnuly, třebaže se sbíhaly v totožném bodu běžného prostoru.

Avatara ukázala na diagram a barevné rozlišení dodatečných rozměrů se rázem projevilo na celém povrchu. Daleko od ústích červí díry byl prostor jednotvárně bílý − což naznačovalo, že dodatečné rozměry jsou volné a nedá se zjistit poloha žádného bodu na standardním vláknu. Ale v každém kuželu povrch postupně dostával zřetelnou barvu − v horním kuželu červenou, v dolním fialovou. A potom, v blízkosti bodu styku, se barvy začaly překvapivě měnit podle úhlu přibližování: živě zelená z jedné strany horního kužele přecházela v fuchsiovou o 180 stupňů dál, načež se tento postup na dolním kuželu obrátil, než barvy hladce vplynuly do okolní fialové, která postupně vybledla v bílou. Vypadalo to, jako by každá radiální dráha skrz červí díru byla při přiblížení „vyzdvižena“ z roviny tohoto dvojrozměrného prostoru do lehce odlišné „výšky“, což jim všem umožnilo „projít“ středem bez nebezpečí, že by se srazily. Ve skutečnosti byl jediný rozdíl v tom, že ekvivalent „výšky nad rovinou“ v dodatečných rozměrech se odehrával v místě, které bylo zatočené zpět do sebe, takže čára otočená o 360 stupňů mohla měnit „výšku“ plynule po celé délce, a přesto skončit přesně tam, kde začala.

Blanche se dívalo na schéma a snažilo se je uvidět z nové perspektivy, třebaže pojmy znalo tak důvěrně, až mu to připadalo otupující. „A šestirozměrná sféra vytváří celou rodinu částic, protože je prostor pro vyhnutí se singularitě různými způsoby. Ale vy jste řekla, že jste začala u dvourozměrné sféry. Myslíte později, když jste pracovala s trojrozměrným prostorem?“

„Ne.“ Avataru jako by otázka poněkud zmátla. „Začala jsem přesně tak, jak to vidíte tady: s dvojrozměrným prostorem a dvoukoulí pro standardní vlákno.“

„Ale proč právě dvourozměrná sféra?“ Blanche zkopírovalo diagram, ale místo koule použilo jako standardní vlákno kružnici. Ani teď neměly žádné dvě dráhy skrz červí díru v bodě přechodu stejnou barvu; hlavní rozdíl byl v tom, že přecházely v různé barvy hned z běli okolního prostoru, protože teď neexistoval žádný „severní a jižní pól“, z něhož by mohly vybíhat. „Ve dvourozměrném prostoru potřebujete jenom jeden dodatečný rozměr, když se chcete vyhnout singularitě.“

„To je pravda,“ uznala avatara. „Jenomže já jsem použila dvourozměrné standardní vlákno proto, že tato červí díra má dva stupně volnosti. Jeden brání geodetickým čarám, aby se střetly uprostřed. Druhý drží od sebe obě ústí červí díry. Kdybych použila jako standardní vlákno kružnici, vzdálenost mezi ústími by byla fixovaná přesně na nule − což by bylo absurdní omezení, když celým smyslem modelu bylo napodobit kvantovou nejistotu.“

Blanche cítilo, jak jeho infotrop, mnohokrát zklamaný, ale stále doufající, zbystřil pozornost. Dostaly se k jádru problému vzdálenosti. Přehnaná velikost kuželů na schématu byla zavádějící; gravitační zakřivení běžného prostoru kolem elementární částice bylo zanedbatelné a prakticky se na délce červí díry nijak neprojevovalo. Až to, jak se dráhy skrz červí díru obtáčely kolem dodatečných rozměrů standardního vlákna, jim umožňovalo, aby byly maličko delší, než by byly bývaly, kdyby obě ústí byla jednoduše nalepená na sebe, jeden okraj na druhý.

Nebo v realitě mnohem víc než maličko.

„Dva stupně volnosti,“ dumalo Blanche. „Šířka červí díry a její délka. Ale ve vašem modelu se všechny rozměry dělí o tyto dvě role od začátku − a když se o ně nedělí rovnoměrně, vede to k nesmyslným výsledkům.“ Blanche se pokusilo deformovat standardní vlákno, aby umožnilo delší červí díry, jenže to dopadlo katastrofálně. Protažení šestirozměrné sféry do šestirozměrného elipsoidu astronomických rozměrů umožňovalo červí díry dlouhé sto miliard kilometrů, jaké vytvářela Kovárna, ale také přinášelo existenci „elektronů“ tvarovaných jako kusy struny astronomické délky. A změna topologie standardního vlákna, namísto pouhého tvaru, by zničila soulad mezi ústími červích děr a částicemi.

Avatara zareagovala trochu, jako by se bránila. „Možná jsem to mohla udělat jako vy, začít kružnicí, abych geodetické křivky nepustila k sobě. Ale potom bych musela zavést druhou kružnici, aby ústí zůstala od sebe − použít jako standardní vlákno dvourozměrný torus. Kdybych použila takový přístup, zavalilo by mě dvanáct rozměrů, než bych se dopracovala k odpovídajícím částicovým symetriím. Což by sice také fungovalo, ale bylo by to dvojnásob extravagantní. A po debaklu teorie strun bylo už tak dost obtížné vnutit někomu šest.“

„To si dovedu představit,“ odpovědělo Blanche automaticky, než si pořádně uvědomilo, co avatara řekla. V dalším okamžiku mu zapálilo.

Dvanáct rozměrů? Připadalo si tak obležené odporem realistů, že je nikdy nenapadlo udělat víc než bránit šest rozměrů Kozuchové před obviněními z „abstrakcionismu“. Dvakrát tak extravagantní? V jedenadvacátém století, kdy nikdo nevěděl, jak dlouhé červí díry skutečně jsou, by to tak určitě bylo.

Ale teď?

Blanche vypnulo avataru a pustilo se do nových výpočtů. Sama Kozuchová se o alternativách s vyšším počtem rozměrů nikdy tak jasně nevyjádřila, ukázalo se však, že kvalifikovaný odhad avatary je naprosto správný. Tak jako byl dvourozměrný torus výsledkem roztažení každého bodu na kružnici do další kružnice kolmé k té první, výsledkem změny každého bodu na šestirozměrné sféře ve vlastní šestirozměrnou sféru byl dvanáctirozměrný torus − a dvanáctirozměrný torus jako standardní vlákno řešil všechno; volnost červích děr mít astronomickou délku pak byla dílem zbývajících šesti.

Kdyby byl dvanáctirozměrný torus mnohem větší v šesti „délkových“ rozměrech než v šesti „šířkových“, obě měřítka by získala naprostou nezávislost a obě role by se úplně rozdělily. Ve skutečnosti bylo možné představit si nový model nejsnáze tak, že se celý čtyř plus dvanáctirozměrný vesmír rozdělil v podstatě stejně jako desetirozměrný vesmír původní teorie Kozuchové − ale do tří úrovní místo do dvou. Nejmenších šest rozměrů hrálo naprosto stejnou roli jako vždycky: každý bod ve čtyřrozměrném časoprostoru získával šest submikroskopických stupňů volnosti. Ale šest větších rozměrů dávalo mnohem víc smyslu, když se role obrátily: místo toho, aby každý bod čtyřrozměrného vesmíru měl zvláštní šestirozměrnou „makrosféru“… měl každý bod jediné, obrovské, šestirozměrné makrosféry zvláštní čtyřrozměrný vesmír.

Blanche se vrátilo ke schématu červí díry, vytvořenému avatarou. Bylo snazší interpretovat je nyní, když byl prostor rozvinutý a zploštělý; bylo tak možné dívat se na ně jako na jeden z mnoha řezů malou − a tudíž zhruba plochou − makrosférou. Jeden řez hromadou vesmírů. Blanche nahradilo jedinou mikrosféru uprostřed červí díry dlouhým řetězcem mikrosfér, táhnoucím se od jednoho ústí k druhému, provázalo virtuální červí díry z vakua sousedících vesmírů. Elementární částicí by zůstala konstantní délka červí díry, daná v okamžiku jejího vzniku, ale průchodná červí díra by si mohla prorazit cestičku objížďkami libovolné velikosti. Pro femtoústí vytvořená v Kovárně byl verdikt jasný: ukradly tolik vakua z jiných vesmírů − táhly se tak daleko do dalších rozměrů makrosféry − aby svou délku srovnaly s vnější vzdáleností mezi jejich ústími.

Nikdo z C-Z tomu samozřejmě nebude věřit; byl to abstrakcionismus utržený ze řetězu. Tyto hypotetické „sousední vesmíry“ − natož „makrosféra“, kterou ve své úplnosti obsahovaly − nebude možné nikdy pozorovat. I kdyby bylo možné vytvořit dost širokou červí díru, aby jí mohl prolétnout maličký robot, pohled do stran by neodhalil nic jiného než deformovaný obraz samotného robota, jak by světlo kroužilo průřezovou koulí červí díry. Ostatní vesmíry by jako vždy zůstaly devadesát stupňů od kteréhokoli směru, jímž by bylo možné se podívat nebo cestovat.

Problém vzdálenosti byl přesto vyřešen, a na modelu, který pouze rozváděl práci Renaty Kozuchové, aniž snižoval některé z jejích vítězství. Ať zkusí v pozemském C-Z přijít na něco lepšího! Ono ani Gabriel tam své verze neměli − nechali tam jenom snímky, které měly být spuštěny pouze v nepravděpodobném případě, kdy by celá diaspora zanikla − avšak Blanche po úvaze zdráhavě odeslalo domů krátkou zprávu, v níž shrnulo své výsledky. Byl to ostatně správný postup. Nemuselo se trápit tím, že se její práci budou vysmívat a zapomenou na ni; mohlo ji obhájit ve fomalhautském C-Z, až se probudí někdo, s kým bude mít cenu diskutovat.

Blanche se dívalo, jak stříbrné mraky krouží; blížil se silný otřes, jenže ono již ztratilo zájem o seizmologii. A třebaže se v rozvinutém modelu Kozuchové nabízelo tisíc dalších věcí, které čekaly na probádání − například jak čtyřrozměrný vesmír, který představoval „standardní vlákno“ pro makrosféru, určuje vlastní částicovou fyziku − chtělo nechat něco Gabrielovi. Mohli ten reálný, avšak nedosažitelný vesmír zmapovat spolu, fyzik a krajinná umělkyně, oba matematikové.

Blanche uzavřelo sklovitou planinu, oranžovou oblohu a mraky. Ve tmě vytvořilo hierarchii zářících koulí a roztočilo je vedle sebe. Potom uložilo svému vnějšímu já, aby je nebudilo dřív, než dorazí k Fomalhautu.

Dívalo se do toho světla a čekalo, až spatří výraz na Gabrielově tváři, až se tu zprávu dozví.

ČTVRTÁ ČÁST

Játima se s nadějí zahledělo na hvězdu, které říkali Weyl. Jestli to nebyl poslední článek v řetězu, musel být již blízko. „O osm a půl století později diaspora dorazila k Swiftu. Co bylo potom, víš stejně dobře jako já.“

„Zapomeň na Swift,“ řekl Paolo. „Co Orfeus?“

„Orfeus?“

„Jenom proto, že se tam tvůj klon neprobudil −“

Játima se zasmálo. „To s tím nijak nesouvisí. Myslíš si, že nějakou starou, po vesmíru zcestovalou civilizaci bude zajímat každá novinka, na kterou jsme při svém putování narazili?“

Paolo se nenechal zviklat. „Nebýt Orfea, tak jsme tady nebyli. Orfeus změnil všechno.“

10

Diaspora

POLIS CARTER-ZIMMERMAN, ZEMĚ

55 721 234 801 846 SKČ

31. prosince 3999, 23:59:59.000 UČ

Paolo Venetti si krátil čekání na to, až bude naklonován a rozprášen do prostoru deseti milionů krychlových světelných let, odpočinkem ve své oblíbené slavnostní vaně: stupňovitém bazénu ve tvaru šestiúhelníku, který byl zasazen do nádvoří z černého mramoru posázeného zlatými zrnky. Ponechal si tradiční anatomii se vším všudy. Tento háv byl zpočátku sice nepohodlný, ale teplé proudy, které mu omývaly záda a ramena, ho postupně ukolébaly do příjemné letargie. Mohl dosáhnout stejného stavu v jediném okamžiku, stačilo se tak rozhodnout, ale zdálo se, že příležitost si žádá kompletní rituál pravděpodobnosti, kudrlinkami zdobený rukopis imitace fyzické příčiny a následku.

Obloha nad nádvořím byla teplá a modravá, bez mraků a bez slunce, izotropní. Když se okamžik diaspory přiblížil, jako šipka přeběhla přes nádvoří malá ještěrka; bylo slyšet, jak její drápky škrábou po mramoru. U protějšího okraje bazénu se zastavila a nabídla Paolovi šanci obdivovat jemný puls jejího dechu a dívat se, jak si ho ještěrka prohlíží, dokud se znovu nepohnula a nezmizela v okolních vinicích. Krajina byla plná ptáků, hmyzu, hlodavců a drobných plazů. Byli dekorativní na pohled, ale uspokojovali i abstraktnější estetiku: zjemňovali osamocenému pozorovateli přísnou radiální symetrii, upevňovali simulaci vnímáním z mnoha úhlů pohledu. Ontologická kotvící lanka. Ale ještěrek se nikdo neptal, jestli chtějí naklonovat. Jely na výlet, ať se jim to líbilo nebo ne.

Paolo klidně čekal, připraven na kterýkoli z půltuctu možných osudů.

11

Wangovy koberce

POLIS CARTER-ZIMMERMAN, OBĚŽNÁ DRÁHA ORFEA

65 494 173 543 415 SKČ

10. září 4309, 17:12:20.569 UČ

Neviditelný zvonek třikrát tiše cinkl. Paolo se potěšeně zasmál.

Jedno cinknutí by znamenalo, že je stále na Zemi, což by bylo jistě zklamání, ale mělo by to i své výhody, které by mu je vynahradily. V Carter-Zimmermanu žili všichni, na nichž mu skutečně záleželo, ale ne všichni se rozhodli, že se zúčastní diaspory stejnou měrou; jeho pozemské já by neztratilo nikoho. Pomáhat zajistit, aby tisícovka lodí byla bezpečně vypravena, by bylo rovněž uspokojující. A zůstat členem Koalice napojeným na celou globální kulturu v reálném čase by bylo lákavé samo o sobě.

Dvě cinknutí by znamenala, že tenhle klon Carter-Zimmermana dosáhl planetární soustavy bez života. Než se Paolo rozhodl, že se za těchto podmínek probudí, spustil si složitý, nikoliv však vědomý model pro předpověď stavu jeho já. Průzkum několika planet, jakkoliv pustých, mu připadal jako obohacující zkušenost. Další zřetelnou výhodou by bylo, že celý podnik by nebyl zatížen složitými předběžnými opatřeními, která by bylo nutné v přítomnosti mimozemského života přijmout. Počet obyvatel C-Z by klesl o více než polovinu a chybělo by mu mnoho nejbližších přátel, ale Paolo si byl jist, že by navázal přátelství nová.

Čtyři cinknutí by signalizovala objev inteligentních mimozemšťanů. Pět civilizací s vyspělou technikou. Šest cestovatele vesmírem.

Tři cinknutí však znamenala, že průzkumné sondy zaznamenaly jednoznačné známky života. To byl dostatečný důvod k oslavě. Až do okamžiku předstartovního naklonování − ze subjektivního hlediska to byla chvíle před tím, než se ozvalo zazvonění − nenahlásili gleisneři na Zemi objev ani nejjednoduššího mimozemského života. Neexistovala žádná záruka, že jej některá část diaspory C-Z najde.

Paolo si vyžádal od knihovny polis stručnou zprávu. Nato knihovna okamžitě nahrála do deklarativní paměti jeho simulovaného tradičního mozku veškeré informace, jež mohl potřebovat, aby svou bezprostřední zvědavost ukojil. Tenhle klon C-Z dolétl k hvězdě Vega, druhé nejbližší z tisíce cílových hvězd, dvacet sedm světelných let od Země. Jejich loď dorazila k cíli jako první; ta, která mířila k Fomalhautu, byla cestou zasažena mezihvězdným smetím a zničena. Paolo nedokázal truchlit pro devadesát dva občany, kteří byli vzhůru; před naklonováním se blíž neznal s žádným z nich a konkrétní verze, jež před dvěma stoletími z vlastní vůle zahynuly v mezihvězdném prostoru, mu připadaly stejně vzdálené jako oběti Lacerty.

Prohlédl si svou novou domovskou hvězdu kamerami na jedné průzkumné sondě − a zvláštními filtry zrakové soustavy zděděné po předcích. V tradičních barvách byla Vega oslnivý modrobílý disk olemovaný protuberancemi. Třikrát hmotnější než Slunce, dvakrát větší a žhavější, šedesátkrát svítivější. Spalovala vodík rychle a měla již za sebou polovinu z pěti set milionů let v hlavní posloupnosti, jež jí byly vymezeny.

Orfeus, jediná planeta Vegy, se nejlepším interferometrům ve sluneční soustavě jevil jako nevýrazná tečka; Paolo teď hleděl na jeho modrozelený srpek deset tisíc kilometrů pod vlastním Carter-Zimmermanem. Orfeus byl planetou pozemského typu, složenou z niklu, železa a křemíku, o něco větší než Země, o trochu teplejší − miliarda kilometrů stačila zmírnit žár Vegy − a téměř utopenou v kapalné vodě. Paolo se zrychlil na tisícinásobek tělařského standardu a nechal tak C-Z kroužit kolem planety jednou za dvacet subjektivních tau; denní světlo odhalovalo při každém průletu nový široký pruh. Dva úzké, okrově zbarvené kontinenty s horskými hřebeny svíraly mezi sebou dva hemisférické oceány a oba póly pokrývaly oslnivé plochy souvislého ledu − mnohem větší na severu, kde ze zimní arktické temnoty zářily členité bílé poloostrovy.

Orfeova atmosféra se skládala většinou z dusíku − šestkrát víc než na Zemi. Obsahovala též stopy vodních par a oxidu uhličitého, ale ani jednoho nebylo dost, aby se rozběhl překotný skleníkový efekt. Vysoký atmosférický tlak snižoval vypařování − Paolo nezahlédl jediný obláček − a velké, teplé oceány zase pomáhaly vázat oxid uhličitý. Exploze paprsků gama z Lacerty tady byla ještě silnější než na Zemi, ale jelikož zde nebyla ozonová vrstva, kterou by mohla zničit, a o ionizaci atmosféry se běžně starala svým intenzivním ultrafialovým zářením Vega, každá změna chemického prostředí nebo úrovně radiace by v nízkých nadmořských výškách byla poměrně bezvýznamná.

Celá soustava byla podle pozemských měřítek mladá, stále plná původního prachu. Ale větší hmota Vegy a hustší protostelární mračno znamenaly rychlejší absolvování většiny porodních traumat: jaderného zážehu a raných výkyvů svítivosti, vzniku planet a věku bombardování. Knihovna odhadovala, že Orfeus se těší poměrně stálému klimatu a přinejmenším za posledních sto milionů let nebyl vystaven srážkám s většími tělesy.

Dost dlouho na to, aby se objevil primitivní život −

Něčí ruka chytila Paola pevně za kotník a stáhla ho pod vodu. Nebránil se a vzdal se obrazu planety. Pouze dva další lidé z C-Z měli volný přístup do této krajiny − a jeho otec si se synem, nyní starým dvanáct set let, nehrál.

Elena ho odtáhla až na dno bazénu, než mu nohu pustila, a zůstala viset nad ním jako triumfální silueta na pozadí zářivé hladiny. Měla podobu tělaře, jenomže zjevně podváděla − mluvila naprosto zřetelně a bez vzduchových bublinek.

„Ty jeden spáči! Na tohle čekám už pět megatau!“

Paolo se tvářil nevzrušeně, ale rychle mu docházel dech. Přikázal vnějšímu já, aby z něj udělalo obojživelného nevázance − biologicky a historicky autentického, třebaže nikdo z jeho předků tuto podobu neměl. Voda zaplavila jeho modifikované plíce a modifikovaný mozek to uvítal.

„Proč bych měl plýtvat vědomím na to, abych seděl a čekal, až průzkumné sondy upřesní svá pozorování? Probudil jsem se hned, jak se objevila jednoznačná data.“

Zabušila mu na hruď; zvedl ruce a stáhl ji dolů, instinktivně přitom snížil svou vzplývavost, aby to vykompenzoval. Váleli se spolu po dně bazénu a líbali se.

„Víš, že jsme první C-Z, které někam doletělo?“ řekla Elena. „Loď k Fomalhautu byla zničena. Takže je nás už jenom jeden pár. Zpátky na Zemi.“

„Fakticky?“ Potom si vzpomněl. Elena se rozhodla, že se neprobudí, kdyby některá její verze předtím narazila na život. Bez ohledu na to, jaký osud potká zbývající lodě, všechny jeho ostatní verze budou muset žít bez ní.

Vážně přikývl a znovu ji políbil. „Co mám na to říct? Že jsi mi teď tisíckrát dražší?“

„Ano.“

„No jo, jenže co ty a já na Zemi? Pětsetkrát by bylo blíž pravdě.“

„Jenže pět set nemá žádnou poezii.“

„Nebuď tak poraženecká. Předělej si jazyková centra.“

Přejela rukama po stranách jeho hrudníku až k bokům. Milovali se s téměř tradičními těly − a mozky; Paolo se bavil až k zbláznění, když jeho limbická soustava zařadila vyšší převod, avšak dost dobře si pamatoval, jaké to bylo naposledy, aby pohřbil vědomí sama sebe a vzdal se té zvláštní únoskyni. Bylo to jiné než civilizované milování − už jenom proto, že tempo informační výměny mezi nimi bylo minimální − ale mělo to syrovost a neodbytnost většiny rozkoší předků.

Potom vyplavali na hladinu bazénu a zůstali ležet pod zářivou oblohou bez slunce.

Paolo si pomyslel: Urazil jsem dvacet sedm světelných let v jediném okamžiku. Jsem na oběžné dráze první planety, na které byl kdy nalezen mimozemský život. A nic jsem neobětoval − nevzdal jsem se ničeho, na čem mi opravdu záleželo. To je příliš, příliš dobré. Ucítil palčivou lítost za svá ostatní já − těžko si dokázal představit, že by jim mohlo být dobře, bez Eleny a bez Orfea − ale teď už s tím stejně nemohl nic dělat. Sice by měl dost času, aby se poradil se Zemí, než další lodě doletí k cíli, ale ještě před klonováním se rozhodl nedovolit, aby nějakou změnou rozpoložení mohl zvrátit rozvinutí své mnohonásobné budoucnosti. Ať s tím jeho pozemské já souhlasilo nebo ne, neměli žádnou možnost změnit kritéria pro probuzení. Já, které mělo právo rozhodnout za těch tisíc, již skonalo.

Nevadí, řekl si Paolo. Ostatní si najdou − nebo vytvoří − vlastní důvody, aby byli šťastní. A stále existovala naděje, že některého probudí zvuk čtyř zazvonění.

Elena řekla: „Kdybys spal ještě dlouho, zmeškal bys hlasování.“

Hlasování? Průzkumné sondy na nízké dráze již shromáždily veškerá data o orfeovské biologii. Aby se pohnuli dál, museli by poslat mikrosondy do vlastního oceánu, což byl vyšší stupeň kontaktu, který vyžadoval souhlas dvou třetin polis. Nebyl žádný vážný důvod věřit, že by přítomnost několika milionů miniaturních robotů mohla napáchat nějaké škody; jediné, co by po nich ve vodě zůstalo, by bylo několik kilojoulů odpadního tepla. Přesto se objevila skupina, jež nabádala k opatrnosti. Namítala, že občané Carter-Zimmermana mohou pokračovat v dálkovém sledování dalších deset let, nebo dalších tisíc, zpřesňovat své poznatky a hypotézy, než zasáhnou… a ti, kteří s tím nesouhlasili, mohli ten čas vždycky prospat nebo si najít jiné zájmy.

Paolo se ponořil do čerstvých, knihovnou zprostředkovaných vědomostí o „kobercích“, jediné formě života, která byla na Orfeovi dosud objevena. Byly to volně plovoucí organismy, které obývaly hlubiny rovníkových oceánů − kdyby vypluly příliš blízko k hladině, zřejmě by je zabilo ultrafialové záření, ale ve svém normálním prostředí byly chráněny dostatečně dobře, aby se jich Lacerta vůbec nedotkla. Tyto koberce dorůstaly do velikosti stovek metrů, načež se rozdělily na desítky kusů, z nichž každý dál rostl. Bylo lákavé domnívat se, že se jedná o kolonie jednobuněčných organismů, něco jako gigantické chaluhy, ale zatím to nebylo podpořeno žádným důkazem. Pro průzkumné sondy bylo již tak dost obtížné rozeznat aspoň přibližný vzhled a chování koberců přes kilometr vody, přestože jim na cestu svítila hojná neutřina z Vegy; dálková pozorování v mikroskopickém měřítku, natož biochemické analýzy, nepřicházely v úvahu. Spektroskopie odhalila, že povrchová voda je plná velice zajímavého molekulárního smetí, ale usuzovat na jeho vztah k živým kobercům bylo jako snažit se rekonstruovat biochemii tělařů ze studia jejich popela.

Paulo se obrátil k Eleně. „Co si myslíš ty?“

Teatrálně zaúpěla; toto téma se zřejmě rozebíralo do úmoru, když ještě spal. „Mikrosondy jsou neškodné. Mohly by nám přesně říct, z čeho se koberce skládají, aniž by je připravily o jedinou molekulu. Co riskujeme? Kulturní šok?“

Paolo jí láskyplně šplíchl do tváře vodu; zdálo se, že ten popud přišel s obojživelným tělem. „Nemáš jistotu, že nejsou inteligentní.“

„Víš, co žilo na Zemi dvě stě milionů let po jejím vzniku?“

„Možná kyanobakterie. Možná nic. Jenže tohle není Země.“

„To je pravda. Ale i kdyby koberce byly inteligentní, což je velice nepravděpodobné, myslíš, že by si všimly přítomnosti robotů milionkrát menších, než jsou ony samy? Jestli to jsou celistvé organismy, zdá se, že nereagují na nic ve svém prostředí − neohrožují je dravci, nehledají potravu, jenom plynou s proudy − a proto není důvod, proč by vůbec měly mít složité smyslové orgány, natož něco, co pracuje v menším než milimetrovém měřítku. A jestli jsou to kolonie jednobuněčných organismů, ze kterých se jeden náhodou střetne s mikrosondou a zaznamená její přítomnost povrchovými receptory… jakou myslitelnou škodu to může způsobit?“

Paolo pokrčil rameny. „To netuším. Ale moje nevědomost nezaručuje, že je to bezpečné.“

Elena mu cáknutí oplatila. „Jestli chceš se svou nevědomostí něco udělat, máš jedinou možnost − hlasovat pro vyslání mikrosond. Souhlasím, že musíme být opatrní, ale pokud nezjistíme, co se v oceánech děje, teď hned, nemá žádný smysl, abychom tady byli. Nechci čekat, až se na této planetě vyvine něco tak inteligentního, že to začne vysílat do vesmíru lekce biochemie. Jestli nejsme ochotni podstoupit pár nekonečně malých rizik, z Vegy se dřív stane červený obr, než něco zjistíme.“

Byla to bezvýznamná poznámka, ale Paolo si zkusil představit, že by byl při tom. Diskutovali by občané Carter-Zimmermana i po čtvrt miliardě let o etice zásahu na záchranu Orfeanů − nebo by ztratili zájem a odletěli k jiným hvězdám, případně se zmodifikovali v bytosti, jež by zcela postrádaly nostalgický soucit s organickým životem?

Grandiózní vize někoho, kdo je starý dvanáct set let. Fomalhautský klon zlikvidoval jeden drobný kamenný úlomek. V soustavě Vegy bylo mnohem víc smetí než v mezihvězdném prostoru; přestože tohle C-Z mělo mnoho obranných prostředků a jeho data byla zálohována ve všech průzkumných sondách vyslaných do daleka, nebylo nezranitelné jen proto, že dorazilo bez poškození. Elena měla pravdu; museli využít okamžiku − nebo se mohli rovnou uchýlit zpátky do svých hermetických světů a zapomenout, že takovou cestu vůbec někdy podnikli.

„Nemůžeme tady ležet do nekonečna; celá parta čeká, až tě uvidí.“

„Kde?“

Paolo poprvé pocítil stesk po domově; na Zemi se kroužek jeho přátel vždycky scházel v obraze kráteru Mount Pinatubo, jak jej v reálném čase přinášely sledovací satelity. Záznam nebude totéž.

„Ukážu ti to.“

Paulo ji chytil za ruku a následoval ji, když skočila. Bazén, obloha a nádvoří zmizely − a on opět hleděl dolů na Orfea… na noční stranu, která však vůbec nebyla tmavá, protože nyní svou úplnou vnitřní paletou rozlišoval všechno, od bledého svitu dlouhých rádiových vln zemních proudů po pestrobarevný třpyt izotopických paprsků gama a rozptýlené projevy zachyceného kosmického záření. Polovina všech abstraktních údajů, jež mu knihovna o planetě poskytla, teď byla jasná na první pohled. Plynule slábnoucí tepelné vyzařování oceánu mu okamžitě prozradilo tři sta Kelvinů − a zároveň prozradilo infračervenou siluetu atmosféry.

Paolo stál na jakémsi dlouhém, kovově vyhlížejícím nosníku − na okraji obrovité kupole otevřené do zářící katedrály prostoru. Když pohlédl vzhůru, spatřil hvězdami oplývající, prachem zahlcený pás Mléčné dráhy, který jej obkružuje od zenitu k nadiru. Jak vnímal záři každého plynného mračna a rozeznával všechny absorpční a emisní čáry, skoro cítil, jak ho protíná rovina galaktického disku. Některá souhvězdí byla deformovaná, ale ten pohled byl spíš známý než cizí a on poznal většinu starých orientačních bodů podle barvy. Jakmile se zorientoval, poznal směr jejich cesty podle toho, jak jas bližších hvězd zesílil anebo zeslábl. Ztráta kdysi oslnivého Siria byla nejnápadnější, a tak Paolo propátral oblohu kolem něho. Ve vzdálenosti pěti stupňů − jižně podle provinčního pozemského uvažování − bylo Slunce, slabé, ale nezaměnitelné.

Elena byla vedle něho, na první pohled stejná, třebaže oba setřásli biologická omezení. Krajina svými konvencemi napodobovala fyziku reálných makroskopických objektů ve stavu beztíže a ve vakuu, ale nebyla nastavena tak, aby modelovala jakýkoli druh chemie, chemii masa a krve už vůbec ne. Jejich těla nyní byla jen běžné ikony používané v C-Z, pevné a hmatatelné, ale postrádající složitou mikrostrukturu − a jejich mysli nebyly vůbec ukotvené v krajině, nýbrž běžely v čistém Formovači v jejich jednotlivých vnějších já.

Paolovi se ulevilo, že je zpátky v normálu. Otci dělalo radost, když se jednou za čas slavnostně vrátil do podoby předků − a být tělařem příznivě působilo na kladné hodnocení sama sebe, dokud jím byl − ale pokaždé, když ji zase odložil, měl pocit, jako by ze sebe shodil okovy staré miliardu let. Občanům některých polis by jeho současná struktura připadala skoro stejně archaická, ale Paolo měl pocit, že je vyvážená; měl rád pocit tělesné existence, poskytovaný povrchem citlivým na hmat a propriocepční zpětnou vazbou, ale jenom fanatik mohl vyžadovat simulování kilogramů zbytečných vnitřností, vnímání každé krajiny zmrzačenými smyslovými orgány a podřizování své mysli všem nepříjemným manýrám tělařské neurobiologie.

Jejich přátelé se shromáždili kolem. Předháněli se bezpracnými akrobatickými výkony v beztížném stavu, vítali se s Paolem a plísnili ho, že se nenechal probudit dřív; ukončil zmrazení jako poslední z celé party.

„Líbí se ti naše nové skromné místečko?“ Hermann proplul kolem Paolova ramena, chimérický shluk končetin a orgánů, jenž komunikoval ve vakuu modulovaným infračerveným světlem. „Říkáme mu Satelit Pinatubo. Vím, zde nahoře je pusto, ale báli jsme se, že by mohlo jít proti duchu opatrnosti, kdybychom si hned troufli předstírat, že chodíme po povrchu Orfea.“

Paolo se v duchu letmo rozhlédl po detailním záběru pořízeném průzkumnou sondou. Ukazoval typický kus souše, širou plochu holé červené skály. „Řekl bych, že doleje to ještě mnohem pustší.“ Měl chuť dotknout se země − obohatit soukromou vizi o hmatový dojem − ale odolal tomu pokušení. Bylo neslušné pobývat uprostřed rozhovoru někde jinde.

„Hermanna si nevšímej. Nejraději by Orfea zaplavil našimi cizozemskými mechanismy, než si uděláme představu, jaké by to mohlo mít následky.“ Liesl měla podobu zelenotyrkysového motýla, který měl na každém křídle zlatě vytečkovanou stylizovanou tvář.

Paola to překvapilo; z toho, co řekla Elena, usoudil, že jeho přátelé se již na mikrosondách museli dohodnout, a tak námitky bude mít pouze on, který zaspal a ještě se debat neúčastnil. „Jaké následky? Koberce −“

„Zapomeň na koberce! I kdyby koberce opravdu byly tak jednoduché, jak vypadají, nevíme, co jiného tam dole může být.“

Když Liesl zatřepetala křídly, vypadalo to, že její zrcadlově obrácené tváře se na sebe podívaly, jako by si vyjadřovaly vzájemnou podporu. „Neutrinovými zobrazovacími prostředky dosahujeme prostorového rozlišení sotva v metrech a časového v sekundách. O drobnějších formách života nic nevíme.“

„A nikdy nebudeme, jestli bude po tvém.“ Karpal − bývalý gleisner, jako vždy v podobě tělaře − a Liesl byli milenci, když byl Paolo naposledy vzhůru.

„Vždyť jste tady jenom zlomek orfeovského roku! S trochou trpělivosti můžeme získat ještě spoustu dat i bez přímého vstupu. Třeba najdeme vzácné vyplaveniny oceánského života.“

„Ty by musely být opravdu vzácné,“ poznamenala řezavě Elena. „Orfeus má zanedbatelný příliv a odliv, nízké vlny a velice málo bouří. A kdyby moře přece jen něco vyplavilo, ultrafialové paprsky by to usmažily dřív, než bychom stačili zahlédnout něco poučnějšího než to, co můžeme už teď pozorovat v povrchové vodě.“

„To nemusí být tak docela pravda. Zdá se, že koberce jsou zranitelné, ale jiné druhy by mohly být lépe chráněné, kdyby žily blíž hladině. A Orfeus je seizmicky aktivní; měli bychom alespoň počkat, až nějaká tsunami chrstne několik kilometrů krychlových oceánu na pobřeží. Uvidíme, co vynese.“

Paolo se usmál; to ho nenapadlo. Tsunami by mohla stát za počkání.

Liesl pokračovala: „Co můžeme ztratit, když počkáme několik set orfeovských let? Když nic jiného, získáme alespoň základní data o charakteru klimatu v různých ročních dobách − a můžeme dávat pozor na anomálie, bouře a seizmické otřesy, které by nám mohly ukázat něco objevného.“

Několik set orfeovských let? Několik pozemských tisíciletí? Paolova rozpolcenost vymizela. Kdyby chtěl prožít geologickou dobu, byl by se přestěhoval do polis Lokhande, kde se členové řádu kontemplativních pozorovatelů urychlili tak, aby mohli pozorovat erozi pozemských hor v řádu kilotau. Orfeus visel na obloze pod nimi, krásná hádanka čekající na vyluštění, dožadující se, aby byla pochopena.

„Ale co když nic objevného neuvidíme?“ nadhodil. „Jak dlouho budeme čekat? Nevíme, jak je život vzácný − v čase, v prostoru. Jestli je tato planeta drahocenná, je drahocenná i epocha, kterou právě prochází. Nevíme, jak rychle se orfeovská biologie vyvíjí: druhy mohou vzniknout a zaniknout, zatímco my se tu budeme dohadovat o rizicích získání lepších dat. Koberce − a všechno ostatní − můžou dřív vyhynout, než se o nich dokážeme něco dozvědět. A to by byla obrovská škoda!“

Liesl si stála za svým.

„A když tím, že tam vtrhneme, zničíme orfeovskou ekologii − nebo kulturu? To by nebyla škoda. To by byla tragédie.“

~

Paolo asimiloval všechny uložené zprávy od svého pozemského já − nahromaděné za bezmála tři sta let − než zpracoval odpověď. První relace obsahovaly podrobné psychické štěpy − a bylo příjemné prožít vzrušení při spuštění diaspory; dívat se − skoro vlastníma očima − jak těch tisíc kosmických lodí, které nanoroboty vytesaly z asteroidů, odlétá v jasu anihilačních paprsků gama. Potom se situace uklidnila a došlo na obyčejné záležitosti: Elenu, partu, nestoudné klepy, pokračující výzkumné projekty v Carter-Zimmermanu, bzukot kulturního napětí mezi jednotlivými polis, ne tak docela cyklické umělecké bouře (vjemová estetika opět svrhla emocionální… třebaže Valladas z polis Koniši prohlašuje, že vytvořil novou syntézu obojího).

Po prvních padesáti letech si jeho pozemské já začalo nechávat věci pro sebe; v době, kdy na Zemi dorazila zpráva o zániku fomalhautského klonu, zprávy obsahovaly již jen čistě gestaltové a lineárové monology. Paolo to chápal. Bylo to jedině správné; rozešli se − a cizím lidem se psychické štěpy neposílají.

Většina zpráv byla rozeslána všem lodím bez rozlišení. Ale před čtyřiceti třemi lety jeho pozemské já poslalo zvláštní zprávu pro klon, který mířil k Veze.

„Nový měsíční spektroskop, který jsme dokončili v minulém roce, právě zaznamenal na Orfeu jasné známky vody. Jestli jsou modely správné, měly by tam na vás čekat oceány s mírnými teplotami. Tak… hodně štěstí.“ Obraz ukázal kopule zařízení vyrůstající ze skály na odvrácené straně Měsíce; grafy se spektrálními daty Orfea; soubor planetárních modelů. „Možná ti přijde zvláštní, že si dáváme takovou práci, abychom zahlédli to, co vy uvidíte tak brzy zblízka. Těžko se to vysvětluje; nemyslím, že by to byla závist nebo dokonce netrpělivost. Jenom potřeba nezávislosti.“

Znovu ožila stará debata: „Když červí díry skončily fiaskem, neměli bychom uvažovat o přeformátování své mysli tak, aby dokázala obsáhnout mezihvězdné vzdálenosti? Jedno já, které by mohlo být u tisíce hvězd nikoli zásluhou klonování, ale tím, že by přijalo zpoždění přinášené rychlostí světla jako přirozené časové měřítko. Tisíce let mezi jednotlivými psychickými ději. Řešení lokálních nepředvídaných událostí systémy bez vlastního vědomí.“ Úvahy pro a proti byly připojeny; Paolo vstřebal jejich souhrn. „Ale nečekám, že ta myšlenka najde velkou podporu − nové astronomické projekty působí tak trochu jako protilátka. Můžeme pozorovat hvězdy z dálky stejně jako předtím, ale musíme se smířit s tím, že jsme zůstali tady.

Přesto se pořád ptám sám sebe: Kterou cestou se vydáme teď? Nemůžeme se nechat vést historií. Nemůžeme se nechat vést evolucí. Charta C-Z říká: Chápej vesmír a respektuj ho… ale v jaké formě? V jakém měřítku? Jakými smysly, jakou myslí? Můžeme se stát úplně vším − a tomu prostoru možných budoucností je galaxie malá. Můžeme ji zkoumat, aniž bychom ztratili cestu? Tělaři si s nesmírnou oblibou představovali, jak přiletí mimozemšťané, aby ‚dobyli‘ Zemi, ukradli jim ‚drahocenné‘ fyzické zdroje, vyhladili je ze strachu před ‚konkurencí‘… jako kdyby druh schopný vykonat takovou cestu neměl dost síly, rozumu nebo představivosti, aby se zastaralých biologických imperativů zbavil. Dobývat galaxii − to by udělaly bakterie, kdyby měly kosmické lodě, protože by nic lepšího neuměly, neměly by na vybranou.

Naše situace je opačná: máme nepřeberné možnosti. Proto potřebujeme najít jinou civilizaci, která létá ke hvězdám. Pochopení Lacerty je důležité, astrofyzika přežití má svůj význam, ale kromě toho potřebujeme mluvit s někým jiným, kdo stál před stejným rozhodováním a přišel na to, kým být, čím se stát. Potřebujeme pochopit, co znamená obývat vesmír.“

~

Paolo sledoval nezřetelné neutrinové obrazy koberců, které se staccatovitě, trhaně pohybovaly jeho dvanáctistěnnou domácí krajinou. Nad ním plulo čtyřiadvacet nepravidelných obdélníků, dcer většího nepravidelného obdélníku, který se právě roztrhal. Modely naznačovaly, že by se celý proces dal vysvětlit smykovými silami oceánských proudů a pro jeho spuštění by stačilo, aby rodič dosáhl kritické velikosti. Čistě mechanický rozpad kolonie − pokud to kolonie byla − mohl mít málo společného s životním cyklem organismů, které ji tvořily. Bylo to rozčarování. Paolo byl zvyklý na příval dat o všem, co ho zajímalo − situace, kdy velký objev diaspory nadále zůstával jen sekvencí nezřetelných monochromatických snímků, byla nesnesitelná.

Letmo si prošel schéma neutrinových detektorů průzkumných sond, ale na první pohled neodhalil žádný prostor k jejich vylepšení. Jádra v detektorech byla vybuzena do nestabilních vysokoenergetických stavů a udržována v nich jemně seřízenými lasery s paprsky gama, které odstraňovaly vlastní stavy s nižší energií rychleji, než mohly řádně vzniknout a vyvolat přechod. Změna v neutrinovém proudění v poměru jedna ku deseti na patnáctou mohla vychýlit energetické hladiny dostatečně, aby to narušilo rovnováhu. Koberce však vrhaly tak slabý stín, že i toto vidění, kterému chybělo málo k dokonalosti, je dokázalo stěží rozlišit.

Orlando Venetti promluvil: „Tak už jsi vzhůru.“

Paolo se otočil. Otec stál od něho na délku paže a prezentoval se jako bohatě oděný tělař neurčitého stáří. Rozhodně však byl starší než Paolo; Orlando nikdy nepřestal zdůrazňovat, že je starší − přestože věkový rozdíl teď představoval jen pětadvacet procent a dál se zmenšoval.

Paolo vyhnal koberce z místnosti do prostoru za jedním pětiúhelníkovým oknem a vzal otce za ruku. Části Orlandovy mysli, které se sladily s jeho, vyjadřovaly radost nad tím, že Paolo vyšel z hibernace, hýčkaly si společné zážitky z minulosti a dělaly si naděje, že harmonie mezi otcem a synem vydrží i nadále. Paolův pozdrav byl podobný, pečlivě naaranžované „odhalení“ vlastního emocionálního stavu. Byl to spíš rituál než akt komunikace, ale i s Elenou stavěl bariéry. Nikdo nebyl k nikomu absolutně otevřený − pokud ti dva neměli v úmyslu trvale splynout.

Orlando pokynul ke kobercům. „Doufám, že si uvědomuješ, jak jsou důležité.“

„Vždyť víš, že ano.“ Ale do svého pozdravu to nezahrnul. „První mimozemský život.“ C-Z konečně pokořilo gleisnerovy roboty − tak to pravděpodobně viděl jeho otec. Roboti byli první u Alfy Centaury a první na planetě mimo sluneční soustavu, ale první život byl jako Apollo vedle jejich sputniků, kdyby tak někdo chtěl uvažovat.

Orlando řekl: „To je ten háček, jejž potřebujeme, abychom ulovili občany okrajových polis. Těch, která se ještě úplně neuzavřela do solipsismu. Tohle jimi zatřese − nemyslíš?“

Paolo pokrčil rameny. Obyvatelé Země se mohli uzavřít do všeho, co se jim zlíbilo; Carter-Zimmermanu to nijak nebránilo ve zkoumání fyzického vesmíru. Ale Orlandovi by nestačilo ani nandat to gleisnerům; jako mnoho uprchlíků před karnevalem v sobě měl sklon k misionářství. Chtěl, aby všechna ostatní polis přišla na to, že jejich směr je chybný, a následovala C-Z ke hvězdám.

Paolo řekl: „Ashton-Laval má inteligentní mimozemšťany. Nebyl bych si tak jistý, že zpráva o gigantických mořských řasách vyvolá na Zemi poprask.“

Orlando byl jízlivý. „Ashton-Laval zasáhl do svých takzvaně ‚evolučních‘ simulací tolikrát, že by to vyšlo nastejno, kdyby k výslednému produktu dospěli aktem stvoření trvajícím šest dní. Chtěli mluvící plazy a − mirabile distu! − vyšli jim mluvící ještěři. V tomto polis jsou občané, kteří se sami modifikovali tak, že jsou víc mimozemští než mimozemšťané v Ashton-Lavalu.“

Paolo se usmál. „No dobře. Zapomeň na Ashton-Laval. Ale zapomeň taky na okrajová polis. Rozhodli jsme se cenit si fyzického světa. To nás definuje, ale je to stejně vratké jako kterákoli jiná volba hodnot. Proč to nedokážeš akceptovat? Není to Jediná pravá cesta, na niž je třeba nevěřící dokopat.“ Věděl, že se hádá zčásti jen proto, aby se mohl hádat, jenže Orlando ho vždycky dohnal k tomu, aby zaujal opačný postoj.

Orlando pokynul hlavou směrem k obrazu koberců a zpola jej vtáhl zpátky do pokoje. „Budeš hlasovat pro mikrosondy?“

„Samozřejmě.“

„Na tom teď všechno záleží. Je dobré začít mnohoslibným záběrem, ale když k tomu brzy nepřidáme detaily, na Zemi velice rychle ztratí zájem.“

„Ztratí zájem? Vždyť potrvá čtyřiapadesát let, než se dozvíme, jestli to vůbec někoho zajímalo.“

Orlando se na něho zklamaně podíval. „Jestli ti nezáleží na ostatních polis, mysli alespoň na C-Z. Toto pomáhá nám, posiluje to nás. Musíme toho co nejlíp využít.“

Paolo nechápal, jak to myslí. „Co je třeba posilovat? Ty to říkáš, jako by nám hrozilo nějaké nebezpečí.“

„Však také hrozí. Co myslíš, že by s námi udělala tisícovka světů bez života?“

„Není to v tuhle chvíli úplně akademická otázka? No dobře, souhlasím s tebou: posiluje to C-Z. Měli jsme štěstí. Jsem rád, jsem vděčný. To jsi chtěl slyšet?“

Orlando kysele odpověděl: „Příliš mnoho věcí bereš jako samozřejmost.“

„A ty máš moc starostí o to, co si myslím. Nejsem tvůj… dědic.“ Byly situace, kdy to vypadalo, jako by se jeho otec nedokázal smířit s tím, že celý pojem potomstva ztratil svůj archaický význam. „Nepotřebuješ mě jako záruku své budoucnosti v Carter-Zimmermanu. Nebo v celé Koalici. Můžeš u ní být osobně.“

Orlando se zatvářil dotčeně − byla to vědomá volba, ale i tak to něco znamenalo. Paolo pocítil záchvěv lítosti, ale neřekl nic, co by mohl vzít se ctí zpět.

Otec si vyhrnul rukávy své zlaté a karmínové róby − byl to jediný občan Carter-Zimmermanu, v jehož společnosti mohlo být Paolovi docela nepříjemné, že je nahý − a před zmizením z místnosti zopakoval: „Příliš mnoho věcí bereš jako samozřejmost.“

~

Parta sledovala vypuštění mikrosond společně − dokonce i Liesl, třebaže přišla ve smutečním, jako obří černý pták. Karpal jí nervózně hladil peří. Hermann se objevil jako nějaké stvoření od Eschera, článkovitý červ se šesti tělařskými chodidly − na nohách, které měly lokty. Liboval si v tom, že se stočil do kotouče a kutálel se po nosnících Satelitu Pinatubo. Paolo a Elena neustále říkali současně totéž; právě se spolu pomilovali.

Hermann navedl satelit na imaginární oběžnou dráhu těsně pod jednou z průzkumných sond a změnil měřítko prostředí, takže spodní strana sondy, složitá krajina vyplněná detektorovými moduly a výškovými tryskami, zakrývala polovinu oblohy. Pouzdra pro vstup do atmosféry, keramické kapky o velikosti tří centimetrů, vystřelily z vypouštěcí trubice, přehnaly se kolem jako balvany a zmizely z dohledu dřív, než spadly o pouhých deset metrů blíž k Orfeovi. Bylo to všechno úzkostlivě přesné, třebaže to zčásti bylo zobrazení v reálném čase, zčásti extrapolace a zčásti imitace. Paolo si pomyslel: Klidně jsme si mohli spustit čistou simulaci… a dělat, že letíme se sondami dolů. Elena na něho vrhla pohled, který byl zároveň provinilý i káravý. Jasně − a proč si vůbec dávat tu práci a vypouštět je? Proč si jednoduše nenasimulovat věrohodný orfeovský oceán plný věrohodných orfeovských forem života? Proč nenasimulovat celou diasporu? V C-Z neexistoval zločin kacířství; charta polis byla pouze výčtem hodnot, k nimž se zakladatelé hlásili, žádnou doktrínou, již bylo nutné přijmout pod hrozbou vyhnanství. I tak to ale chvílemi bylo jako chůze po napjatém laně, snažit se rozdělovat všechny simulace na ty, které přispívaly k porozumění fyzického vesmíru (dobré), ty, jež byly jen vhodné, odpočinkové, estetické (přijatelné), a ty, které představovaly popření prvořadosti reálných jevů (nejvyšší čas přemýšlet o migraci).

Hlasování o mikrosondách dopadlo těsně: dvaasedmdesát procent pro, jen něco málo přes požadovanou dvoutřetinovou většinu, když se pět procent zdrželo hlasování. Občané vytvoření po příletu k Veze byli vyloučeni… ne že by někdo v Carter-Zimmermanu třeba jenom pomyslel na zfalšování hlasování, chraň bůh. Paola tak těsný výsledek překvapil; ještě neslyšel jedinou přesvědčivou variantu škody, kterou by mikrosondy mohly způsobit. Uvažoval, jestli neexistuje nějaký jiný, nevyřčený důvod, který nijak nesouvisí s obavami o orfeovskou ekologii nebo hypotetickou kulturu. Touha prodloužit rozkoš z odhalování záhad planety? Paolo dokázal s takovým motivem do jisté míry cítit, avšak vyslání mikrosond nemohlo nijak podkopat silnější a dlouhodobější rozkoš z pozorování a chápání toho, jak se orfeovský život vyvíjí.

Liesl zoufale řekla: „Modely pobřežní eroze ukazují, že severozápadní pobřeží Lambdy zaplavují tsunami v průměru jednou za devadesát orfeovských let.“ Nabídla jim data. Paolo si je letmo prošel; vypadala věrohodně, ale teď už to stejně bylo pasé. „Mohli jsme počkat.“

Hermann k ní otočil oči na stopkách. „Jsou tam pláže plné fosilií?“

„Ne, ale podmínky sotva −“

„Žádné výmluvy!“ Ovinul se tělem kolem nosníku a radostně zakopal nohama. Hermann se nechal naskenovat v jedenadvacátém století, kdy Carter-Zimmerman ještě neexistoval, ale v průběhu teratau si vymazal většinu epizodických vzpomínek a tucetkrát si přepsal osobnost. Jednou řekl Paolovi: „Přemýšlím o sobě jako o svém prapravnukovi. Smrt není tak hrozná, když to děláš po kouscích. Stejně tak nesmrtelnost.“

Elena řekla: „Pořád si zkouším představit, jaké to bude, když jiný klon C-Z narazí na něco nekonečně lepšího − třeba na mimozemšťany, kterým se podařilo zkrátit červí díry − zatímco my tady budeme studovat vory z chaluh.“ Její ikona byla stylizovanější než obvykle: bezpohlavní, holá, hladká, s androgynickou tváří postrádající jakýkoli výraz.

Paolo pokrčil rameny. „Kdyby uměli zkrátit červí díry, mohli by nás navštívit. Nebo se s námi o tu technologii podělit, abychom mohli propojit celou diasporu. Ale já chápu, jak to myslíš: první mimozemský život, a s největší pravděpodobností na intelektuální úrovni mořských řas. Ale i tak je to prolomení smůly. Mořské řasy každých sedmadvacet světelných let. Nervová soustava každých padesát? Inteligence každých sto?“ Náhle si uvědomil, co Elena cítí, a zarazil se: rozhodnutí nenechat se víckrát probudit po nalezení prvního života začínalo vypadat jako špatná volba, mrhání příležitostmi, jež diaspora vytvořila. Paolo jí nabídl psychický štěp vyjadřující empatii a podporu, ale ona jej odmítla.

„Chci jasné hranice, teď hned,“ řekla. „Chci se s tím vypořádat sama.“

„Chápu.“ Nechal její částečný model, který získal, když se milovali, pomalu vyblednout, takže mu v mysli zůstal pro Elenu jen obyčejný, na odhadech založený symbol podobný těm, jaké měl pro všechny ostatní, které znal. Paolo bral vážně odpovědnosti, které přinášela důvěrnost: milenka, kterou měl před Elenou, ho požádala, aby si vymazal všechno, co o ní ví, a on to víceméně udělal − jediné, co o ní věděl dál, bylo to, že takovou žádost vznesla.

Hermann oznámil: „Planetopád!“ Paolo se podíval na záznam z průzkumné sondy, na němž bylo vidět, jak se prvních několik atmosférických pouzder nad oceánem rozevřelo a vypustilo náklad mikrosond. Než úlomky stačily dopadnout do vody, nanoroboty přeměnily keramický štít (a pak i samy sebe) na oxid uhličitý a několik jednoduchých minerálů − nic, co by neobsahovaly mikrometeority, jež Orfea zasypávaly neustále. Mikrosondy nebudou nic vysílat; až ukončí sběr dat, vyplavou na povrch a upraví svou odrazivost vůči ultrafialovému záření. Na průzkumných sondách pak bude, aby tyto tečky lokalizovaly a přečetly jejich zprávu, než se samy zničí stejně důkladně jako atmosférické kapsle.

„To chce oslavu,“ prohlásil Hermann. „Já jdu do Srdce. Přidá se někdo?“

Paolo pohlédl na Elenu. Zavrtěla hlavou. „Běž sám.“

„Víš jistě, že to chceš?“

„Ano! Jenom běž.“ Její kůže dostala zrcadlový lesk; v její bezvýrazné tváři se odrážela planeta pod nimi. „Nic mi není. Chci jenom chvíli, abych si všechno mohla promyslet, o samotě.“

Hermann se obtočil kolem rámu satelitu. Jak se začal posouvat, protáhl svoje bledé tělo, získal články a získal nohy. „Jdeme, jdeme! Karpale? Liesl? Pojďte slavit!“

Elena byla pryč. Liesl ze sebe vyrazila posměšný zvuk a navzdory tomu, že krajina byla bez vzduchu, třepetavě odlétla do dáli. Paolo a Karpal se dívali, jak se Hermann protahuje a zrychluje − a potom se jako šmouha rychlosti a změny ovinul kolem celého kopulovitého rámu. Paolo se smíchem skočil pryč; Karpal udělal totéž.

Potom se Hermann smrštil jako škrtič a celý satelit roztrhal.

Chvíli pluli v prostoru, dva tvorové v podobě tělařů a jeden obrovský červ v oblaku rotujících kovových úlomků, v absurdní sbírce virtuálního smetí lesknoucího se ve světle pravých hvězd.

~

V Srdci bylo vždycky plno, ale bylo větší, než jak je Paolo znal, třebaže se Hermann smrskl do normální velikosti, aby nevyvolal scénu. Zatímco hledali dokonalé místo, kde by mohli nasát atmosféru, obrovská svalová komora se klenula nad nimi a čvachtavě pulsovala v rytmu hudby.

Našli dobré místo a vytvořili si pár kusů nábytku, stůl a dvě židle − Hermann raději stál. Podlaha se rozšířila, aby jim udělala prostor. Paolo se rozhlédl a začal pokřikovat na lidi, které znal od vidění, aby je pozdravil. Ověřováním jejich podpisu se ale nezatěžoval. Bylo pravděpodobné, že se už setkal se všemi přítomnými, ale nechtěl strávit několik dalších kilotau zdvořilostní konverzací s náhodnými známými.

Hermann řekl: „Monitoroval jsem tok dat z naší skromné hvězdné observatoře − je to taková moje protilátka na veganský provincialismus. Kolem Siria se dějí divné věci. Se zájmem sledujeme megakelvinové paprsky X, gravitační vlny… a jakési nevysvětlitelné žhavé skvrny na Siriu B.“ Otočil se ke Karpalovi a nevinně se zeptal: „O co podle tebe těm robotům jde? Povídá se, že mají v plánu odtáhnout bílého trpaslíka z oběžné dráhy a použít ho jako součást gigantické kosmické lodi.“

„Klepy zásadně neposlouchám.“ Karpal se vždy ukazoval jako věrná reprodukce svého starého gleisnerského těla. Musel mít velkou kuráž, když opustil své lidi a přišel do C-Z; už nikdy by ho mezi sebe nevzali zpět.

Paolo řekl: „A záleží na tom, co dělají? Kam mají namířeno a jak se tam dostanou? Místa je dost pro nás i pro ně. I kdyby zastínili diasporu − i kdyby přilétli k Veze − mohli bychom studovat Orfeany společně, ne?“

Hermann zahrál na svém komiksovém hmyzím obličeji zděšení: poulil oči víc a víc. „Kdyby s sebou přitáhli bílého trpaslíka, tak to ne! Pak by se jim zachtělo začít budovat Dysonovu sféru.“ Otočil se ke Karpalovi. „Doufám, že už netrpíš potřebou… astrofyzického inženýrství, nebo snad ano?“

„Ničím, co by nebylo uspokojeno, když C-Z vytěžilo pár megatun materiálu z veganských asteroidů.“

Paolo se pokusil změnit téma. „Nemáte někdo nějaké nové zprávy ze Země? Začínám si připadat odtržený.“ Poslední zpráva, kterou dostal, byla o deset roků starší než časové zpoždění.

„O mnoho nepřicházíš,“ pravil Karpal. „Nebaví se o ničem jiném než o Orfeovi, o nových měsíčních pozorováních, o známkách vody. Vypadá to, že možnost života je vzrušuje víc než nás jistota. A dělají si veliké naděje.“

Paolo se zasmál. „To je pravda. Moje pozemské já jako by počítalo s tím, že diaspora najde vyspělou civilizaci, která bude znát odpovědi na všechny existenční problémy Koalice. Obávám se, že od chaluh se velkého kosmického osvícení nedočká.“

„Víš, že po odletu došlo k prudkému zvýšení emigrace z C-Z? Emigrace a sebevražd.“ Hermann se přestal svíjet a kroutit, téměř znehybněl, což byla u něho známka vzácné vážnosti. „Řekl bych, že právě to nastartovalo astronomický program. A vypadá to, že odliv se tím podařilo zastavit, alespoň na čas. Pozemské C-Z zaznamenalo vodu dřív než kterýkoli z klonů, které se účastní diaspory − a až se dozví, že jsme našli život, o to víc bude mít pocit, že se na tom objevu spolupodílelo.“

Paolo pocítil záchvěv neklidu. Emigrace a sebevraždy? Proto byl Orlando tak mrzutý? Po fiasku s Kovárnou a dalších třech stovkách let čekání, jak vysoko se očekávání vyšplhala? Parketem proběhl vzrušený šum, tón konverzace se náhle změnil. Hermann s hranou vážností zašeptal: „První mikrosonda se vynořila na hladinu. A data právě přicházejí.“

Srdce nemělo vlastní vědomí, ale bylo dost inteligentní, aby poznalo přání svých pravidelných návštěvníků. Všichni si sice mohli vytáhnout výsledky soukromě z knihovny, ale hudba se přesto přerušila a vysoko na komoře se objevil obrovský veřejný obraz se shrnutím dat. Paolo musel natáhnout krk, aby viděl, což pro něho byla nová zkušenost.

Mikrosonda zmapovala s vysokým rozlišením jeden z koberců. Podle očekávání bylo možné vidět nepravidelný obdélník o šířce nějakých sto metrů − ale to, co neutrinové tomografy ukazovaly jako dvou až třímetrovou vrstvu, se nyní jevilo jako křehký, zkroucený povrch − jemný jako jediná vrstva kůže, ale poskládaný do složité, prostor vyplňující křivky. Paolo zkontroloval celková data: topologie byla bez výjimek rovinná, i přes ten patologický vzhled. Žádné otvory, žádné spoje − pouze povrch, který se klikatil tak divoce, že mohl z dálky vypadat desetkrát silnější, než ve skutečnosti byl.

Vložený detail ukázal mikrostrukturu v místě, které bylo nejdřív na okraji koberce a potom se pomalu přesunulo směrem ke středu. Paolo zíral na odvíjející se molekulové schéma několik tau, než pochopil, co to znamená.

Koberec nebyl kolonií jednobuněčných organismů. Nebyl to ani mnohobuněčný organismus. Byla to jediná molekula, dvojrozměrný polymer o váze pětadvaceti tisíc tun. Obrovská fólie zřaseného polysacharidu, složitá spleť provázaných cukrů pentózy a hexózy, ověšená alkylovými a amidovými bočními řetězci. Trochu to připomínalo buněčnou stěnu rostlin, jenže tento polymer byl mnohem pevnější než celulóza a povrchová plocha byla o dvacet řádů větší.

Karpal promluvil: „Doufám, že ta pouzdra byla dokonale sterilní. Pozemské bakterie by se tím přecpaly k prasknutí. Jeden obrovský plovoucí sacharidový oběd, který se neumí nijak bránit.“

Hermann se nad tím zamyslel. „Snad kdyby měly enzymy schopné kousek odlomit − o čemž pochybuji. Jenomže to se ani náhodou nedovíme − i kdyby v pásu asteroidů zůstaly nějaké bakteriální spóry z předchozích tělařských expedic, každá loď diaspory prošla cestou dvojitou kontrolou kontaminace. Tentokrát jsme nepřivezli neštovice do Ameriky.“

Paolo se ještě nevzpamatoval z ohromení. „Ale jak to vůbec vzniklo? Jak to… roste?“ Herman se obrátil na knihovnu a odpověděl dřív, než Paolo udělal totéž.

„Okraj koberce katalyzuje vlastní růst. Ten polymer je nepravidelný, aperiodický − není to jediný komponent, který by se jednoduše opakoval. Ale zdá se, že existuje asi dvacet tisíc základních strukturálních jednotek, dvacet tisíc různých polysacharidových bloků.“ Paolo je uviděl: dlouhé svazky propletených řetězců probíhajících celou dvousetmikronovou tloušťkou koberce, každý přibližně čtvercového průřezu, provázaný na několika tisících místech se čtyřmi sousedními jednotkami. „I v této hloubce je oceán plný radikálů vytvářených ultrafialovým zářením, které pronikají od hladiny dolů. Každá strukturální jednotka, která je ve styku s vodou, přeměňuje tyto radikály na další polysacharidy − a buduje další strukturální jednotku.“

Paolo ještě jedenkrát nahlédl do knihovny, aby si našel simulaci procesu. Katalytické body roztroušené po stranách každé jednotky zadržovaly radikály na tak dlouho, aby mezi nimi mohly vzniknout nové vazby. Některé jednoduché cukry se zabudovávaly do polymeru přímo tak, jak byly vytvořeny; jiné se na jednu nebo dvě mikrosekundy, než jich bylo zapotřebí, uvolnily do roztoku. Na té úrovni se používalo jenom několik základních chemických triků… ale molekulární evoluce se musela vypracovat od několika malých autokatalytických fragmentů, původně vzniklých náhodou, k tomuto složitému systému dvaceti tisíc vzájemně se kopírujících struktur. Kdyby „strukturální jednotky“ volně pluly v oceánu jako nezávislé molekuly, „forma života“, kterou tvořily, by byla prakticky neviditelná. Avšak tím, že se spojovaly, se z nich stalo dvacet tisíc barev v jedné obří mozaice.

Bylo to úžasné. Paolo doufal, že Elena, ať je kdekoli, je také napojená na knihovnu. Kolonie řas by byla „pokročilejší“ − jenže tento neuvěřitelný prvotní tvor odhaloval nekonečně víc o možnostech geneze života. Sacharidy tady hrály všechny biochemické role: nosiče informací, enzymu, zdroje energie a stavebního materiálu. Na Zemi nic takového nemohlo přežít, jakmile se vyvinuly organismy, jež by si z toho mohly udělat zdroj potravy − a jestli někdy budou inteligentní Orfeané, těžko ponesou nějakou stopu tohoto bizarního předka.

Karpal se tajnůstkářsky usmíval.

„Co je?“ zeptal se Paolo.

„Wangovy destičky. Ty koberce jsou sestavené z Wangových destiček.“

Hermann byl v knihovně znovu dřív než on. „Wangovy podle matematika z dvacátého století Chao Wanga. Destičky jako sada tvarů, které mohou vyplnit rovinu. Wangovy destičky jsou čtverce s různě tvarovanými okraji, jež musejí zapadnout do tvarů na sousedních destičkách, které se s nimi doplňují. Když při každém kroku zvolíš správnou, můžeš sadou Wangových destiček pokrýt rovinu. Nebo v případě koberců nezvolíš, ale vypěstuješ.“

Karpal navrhl: „Na počest Chao Wanga bychom jim měli říkat Wangovy koberce. Po třiadvaceti stoletích jeho matematika znovu ožila.“

Paolovi se ten nápad líbil, ale pochyboval o jeho úspěchu. „Můžeme mít problémy, abychom pro to získali dvoutřetinovou většinu. Je to trochu obskurní.“

Hermann se zasmál. „A kdo potřebuje dvoutřetinovou většinu? Když jim chceme říkat Wangovy koberce, můžeme jim říkat Wangovy koberce. V C-Z se momentálně používá devadesát sedm jazyků − z čehož polovina jich byla vytvořena po založení polis. Pochybuji, že nás někdo pošle do vyhnanství za to, že si vytvoříme jeden soukromý termín.“

Paolo souhlasil, byť trochu rozpačitě. Ve skutečnosti úplně zapomněl, že Hermann a Karpal nemluví moderní latinou.

Všichni tři instruovali svá vnější já, aby jméno začala používat; od této chvíle uslyší „koberec“ jako „Wangův koberec“ − ale když tento termín použijí před někým jiným, proběhne opačný překlad.

~

Orlandova oslava objevů mikrosond byla do značné míry záležitostí uprchlíků z karnevalu. Krajina měla podobu nekonečné, sluncem zalité zahrady poseté stoly, jež byly přeplněné jídlem, a pozvánky obsahovaly zdvořilé doporučení, aby se účastníci dostavili výhradně v podobě předků. Paolo to zdvořile zfalšoval: většinu fyziologie simuloval, ale tělo měl jako loutku a mysli ponechával volnost.

Přeplouval od stolu ke stolu a ochutnával různá jídla, aby zachoval dekorum. Mrzelo ho, že Elena nešla s ním. O biologii Wangových koberců se téměř nemluvilo; většina lidí sem přišla jednoduše oslavit vítězství nad oponenty mikrosond − a ponížení, jehož se té skupině dostane, když teď je víc než kdy jindy jasné, že „invazivní“ pozorování nemohlo ničemu uškodit. Liesliny obavy se ukázaly jako neopodstatněné; v oceánech nebyl žádný jiný život, jenom Wangovy koberce různých velikostí. Paolo, jemuž to dodávalo pocit zvrácené spravedlnosti, chtěl těm namyšleným aktivistům připomenout: Tam dole mohlo být cokoli. Neobyčejní tvorové, křehcí a zranitelní tak, jak jsme to nemohli nikdy čekat. Měli jsme štěstí, to je všechno.

Nakonec zůstali téměř náhodou s Orlandem sami − oba prchali před různými skupinkami nesnesitelných hostů a jejich cesty se na trávníku zkřížily.

Paolo se zeptal: „Co myslíš, jak to vezmou doma?“

„Je to první život, ne? Primitivní neprimitivní. Mělo by to přinejmenším udržet zájem o diasporu, než bude objevena další biosféra.“ Orlando působil zaraženým dojmem; možná se konečně smiřoval s propastí mezi jejich skromným objevem a touhou Země po výsledcích, které by otřásly světem. „Aspoň ta chemie je nová. Kdyby se ukázalo, že je založená na DNA a bílkovinách, myslím, že polovina pozemského C-Z by se na místě ukousala nudou. Musíme si to přiznat, možnosti DNA se už simulovaly tolik, až to hezké není.“

Paolo se té kacířské myšlence usmál. „Myslíš, že kdyby příroda nedopřála trochu originality, nahlodalo by to víru lidí v chartu? Kdyby solipsistická polis začala vypadat nápaditěji než samotný vesmír…“

„Přesně tak.“

Kráčeli chvíli mlčky. Potom se Orlando zastavil a otočil se k němu. „Chtěl jsem ti něco povědět. Moje pozemské já je mrtvé.“

„Cože?“

„Prosím tě, nevyváděj.“

„Ale… proč? Proč by měl být mrtvý?“ Být mrtvý znamenalo spáchat sebevraždu, jiná příčina neexistovala.

„Nevím proč. Jestli to bylo vyjádření důvěry v diasporu −“ Orlando se rozhodl probudit pouze v přítomnosti mimozemského života − „nebo jestli zoufale chtěl, abychom poslali domů dobré zprávy, a nevydržel to čekání a riziko zklamání. Neudal důvod. Jenom nechal své vnější já poslat zprávu, v níž bylo, co udělal.“

Paolem to otřáslo. „Kdy se to stalo?“

„Asi padesát let po startu.“

„Moje pozemské já se o ničem nezmínilo.“

„Měl jsem ti to říct já, ne on.“

„Já bych to tak neviděl.“

„Zřejmě ano.“

Paolo zmlkl. Byl zmatený. Jak měl oplakávat vzdálenou verzi Orlanda v přítomnosti té, kterou považoval za tu pravou? Smrt jednoho klonu byla zvláštní polosmrt, něco, s čím se těžko vyrovnávalo. Jeho pozemské já ztratilo otce; jeho otec ztratil své pozemské já. Co přesně to znamenalo pro něho?

Zdálo se, že Orlando si dělá největší starosti o kulturu pozemského C-Z. Paolo opatrně řekl: „Vím od Hermanna, že došlo k nárůstu emigrace a sebevražd. Ale od doby, co spektroskop zaznamenal na Orfeovi známky vody, morálka stoupla, a až uslyší, že je tady víc než jen voda −“

Orlando ho ostře zarazil. „Mně nemusíš nic vychvalovat. Nehrozí mi, že bych to zopakoval.“

Stáli na trávníku proti sobě. Paolo vyzkoušel tucet různých kombinací nálad, ale žádná se nezdála být pro komunikaci ta pravá. Mohl otci dopřát dokonalou znalost všeho, co cítí − ale co přesně by taková znalost obsahovala? Nakonec bylo buď splynutí, nebo oddělená existence. Nic mezi tím.

Orlando řekl: „Zabít se − a nechat osud Koalice v tvých rukou? Do prdele, ty ses musel zbláznit.“

Rozesmáli se a znovu vykročili.

~

Vypadalo to, že Karpal je stěží schopen uspořádat svoje myšlenky natolik, aby mohl mluvit. Paolo by mu byl nabídl psychický štěp podporující klid a soustředěnost − destilovaný z okamžiků jeho maximálního soustředění − ale byl přesvědčen, že Karpal by jej stejně nepřijal. Řekl proto: „Proč prostě nezačneš tam, kde chceš? Já tě zastavím, jestli to bude k ničemu.“

Karpal se rozhlédl po bílém dvanáctistěnu s nevěřícným výrazem. „Ty bydlíš tady?“

„Občas.“

„Ale toto je tvoje domovská krajina? Žádné stromy? Žádná obloha? Žádný nábytek?“

Paolo se ubránil tomu, aby nezopakoval některý Hermannův vtip o naivních robotech. „Když je chci, doplním si je. Je to… jako s hudbou. Heleď, nenech se rozptylovat mým interiérovým vkusem −“

Karpal si udělal židli a ztěžka na ni dosedl.

Řekl: „Chao Wang před třiadvaceti stovkami let dokázal mocnou poučku. Představ si řadu Wangových destiček jako datovou pásku Turingova stroje.“ Paolo se nechal knihovnou poučit o tomto pojmu; byl to původní koncept generalizovaného výpočetního stroje, imaginární zařízení, které se pohybovalo dopředu a dozadu po nekonečné jednorozměrné datové pásce a psalo a četlo symboly v souladu s danou soustavou pravidel.

„Když se použije správná sada destiček, která si vynutí náležité uspořádání, další řada destiček bude vypadat jako datová páska poté, co Turingův stroj udělal jeden krok výpočtu. A další řada bude datová pásky o dvou krocích a tak dál. Každý Turingův stroj se dá napodobit řadou Wangových destiček.“

Paolo chápavě přikývl. Konkrétně o tomto zvláštním výsledku nikdy neslyšel, ale na tom nebylo nic překvapivého. „Koberce musejí provádět miliardy výpočtů za sekundu… ale totéž platí pro molekuly vody kolem nich. Neexistují fyzikální procesy, které by neprováděly nějaké aritmetické úkony.“

„To je pravda. Ale v případě koberců nejde o totéž, jako je nahodilý pohyb molekul.“

„Možná ne.“

Karpal se usmál, ale neřekl nic.

„Cože? Chceš říct, že jsi našel nějaký systém? Nepovídej mi, že naše sada dvaceti tisíc polysacharidových Wangových dlaždic představuje čirou náhodou Turingův stroj pro výpočet pí.“

„Ne. Ony tvoří univerzální Turingův stroj. Mohou vypočítat úplně všechno − záleží na tom, z jakých dat vyjdou. Každý dceřiný úlomek je jako program pro chemický počítač. Růst ten program vykonává.“

„Och.“ V Paolovi se probudila zvědavost − ale dělalo mu problémy představit si, kde má ten hypotetický Turingův stroj čtecí a zapisovací hlavu. „Chceš mi říct, že každé dvě řady se od sebe liší jen jednou destičkou, kterou ‚stroj‘ nechává stopu na ‚datové pásce‘…?“ Mozaiky, které viděl, byly orgiemi složitosti, ve kterých žádné dvě řady nebyly ani vzdáleně stejné. Karpal řekl: „Ne, to ne. Wangův původní příklad fungoval přesně jako standardní Turingův stroj, zjednodušoval vedení důkazu… ale koberce jsou spíš jako libovolný počet různých počítačů, které pracují paralelně, s překrývajícími se daty. Toto je biologie, ne zkonstruovaný stroj − je to stejně chaotické a divoké jako třeba savčí genom. Dokonce existují matematické podobnosti s genovou regulací: podařilo se mi na všech úrovních identifikovat Kaufmanovy sítě, od pravidel skládání destiček nahoru; celý systém balancuje na hyperadaptivním rozhraní mezi strnulým a chaotickým chováním.“

Paolo to s pomocí knihovny vstřebal. Zdálo se, že koberce, podobně jako pozemský život, získaly evolucí kombinaci pevnosti a flexibility, která mohla maximalizovat jejich schopnost prosadit se v přirozeném výběru. Brzy po zformování Orfea určitě vznikly tisíce autokatalytických chemiekých struktur, ale jak se v prvních traumatických miléniích soustavy Vegy měnily chemie oceánu a klimatické poměry, při výběru se uplatnila samotná schopnost reagovat na selekční tlak a výsledkem byly koberce. Teď, po sto milionech let relativní stability − a v situaci, kdy na dohled nebyli žádní predátoři ani konkurenti − mohla jejich složitost působit nadbytečně, ale dědictví se zachovalo.

„Takže jestli se z koberců staly univerzální početní stroje… které již nic reálně netlačí reagovat na své okolí… co s celou tou výpočetní kapacitou dělají?“

„Ukážu ti to,“ řekl slavnostně Karpal.

Paolo ho následoval do krajiny, ve které se vznášeli nad schématem koberce, abstraktním terénem, který se táhl do daleka a byl složitě zkrabacený jako opravdový koberec, ale jinak byl silně stylizovaný; každý polysacharidový stavební blok se zobrazoval jako čtvercová destička se čtyřmi stranami v různých barvách. Přilehlé strany sousedních destiček měly doplňkové barvy − aby znázorňovaly doplňkové, do sebe zapadající tvary okrajů stavebních bloků.

„Jedné skupině mikrosond se konečně podařilo rozsekvencovat celý dceřiný fragment,“ vysvětlil Karpal, „třebaže přesné okraje, s nimiž začal samostatně žít, jsou z větší části jen odhad, protože ta věc rostla i v době, kdy se ji snažily zmapovat.“ Udělal netrpělivé gesto a všechny záhyby a vrásky se náhle vyhladily jako bezvýznamný rušivý element. Posunuli se k jednomu nerovnému okraji koberce a Karpal rozběhl simulaci.

Paolo se díval, jak se mozaika rozšiřuje a dokonale přitom dodržuje pravidla skládání destiček. Byl to uspořádaný matematický proces: žádné náhodné kolize radikálů s katalytickými pozicemi, žádné nesouladné hranice mezi dvěma nově dorostlými sousedními „destičkami“, které by vedly k jejich rozpadu. Pouze destilát vyšších důsledků všeho toho náhodného pohybu.

Karpal zvedl Paola do výšky, odkud mohl vidět, jak se tkají jemné vzory, jak se přes rostoucí okraj sunou překrývající se, mnohonásobné periodicity, které se někdy sbíhají a někdy spolu reagují, jindy se navzájem prostupují. Pohyblivé pseudoatraktory, kvazistabilní vlny v jednorozměrném vesmíru. Druhý rozměr koberce byl spíš časový než prostorový, trvalý záznam historie okraje.

Karpal jako by mu četl myšlenky. „Jeden rozměr. Horší než rovina. Žádná pojivost, žádná složitost. Co se může v takovém systému přihodit? Asi nic zajímavého, ne?“

Tleskl rukou a prostředí okolo Paola explodovalo. Jeho čivami proběhly barevné stopy, které se nejdřív propletly a pak rozpadly na svítící dým.

„Omyl. Všechno se děje v multidimenzionálním frekvenčním prostoru. Fourierovou transformací jsem rozdělil okraj na více než tisíc komponent, z nichž každá obsahuje nezávislé informace. Tady jsme jenom v úzkém průřezu, šestnáctirozměrném plátku − ale účelem je ukázat základní komponenty, maximální detaily.“

Paolo se točil ve změti nic neříkajících barev, absolutně ztracený, neschopný pochopit své okolí. „Ty jsi vážně gleisnerův robot, Karpale! Jen šestnáct rozměrů! Jak jsi to mohl udělat?“

Karpal, ať byl kdekoli, se podle hlasu urazil. „Proč myslíš, že jsem přišel do Carter-Zimmermana? Myslel jsem, že jste flexibilní!“

„To, co děláš, je…“ Co? Kacířství? Nic takového neexistovalo. Oficiálně. „Ukázal jsi to už někomu jinému?“

„Ovšemže ne. Komu bych podle tebe měl? Liesl? Hermannovi?“

„Dobře. Já umím držet jazyk za zuby.“ Paolo skočil zpět do dvanáctistěnu; Karpal ho následoval. „Jak to mám vyjádřit? Fyzický vesmír má tři prostorové rozměry a čas. Občané Carter-Zimmermana obývají fyzický vesmír. Falešný příslib teorie Kozuchové nás zdržel na cestě ke hvězdám o tisíc let. Vícedimenzionální hlavolamy jsou výhradně pro solipsisty.“ Ještě než to dořekl, uvědomil si, jak nabubřele to zní.

Karpal odpověděl spíš nechápavě než uraženě: „Jedině tak se dá vidět, co se děje. Je to jediný rozumný způsob, jak to pochopit. Copak ty nechceš vědět, jaké koberce skutečně jsou?“

Paolovi to znělo lákavě. Obývat šestnáctirozměrný plátek tisícirozměrného frekvenčního prostoru? Ale bylo to ve službách porozumění reálnému fyzickému systému − nešlo jen o novou zkušenost.

A nikdo se to nemusel dovědět.

Spustil si rychlý předpovědní model. Měl třiadevadesátiprocentní pravděpodobnost, že se bude kilotau trápit rozhodováním a pak se poddá. Ale Karpal si nezasloužil čekat ani tak dlouho.

„Budeš mi muset půjčit svůj psychoformativní algoritmus. Mé vnější já by nevědělo, odkud začít.“

Když to udělali, Paolo se obrnil a skočil zpátky do Karpalovy krajiny. Na okamžik neviděl nic než stejné nesmyslné šmouhy jako předtím.

Pak všechno náhle vykrystalizovalo.

Kolem nich plavali tvorové, složitě rozvětvené trubice podobné pohyblivým korálům, živě zbarvené snad všemi odstíny Paolova vnitřního zraku − že by se Karpal snažil vměstnat do toho další informace, které pouhých šestnáct rozměrů nestačilo ukázat? Paolo se podíval dolů na své tělo; nechybělo nic, ale viděl kolem něj ve všech třinácti rozměrech, ve kterých se jevilo jen jako tečka. Rychle odvrátil zrak. „Korál“ připadal jeho modifikované smyslové mapě mnohem přirozenější. Zaujímal šestnáctirozměrný prostor ve všech směrech a stínování naznačovalo, že jich zabírá ještě mnohem víc. Paolo nepochyboval, že je „živý“; vypadal mnohem organičtěji než koberce jako takové.

Karpal prohlásil: „Ke každému bodu v tomto prostrou patří nějaký kvaziperiodický obrazec na destičkách. Každý rozměr představuje jinou charakteristickou velikost − jako je například vlnová délka, i když ta analogie není přesná. Poloha v každém rozměru představuje jiné atributy obrazce, které mají vztah ke konkrétním destičkám, jichž využívá. Takže lokalizované systémy, které vidíš kolem, jsou shluky několika miliard obrazců, jež mají všechny velmi podobné atributy na podobných vlnových délkách.“

Ustoupili od plovoucího korálu do hejna něčeho, co vypadalo jako medúzy: pružné hypersféry mávající jemnými úponky (každý mohutnější než Paolo). Mezi nimi se míhali tvorečkové, kteří vypadali jako drahokamy. Paolo si právě začínal všímat, že se tu nic nepohybuje jako pevný objekt proplouvající normálním prostorem; pohyb jako by s sebou nesl mihotavou deformaci čelního hyperprostoru, viditelný proces rozpadu a rekonstrukce.

Karpal ho vedl tajným oceánem dál. Byli tam červi ve tvaru šroubovice, spletení dohromady v neurčitém množství − každý jedinec se štěpil na tucet neb víc svíjejících se plátků a potom se znovu spojoval… i když ne vždy ze stejných částí. Byly tam oslnivé, pestrobarevné květy bez stopek, složité hyperkužely z pavučinových, patnáctirozměrných okvětních plátků − každý jako hypnotický fraktálový labyrint štěrbin a kapilár. Byly tam zrůdy s klepety, kroutící se uzly ostrých hmyzovitých partií, jež vypadaly jako orgie bezhlavých škorpionů.

Paolo nejistě řekl: „Mohl bys lidem přichystat ukázku jen ve třech rozměrech. Takovou, aby pochopili, že je tady… život. Tohle pro ně bude hodně velký šok.“ Život, který vězí v náhodných výpočtech Wangových koberců a nemá žádnou možnost reagovat na vnější svět. Byla to urážka celé filozofie Carter-Zimmermana: jestliže příroda vyvinula „organismy“ tak odtržené od reality, jako byli obyvatelé všech polis, která byla nejvíc zahleděná do sebe, kde bylo privilegované postavení fyzického vesmíru, jasná hranice mezi realitou a iluzí? A jak by na to po třech stovkách roků čekání na dobrou zprávu od diaspory reagovali na Zemi?

Karpal řekl: „Chci ti ukázat ještě jednu věc.“

Ze zjevných důvodů říkal těm tvorům „olihně“. Píchaly do sebe chapadly způsobem, který působil naprosto živočišně. Karpal vysvětlil: „Není tu žádná obdoba světla. Díváme se na to jenom zásluhou improvizovaných pravidel, která nemají nic společného s místní fyzikou. Všechny bytosti tady sbírají informace o sobě navzájem pouze kontaktem − což je vlastně při tolika rozměrech poměrně bohatý prostředek výměny dat. To, co vidíš, je komunikace dotekem.“

„Komunikace o čem?“

„Řekl bych, že to budou jen klepy. Společenské vztahy.“

Paolo zíral na svíjející se masu chapadel.

„Ty myslíš, že mají vědomí?“

Bodový Karpal se široce zazubil. „Mají centrální řídící soustavu, která uvádí do vzájemného vztahu data získaná z kůže. Má větší schopnost vytvářet spojení než mozek občana. Zmapoval jsem ten orgán a začal jsem analyzovat jeho funkci.“

Zavedl Paola do jiného prostředí, jež znázorňovalo datové struktury v „mozku“ jedné olihně. Bylo − naštěstí − trojrozměrné a vysoce stylizované, s průsvitnými barevnými bioky představujícími mentální symboly, provázanými širokými čarami, jež naznačovaly hlavní propojení mezi nimi. Paolo viděl podobná schémata pro mysl občana; toto nebylo zdaleka tak složité, ale přesto bylo zvláštně povědomé.

Karpal promluvil: „Tohle je smyslová mapa jeho okolí. Plná těl ostatních olihní a přibližných dat o poslední známé poloze několika menších tvorů. Můžeš si však všimnout, že symboly aktivované fyzickou přítomností jiné olihně jsou spojeny s těmito −“ jedním prstem přejel po spojení, vyjádřeními. „Což jsou zjednodušené miniatury celé této struktury.“

„Celá tato struktura“ byla montáž označená gestaltovými návěštími pro získávání paměti, jednoduché sklony, krátkodobé cíle. Obecné záležitosti spojené s bytím a konáním.

„Oliheň má mapy nejenom těl ostatních olihní, ale také jejich myslí. Tak či onak, rozhodně se snaží zjistit, o čem přemýšlejí ostatní. A −“ zvýraznil novou soustavu spojení, která vedla k další, méně zjednodušené miniatuře mysli olihně, „− přemýšlí také o vlastních myšlenkách. Já bych to nazval vědomím, co říkáš?“

Paolo řekl slabě: „A to všechno sis nechal pro sebe? Dostal ses tak daleko, aniž jsi řekl jediné slovo −“

Karpal šel do sebe. „Vím, že to bylo sobecké, ale jakmile jsem dešifroval interakce destičkových obrazců, nedokázal jsem se od toho odtrhnout na tak dlouho, abych to začal vysvětlovat někomu jinému. A za tebou jsem přišel nejdřív jen proto, že jsem chtěl, abys mi poradil, jak to nejlépe vyhlásit.“

Paolo se trpce zasmál. „Jak nejlépe vyhlásit, že první mimozemské vědomí je ukryto hluboko v nějakém biologickém počítači? Že vše, co měla diaspora udělat pro zbytek Koalice, je obrácené na hlavu? Jak nejlépe vysvětlit obyvatelům Carter-Zimmermana, že po třísetleté cestě jsou na tom stejně, jako by zůstali na Zemi a spustili si simulaci, která by se co nejmíň podobala fyzickému vesmíru?“

Karpal vzal jeho výbuch s humorem. „Spíš jsem měl na mysli to, jak nejlépe ukázat, že kdybychom neletěli k Orfeovi a nestudovali Wangovy koberce, nikdy bychom nemohli říct solipsistům z Ashton-Lavalu, že všechny jejich složitě vymyšlené formy života a exotické imaginární vesmíry blednou ve srovnání s tím, co je tady reálné − a co mohla najít jedině diaspora Carter-Zimmermana.“

~

Paolo a Elena stáli spolu na okraji Satelitu Pinatubo a dívali se, jak jedna z průzkumných sond zaměřuje maser[1]) na vzdálený bod ve vesmíru. Paolovi se zdálo, že zahlédl slabý rozptyl mikrovln, jak si svazek razil cestu z prachového obalu Vegy, bohatého na železo. Elenina mysl se ohýbá přes celý vesmír? Bylo lepší nemyslet na to.

Řekl: „Doufám, že až potkáš jiné moje verze, které u Orfea nebyly, nabídneš jim psychický štěp, aby nezáviděly.“

Zamračila se. „Hm. Víš, že nevím, jestli to udělám? Měl jsi mi říct předtím, než jsem se naklonovala. Ale tvé klony nemusejí závidět. Určitě budou ještě mnohem podivnější světy než Orfeus.“

„Já o tom pochybuji. Vážně si to myslíš?“

„Kdybych tomu nevěřila, nedělala bych to.“ Nebylo v Elenině moci změnit osud zmrazených klonů svého předchozího já. Ale každý měl právo emigrovat.

Paolo ji vzal za ruku. Paprsek mířil téměř na Regulus, jasný a vydávající hodně ultrafialového záření, ale když se podíval stranou, padlo mu do oka chladně žluté světlo Slunce.

Veganské C-Z bralo zatím zprávu o olihních překvapivě dobře. Karpal to podal tak, aby šok utlumil: zdůraznil, že mohli takový objev učinit jen díky tomu, že překonali takovou vzdálenost reálným fyzickým vesmírem − a bylo úžasné, jaký pragmatismus projevili dokonce i ti největší doktrináři z občanů polis. Ještě před startem by „mimozemští solipsisté“ byli tou nejnestravitelnější představou, tím nejodpornějším, na co mohla diaspora narazit − jenže teď byli tady a lidé tváří v tvář tomu faktu hledali cesty, jak to vidět v lepším světle. Orlando dokonce prohlásil: „Tohle bude dokonalé lákadlo pro okrajová polis − ‚Vydejte se do reálného vesmíru a stanete se svědky opravdu mimozemské virtuální reality.‘ Můžeme to prodat jako syntézu obou světových názorů.“

Paolo však měl stále obavy o Zemi, kde jeho pozemské já a ostatní čekali a doufali, že jim někdo ukáže cestu. Vezmou si poselství Wangových koberců k srdci a stáhnou se do vlastních hermetických světů, kde nebudou vnímat fyzickou realitu? Lacerta se dala přežít, všechno se dalo přežít; stačilo, aby se člověk zahrabal dost hluboko.

Smutně řekl: „Kde jsou mimozemšťané, Eleno? Takoví, se kterými bychom se mohli setkat. Takoví, se kterými bychom si mohli promluvit. Takoví, od kterých bychom se mohli něco naučit?“

„Nevím.“ Z ničeho nic se zasmála.

„Co je?“

„Jen mě napadla taková věc. Třeba si olihně kladou přesně stejnou otázku.“

PÁTÁ ČÁST

Játima řeklo: „Swifta viděli z první ruky. Ale některé změny, které se staly po jejich odletu, by je možná překvapily.“

Paolo jízlivě dodal: „A jak dlouho nám trvalo, než jsme si toho všimli.“

„Nikdo není dokonalý.“ Játima zaváhalo. „Bylo jsem zasvěcené do technické stránky víc než ty, ale stejně budu potřebovat, abys mi to pomohl celé poskládat.“

„Proč?“ Paolo se neklidně zhoupl na nosníku, jehož se držel.

„Řekneme jim, co se stalo na Poincaré?“

„Samozřejmě.“

„V tom případě se budou muset dozvědět víc o Orlandovi.“

12

Těžké

POLIS CARTER-ZIMMERMAN, MEZIHVĚZDNÝ PROSTOR

55 274 532 121 904 SKČ

4. července 4936, 1:15:19.058 UČ

Orlando Venetti se probudil podvanácté za devět století, s čistou hlavou a nadějemi, plný očekávání, že voltairovské C-Z již dorazilo na místo. Impulsem ke všem předchozím probuzením byly zprávy od ostatních klonů polis, tentokrát však usnul s vědomím, že nikdo jiný nebude u cíle dřív než oni. Teď přišla řada na Voltaira, aby se o něm mluvilo − i kdyby to znamenalo jen to, že do katalogu poorfeovských zklamání přibude další soustava pustých světů.

Překulil se a podíval se na hodiny u postele. Jejich svítící symboly působily ve tmě kajuty odhmotněně. Do příletu zbývalo sedmnáct let. Někdo v jiném C-Z musel udělat opožděný objev, který byl natolik důležitý, aby ho vnější já vzbudilo. Orlando se cítil podvedeně; nadšení pro objevy jiných polis z něj vyprchalo už před světelnými roky a desítkami let.

Chvíli jenom ležel a nadával; potom se začaly vynořovat vzpomínky na sen, který se mu zdál. Liana a Paolo se s ním hádali v atlantském domě, oba se ho snažili přesvědčit, že Paolo je její syn. Liana mu dokonce ukázala obrázky z porodu. Když se jim Orlando pokusil vysvětlit psychogenezi, Paolo se ušklíbl a řekl: „Zkus to udělat ve zkumavce!“ V tu chvíli si Orlando uvědomil, že nemá na vybranou; musel jim říct o Lacertě. A třebaže si představoval, že Paolo vyvázne nezraněn, teď pochopil, že to není možné. Paolo měl také tělo. Roboti najdou v sutinách tři zčernalé mrtvoly.

Orlando zavřel oči a počkal, až se bolest zmírní. Řekl Paolovi, že cestou zůstane zmrazený, naprosto netečný; nikomu nepřiznal, že si navolil sny. S ohledem na Fomalhaut to bylo moudré opomenutí. Dřímající klon by se formálně odchýlil a nechal vzniknout odlišnému jedinci; náhodný šum ve ztělesňovacím softwaru to zaručoval i bez rozdílných smyslových vstupů. Ale Orlando to neviděl jako smrt; nebyla jí ani sebevražda jeho pozemského já, jež zůstalo vzhůru. Vždy měl v úmyslu splynout na konci diaspory se všemi klony, které budou chtít, a ztráta jednoho nebo dvou mu nepřipadala tragičtější než ztráta vzpomínek na jeden nebo dva dny z každého tisíce.

Opustil kabinu a naboso přešel chladivou trávou k okraji létajícího ostrova. Krajina byla tmavá jako bezměsíčná noc na Zemi, ale země byla rovná a on znal cestu. Rád se zbavil otravného vyměšování stolice, ale rozkoše z vyprazdňování močového měchýře se nebyl ochoten vzdát o nic víc než možnosti sexu. Teď, když byl odtržen od všech biologických imperativů, byly obě činnosti vyloženě dílem rozmaru, ale o to víc se blížily jiným nesmyslným rozkoším, například hudbě. Jestliže si Beethoven zasloužil vydržet, zasloužilo si to i močení. Dělal z proudu, který mizel v hvězdné temnotě pod vyčnívající skálou, osmičky a podobné obrazce.

Vnutil Paolovi jenom málo z vlastní povahy − jako každý správný překlenovač právě tolik, aby se navzájem pochopili − a rád by viděl, kdyby následné generace využily všechny možnosti softwarové existence. Ale přetvořit se při pokusu udělat totéž osobně by nebylo nic jiného než sebezmrzačení. Proto snil postaru, dopřával si zmatené, nepřesvědčivé, neovladatelné sny, nikoli živé, podrobné, vytoužené představy anebo znechutivě terapeutická psychodramata asimilovaných. Jeho poctivě savčí sny mu nemohly vrátit Lianu; ani ho nemohly provést nějakou mučivou cestou alegorie a katarze, která by ho s její ztrátou měla smířit. Nic neodhalovaly, nic neznamenaly, nic neměnily. Ale odstranit je nebo zmrzačit je by bylo stejné, jako kdyby vzal nůž sám na sebe.

Voltaire stál nízko na obloze ve směru, který Orlando považoval za východ. Byla to matně rudá tečka v dálce − velká přibližně jako Merkur při pohledu ze Země, stará hvězda třídy K5 se svítivostí pouze šestinovou v porovnání se Sluncem. Dávno před odletem diaspory bylo pozorováno anebo odvozeno pět planet pozemského typu a pět plynných obrů, kteří patřili spíš do Neptunovy ligy než do Jupiterovy, ale individuální spektra vnitřních planet se zatím nepodařilo prozkoumat jak gigantickým zařízením doma, tak velice skromným vybavením, které si neslo samo polis.

„Co nabízíš? Útočiště?“ Zadíval se na hvězdu. Pravděpodobně ne. Jenom pár dalších pustých planet. Několik dalších lekcí z křehkosti života a lhostejnosti sil, které jej vytvářejí nebo ničí.

Orlando se vrátil do své kajuty. Přemýšlel o tom, že by výzvu ignoroval a šel hned zase spát. Bude to buď špatná zpráva − další Fomalhaut nebo něco ještě horšího − nebo důkaz tak nenápadného života, že trvalo sto nebo dvě stě let, než jej výzkum odhalil. Třeba se na některém měsíci jednoho z plynných obrů u hvězdy 51 Pegas našlo několik fosilizovaných mikrobů v nějaké průrvě, do té doby nezaznamenané. Důkaz o třetí biosféře by byl nesmírně důležitý, jenomže Orlandovi se nechtělo dumat o detailech vzdálených světů v předjitřní tmě.

Anebo orfeovské olihně konečně získaly matnou představu o povaze svých plovoucích vesmírů. Orlando se unaveně zasmál. Záviděl, ale nechal se chytit; šance na pokrok v kultuře olihní byla dost velká, aby to zlomilo jeho lhostejnost.

Tleskl a v kajutě se rozsvítilo. Sedl si na postel a promluvil na telestěnu. „Podej zprávu.“ Objevil se text, který sumarizoval důvody, proč ho vnější já probudilo. Orlando se nedokázal spokojit s nevědomým softwarem, který odpovídá.

Zpráva byla místní, třebaže řetězec událostí, který ji spustil, začal na Zemi. Někdo v pozemském C-Z vymyslel zdokonalený miniaturní spektroskop, který se dal zhotovit nanowarovými úpravami stávajícího modelu, jejž mělo polis k dispozici. Místní astronomický software si to vzal sám za úkol, a tak se teď novým přístrojem podařilo určit chemické složení atmosféry desítky Voltairových planet.

První překvapení bylo to, že nejvnitřnější planeta, Swift, měla poněkud jinou atmosféru, než se čekalo: většinou z oxidu uhličitého a dusíku. Celkový tlak tvořil asi pětinu pozemského, avšak v atmosféře byly rovněž významné stopy sirovodíku a vodních par. Vzhledem k tomu, že Swift měl jenom šedesát procent pozemské gravitace a průměrnou povrchovou teplotu sedmdesát stupňů Celsia, za dvanáct miliard let od jeho vzniku měla být prakticky veškerá voda pryč − rozbitá ultrafialovým zářením na kyslík a vodík, který vzápětí unikl do prostoru.

Druhé překvapení bylo to, že sirovodík podle všeho nebyl v termodynamické rovnováze se zbytkem atmosféry. Buď se uvolňoval z nitra planety − což bylo po dvanácti miliardách let nepravděpodobné − nebo to byl vedlejší produkt nějakého nerovnovážného procesu, jehož popudem bylo světlo Voltaira. Dost možná i života.

Ale třetí překvapení přebilo šedivé představy vroucích jezer plných páchnoucích bakterií a způsobilo, že Orlando ucítil na kůži mravenčení. Spektrum také ukázalo, že mezi molekulami v atmosféře Swifta se nevyskytuje žádný obyčejný vodík, žádný uhlík 12, dusík 14, kyslík 16 ani síra 32. Ani stopa po nejhojněji zastoupených kosmických izotopech, třebaže na devíti ostatních Voltairových planetách byly zastoupeny v normálním poměru. Na Swiftu bylo pouze deuterium, uhlík 13, dusík 15, kyslík 18 a síra 34: nejtěžší stabilní izotopy každého prvku.

To vysvětlovalo, proč se tam dosud vyskytuje vodní pára; tyto těžší molekuly by se držely blíž povrchu planety a deuterium by při rozložení mělo větší šanci zůstat a vzniknout znovu. Ale ani dřívější ztráta lehčích izotopů nemohla vysvětlit tato neskutečně abnormální množství; atmosféra Swifta obsahovala stotisíckrát víc deuteria, než kolik ho měla při vzniku planety mít.

Software se nevyjadřoval k tomu, co by to mohlo znamenat, ale Orlando nepochyboval. Tyto prvky někdo transmutovat. Někdo záměrně zvýšil váhu atmosféry této planety, aby jí prodloužil život.

13

Swift

POLIS CARTER-ZIMMERMAN, OBĚŽNÁ DRÁHA SWIFTA

85 801 536 954 849 SKČ

16. března 4953, 15:29:12.003 UČ

Játima najelo svou sondou vedle Orlandovy. Obě vidělo jako štíhlá, žebrovaná plavidla, asi tři delty dlouhá, vznášející se nad plochou rudou pouští Swifta. Skutečné sondy byly půlmilimetrové kuličky, jimž dodávalo energii světlo Voltaira. Většinou je unášel vítr, ale někdy získaly vznosnou sílu tím, že se roztočily. Dopředu se pohybovaly tak, že pumpovaly atmosférické plyny soustavou kanálků pokrytých molekulárními brvami.

Přestože pilotovací software byl pečlivě propracovaný, otočení volantem plavidla vždy nemělo kýžený výsledek.

„Oáza!“

Orlando se rozhlédl. „Kde?“

„Nalevo.“ Játima se ještě neotočilo, nechtělo do Orlanda narazit ze strany. Nebylo pravděpodobné, že by se sondy jako takové dotkly, a i kdyby, sotva by se něco stalo, ale jedna z prvních věcí, kterou Játima udělalo po příchodu z Koniši, byla ta, že si hardwarově nastavilo do svých navigátorů silnou averzi ke srážkám. Lidé v Carter-Zimmermanu neviděli rádi, když se někdo jiný snažil obsadit stejnou část krajiny jako oni.

Orlando zatočil své plavidlo a zamířili k oáze. Byla to jen louže vody široká nanejvýš několik metrů − desítky kilodelt v jejich současném měřítku − a uvězněná pod polymerovou membránou. Povrchové napětí membránu lehce protáhlo do konvexního zrcadla, v němž se odrážela plocha světle karmínové oblohy, která tak vypadala, jako kdyby visela několik centimetrů pod zemí. Čistá voda v řídké atmosféře Swifta vařila kolem šedesáti stupňů, takže pršet mohlo pouze na noční straně, ale když se dostatek dešťové vody shromáždil na místě, kde byly spóry, celá vyprahlá mikroekologie znovu ožila a podnikla kroky, aby si vodu udržela co možno nejdéle. Membrána omezovala odpařování a směs jiných chemikálií zvýšila bod varu až o deset stupňů, ale když dospělo odpoledne pětisetsedmihodinového dne do druhé poloviny, z oáz vzniklých přes noc zůstával jen zlomek. Život na Swiftu si přesto dovedl poradit s vyvařením vody přinejmenším stejně dobře, jako si nejprimitivnější pozemský život dokázal poradit se zmrazením.

Přiblížili se a nahlédli přes částečně odrazivou hladinu do úžasného světa pod ní. Široké, šroubovicové, masožravé rostliny se leskly zlatě a tyrkysově; jedno hejno roztočů, kteří se vyhýbali jejich jedovatým vějířům, bylo tmavě, sytě červené, jiná byla modrá jako obloha (pozemská před Lacertou). Veškerý život na Swiftu využíval v hojné míře chemie síry; uhlík sice dominoval, ale v důsledku nějaké prapůvodní náhody se síra dostala do pozice, kdy s ním strukturální roli sdílela. Intenzita barev byla jedním z vedlejších projevů.

„Třeba to všechno bylo vyrobeno z ničeho,“ nadhodilo Játima. „Jako dekorace. Třeba byl Swift bez života a bez atmosféry, a pak někdo přišel a molekulu po molekule vybudoval tento ekosystém. Použil těžké izotopy, aby přežil o něco déle. Jako když se socha dělá ze zlata, aby nepodlehla korozi.“

„Ne. Ať jsou teď Transmuteři kdekoli, toto musela být jejich původní biosféra.“ Zdálo se, že Orlando je o tom skálopevně přesvědčen, jako kdyby alternativa byla tak dekadentní a nepřesvědčivá, že o ní nemá cenu přemýšlet. „Nahradili by izotopy pomalu, vypouštěli by je do existující atmosféry v průběhu tisíců let. Byl to projev úcty, že svůj domov neobalili ochrannou koulí, nezměnili jeho oběžnou dráhu nebo neupravili svou hvězdu. Zavedli změnu na té nejnižší možné úrovni, pod biochemií.“

Játima navedlo své plavidlo nad louži. Kolem se vlnili několikamilimetroví zelení úhoři, mnohem rychlejší než sonda. Po membráně kráčel vzhůru nohama červenožlutý, dvanáctinohý pavouk a vybíral tlusté slimáky, kteří v ní žili. Játima nemělo s kořistí příliš soucitu; tito tvorové se lehkovážně živili ochrannými polymery, které téměř všichni ostatní pracně syntetizovali a vylučovali. Na druhou stranu to byla skulina, která si říkala o vyplnění, a žádný z těchto tvorů nedělal nic s vědomým záměrem.

„Jestli jim na jejich biologických bratrancích tolik záleželo, nemohli očekávat Lacertu. Není tu ani náznak zabudované ochrany před náhlým zintenzivněním záření gama.“

Orlanda to nezviklalo. „Třeba to bylo tak, že jediné, co by pro ně byli mohli udělat, bylo pro ně samotné něco zcela nepřijatelného. Navíc museli vědět, že i kdyby došlo k vyhynutí v masovém měřítku, udělali biosféru všeobecně dost pružnou, aby se vzpamatovala.“

Fosilií našli na Swiftu málo, takže bylo těžké soudit, do jaké míry byl život výbuchem narušen. Modely ukazovaly, že většina existujících druhů by se s tím vypořádala poměrně dobře, ale to bylo sotva překvapivé; byly to ty, které přežily, nikoli reprezentativní vzorek života z období před Lacertou. Dědičný materiál tady v následujících generacích cyklicky přecházel mezi pěti různými způsoby molekulárního kódování; některé druhy využívaly „čistý“ způsob, v němž všechny alfy vedly ke všem betám, gamám, deltám a epsilonům, zatímco jiné měly směsi všech pěti v každé generaci. Někteří biologové tvrdili, že zásluhou Lacerty identifikovali genetické úzké hrdlo, ale Játima nebylo přesvědčeno o tom, že někdo rozumí biochemii Swifta dost dobře, aby již mohl říct, jaká by byla bývala normální úroveň rozmanitosti.

„A kde jsou teď? Pohltil je introdus, nebo je rozprášila diaspora? Když jim umíš číst myšlenky ve všem ostatním, měla by pro tebe být odpověď na takovou otázku hračka.“

Orlando odpověděl s naprostou jistotou: „Byl bych tady, kdybych si myslel, že marním čas?“ Řekl to ironickým tónem, ale Játima nevěřilo, že tak docela žertuje.

Propátrali planetu z oběžné dráhy. Hledali města, zříceniny, hmotové anomálie, struktury pod povrchem. Jenže civilizace, která by byla tak vyspělá jako Transmuteři, mohla zminiaturizovat svá polis tak, že by byla nezaznamenatelná. Slabá naděje byla v tom, že když do osudu organického života na Swiftu zasáhli, bylo možné, že se u oáz čas od času ukážou. Játima ale nebylo optimista. Pokud byli stále na planetě, její návštěvníci jim mohli stěží ujít, ale oni se nerozhodli navázat kontakt. A pokud nechtěli být vidět, nedalo se očekávat, že do kaluží pošlou velké, neohrabané milimetrové automaty.

Játima sledovalo, jak pod sondou proplaval vzácný průsvitný tvor poháněný proudem vody, který vytvářel tím, že stahoval celé své duté tělo. Myslelo si, že bude připravené zkoumat takový svět, trpělivě pomáhat biologům v chápání evolučních principů nabízených i tou nejskromnější mimozemskou biosférou. Nebyly zde žádné tělesné struktury nebo životní cykly ohromující svou novotou, žádné postupy obstarávání potravy nebo reprodukce, které by nebyly vyzkoušeny již na Zemi, ale na molekulární úrovni všechno fungovalo jinak a na zmapování čekal obrovský labyrint zcela nových biologických cest. Ale zásluhou Transmuterů skoro ani nešlo, aby o to někdo stál. Jejich nepřítomnost − nebo dokonalé maskování − na sebe strhávala pozornost všech a dělala ze složitého soustrojí biosféry velice dlouhou poznámku pod mnohem lákavější prázdnou stránkou.

Otočilo se k Orlandovi. „Já myslím, že se neukrývají. Copak by mohli být tak stydliví, když dali atmosféře spektrum, které křičí: ‚Civilizace! Pojďte se podívat!‘ My jsme si toho všimli až zblízka, ale nepotřebovali bychom nijak propastný technický pokrok, abychom to zahlédli ze vzdálenosti tisíce světelných let.“

Orlando neodpověděl; hleděl do louže a dál pozoroval hejno karmínových larev, které se svlékaly a navzájem si požíraly svlečené kůže. Játima chápalo, jak je pro něho důležité kontaktovat se s Transmutery. Na konci diaspory, až se jeho roztroušené klony znovu spojí, bude Země znovu obyvatelná − ale dokud se nepodaří vysvětlit Lacertu, nikdy si nebude moci být jistý návratem do živého těla. Bylo pravděpodobné, že každá teorie, která z Koalice vzejde, zůstane stejně podezřelá jako původní hypotéza, že neutronovým hvězdám Lac G-1 potrvá sedm milionů let, než se srazí. Ale jestliže Transmuteři disponovali bezprostřední znalostí dynamiky galaxie v časovém horizontu milionů let − a byli dost velkorysí, aby atmosféru této planety proměnili atom po atomu, jen aby zachránili své vzdálené příbuzné před vyhynutím −jistě by neupřeli mladé civilizaci něco informací a rad ohledně vlastního dlouhodobého přežití.

„Dobrá.“ Orlando vzhlédl. „Třeba mělo spektrum bít do očí jako maják. Třeba je celý smysl v tom. Mohli atmosféru zachránit tisícem různých způsobů, ale zvolili si metodu, jíž na sebe upoutají pozornost.“

„Chceš říct, že porušili svou tradici, aby na sebe upozornili? Proč?“

„Aby sem někoho přilákali.“

„Proč potom jsou tak nespolečenští? Nebo jen čekají, aby nás přepadli ze zálohy?“

„Moc legrační.“ Orlando se mu podíval do tváře. „Máš ale pravdu: neschovávají se před námi, to by bylo absurdní. Jsou pryč. Ale určitě tady něco nechali. Něco, čeho si máme všimnout.“

Játima ukázalo na oázu.

Orlando se zasmál. „Ty myslíš, že to vybudovali jako jezírko s rybičkami a pozvali celou galaxii, aby to přišla obdivovat?“

„Teď to nevypadá jako nic zvláštního,“ připustilo Játima. „Ale vysychání pomalu pokračuje, i když je atmosféra zatížená deuteriem a kyslíkem 18. Před šesti miliony let to mohlo být velkolepé.“

Orlando se nenechal přesvědčit. „Třeba se v biosféře mýlíme oba. Třeba tady vůbec žádný život nebyl, když Transmuteři odešli; mohl se vyvinout později. Trvalá přítomnost vodních par může být pouze vedlejším projevem metody, kterou se rozhodli použít, aby udělali Swifta nápadným pro všechny, kteří mají slušný spektroskop a špetku inteligence.“

„A my jsme prostě nepátrali po tom, co máme najít, dost důkladně? Lákadlo nebylo zrovna decentní, takže odměna by měla být stejně nepřehlédnutelná. Buď se proměnila v prach, nebo se právě teď díváme na její pozůstatky.“

Orlando chvíli mlčel a potom trpce řekl: „V tom případě měli použít i maják, který se promění v prach.“

Játima váhalo, jestli má připomenout technický problém, jaký představuje volba izotopů s vhodným poločasem rozpadu. Nadhodilo: „Třeba navštívili i jiné planety a nechali tam něco trvanlivějšího. Příští C-Z, které dorazí k cíli, může objevit nějaký artefakt…“ Rozrušeně se odmlčelo. Někde na prahu vědomí se skrývala jiná možnost; počkalo několik tau, ale nevynořila se. Nechalo svou ikonu v krajině Swifta − spolu se svým lineárovým vstupem, kdyby Orlando něco řekl − a gestaltové stanovisko přesunulo do mapy své mysli.

Zobrazená krajina byla obrovská trojrozměrná soustava propojených objektů podobných neuronům, ale byly to symboly, nikoli uzly v síti nejnižší úrovně, jež pracuje s jednotlivými datovými impulsy. Každý symbol zářil s intenzitou úměrnou posílení, jehož se mu dostávalo od ostatních, které již síti dominovaly: objektů svého vědomého zájmu. Rychle vyzkoušelo jednoduché lineárové kaskády, které vzápětí vytěsnilo jako zastaralé − jinak by jeho mysl byla ochromena pozitivními zpětnými vazbami s banalitami typu horký/studený, mokrý/suchý − ale neustále se aktivovaly nové kombinace symbolů. Pokud by dostatečně rezonovaly současnou aktivitou, jejich spojenectví mohlo zesílit a dokonce povýšit až k vědomí. Uvažování se hodně podobalo biochemii; neustále docházelo k milionům náhodných kolizí, ale proces posouvala smysluplným směrem potřeba dojít k produktu, jenž bude mít ten správný tvar, aby pevně dodržel existující schéma.

Mapa byla zpomalený záznam; Játima sledovalo činnost systému při neodbytném pocitu, který ještě nedostal definitivní podobu, nikoliv aktivitu v reálném čase, způsobovanou prohlížením mapy. A důležitá spojenectví, softwarem mapy barevně odlišená, se dala snadno rozlišit, i když náhodou nepřekročila práh aktivity, která podporuje sama sebe. Aktivovaly se symboly pro izotop, trvanlivý, jasný… a neutron.

Játima v první chvíli nechápalo, ale potom se znovu vynořil pocit zapadajících kontaktů a ono si přesně uvědomilo, co je předtím nenapadlo. Jestli měly těžké, ale stabilní izotopy v atmosféře Swifta přilákat pozornost k něčemu trvanlivému, co mohlo být trvanlivější než atomy jako takové? Izotopy nebyly zprávou, ve které by Transmuteři říkali: „Pojďte na tuto planetu hledat naše knihovny plné těžce vydobytých vědomosti… i když se možná zatím proměnily v prach,“ ani „Přijďte obdivovat život, který jsme stvořili… přestože již mohl vyhynout.“

Izotopy říkaly: „Pojďte se podívat na tyto izotopy.“

„Ty pitomče!“ vykřikl Orlando. „Co to děláš?“

Játima skočilo plně zpět do krajiny Swifta. Své plavidlo nalezlo v pozici, kdy bylo zpola ponořené v oáze − a bylo jasné, že buď sonda samotná, nebo její plynové trysky membránu protrhly. Když se potom plavidlo znovu zvedlo, voda, jež se dostala do kontaktu s atmosférou, se rychle proměnila v bublinky o velikosti desítek delt, které bouřlivě uvolňovaly oblaka rychle se rozplývající páry. Přestože hladina vařila, roztržené okraje membrány vyslaly přes otvor lepkavé úponky. Několik těchto vláken se skutečně setkalo a spojilo, potáhlo ránu tenkou gázou, která měla sloužit jako základ pro novou polymerizaci. Ale otvor byl příliš velký. Proud páry a čeření vody roztrhaly chatrnou konstrukci. Membrána se protrhala ještě víc. Proces se již nedal zastavit.

Orlando stál na sedadle svého plavidla, křičel a zuřivě gestikuloval: „Ty pitomče! Vždyť jsi je zabilo! Kreténe!“ Játima zaváhalo, potom konišským stylem skočilo přímo do plavidla a popadlo ho za ramena.

„Je to v pořádku, Orlando, oni přežijí! Jsou na to adaptovaní!“ Divoce je odstrčil. Mával rukama, řval smutkem a vztekem. Játima už se ho nepokusilo znovu dotknout, ale upřeně se na něho dívalo a klidně opakovalo: „Oni to přežijí.“ Nebyla to tak úplně pravda; jen asi jedno ze tří jednotlivých stvoření přečkalo var a rehydrataci.

Podívalo se dolů; z celé oázy zbývalo již jen o málo víc než kus bláta. V lepkavé sedlině zůstávalo několika polymerem potažených bublin páry, které se pomalu zvětšovaly, než prasknou. Všechny barvy Swiftova života se slily do lehce duhové hnědi, aniž se dal rozeznat alespoň obrys nějakého těla. Trojrozměrná geometrie fungujících organismů byla stlačena do směsi dvourozměrné blízkosti a chemických markerů, avšak proces nebyl vždycky vratný, stejně jako kódování nebylo úplně jednoznačné. Dokonce i příslušníci různých druhů, jež vysychání zastihlo společně, se někdy rehydratovali jako společné genetické chiméry, když si navzájem přebrali spóry, aby sloužily jako tkáň jejich přetvořených těl.

„Kde jsi bylo?“ Z Orlandovy tváře čišelo zděšení a pohrdání. „To byli opravdoví, živí tvorové − a tys na ně nedokázalo dát pozor!“

„Musel to být nějaký náhlý spodní poryv. Autopilot by sondu do vody nepustil, kdyby to bylo možné.“

„Vůbec ses nemělo spustit tak nízko!“

Oba letěli ve stejné výšce. Játima řeklo: „Podívej, mě mrzí, že se to stalo. Bude nutné zvýšit bezpečnostní odstup sond. Ale zrnko písku ve větru mohlo udělat totéž. A membrána by v dalších deseti minutách tak jako tak praskla jen pod tlakem páry. To přece víš.“

Hněv z Orlandových očí vyprchal. Otočil se a zakryl si obličej rukama. Játima mlčky čekalo; již dávno pochopilo, že stejně nic jiného dělat nemůže.

Po chvíli řeklo: „Myslím, že vím, co Transmuteři chtěli, abychom zjistili.“

„O tom pochybuju.“

„Co přidáš k vodíku, aby vzniklo deuterium? Co přidáš k uhlíku 12, aby vznikl uhlík 13?“

Orlando se k němu otočil; viditelně si otíral neviditelné slzy. Jeho veřejná ikona mohla podle libosti maskovat nebo odhalovat jeho osobní pocit ztělesnění, ale nikdy se úplně nenaučil ovládat obě úrovně hladce − a teď, když jeho hněv opadl, vypadal tak zdrceně, jako by se měl na místě zhroutit a seschnout. Stačilo by k tomu jedno další zklamání.

„Tlouklo nás to celou dobu do očí,“ napovědělo Játima.

„Neutrony?“

„Ano.“

„Neutrony jsou neutrony. Co je na tom k odhalování? Kde je důvod letět osmdesát dva světelných let?“

„Neutrony jsou červí díry.“ Játima zvedlo ruce a vytvořilo standardní diagram Kozuchové, s jedním koncem rozděleným do tří větví. „A jestli měl mrtvý klon Blanche pravdu, Transmuteři měli všechny stupně volnosti, které mohli potřebovat, aby udělali Swiftovy neutrony jedinečnými.“

14

Vnoření

POLIS CARTER-ZIMMERMAN, OBĚŽNÁ DRÁHA SWIFTA

85 801 737 882 747 SKČ

18. března 4953, 23:17:59.901 UČ

Játima se s Orlandem dohodli, že se setkají v krajině základny Liliput, dvacetimetrové kupoli plné vědeckých přístrojů, která se nacházela v rovníkové planině, daleko od nížin středního pásu, kde vznikaly oázy. Kopuli a všechno v ní vybudovaly konvenční nanoroboty, ale suroviny by bez mnohem sofistikovanější technologie nebylo možné na místě získat. Bývalému Kosmickému štěněti jménem Enif, které po příletu k 51 Pegasus změnilo náhled a zuřivě se vrhlo na fyziku, se podařilo postavit první femtomechanismy asi sto let předtím, než voltairské C-Z dorazilo k cíli. Tím, že použilo volně vázané neutrony jader s halem obdobným způsobem jako elektronové oblaky normálního atomu, podařilo se mu vybudovat „molekuly“ o pět řádů menší, než byly ty s elektronovými vazbami, a potom se propracovalo k femtomechanismům schopným převážet neutrony a protony sem a tam mezi jednotlivými jádry a držet nutné přírůstky vazebné energie jako deformace vlastní struktury. Ukázalo se, že tento objev je na Swiftu neocenitelný; nejen že normální lehké izotopy pěti transmutovaných prvků byly podstatné pro určité experimenty, mnohé jiné prvky byly na povrchu planety vzácné v jakékoli formě.

Museli čekat dvanáct dní, než se hala uvolní. Když Játima do krajiny vstoupilo, předchozí aparatura, jejímž účelem bylo pátrat ve starých minerálních vzorcích po stopách kyslíku 16, se znovu rozkládala na zásobníky stavebních prvků. V měřítku jeden centimetr ku deltě se zdála být komora o rozloze metr čtvereční dost velká pro jakýkoli experiment, ale ve skutečnosti do ní všechno tak tak vejde. Játima našlo plány na analyzátor fázového posuvu neutronů v knihovně. Jejich autorem nebyl nikdo menší než Michael Sinclair, bývalý student Renaty Kozuchové. Když na Zemi dorazila rozšíření teorie Kozuchové, jak je navrhlo Blanche, většina fyziků nový model jednoduše odmítla jako metafyzický nesmysl, ale Sinclair jej pozorně prozkoumal. Doufal, že by mohl vypracovat experimentální test, který by dokázal ještě víc než vysvětlit délku průchodných červích děr vytvořených Kovárnou.

Objevil se Orlando. Software krajiny jako by si neuměl poradit s tím, co vydechuje; v kopuli Liliput bylo udržováno vysoké vakuum, a tak se před ním zpočátku objevoval a padal řídký obláček ledových krystalků, jak se jeho dech rozpínal a ochlazoval, ale po chvíli si to nějaký subsystém rozmyslel a začal očividnou kontaminaci nějakým zázračným způsobem odstraňovat hned, jak opustila jeho ústa.

Nanoroboty komory vybudovaly základní kostru a pustily se do práce na analyzátoru. Ze zásobníků vysoukaly bariová, měděná a ytterbiová vlákna a utkaly z nich jemné šedé cívky supravodivého drátu pro magnetický rozdělovač svazku − což byl pro tuto součástku zvláštní název, jestliže v tomto případě bude „svazek“ tvořit jediný neutron. Orlando sledoval jejich práci s pochybovačným výrazem. „Podle tebe by Transmuteři vážně mohli spoléhat na to, že někdo uskuteční tak detailní experiment?“

Játima pokrčilo rameny. „Co je to detailní? Posuv mezi spektry deuteria a vodíku činí jen několik dílků z deseti tisíc, ale nedovedeme si představit, že by si ho někdo mohl nevšimnout.“

Orlando řezavě odpověděl: „To, že deuteria je šesttisíckrát víc než normálně, není žádný detail. To, že vodní pára váží o dvacet procent víc, není žádný detail. Ale částice, které se chovají přesně jako neutrony, dokud je nerozdělíš do dvou kvantových stavů, jedním neotočíš o víc než sedm set dvacet stupňů a znovu je nezkombinuješ, abys zjistilo jejich relativní fázi? Něco mi říká, že to by se dalo prohlásit za detail.“

„Možná ano. Ale Transmuteři neměli příliš na vybranou; neutrony nemůžeš udělat o dvacet procent těžší. Jediné, co mohli udělat, bylo zabalit je do jiných vrstev, jež na ně upozorní. Čím je Swift zvláštní? Těžkými izotopy v atmosféře. Čím jsou izotopy zvláštní? Neutrony navíc, které obsahují. Čím jsou ty neutrony zvláštní? Na neutronu se dá změnit jedna jediná věc, aniž by se z něho stalo něco úplně jiného. Délka červí díry.“

Zdálo se, že Orlando chce něco namítnout, ale potom rezignovaně zvedl ruce. Nemělo smysl se hádat; tak či tak, brzy budou znát odpověď.

V rozšíření teorie Kozuchové od Blanche, právě tak jako v tradiční verzi, byly červí díry elementárních částic většinou stejně krátké, jako byly úzké; obě ústí, obě částice sdílely tutéž mikroskopickou šestirozměrnou sféru. To byl nejpravděpodobnější stav červích děr vytvořených z vakua. Na rozdíl od průchodných červích děr už nemohly po vzniku měnit svou délku, ale teoreticky neexistoval důvod, proč by delší nemohly existovat: řetězce krátkých děr propojené svými konci nebo řada propojených mikrosfér stáčejících se do šesti dodatečných makroskopických rozměrů. Pokud by takto vznikly, byly by stabilní; šlo jen o to zjistit, jak je vytvořit. Při běžných metodách spojování − kolizích s použitím hrubé síly − dvě mikrosféry jednoduše splynuly v jednu.

Přestože Sinclair prověřil několik bilionů elektronů, protonů a neutronů, žádné dlouhé nenašel, ale to nebyl důkaz jejich fyzické nemožnosti, pouze potvrzení, že jsou v přirozených podmínkách vzácné. A pokud si Transmuteři přáli nechat za sebou jediný, trvanlivý vědecký odkaz, Játimu lepší volba nenapadala. Dlouhé neutrony měly potenciál zodpovědět na základní otázku, jejíž řešení by mladé civilizaci jinak mohlo trvat tisíce let. Uvězněné ve stabilních izotopech na planetě, která obíhá kolem pomalu hořící hvězdy, by zůstaly k dispozici po dobu třiceti nebo čtyřiceti miliard let. Bylo dokonce možné, že pomohou osvětlit přesně opačný problém svého stvoření: jak to udělat, aby průchodné červí díry zůstaly krátké, a získat tak tajemství k překonání galaxie.

Nanoroboty se přesunuly od rozdělovače svazku k druhé soustavě cívek, jejímž úkolem bylo otočit jeden kvantový stav neutronu, až se bude simultánně pohybovat po dvou alternativních drahách. Dlouhá částice se na první pohled nedala nijak odlišit od krátké; ani jedna neměla průchodnou červí díru, takže nebylo možné poslat skrze ni signál a změřit čas. Jenže Sinclair si uvědomil, že obvyklé rozdělování částic na fermiony a bosony se s dlouhými částicemi poněkud zkomplikuje. Charakteristickými vlastnostmi fermionu bylo, že má spin půl jednotky, řídí se Pauliho vylučovacím principem (který bránil všem elektronům v atomu a neutronům a protonům v jádře, aby společně upadly do téhož, energeticky nejnižšího stavu) a reagoval na otočení o 360 stupňů fázovým posunem o 180 stupňů oproti své neotočené verzi. Fermion potřeboval dvě celé otáčky, 720 stupňů, aby se vrátil zpět do fáze. Bosonům stačila jedna otáčka, aby se vrátily přesně do téhož stavu, v jakém byly na začátku.

Každá dlouhá částice tvořená lichým počtem jednotlivých fermionů by si udržela první dvě fermionové vlastnosti, ale pokud by také obsahovala nějaké bosony, jejich přítomnost by se projevila fázovými změnami při otočení částice. Dlouhá částice s červodírovou sekvencí „fermion-boson-fermion-fermion“ by se rozfázovala a vrátila do fáze jako jednoduchý fermion po jedné a dvou otáčkách, ale třetí otáčka by ji vrátila do fáze okamžitě. Následné otáčky mohly prozkoumat strukturu červí díry do čím dál větší hloubky: každý jednotlivý fermion v řetězci by totiž potřeboval dvě otáčky, aby obnovil fázi částice, zatímco každému bosonu by stačila jen jedna. Jak to vyjádřil Orlando − hledaje trojrozměrnou analogii, když ze sebe Játima začalo chrlit teorii grup a topologii − bylo to jako sjíždět do červí díry částice po zábradlí točitého schodiště. Někdy se stalo, že po absolvování celého kruhu stočení zábradlí způsobilo, že člověk zůstal vzhůru nohama, takže musel jet dokola ještě jednou, než se zdálo, že je schodiště orientované zase správně. Jindy po jedné otáčce všechno vypadalo normálně.

Zatímco nanoroboty prováděly na zařízení dokončovací práce a připojovaly k datovému spoji komory neutronový zdroj a detektory, Játima uvažovalo, že by kontaktovalo Blanche. Ale když se setkaly předtím, voltairský klon nejevil o myšlenky svého mrtvého fomalhautského já sebemenší zájem. Blanche se všude odmítlo urychlit na tělařský ekvivalent − popříletový standard přijímaný prakticky celou diasporou − a v důsledku toho poněkud upadlo do izolace. Sinclair by možná měl zájem být svědkem experimentu, ale bude si muset počkat dvaaosmdesát let; neúčastnil se diaspory vůbec.

Játima ukázalo na vypínač na boku neutronového zdroje; byl to pouze krajinný objekt zasazený do jejich pohledu na zařízení, ale jeho stisk vyšle signál do Liliputu, aby nechal proběhnout první neutron. „Chceš mít tu čest?“

Orlando zaváhal. „Pořád si nejsem jistý, jaké naděje do toho vkládám. Čekám exotickou transmuterskou fyziku… nebo pobavení, až uvidím, jak se z toho snažíš vykroutit, jestli se ukáže, že se mýlíš?“

Játima se vyrovnaně usmálo. „Na naději je úžasné to, že nemá na nic absolutně žádný vliv. Zmáčkni ten vypínač.“

Orlando přistoupil k zařízení a udělal to. Displej vedle něho − další krajinný objekt − se okamžitě zaplnil nečitelně rolujícími symboly. Játima čekalo krátkou sekvenci, která se bude opakovat po pěti, nanejvýš šesti otáčkách − nebo jenom dvou, pokud byly neutrony smutně normální. Několik segmentů by jako důkaz stačilo, ale celkovou délku třeba Transmuteři nemohli ovlivnit.

„Je to chyba zařízení, nebo obrovský úspěch?“

„Obrovský úspěch. Alespoň doufám.“

Játima vyslalo displeji gestaltový příkaz, aby se vrátil na začátek. Data ukázala, jak se neutron při opakovaných otáčkách rozfázovává a sfázovává:

−++−+−+++−+−+−++++−+−+−+−+++++…

Přímo pod tím byl překlad:

FbFFbbFFFbbbFFFFbbbb…

Orlando přečetl nahlas: „Fermion, boson, fermion, fermion, boson, boson…“

„Přísahám, že to není podfuk,“ řeklo Játima.

„Já ti věřím.“ Počítání trvalo až do 126, potom je vystřídala nějaká hůře dešifrovatelná struktura. Orlando vypadal, skoro jako by měl strach. „Je to zpráva. Nechali nám zprávu.“

„To nemůžeme vědět.“

„Docela klidně to může být ekvivalent celé jejich poliské knihovny. Navázaný na červí díře jediného neutronu jako uzly na provázku.“ Nejistě se usmíval; Játimu napadlo, jestli by mu ztělesňovací software dovolil šokem omdlít.

„Nebo to může být jenom důkaz umělosti. Nepravděpodobná sekvence, aby si to nikdo nespletl s přirozeným jevem a nepřekroutil jejich fyziku, až pro to bude hledat vysvětlení. Nedělej ukvapené závěry.“

Orlando přikývl a otřel si čelo dlaní. Pokynul obrazovce, aby najela na aktuální data; příval pokračoval, ale byl viditelně pomalejší. Každý test pro různý počet otáček bylo třeba provést několikrát, aby vznikla spolehlivá statistika − a po miliardě otáček a interferenčním měření nebylo možné neutron jenom tak otočit ještě jednou pro otestování miliardy a jedné, bylo třeba začít znovu od nuly.

Počkali, až se sekvence začne opakovat. Po jedenadvaceti minutách se neutron rozpadl, aniž se opakoval. Vzniklý proton si měl teoreticky ponechat stejnou skrytou strukturu, ale Játima neudělalo žádná opatření, aby jej zachytilo, a pro práci s nabitou částicí by bylo nutné celý přístroj přebudovat.

Játima přikázalo analyzátoru, aby přešel na vyšší frekvenci otáček. Druhý neutron rychle poskytl stejnou sekvenci jako první a přežil dost dlouho, aby začalo opakování, po šest krát deseti na osmnáctou segmentů. Šest exabytů dat nebyla zrovna poliská knihovna, ale zbývalo dost prostoru pro víc než pečeť stvořitele nebo nějaké hloupé subatomární graffiti.

Displej přeložil sekvenci do Orlandova stylizovaného spirálového schodiště, zkroucené stuhy připomínající DNA, jenže mnohem delší než jakýkoli genom nebo psychozárodek. Až do tohoto okamžiku tady Játima nikdy doopravdy necítilo ruku civilizace; izotopová charakteristika byla jednoznačná, ale příliš amorfní, než aby dokázala sdělit víc než informaci o své umělosti. Nenašli žádné sutiny, žádné památníky, žádné střepy − a nebylo možno říct, zda život v oázách jsou biologičtí bratranci Transmuterů, jejich umělí mazlíčci nebo jen náhoda, která s nimi nijak nesouvisí. Nyní se však ukázalo, že planeta je plná artefaktů, které jsou starší než kterýkoliv mrakodrap nebo pyramida, bohatší než kterýkoli papyrus nebo optický disk. A v každém pikogramu atmosférického oxidu uhličitého jich bylo tři sta miliard.

Otočilo se k Orlandovi. „Pustíme to do světa hned, nebo se nejdřív pokusíme o interpretaci?“ Knihovna překypovala softwarem pro analýzu struktur; pokusů o připravenost na tento okamžik tam bylo za tři tisíce let. Lidé již většinou z nich nechali proběhnout různé Swiftovy genomy, když bezúspěšně pátrali po ukrytých vzkazech.

Orlando se vzmohl na spiklenecký úšklebek. „Není to jako vloupat se do hrobky. Podíváním se nic nepoškodíme.“

Játima skočilo do xenolingvistické indexové krajiny, místnosti plné vitrín, ve kterých byly imitace Rossetských desek, křehkých svitků a rukopisů a starobylých elektronických dešifrovacích strojů. Vybudovalo linku od banky neutronových dat k řetězci těchto analyzačních programů. Orlando je následoval. Stáli v místnosti s kobercem a mlčky se dívali, jak roj modrobílých světlušek, představující data, přelétá od ikony k ikoně.

Dvanáctá ikona v řetězci byla stará obrazovka s katodovou trubicí. Představovala směšně naivní program, který Játima zahrnulo jen proto, že by zabral jen málo času. Jakmile světlušky dosedly na jeho bakelitové pouzdro, obrazovka náhle ožila.

Obraz začal jedinou krátkou vertikální čárou, potom začal zabírat stále širší prostor a ukázal nejdřív desítky, pak stovky podobných čar. Játima obrazec nepoznalo, ale software ano: dolní konce čárek označovaly pozice hvězd − Voltaira a jeho prospektu z určitého úhlu, přibližně před padesáti miliony let. Kupodivu to nebyl perspektivní pohled, nýbrž ortogonální projekce. Vypovídalo to něco o vjemové soustavě Transmuterů? Játima se najednou zarazilo; mapy Země se zhotovovaly tak, že připomínaly všechno, od narovnané pomerančové slupky po odraz planety v nějakém obrovském deformujícím zrcadle. Neprozrazovaly nic o běžném zraku tělařů.

Orlando zhluboka vydechl. „Pixelová pole? Že by to bylo tak jednoduché?“ Řekl to skoro zklamaně, ale vzápětí se vzrušeně rozesmál. „Starý dobrý dvojrozměrný obraz, měnící se s časem! Pořádná protilátka na abstrakcionismus, co?“ Po chvíli dodal: „I kdyby to byl jen zlomek dat.“ Játima dostávalo gestaltová návěští vysílaná ikonou katodové trubice, nabitá doplňkovými informacemi, ale Orlando četl mučivě totéž v podobě lineárového textu v překladovém okně, jež do krajiny vložilo jeho vnější já.

Podle pohybu hvězd se dalo určit, že každé políčko představuje asi 200 let; software zobrazil padesát políček, 10 000 let, za tau. Celý pohled byl silně stylizovaný a obraz byl binární: ani stupeň šedi, pouze černá a bílá. Ale software došel k závěru, že vertikální čárky spojené s každou hvězdou jsou něco jako měřítko svítivosti a udávají vzdálenost, v níž energetická hustota záření hvězdy poklesne na šedesát jeden femtojoul na metr krychlový, což byla − náhodou nebo ne hodnota reliktního mikrovlnného záření. Pro Voltaira to byla asi jedna osmnáctina světelného roku, pro Slunce zhruba jedna sedmina. Ortogonální projekce umožňovala, aby bylo současně vidět „čáry svítivosti“ několika set hvězd, všech ve stejném měřítku; realistická perspektiva z kteréhokoli místa v galaxii by ukázala všechny kromě těch několika, které vzdálenost činila neviditelnými, čímž by se zamýšlený význam mnohem víc zamlžil.

Ale jak se záběr rozšiřoval, z čárek všech hvězd i tak zanedlouho zůstaly jen totožné jednopixelové tečky. Játima nechápalo, co to má znamenat, ale čekalo se svým soudem.

Když bylo vidět celou Mléčnou dráhu, ne úplně z profilu, odjíždění se zastavilo. Pak se náhle objevila krátká vertikální čárka; byla dlouhá dvanáct set světelných let, mířila z roviny galaktického disku vzhůru a hned po jednom políčku zmizela. Játima uvažovalo, jak by mapa zobrazila zdroje zářící kratší dobu než 200 let; nejjednodušší by bylo porovnat jejich celkovou energii s výstupem běžné hvězdy za dvě století. V takovém případě odpovídala čára svítivosti o délce dvanácti set světelných let výtrysku radiace srovnatelnému s výstupem Slunce za čtrnáct miliard let. Výtrysku uvolněnému při srážce dvou neutronových hvězd.

Neutrony jako varování před neutronovými hvězdami? Byla to snad další úroveň mnohovrstevného významu izotopů?

Pokaždé za dvě nebo tři sta tisíc let se někde v galaxii objevil další výtrysk. Menší čárky se objevovaly častěji, většinou nejspíš supernovy; několik jich odpovídalo známým pozůstatkům. „Tak co je to, minulost, nebo předpověď?“ zeptal se věcně Orlando.

„Podle rozložení těžkých izotopů v kůře to vypadá na to, že Transmuteři zpracovali atmosféru přinejmenším před miliardou let.“ Takže pokud byly jejich předpovědi těchto událostí daleko do budoucnosti přesné, dokazovalo by to, že rozuměli dynamice neutronových dvojhvězd ještě mnohem lépe než astronomové z C-Z nebo z řad gleisnerů. Nebylo možné posoudit jejich záznamy o těchto dávných explozích, dokonce starších než tělařská astronomie v oblasti záření gama, ale pokud by vyšlo najevo, že správně předpověděli čas srážky Lac G-1, ukázali by se jako mimořádně spolehliví prorokové.

Játima pohlédlo na Orlanda; očima visel na obrazovce. Bez další Lacerty mu Transmuteři mohli slíbit tělařskou věčnost. Mohli zaručit bezpečný návrat na Zemi a všechno, co mu kdysi bylo drahé.

Asi 100 000 let před současností se měřítko začalo znovu měnit. Játima se znepokojeně dívalo, jak pohled obsáhl galaxii v Andromedě, celou Místní skupinu a pak ještě vzdálenější shluky galaxií. Pak, 26 000 let před přítomností, se objevila čára dlouhá téměř dvě miliardy světelných let, která probodla maličkou Mléčnou dráhu.

Obraz rychle najel zpátky, právě včas, aby ukázal výtrysk záření gama před dvěma tisíci lety: Lac G-1. Transmuteři předpověděli okamžik exploze s přesností na nejbližší políčko a jeho polohu a energii na nejbližší pixel. Orlando mlčky sledoval, jak mapa běžela dalších dvacet milionů let. Za celou tu dobu neukázala žádné další výbuchy záření gama v takové vzdálenosti, aby to mohlo ohrozit biosféru.

Ale pokud byly všechny předpovědi mapy stejně spolehlivé, došlo před 26 000 lety v galaktickém jádru k události, vedle níž byly všechny běžné výtrysky bezvýznamné. Za dalších tisíc let se důsledky přeženou touto oblastí − a i kdyby diaspora, gleisneři a polis sídlící na Zemi začali okamžitě prchat, až by se přes ně puls záření konečně převalil, byl by třicetmilionkrát intenzivnější než Lacerta.

~

Paolo rázně řekl: „To není možné. Na uvolnění takového množství energie bys potřebovalo gravitační zhroucení šesti nebo sedmi miliard slunečních hmot.“

Játima požádalo o setkání s ním kvůli Orlandovi, ne proto, aby s ním potisící prodiskutovalo význam neutronových dat. Ale zdálo se, že Paolo se chce nejdřív zbavit exploze v jádru, než vyslechne jediné slovo na jiné téma, a možná to tak bylo správné. Víra nebo nevíra v to, že k události dojde, teď tvořila základ, od něhož se odvíjelo všechno ostatní.

„V galaktickém jádře je hmoty víc než dost, záleží jen na tom, kde nakreslíš hranici.“

„Ano, ale všechny ty hvězdy mají své oběžné dráhy. Nespadnou společně do nějaké gigantické černé díry.“

Játima se smutně zasmálo. „Neutronové hvězdy Lac G-1 také měly své oběžné dráhy. Neměly se srazit ještě dalších sedm milionů let. Proto bych nevsadilo život na zachování momentu hybnosti, dokud bych nezjistilo, kam zmizel všechen ten, který měla Lacerta.“

Paolo odmítavě pokrčil rameny. On nebyl ten, kdo měl něco dokazovat. I kdyby četli poselství Transmuterů správně, nemuselo být upřímné; i kdyby bylo myšleno upřímně, neznamenalo to, že je neomylně pravdivé. A to, že se nepodařilo vysvětlit Lacertu, sotva znamenalo, že je možné jen tak zavrhnout zákony zachování energie. Kdyby se jednalo o čistě teoretický spor, Játima by ve všech bodech s chutí ustoupilo.

Rozhlédlo se po Srdci, aby se pokusilo odhadnout náladu. Lidé tiše rozmlouvali v malých skupinkách, nervózní a zaražení, ale zdaleka ne zoufalí. Od chvíle, kdy byla neutronová data uvolněna, pozorovalo Játima ve voltairském C-Z stejně široké spektrum reakcí, jakého bylo svědkem u tělařů, když se dozvěděli o Lacertě. Mnoho občanů jednoduše odmítalo uznat, že exploze jádra je reálná možnost − a několik jich podlehlo paranoidním představám, které si nezadaly s těmi tělařskými, když prohlašovali, že účelem poselství Transmuterů je vyvolat mezi „konkurenčními“ civilizacemi paniku a rozvrat. Jiní hledali způsoby, jak událost přežít. Kdyby se podařilo zařídit, aby polis byla ve stínu planety, zaclonilo by je to před paprsky gama, jenomže proud neutrin by byl nevyhnutelný a dost intenzivní, aby rozrušil i ty nejpevnější molekulární struktury. Zatím nejpřijatelnější plán, který Játima vyslechlo, předpokládal zakódování dat z každého polis do soustavy hlubokých příkopů na povrchu planety a pak vybudování obrovské armády nevědomých robotů v široké paletě velikostí od nanowaru nahoru, tak početné, aby byla šance, že i relativně málo těch, jimž se podaří přežít, bude schopno polis obnovit.

„Předpokládejme, že tenhle výtrysk skutečně je na cestě a zpráva je varování.“ Paolo se znovu posadil do křesla a zahleděl se na Játimu velice přívětivě. „Když si Transmuteři dali z dobrého srdce tu práci, aby vytvořili tolik zakódovaných neutronů, že by to vystačilo na planetu, proč nám nenechali něco víc než nepříjemná fakta? Pár tipů pro přežití by se mohlo hodit.“

„Zatím neodepisuj zbytek dat; mohou obsahovat nejrůznější věci. Nejlépe instrukce, jak zkrátit průchodné červí díry. A když ne, tak spolehlivý způsob, jak zavřít a znovu otevřít jejich ústí; potom bychom se mohli v nějaké ukrýt jako hejno nanorobotů, dokud se výbuch nepřežene.“

Úvahy nad takovým scénářem probouzely v Játimovi silnou klaustrofobii, ale Gabriel zašel ještě dál a nadnesl hypotézu, že nerozluštěný objem neutronových dat by mohli být samotní Transmuteři: digitální snímky uložené do částic v naději, že život po explozi jádra, až něco takového vznikne, na ně narazí a úslužně jim vrátí aktivní existenci. Pokud to tak bylo, nenechali žádný zjevný návod nikomu, kdo by se k nim chtěl v jejich útočišti přidat − a jestliže věděli o explozi již před miliardou let, vypadalo mnohem pravděpodobněji, že by vyrazili do jiné galaxie, ať už červí dírou nebo nějakým konvenčnějším prostředkem.

Paolo řekl: „Takže ty myslíš, že pro varování použili jasné pixelové pole a pak přešli pro všechny užitečné rady na nějakou ďábelskou šifrovací metodu? Proč? Třeba proto, aby si civilizace trochu proseli?“

Játima zavrtělo hlavou, pominulo jeho sarkasmus a odpovědělo normálně. „Všechno, co udělali, vypadalo zpočátku bizarně a záhadně − a potom jasně a transparentně, jakmile jsme to pochopili. Nevěřím, že něco záměrně zatajují. A nemyslím si, že by se jejich myšlení natolik lišilo od našeho, aby nám hrozilo, že se divoce zmýlíme v interpretaci něčeho, co vypadá jako jednoduché sdělení. Zatím se zdá, že nejhorší chyba, kterou jsme mohli udělat, byla vzdát příliš brzy snahu o interpretaci izotopů.

Ale nemohli se vyhnout určitým odhadům toho, jak budeme uvažovat a jakou techniku budeme využívat − a některé z těchto předpokladů budou určitě mylné. Nemám problém představit si civilizaci létající mezi hvězdami, která by nevyzkoušela experiment s neutronovými fázemi ani za milion let. Takže se může stát, že k významu zbytku těch dat se nedostaneme… ale jestli to tak bude, nebude to ze zlomyslnosti a nebude to proto, že byla mimo naše chápání celá jejich konceptuální soustava. Bude to prostě jenom smůla.“

Paolo se konečně uculil. Jako by svým výrazem tolerantního pobavení neochotně přiznával, že je to lákavá představa Transmuterů, jakkoli je naivní. Játima toho okamžiku využilo.

„A bez ohledu na to, co si o té mapě myslíš ty sám, si uvědom, že Orlando nad tím nemůže mávnout rukou jako ty. Všechno ho to táhne zpátky k Lacertě.“

„Já to vím.“ Podrážděně se na Játimu podíval. „Ale fakt, že to v něm vyvolává bolestivé vzpomínky, ještě neznamená, že má pravdu.“

„To ne.“ Játima se obrnilo a znovu přitlačilo. „Říkám jenom to, že když tě žádá, abys podnikl kroky, které ti zajistí bezpečí −“

„Nebudu se mu přizpůsobovat.“ Paolo se rozhořčeně zasmál. „A nepotřebuju, aby mi nějaký exkonišský solipsista dělal přednášku o traumatech karnevalu.“

„Ne?“ Játima se mu pátravě zahledělo do obličeje. „Možná jsi mu duševní architekturou bližší, ale chováš se, jako bys neměl ponětí, co prožil.“

Paolo odvrátil zrak. „Já vím, co se stalo s Lianou. Ale co mohl udělat? Přinutit ji k použíti introdu? Oba se rozhodli stejně. Nebyla to jeho vina.“ Vzdorovitě zvedl oči. „A to, že mě zachrání před explozí jádra, mu ji nevrátí.“

„Ne. Ale nemuselo by ho to bolet.“

Po chvíli Paolo mrzutě řekl: „Dokázal bych žít s tím, že bych promarnil tisíc let, abych se zakódoval do topografie nějaké planety, i kdyby se mi všichni rozumní lidé z diaspory vysmívali. Ale když mu začnu ustupovat, kde to skončí? Jestli si myslí, že s ním potom budu migrovat zpátky do organického těla −“

Játima se zasmálo. „Toho se nemusíš vůbec bát, nemyslí. A až bude mít spoustu tělařských dětí, nejspíš tě úplně zapře. Odepíše tě jako politováníhodnou chybu. Už si tě ani nevšimne.“

Nejistotu v Paolově tváři po chvíli vystřídalo neskrývané poranění.

„To byl žert,“ řeklo Játima.

~

Blanche plavalo v klidném oceánu tvořeném různými vrstvami kapalin v pastelových barvách, přibližně čtvrt delta hlubokými a oddělenými vrstvičkami neprůhledného modrého koloidů. Zdálo se, že jediné světlo vychází z roztroušené a vše prostupující bioluminiscence. Když Játima plavalo krajinou k němu, napadlo je, jestli by se nemělo nejdřív zdvořile zeptat na zvláštní fyziku tohoto světa, než požádá o vysvětlení tajemného pozvání.

„Ahoj, Sirotče.“ Jak stanovisko Játimy přecházelo z vrstvy do vrstvy, průniky koloidových vrstev s pevnou černou nepřítomností Blanche vypadaly jako diagram metody, která vykreslí kritické body nějaké plochy jako řadu křivek. Jedna přibližná elipsa přes jeho ramena dala vzniknout v nižší rovině dvěma oválům po stranách, z nichž každý se rozdělil do pěti menších oválů, které zmizely těsně předtím, než se elipsa trupu rozdělila. Jelikož Játima nevidělo celou ikonu najednou, byl pro ně gestalt Blanche téměř nečitelný. „Nějakou dobu jsme se neviděly.“

„Pro tebe byla delší než pro mne. Jak se máš?“ Tento klon se Gabrielovi odcizil krátce po příletu, a pokud bylo Játimovi známo, nikdo jiný s ním od jeho poslední návštěvy nemluvil.

Blanche otázku ignorovalo nebo ji chápalo jako rétorickou. „Poslalo jsi mi zajímavá data.“

„Těší mě, že ses na ně podívalo. Všichni ostatní jsou z toho vedle.“ Přestože Blanche evidentně nejevilo zájem o Swifta ani o Transmutery, Játima mu poslalo návěští odkazující na neutronovou sekvenci; považovalo za jedině správné dát všem jeho klonům na vědomí, že fomalhautské Blanche bylo rehabilitováno.

„Připomnělo mi to pozemskou biochemii.“

„Opravdu? V jakém smyslu?“ Lidé se pokoušeli interpretovat data za pixelovým polem jako swiftovský genom, ale Játima pochybovalo, že by se i ten nejvýstřednější starý software z programu SETI pokusil o něco tak absurdního, jako je interpretace založená na kódu DNA.

„Jen určité hrubé analogie se skládáním proteinů. Ukázalo se, že obojí jsou specifické příklady mnohem obecnějšího problému v n rozměrech… ale tím bych tě nenudilo.“ Blanche udělalo otvory do vrstev koloidu před sebou, až vznikla průhledná prázdnota, koule o šířce přibližně dvě delty. Jakmile do této arény strčilo ruce, objevila se mezi nimi spletitá struktura podobná složitě zamotané šňůrce s korálky. Struktura byla složitá, ale z nějakého důvodu nevypadala příliš organicky. Připomínala spíš nanorobota, kterého byl někdo nucen zkonstruovat z jediné lineární molekuly, tvarované pouze úhly vazeb mezi po sobě jdoucími atomy.

Blanche řeklo: „Nebylo co dešifrovat, co dekódovat. Všechny zprávy, které byly k přečtení, jste přečetli. Zbytek neutronové sekvence vůbec nejsou data; je tam proto, aby řídil tvar červí díry.“

„Tvar? K čemu je důležitý?“

„Umožňuje červí díře chovat se jako určitý katalyzátor.“

Játima zůstalo jako omráčené, avšak částí jeho mysli problesklo: Jak jsem mohlo být tak hloupé? Samozřejmě. Neutrony sloužily z dálky jako maják přitahující pozornost a pak zblízka jako varovná zpráva; mělo nás napadnout, že ve zbývající struktuře se skrývá úplně jiná funkce. „Co konkrétně dělá? Vytváří další dlouhé neutrony? Zkonstruovali jenom jeden, který se namnožil po celé planetě?“

Blanche červí dírou otočilo, ale ne v žádném z viditelných rozměrů; jak se pohled natočil do jiných hyperrovin, červí díra se zvláštním způsobem ohnula. „Ne. Zamysli se nad tím, Játimo. Tady nemůže katalyzovat nic. V tomto vesmíru nemá žádný tvar, je to pro nás jen další neutron.“

Protáhlo červí díru do schématu Kozuchové a začalo předvádět určité interakce s běžnými krátkými částicemi. „Když ji zasáhneš neutrinem, antineutrinem, elektronem nebo pozitronem, účinek se přenese na celou její délku.“ Játima fascinovaně přihlíželo; červí díry se sice nespojily, ale s každou další kolizí se struktura charakteristicky deformovala, jako protein přecházející mezi metastabilními konformacemi.

„Fajn. Můžeme měnit její tvar. Ale čeho tím dosáhneme?“

„Jisté vakuové červí díry to udělá reálnými. Vytvoří to řetěz částic.“

„Kde ho to vytvoří?“ Dlouhý neutron se proplétal milionem sousedních vesmírů, ale poněvadž červí díra do žádného z nich neústila, jeho přítomnost se prakticky neprojevila. Když nemohl nic katalyzovat tady, měl ještě menší naději ve vesmíru, jímž pouze procházel.

Blanche vyslalo schématu gestaltové návěští a na katalyzátor se znenadání navlékly desítky propletených, průsvitných membrán. Při zásahu elektronem nebo neutrinem katalyzátor změnil tvar a jedna z těchto nezřetelně načrtnutých vakuových červích děr se stala dvěma ústími reálné červí díry, která se od sebe řítila prostorem, do něhož byl katalyzátor vnořen.

Ten prostor byl makrosféra. Dlouhé neutrony byly mechanismy pro vytvoření částic v makrosféře.

Játima samou radostí udělalo ve vrstevnatém oceánu salto vzad a skončilo vzhůru nohama. „Dovol mi, abych ti políbilo nohy. Jsi génius.“

Blanche se potěšeně zasmálo; znělo to jako vzdálený zvuk ze skryté části jeho těla. „Byl to triviální problém. Kdyby ses nehonilo tělařským tempem, samo bys na to už dávno přišlo.“

Játima zavrtělo hlavou. „Pochybuji.“ Zaváhalo. „Takže ty nemyslíš, že by Transmuteři mohli −“

„Migrovat? Nahoru? Proč ne? Je to kratší úniková cesta než nabrat kurs Andromeda.“

Játima si to pokusilo představit: diaspora do makrosféry. „Počkej. Jestli je celý náš vesmír, celý náš časoprostor standardní vlákno makrosférové fyziky, pak celá naše historie odpovídá pouze okamžiku makrosférového času. Jejich ekvivalentu Planckova okamžiku. Tak jak mohli Transmuteři vytvořit sekvenci částic, rozprostřenou v čase?“

Blanche ukázalo na část katalyzátoru. „Prohlédni si pozorněji tuto oblast. Časoprostor makrosféry je utkaný z vakuových červích děr stejně jako náš. Je to stejná Kozuchové-Penrosova struktura, pouze pět plus jeden rozměr místo tří plus jednoho.“ Játima se narovnalo, aby lépe vidělo, a upřelo zrak na mnoholaločnatý uzel, na nějž Blanche ukazovalo; vypadalo to, že je zachycený v přízračných strukturách vakua jako víceramenná kotva. „Spojili náš čas s časem makrosféry. To, co by byl pomíjivý Planckův okamžik, přetrvává jako určitá singularita. A ta singularita může vydávat a vstřebávat částice v makrosférovém času.“

Játima přemýšlelo na plné obrátky. Transmuteři si nelibovali v budování grandiózních astrofyzikálních monumentů, do jakých by se znuděná a mocná civilizace mohla pustit: žádné opracovávání planet, Dysonovy sféry, žonglování s černými dírami. Ale tím, že na této zapadlé planetě upravili několik neutronů, synchronizovali celý vesmír s časovým tokem nepředstavitelně větší struktury.

„Počkej. Řeklo jsi vydávat… a vstřebávat? Co se stane, když singularita vstřebá makrosférovou částici?“

„Jen to, že malá část katalyzátorů změní stav. Což způsobí, že u malé části zdejších dlouhých neutronů dojde k beta rozpadu, přestože jsou ve zdánlivě stabilních jádrech. Kdybyste monitorovali tunu atmosféry Swifta, s účinností asi jedna ku deseti miliardám byste mohli případy absorpce zaznamenat.“ Játima umístilo své stanovisko do vrstvy, v níž byla hlava Blanche, a všimlo si charakteristického pobaveného náklonu. „To by mohlo stát za pokus. Klidně je možné, že klony transmuterské makrosféry právě teď zasypávají singularitu zprávami.“

„Po miliardě let? Pochybuji. Ale je možné, že jsou stále nablízku; ti původní z galaxie určitě uprchli, ale klony by neměly žádný zvláštní důvod, aby od singularity cestovaly daleko. Takže kdybychom se sami vypravili do makrosféry, měli bychom stále velkou šanci, že je najdeme.“

Kdyby se jim podařilo zkontaktovat Transmutery, měli by šanci najít příčiny exploze jak Lacerty, tak galaktického jádra, což by pomohlo přesvědčit skeptiky, aby se chránili. A pokud by nebyla jiná volba, každý, kdo by chtěl, by se mohl ukrýt v makrosféře, aby výbuchu unikl.

Játima cítilo, že se ho začíná zmocňovat jakási závrať. Vzdálený, hypotetický šestirozměrný vesmír vesmírů, s nímž přišlo fomalhautské Blanche, byl najednou stejně reálný jako vesmír samotné diaspory. Stejně reálný a možná stejně dostupný. Vstoupit do makrosféry bylo pro civilizaci létající ke hvězdám jako pro bakterii v kapce dešťové vody najít způsob, jak překonat kontinenty − a po předcích stále zbývalo stopové pokušení reagovat na rozměr a cizost tohoto odhalení ochromující bázní. Játima se snažilo soustředit se na praktické otázky.

„Kdybychom dokázali proniknout do makrosférové fyziky dost hluboko, myslíš, že bychom mohli dosáhnout toho, aby singularita vyslala proud částic, které by se spojily do funkčního klonu Carter-Zimmermana? Nebo bychom mohli začít mrakem surovin a pak vytvořit nanoroboty, které by vyrobily polis?“

Blanche řeklo: „Myslím, že budete potřebovat víc než femtomechanismy. Femtomechanismy větší než vesmír. Chceš zákony makrosférové fyziky?“ Přesunulo se krajinou o několik vrstev níž a sáhlo do modrého koloidu. Když se Játima přiblížilo, Blanche otevřelo tmavou dlaň a ukázalo modrou tečku, která vyzařovala gestaltové návěští.

„Co je to?“

„Pět prostorových rozměrů, jeden čas. Čtyřrozměrná sféra jako standardní vlákno. Fyzika, chemie, kosmologie, podstatná část vlastností hmoty, interakce se zářením, některé možné biologie… všechno.“

„Kdy jsi to udělalo?“

„Mělo jsem hodně času, Sirotče. Prozkoumalo jsem mnoho světů.“ Rozpřáhlo ruce, aby jimi obsáhlo celou krajinu. „Každý bod, který vidíš, je jiná soustava pravidel.“ Zajelo rukou pod modrou vrstvu, z níž vytáhlo pravidla makrosféy. „Toto jsou šestirozměrné časoprostory. Pod tím pěti. Vidíš, jak je řidší? Ale sedmička je také řidší. Sudé počty rozměrů mají bohatší možnosti.“

Tečka unikla z dlaně Blanche a klouzala zpět na své místo v indexové krajině, ale Játima si zapamatovalo její návěští.

„Půjdeš se mnou, Blanche? Do makrosféry?“

Blanche se zasmálo Plavalo mezi světy, topilo se v možnostech.

„Myslím, že ne, Sirotče. K čemu by mi to bylo. Už jsem ji vidělo.“

ŠESTÁ ČÁST

Játima řeklo: „Škoda že s námi není Blanche. Škoda že s námi není Orlando.“

Paolo se zasmál. „Orlando by tady byl nešťastný.“

„Proč? Mohl by se toulat každou krajinou, kterou by chtěl, s veškerým pohodlím domova…“

„Neznáš Orlanda tak dobře, jak si myslíš.“

„Ne? Tak mě pouč.“

15

5 + 1

POLIS CARTER-ZIMMERMAN, OBĚŽNÁ DRÁHA SWIFTA

85 803 052 808 071 SKČ

3. dubna 4953, 4:33:25.225 UČ

Megatau před naklonováním se Paolovi konečně podařilo dotáhnout Orlanda na Velkou makrosférovou výstavu. Byla to krajina vytvořená skupinou fyziků, dlouhá síň s klenutým stropem ze skla zalitého do žebroví z krouceného železa, vyplněná ukázkami těch vlastností makrosféry, které se daly s rozumnou jistotou předpovědět. Orlando byl sice rozhodnut, že se expedice zúčastní, ale zdálo se, že se bojí konfrontace s exotickou realitou, v níž se nový klon C-Z ocitne.

Paolo se rozhlédl po síni. Jen necelá stovka občanů se rozhodla, že se nechá naklonovat, ale výstavu si prohlédla polovina polis. Teď však byla téměř opuštěná a úhel osvětlení pod vlivem počtu návštěvníků budil dojem pozdního odpoledne.

Došli k prvnímu exponátu, který porovnával gravitační pole ve třech a pěti rozměrech. Mřížkované povrchy dvou kruhových stolů byly zhotoveny s tak kouzelnou pružností, že když se na ně položilo malé kulové závaží, vznikl trychtýřovitý důlek, přičemž vliv gradientu v každém případě napodoboval gravitační sílu kolem hvězdy nebo planety v různých vesmírech. Síla se vzdáleností klesala, jako kdyby se rozprostírala po čím dál větší dvourozměrné ploše při uplatnění nepřímé úměry druhé mocnině, nebo ve čtyřrozměrném hyperprostoru, u něhož se projevoval viditelně strmější účinek nepřímé úměry čtvrté mocnině. Byl to velice zjednodušený pseudonewtonovský model, ale Paolo nebyl z těch, kdo by se tomu chtěli posmívat; důsledné nakládání se zakřivením šestirozměrného časoprostoru, jak je prezentovalo Blanche, mu připadalo těžkopádné, a tak přeskočil obtížné pasáže, kde se Einsteinova tenzorová rovnice derivovala aproximací interakcí mezi hmotnými částicemi a virtuálními gravitony.

Exponát řekl: „Tato schémata ukazují čistý gravitační potenciál, jehož výsledkem je vždy přitažlivá síla.“ Objevila se ruka bez těla a položila na okraj každé gravitační studny malou zkušební částici. S očekávaným výsledkem: obě částice spadly přímo dovnitř. „Začíná-li se z klidu, je kolize nevyhnutelná. Ale pokud existuje nějaký boční pohyb, dynamika se úplně mění.“ Ruka položila částici na okraj první studny, ale tentokrát ji cvrnknutím uvedla na eliptickou oběžnou dráhu kolem centrálního závaží.

„Chceme-li vidět, co se skutečně děje, nejlepší je sledovat těleso na oběžné dráze.“ Mřížková soustava plochy se začala točit, sledovat částici. Tvar studny se přitom dramaticky změnil: střed trychtýře se překlopil ve vysoký, strmý vrchol a vyzvedl závaží nad okolní plochu. „V rotující vztažné soustavě se odstředivá síla pro daný moment hybnosti chová jako odpudivá síla nepřímo úměrná třetí mocnině.“ Nepřímá úměra třetí mocnině byla pro malé vzdálenosti větší než nepřímá úměra druhé mocnině, takže odstředivá síla přemohla v blízkosti centra gravitaci; hvězda nebo planeta ze dna studny teď byla vysoko na vrcholku. Vnější oblast trychtýře se však nadále svažovala dolů, takže kolem vrcholu, kde se tento počáteční pád v ploše obracel ve výstup, byl kruhový příkop.

Části podlahy, na nichž stáli, se začaly otáčet kolem stolu a v nezbytné míře se naklánět, aby nepřepadli. Orlando zaúpěl, když ten trik viděl, ale vypadalo to, že se proti své vůli baví. Sladili se s otáčením vztažné soustavy, takže to zdánlivě vypadalo, že částice se pohybuje pouze po dané radiální přímce. Kutálela se příkopem sem a tam, jak ji tato prohlubeň v energetickém povrchu chovala a zadržovala. Extrémy její eliptické dráhy se nyní projevovaly jen jako nejzazší body, jichž mohla dosáhnout, jak se snažila vyšplhat na centrální vrchol nebo po mírnějším svahu vnější stěny.

Když se otáčení zastavilo, exponát jim nabídl tři pokusy uvést částici na oběžnou dráhu kolem druhé gravitační studny. Orlando přijal. První dvě částice, které hodil, se po spirále snesly vstříc kolizi a třetí se skutálela přes okraj stolu. Zamumlal něco v tom smyslu, že by byl nejraději hluchý, němý a slepý.

Exponát přeměnil plochu, aby byl vidět účinek odstředivé síly. Přitažlivá síla řídící se nepřímou úměrou čtvrté mocnině byla v blízkosti středu silnější než odpudivá síla poslušná nepřímé úměry třetí mocnině, takže i když se vztažná soustava začala otáčet, studna zůstala studnou. Ale dál od středu odstředivá síla zvítězila a změnila klesající svah přibližování ve stoupání. A na místě, kde se stoupání lámalo a povrch prudce klesal dolů, byl na místě kruhového příkopu první studny kruhový hřbet. Ve srovnání s trojrozměrným vesmírem byla celá plocha energetického potenciálu převrácená.

Exponát je roztočil spolu se vztažnou soustavou. Ruka bez těla, která se pohybovala s nimi, pak položila částici na vnější svah hřbetu; samozřejmě se rozjela od středu. Druhá částice položená na vnitřní svah spadla přímo do studny.

„Žádné stabilní oběžné dráhy.“ Orlando vzal částici, která se kutálela pryč, a pokusil se ji položit tak, aby balancovala přesně na hřebeni, ale nedokázal to udělat dost přesně. Paolo zahlédl v jeho očích záblesk strachu, ale sarkasticky prohlásil: „Alespoň to znamená, že nebudou žádné Lacerty. Všechno, co k sobě má spadnout, by to už dávno udělalo.“ Přešli k dalšímu exponátu, modelu kosmologické evoluce makrosféry. Jak se hmota shlukovala vzájemnou gravitační přitažlivostí z počátečních kvantových fluktuací rané makrosféry, rotační pohyb buď v určitém okamžiku naskočil a kondenzující plynné mračno rozfoukal, nebo proces „překročil hřeben“ a kolaps nezadržovaně pokračoval. Hvězdné soustavy, galaxie, shluky a supershluky, které všechny stabilizuje pohyb po oběžné dráze, tady byly nemožné. Ale fraktálové rozložení prvopočátečních nehomogenit znamenalo, že výsledný produkt procesu zhroucení měl široké spektrum hmot. Devadesát procent hmoty skončilo v gigantických černých dírách, ale podle předpokladů mělo vzniknout nespočetně menších těles − dostatečně izolovaných − aby přežila dlouhá období, včetně stovek bilionů takových, která by měla stabilitu a energetický výstup srovnatelný s hvězdami.

Orlando se otočil k Paolovi. „Hvězdy bez planet. Kde tady budou Transmuteři?“

„Třeba u nějaké hvězdy. Mohli by dráhu stabilizovat světelnými plachtami.“

„A z čeho by je postavili? Neměli by tam žádné asteroidy, které by mohli vytěžit. Možná vytvořili množství surovin se singularitou, když prošli na druhou stranu, ale pro všechno další by museli brát materiál ze samotné hvězdy.“

„Nemožné to není. Nebo by mohli žít na povrchu, kdyby chtěli. Očekává se, že právě tam by mohl být nalezen místní život.“

Orlando se ohlédl po modelu, k němuž patřilo něco jako Hertzsprung-Russelův diagram ukazující vývoj rozložení hvězdných teplot a svítivostí. „Nepředpokládal bych, že se najde mnoho dostatečně chladných hvězd. Snad kromě hnědých trpaslíků, kteří by hned zmrzli úplně.“

„Nemůžeš teploty srovnávat takovým způsobem. My jsme zvyklí na to, že nukleární reakce jsou o několik řádů žhavější než chemické, takže jsou neslučitelné s biologií. Ale v makrosféře pracují oba typy reakcí s podobným množstvím energie.“

„Proč?“ Orlandův gestalt stále prozrazoval pocit neklidu, ale teď ho výklad viditelně zaujal.

Paulo ukázal na další exponát pod otáčející se korouhví, na níž stálo: ČÁSTICOVÁ FYZIKA.

Čtyřrozměrné standardní vlákno makrosféry umožňovalo vznik mnohem menší palety fundamentálních částic než šestirozměrné normálního vesmíru. Namísto šesti chutí kvarků a šesti chutí leptonů byl od každého druhu jen jeden plus jeho antičástice. Byly tam gluony, gravitony a fotony, ale žádné W-bosony nebo Z-bosony, jež byly prostředníkem v procesu, kdy kvarky měnily příchuť. Tři kvarky či tři antikvarky společně tvořily „nukleon“ nebo „antinukleon“ podobný běžnému protonu či antiprotonu a jediný lepton se svou antičásticí byly do značné míry jako elektron a pozitron, ale neexistovala žádná kombinace kvarků obdobná neutronu.

Orlando si tabulku částic prostudoval. „Lepton je pořád o mnoho lehčí než nukleon, foton má pořád nulovou klidovou hmotnost a gluony se pořád chovají jako gluony… tak co přibližuje chemickou energii jaderné?“

„Viděl jsi, co se stalo s gravitačními studnami.“

„Jak to s tím souvisí? Aha. S atomem je to stejné? Elektrostatická přitažlivost také přechází z nepřímé úměry druhé mocnině na čtvrtou mocninu, takže nejsou žádné stabilní dráhy?“

„Přesně tak.“

„Počkej.“ Orlando zavřel oči. Nepochybně doloval staré vzpomínky na své tělařské vzdělání. „Nebrání princip neurčitosti elektronům v tom, aby narazily do jádra? I bez momentu hybnosti nemůže přitažlivost jádra stlačit vlnu elektronu příliš těsně, protože omezení polohy jedině zvýší jeho hybnost.“

„Ano. Ale o kolik ji zvýší? Prostorové omezení vlny je ve vztahu nepřímé úměry k rozložení jeho hybnosti. Kinetická energie je úměrná druhé mocnině hybnosti, takže se jedná o nepřímou úměru druhé mocnině. To znamená, že faktická ‚síla‘, která je mírou změny kinetické energie se vzdáleností, je nepřímá úměra třetí mocnině.“

Orlandova tvář se na okamžik rozzářila upřímnou radostí, že to chápe. „Takže ve třech rozměrech proton nikdy nemůže přimět elektron ke srážce, protože princip nejistoty platí stejně jako odstředivá síla.“ Pomalu pokýval hlavou, jako by se vyrovnával s nevyhnutelností takového stavu. „Takže vlna leptonu se scvrkne na velikost nukleonu. Co potom?“

„Jakmile je lepton uvnitř nukleonu, táhne ho dovnitř pouze ta část náboje, která je středu blíž než on sám a je přímo úměrná páté mocnině vzdálenosti od středu. To znamená, že elektrostatická síla přestane být nepřímo úměrná čtvrté mocnině a stane se lineární. Takže energetická studna není bezedná; vně nukleonu je příliš strmá na to, aby se lepton ‚zapřel‘ o strany, jako to dělá elektron ve třech rozměrech, ale uvnitř nukleonu se stěny stáčejí a setkávají v paraboloidu.“

Postoupili k prvnímu chemickému exponátu, který znázorňoval paraboloidickou mísu na dně studny, překrytou průhledným, elektricky modrým zvonovitým útvarem: vlnou leptonu s nejnižší energií, v základním stavu. Orlando sáhl dovnitř a dotkl se jí; mihotavě přešla do vybuzeného stavu, odtrhla se, opustila střed a vytvořila dva zřetelné laloky, z nichž jeden byl zbarvený do červena, aby se naznačila převrácená fáze. Po několika tau se celá vlna zeleně zableskla, spontánně vyzářila foton a vrátila se zpátky na nejnižší energetickou úroveň.

„Takže toto je makrosférová obdoba vodíku atomu?“

Paolo strčil do vlny sám, pokusil se dostat ji na další nejvyšší úroveň. „Spíš něco jako kříženec mezi atomem vodíku a neutronem. V makrosféře nejsou neutrony, ale kladný nukleon se záporným leptonem zabořeným uvnitř, aby ukryl svůj náboj, je přibližnou obdobou neutronu. Blanche to nazvalo ‚hydron‘. Když dva spojíš, abys vytvořil ‚hydronovou molekulu‘, dostaneš něco, co se podobá spíš deuteriu.“ Exponát ho zaslechl a posloužil demonstrací.

Orlando ztěžka vydechl. „Nevím, jak to můžeš brát tak klidně. Ty vážně věříš, že někdo z C-Z vybuduje podle těchto pravidel celé funkční polis?“

„Možná ne, ale jestli to pokazí, nedozvíme se o tom. Nevidím nás jako trosečníky v makrosféře, pod kterými se pomalu rozpadá hardware. Bude to buď, anebo: fungující polis, nebo oblak náhodných molekul.“

„To nevíš, jen doufáš. Jak vůbec vytvoří molekuly, když každá chemická vazba spustí jadernou fúzi?“

„Každá vazba to nedělá. Když dáš dohromady dost hydronů, leptony zaplní všechny energetické hladiny, kde jsou uzavřeny pevně v jádru, takže ty, které jsou nejvíc na kraji, budou vyčnívat dostatečně, aby mohly provázat dva atomy, přičemž mezi jádry zůstane slušná mezera. Musíš úplně zaplnit první dvě hladiny, na což je třeba dvanáct leptonů − což značí, že každá stabilní molekula musí obsahovat několik rozumně rozmístěných atomů s číslem 13 nebo vyšším. Atom 27 může vytvořit patnáct kovalentních vazeb; v makrosféře je to nejbližší obdoba uhlíku.“ Exponát jim ukázal trojrozměrný stín pětirozměrné, šestnáctiatomové molekuly: jeden atom 27 spojený s patnácti hydrony. Paolo řekl: „Ber to jako vylepšenou verzi metanu. Když vyrazíš některý z těch hydronů a nahradíš jej boční větví, můžeš vybudovat nejrůznější složité struktury.“

Orlando začínal vypadat poněkud deprimovaně. Když se zahleděl síní směrem ke vzdálené spekulaci o biochemii a tělesným schématům, něco upoutalo jeho pozornost. „‚Polymery V s hvězdičkou.‘ Co je to ‚V s hvězdičkou‘?“

Paolo sledoval, kam se dívá. „Jenom jiné jméno pro makrosféru. V je obyčejný vesmír a hvězdička je matematická symbolika jeho ‚duálního prostoru‘ − to je termín používaný pro nejrůznější výměny rolí. Vesmír i makrosféra jsou desetirozměrné… ale jedno má šest malých rozměrů a čtyři velké, druhé má šest velkých a čtyři malé. Takže jsou to vůči sobě obrácené verze.“ Pokrčil rameny. „Možná je to lepší jméno. ‚Makrosféra‘ vystihuje rozdíl ve velikosti, ale ten není prakticky důležitý; jakmile budeme tam, budeme fungovat v přibližně stejném měřítku jako každá srovnatelná forma života. Rozdíl bude v tom, že fyzika bude obrácená naruby.“

Orlando se nepatrně usmíval. „Co je?“ zeptal se Paolo.

„Naruby. Je příjemné vědět, že je to oficiální verdikt. Já jsem to tak viděl celou dobu.“ Otočil se k Paolovi; jeho výraz byl najednou bolestivě bezbranný. „Vím, že nejsem z masa a kostí. Vím, že jsem software jako všichni ostatní. Ale pořád napůl věřím, že kdyby se s polis něco stalo, mohl bych vyjít z trosek do reálného světa. Protože v něj pořád věřím. Protože stále žiju podle jeho zákonů.“ Sklopil oči a prohlédl si dlaň obrácenou nahoru. „V makrosféře to všechno bude pryč. Venku bude nepochopitelný svět. A uvnitř budu další solipsista, uzavřený v iluzích.“ Vzhlédl a otevřeně řekl: „Mám strach.“ Vzdorovitě se zadíval Paolovi do tváře, jako by ho vyzýval, aby prohlásil, že cesta makrosférou nebude jiná než procházka exotickou krajinou. „Ale nemůžu zůstat pozadu. Musím se toho zúčastnit.“

Paolo přikývl. „Fajn.“ Po chvíli dodal: „Ale v jedné věci se mýlíš.“

„Ve které?“

„Nepochopitelný svět?“ Ušklíbl se. „Kam na ty nesmysly chodíš? Nic není nepochopitelné. Ještě sto exponátů a slibuju ti, že se ti budou zdát sny v pěti rozměrech.“

16

Dualita

POLIS CARTER-ZIMMERMAN, V*

Orlando stál před kabinou a díval se, jak poslední viditelná stopa jeho vesmíru mizí v dálce. Nebeská báň nad Plovoucím ostrovem nabízela průhled do makrosféry, který ukazoval jen dvě slabé hvězdy; stanici, kterou vybudovali vedle singularity, bylo vidět těsně nad západním obzorem jako maličké, blýskavé bílé světlo, které rychle sláblo. Vlastní singularita byla z této vzdálenosti neviditelná, ale staniční maják odrážel pravidelný proud fotonů, jež z ní vycházely, aby označily její polohu.

Pokud by tým na Swiftu přestal tyto fotony tvořit, singularita by zmizela z očí. Najít nehmotnou anomálii ve vakuu, malou jako subatomární částice, by bylo téměř nemožné. Jenomže kdyby nikdo nevysílal, nikdo by také neposlouchal, takže by nemělo smysl pátrat ve vakuu po domovském vesmíru; veškerá data poslaná do singularity zpátky by stimulovala beta rozpad neutronů na Swiftu zbytečně. Někteří lidé očekávali, že singularita bude obklopena transmuterskými artefakty, ale vzhledem k absenci mechanismů na druhé straně propojení Orlanda nepřekvapilo, že oblast byla naprosto prázdná.

Zdálo se, že světlo majáku slábne nepřirozeně rychle, jako by polis divoce zrychlovalo na cestě pryč. Ale byl to jenom další projev nepřímé úměry čtvrté mocnině: všechno, co se šířilo všemi směry, tady sláblo rychleji. Orlando se díval, jak se uklidňující puls světla ztrácí, a pak se mu podařilo zasmát se svému iracionálnímu pocitu opuštěnosti. Ztratit se dalo všude. Na Zemi jednou málem zemřel na úpal ani ne dvacet kilometrů od domova. Měřítko nic neznamenalo. Vzdálenost nic neznamenala. Buď se dostanou zpátky, nebo ne − a tento svět jim nemohl udělat nic, co by se dalo srovnat s pomalou smrtí chladem a dehydratací.

„Přejeď oblohu,“ řekl krajině. Normální pohled z Ostrova − pouhá dvourozměrná kupole − mohl v kterémkoli okamžiku obsáhnout pouze úzkou část čtyřrozměrné oblohy makrosféry. Ale hemisférou se dá přejet po obloze, prohlédnout si ji, jako když obyvatel Plochosvěta obhlíží běžný prostor tím, že natáčí rovinu svého štěrbinového pohledu. Orlando pozoroval, jak se vzácné hvězdy objevují a mizí. Bylo jich mnohem méně, než kolik jich viděl z Atlanty za úplňku. Přesto bylo pozoruhodné, že jich může rozeznat tolik, když byly tak daleko od sebe a jejich světlo tak rychle sláblo.

Na východě se objevila jasná, rezivě červená tečka a vzápětí rychle zmizela, jak přes ni pohled přejel: Poincaré, nejbližší hvězda od singularity a první cíl jejich bádání. Cesta k Poincaré měla trvat čtyřicet megatau, ale nikdo nebyl v pokušení strávit cestu zmrazený; měli příliš mnoho důvodů k zamýšlení, příliš mnoho práce.

Orlando si dodal odvahu. „Teď mi ukaž V s hvězdičkou.“ Jeho vnější já zareagovalo na pokyn a otočilo jeho oční bulvy do hypersfér, přestavělo mu sítnice do podoby čtyřrozměrných polí, přepsalo jeho zrakové centrum a posílilo jeho nervový model okolního prostoru, aby obsáhl pět rozměrů. Cítil, jak se svět v jeho hlavě rozšířil. Vykřikl a zakryl si oči, zachvácený panikou, stižený závratí. Udělal to v šestnácti rozměrech, aby si mohl prohlédnout orfeovskou oliheň, ale to byla hra, omračující novinka, jako svézt se na kometě nebo plavat s krvinkami, sice adrenalinová, avšak jinak nedůležitá. Makrosféra nebyla žádná hra; byla reálnější než Plovoucí ostrov, reálnější než jeho simulované tělo, tady a teď reálnější než trosky Atlanty pohřbené ve vzdálené tečce vakua. Byl to prostor, kterým se hnalo jeho polis, aréna, v níž se všechno, o čem přemýšlel a co cítil, skutečně dělo.

Otevřel oči.

Viděl teď mnohem víc hvězd najednou, ale zdálo se, že jsou rozloženy řidčeji; bylo zapotřebí vyplnit mnohem víc prázdnoty. Téměř bez uvažování začal tečky v duchu spojovat, črtat jednoduchá souhvězdí. Nebyly zde žádné ohromující postavy, žádní Štíři ani Orionové, ale jediná linie mezi dvěma hvězdami si zasloužila obdiv. Jeho vidění teď přesahovalo běžné pole se dvěma ortogonálními směry; Paolův přítel Karpal navrhoval, aby se jim říkalo kvadrální a kvintální, ale Orlando nevěděl, jak je rozlišovat, a tak přejal společný termín: hyperální rovina.

Struktury v jeho novém zrakovém centru a prostorová mapa přidělily hyperálním směrům hrubé vjemové rozdíly, ale i tak bylo třeba vynaložit vědomé úsilí, aby se v nich člověk zřetelně vyznal. Rozhodně nebyly vertikální; toto uvědomění bylo nejbezprostřednější. Směr gravitace, hlavní osy jeho těla, s nimi neměl nic společného; jestliže byl jako obyvatel Plochosvěta, který vidí svět za svou rovinou, ta rovina byla vždycky vertikální a jeho štěrbinové vidění se teď roztáhlo do boku. Nové směry však nebyly ani laterální; na rozdíl od vertikálního obyvatele Plochosvěta měl svůj „bok“ již plný. Když vědomě rozdělil své zorné pole na levé a pravé poloviny, všechny čistě hyperální páry hvězd ležely ležely výhradně v jedné polovině či druhé, stejně jako všechny čistě vertikální páry. A bez ohledu na to, co selský rozum prosazoval jako jedinou zbývající možnost, neměl pocit, jako by obloha získala hloubku, jako by se k němu hvězdy blížily jako holografický obraz vyskakující z obrazovky.

Orlando si uvědomil všechny tři tyto negace současně. Hyperální rovina byle evidentně definována jeho anatomií, pokud pamatoval na to, že je kolmá na všechny tři osy jeho těla.

Jedno souhvězdí, které připomínalo kříž, leželo téměř naplocho v hyperální rovině: každá ze čtyř hvězd měla přibližně stejnou výšku nad obzorem a stejný levopravý azimut, přesto nebyly na obloze namačkané k sobě, díky hyperálním směrům byly od sebe stejně daleko jako hvězdy Jižního kříže. Orlando se pokusil označit si je: kvadrální dvojice byla sinistrální a dextrální, kvintální byla gauchální a droitální. Ale reálný význam to nemělo, bylo to jako přiřadit Severku fiktivní mapě nakreslené na kruhový papír.

Několik stupňů vlevo nahoru dextrálně gauchálně uviděl další čtyři hvězdy; tyto ležely v laterálně vertikální rovině, v rovině „normální“ oblohy. V duchu si ty dvě roviny protáhnout a představit si jejich průnik byl velice zvláštní zážitek. Setkávaly se v jediném bodě. Roviny se měly protínat v přímkách, ale tyto odmítaly poslušnost. Kvadrální linie mezi sinistrálními a dextrálními hvězdami Hyperálního kříže protínala vertikální rovinu v pravém úhlu k oběma ramenům vertikálního kříže… ale totéž platilo pro kvintální linii. Na obloze − nebo v jeho hlavě − byly čtyři přímky, jež byly všechny navzájem kolmé.

A obloha přesto vypadala ploše.

Orlando neklidně nechal zrak klesnout. Hvězdy byly vidět pod obzorem − ne přes zem, ale kolem ní, jako by stál na nějakém úzkém vybíhajícím útesu nebo na ostrém sloupu. Rozhodl se, že nechce mít možnost vytočit hlavu nebo tělo z obvyklých tří rozměrů krajiny, přestože oči mu vylézaly z důlků, hyperálně, aby obsáhly široký záběr dodatečných informací. Představil si vertikálního obyvatele Plochosvěta se dvěma očními kruhy, jeden nad druhým, z nichž se najednou stanou koule; svými osami by se dál mohly otáčet jen v rovinném světě, ale čočkami, zřítelnicemi a zorným polem by z něho vyčnívaly. Tento kompromis byl nejenom absurdní anatomický nesmysl, ale začínal v Orlandovi navíc probouzet nepříjemnou směs závrati a klaustrofobie. Ostrov měl v dodatečných rozměrech zanedbatelnou šířku a on jasně chápal, že by stačil sebemenší hyperální pohyb jeho těla, aby odletěl do vesmíru jako opilý kosmický stylita. Díky fyzickému omezení, které tomu bránilo, si připadal vklíněný mezi dvě tabule skla nebo postižený nějakou bizarní nervovou nemocí, jež ho připravila o možnost pohybovat se určitými směry.

„Obnov předchozí nastavení.“

Jeho zorné pole se scvrklo do relativní špendlíkové dírky. V první chvíli si připadal tak skandálně ochuzený, že prudce zavrtěl hlavou, jako by chtěl setřást klapky z očí. Pak mu najednou jeho zrak připadal nádherně normální a ze široké oblohy makrosféry zůstala slábnoucí vzpomínka na dezorientující optickou iluzi.

Otřel si z očí pot. Byl to začátek. Ochutnávka reality. Možná že nakonec sebere odvahu, aby chodil plně pětirozměrnou krajinou s pětirozměrnou anatomií. Kromě děsivé možnosti podívat se dolů a uvidět vlastní vnitřnosti − jako obyvatel Plochosvěta, který vytočil hlavu z roviny − pokud by svému simulovanému tělu nedodal dva rozměry, balancoval by jako loutka vystřižená z papíru, až by mohl volně padat kvadrálně a kvintálně.

Ale i kdyby získal anatomii a instinkty, pohybem v pěti dimenzích by pořád jenom lechtal povrch. Vždycky by bylo možné zajít v přizpůsobování ještě dál. Dokud měl tělo, několikrát se potopil s akvalungem, ale prakticky nebyl schopný komunikovat s obojživelnými nevázanci. Transmuteři tu byli přinejmenším miliardu let − nebo přibližně srovnatelné období makrosférového času, měřeno rychlostmi nejpravděpodobnějších biochemických a kybernetických procesů. Jistě, byly to myslící bytosti, které řídily svůj osud, ne vyplavené ryby, které musejí být náležitě zmutované, aby přežily. Třeba se nezměnili vůbec. Jako správní realisté − nebo správní abstrakcionisté − se stále ještě mohli držet simulace starého světa.

Ale je možné, že časem se rozhodli aklimatizovat se na nové prostředí. A pokud ano, mohlo se stát, že komunikace s nimi bude nemožná, pokud někdo z expedice nebude ochoten setkat se s nimi v půli cesty.

Pokud někdo nebude ochoten překlenout tu propast.

~

Letová paluba byla plná, což z ní dělalo dokonalé místo pro diskutování o nepředvídaných překážkách, avšak Orlando se většinou nechával naprosto uchvátit výhledem. Celou jednu stěnu penteraktální krajiny zaujímalo obrovské okno a zvětšený obraz Poincaré za ním skýtal dokonalou výmluvu, aby člověk jen tak stál a zíral. Orlando stále zažíval při pohybu veřejnými pětirozměrnými krajinami silnou nejistotu, ani ne proto, že by se bál pádu na obličej, ale spíš díky intenzivnímu pocitu, že neupadnutí není jeho zásluha. Pětirozměrné tělo, které získal, bylo vybaveno četnými neocenitelnými reflexy, jaké by téměř jistě mělo každé makrosférové tělo, ale spoléhat na tyhle cizí instinkty mu připadalo jako řídit dálkově ovládaného robota, který má naprogramováno tolik autonomních reakcí, že každé jeho instrukce jsou nadbytečné.

Podíval se do dolní části okna. I ty nejjednodušší detaily mohly být v pětirozměrné krajině stále fascinující: teserakt okna se sbíhal s teseraktem podlahy nikoliv v jedné přímce, ale přibližně krychlovým objemem. To, že celý tento objem vůbec vidí, skoro dávalo smysl, když si jej představil jako dolní hyperstěnu průhledného okna, jenomže když si uvědomil, že každý bod je společný přední hyperstěně neprůhledné podlahy, všechny přetrvávající iluze normálnosti zmizely.

V případě Poincaré byly iluze normálnosti neudržitelné od začátku; dokonce i její obrys vyvracel jeho starosvětské představy o křivosti a proporcích. Poznal na první pohled, že čtyřrozměrný disk hvězdy zabírá pouze jednu třetinu teseraktu, o němž si myslel, že jej obsahuje − daleko méně než kruh vepsaný do čtverce − a v důsledku toho něco v něm, co se plně nezadaptovalo, očekávalo, že se prohne dovnitř, jak se klenul mezi osmi body, v nichž se teseraktu dotýkal. Samozřejmě to neudělal. A jelikož polis se přiblížilo natolik, aby se ukázaly kontinenty hvězdy, byl oslněn. Složitost hranic těchto obrovských plovoucích desek krystalizovaných minerálů přesahovala možnosti trojrozměrné přírody; žádná krajina vytvarovaná větrem, žádný korálový útes nemohl být tak bohatě členitý jako tato silueta temné skály na pozadí žhnoucího magmatu.

„Orlando?“

Pohyboval se pomalu, rozvážně, vše si promýšlel, řídil se pokyny těla, ale odmítal nechat se vést autopilotem. Paolo byl vzadu, nalevo, dextrálně a gauchálně od něho, a otočil se nejdřív v horizontální rovině, potom v hyperální. Orlando neviděl podpisy, ale jeho zrakové centrum bylo upraveno tak, aby dávalo pětirozměrným obličejovým znakům stejný význam jako kdysi, a tak okamžitě poznal v blížícím se čtyřnohém stvoření svého syna.

Dvounožci by měli v makrosféře ještě horší stabilitu než pérované skákací tyče na Zemi; kdyby se dynamickému udržování rovnováhy věnovaly dostatečné prostředky, bylo by možné cokoli, jenže v C-Z si tak nepravděpodobné pětirozměrné tělo nezvolil nikdo. Čtyřnožci měli na čtyřrozměrném hyperpovrchu pouze jeden stupeň nestability; jestliže levý a pravý pár noh definovaly v hyperální rovině ortogonální linie, poskytovalo to určitou oporu, takže zůstával pouze problém kolébání dopředu či dozadu − nic horšího, než s čím se museli vyrovnat dvounožci na dvojrozměrné zemi. Šestinozí makrosféřané by byli stejně stabilní jako pozemští čtyřnožci, ale existovaly jisté pochybnosti, zda by se mohli zmutovat ve vzpřímené tvory se dvěma pažemi; zdálo se, že osm končetin umožňuje snazší přechod. Orlanda zajímaly víc možnosti Transmuterů než dynamika přirozeného výběru, ale stejně jako Paolo se rozhodl pro čtyři ruce a čtyři nohy. Nebylo třeba žádné kentaurovité prodloužení trupu; hyperální prostor kolem boků a ramen skýtal více než dost místa pro dodatečné klouby.

Paolo řekl: „Elena prohledala absorpční spektra v okolí pobřežních oblastí. Rozhodně tam dochází k nějakým lokálním katalyzovaným chemickým procesům.“

„Katalyzovat chemické procesy?“ Proč se všichni brání říci slovo „život“?

„Jsme na nejisté půdě. V domácím vesmíru bychom mohli jistě říct, které plyny mohou být jedině přítomny, aby byly biogenické. Tady víme, které prvky jsou reaktivní, ale když dojde na to, zda by mohly nebo nemohly být doplňovány nějakým anorganickým procesem, pouze hádáme. Neexistuje jednoduchá chemická charakteristika, která by křičela ‚život‘.“

Orlando se otočil zpátky, aby se podíval na Poincaré. „Natož taková, která by křičela: ‚Transmuteři, ne domorodci.‘“

„Kdo na to potřebuje chemickou charakteristiku? Stačí se jich zeptat. Nebo myslíš, že zapomenou, kdo jsou?“

„To je vážně moc legrační.“ Zamrazilo ho však. Přestože byl aklimatizovaný − dokázal stát na čtyřech nohách uprostřed penteraktu, aniž by zešílel a začal drmolit nesmysly − nedokázal si představit, že by zapomněl vlastní minulost, na své tělo, na svůj vesmír. Ale Transmuteři tady byli miliardkrát déle.

Paolo řekl: „Moje swiftovské já oznamuje, že začali psát kopii polis do povrchu Kafky.“ Z hlasu mu byl slyšet rezignovaný odpor. Pokud by se ukázalo, že exploze jádra je nedorozumění, vyhloubení těchto gigantických příkopů by vešlo do dějin jako nejhloupější projev neúcty od barbarských dob. „Jenže modely rekonstrukčních robotů pořád vypadají nespolehlivě. Škoda že se Transmuteři nijak nezmínili o neutrinovém spektru; celková energetická dávka pro všechny částice na všech frekvencích je pro předpovídání škod prakticky nepoužitelná a naše vlastní odhady jsou značně nejisté, protože nemáme ponětí, jak nebo proč se má jádro zhroutit.“ Řezavě se zasmál. „Možná nepočítali s tím, že se to někdo pokusí přečkat. Možná že věděli, že to nepůjde přežít. Proto nám nechali klíče k makrosféře místo návodu, jak postavit mechanismy odolné vůči neutrinům: jakmile bylo na opuštění galaxie příliš pozdě, věděli, že to bude jediná úniková cesta.“

Orlando věděl, že ho Paolo provokuje, ale odpověděl klidně. „I kdyby se exploze jádra nedala přežít, tohle ještě nemusí být konec. Zdejší vakuum je ze čtyřrozměrných vesmírů. I kdyby bylo nemožné proniknout do nich, určitě existují jiné singularity, jiná spojení, již vytvořená zevnitř. Ve všech těch vesmírech určitě budou jiné civilizace, stejně vyspělé jako Transmuteři.“

„Možná ano. Musejí však být vzácné, jinak by se to jimi hemžilo.“ Orlando pokrčil rameny. „Jestliže to znamená, že celá Koalice musí absolvovat jednosměrnou pouť do makrosféry, budiž.“ Řekl to s drzým klidem, ale ta představa pro něho byla téměř nesnesitelná. Vždycky si namlouval, že to nějak půjde: že zemře v těle a bude mít tělařské dítě, které ho pohřbí, na planetě, kde bude moci slíbit tisícovce generací, že z oblohy nezačne pršet žádný oheň a jed. Jestli byla makrosféra jediným opravdovým útočištěm, volba budoucností se pro něho smrskla v nasimulování celé této představy v trojrozměrné krajině nebo vytvoření těla v cizí chemii tohoto vesmíru a pokus vychovat dítě na planetě, která bude bizarnější než cokoli v Ashton-Lavalu.

Paolovi se podařilo projevit na upravené tváři lítost, jíž si Orlandovy upravené oči všimly. „Zapomeň na poutě jedním směrem. Jestli se nám vůbec podaří navázat rozhovor s Transmutery, spíš nám řeknou, že jsme si všechno vyložili špatně. Nebylo žádné varování a nebude žádná exploze jádra, prostě jsme to pochopili špatně.“

~

Poslali k Poincaré automatické sondy, po rychlých, jednoprůletových drahách. Orlando sledoval, jak obrázků přibývá; zakřivené pásy pokrytých oblastí, které po sobě sondy zanechaly, sotva lízly hyperpovrch hvězdy topografickými a chemickými mapami se středním rozlišením. Záběry na zvrásněné horské hřebeny a otevřené pláně ve vnitrozemí kontinentů připadaly jeho starosvětskému jemnocitu nápadně organické; byly tam větry ošlehané planiny se spirálovými rýhami jako na otiscích prstů, kanály vyhloubené lávovými proudy složitěji než soustavy kapilár, chocholy vy vřelého magmatu, ze kterých čněly bodce jako nějaké bouřlivé houbovité výrůstky. Obloha Poincaré byla trvale tmavá, ale krajina jako taková zářila teplem, které proudilo vzhůru z jádra a žhnulo na vlnových délkách obdobných blízkosti infračerveného záření: na hranici mezi energetickými hladinami leptonových přechodů a molekulární vibrace. V absorpčním spektru atmosféry nad většinou vnitrozemí byly stopy uzavřených a rozvětvených řetězců, ale složitější chemické charakteristiky se podařilo nalézt v blízkosti pobřeží.

Kolem pobřežních oblastí se také hromadily vysoké struktury, které jako výsledky pouhé eroze, tektonických procesů, krystalizace či vulkanismu nevypadaly příliš přesvědčivě. Věže měly ideální polohu, aby získávaly energii z teplotního rozdílu mezi oceány magmatu a relativně chladnějším vnitrozemím, bylo však nejasné, zda jsou na Poincaré ekvivalentem obřích stromů, nebo se jedná o nějaké umělé výtvory.

Druhá vlna sond byla umístěna na dráhy, na kterých se vlastním pohonem tlačily proti vnějšímu okraji hřebenů svého momentu hybnosti, aby v případě poruchy motoru odlétly do kosmu a nezřítily se na hvězdu. Měřítková srovnání s rodným vesmírem byla zavádějící, jenže kdyby se pětirozměrná těla, která si zvolili, použila jako měřidla, vešlo by se na hyperplochu Poincaré desetmiliardkrát tolik obyvatel jako na Zemi − nebo by se mohlo několik tisíc průmyslových civilizací schovat ve škvírách mezi jejími údajnými lesy a širými pouštěmi. Zmapovat celou hvězdu s takovým rozlišením, které by mohlo spolehlivě odhalit nebo vyloučit město o velikosti předintrodové Šanghaje, byl úkol srovnatelný se zmapováním všech planet pozemského typu v Mléčné dráze. Kruhové pásy obrazů, jež shromáždila jedna sonda, když dokončila jeden oběh hypersférou, byly míň než špendlíková hlavička, a i když oběžná dráha obsáhla 360 stupňů kolem hvězdy, koule, kterou takto vysledovala, měla proporčně asi tak stejný význam jako jeden snímek jednoho místa na běžném glóbu.

Když se samotný Carter-Zimmerman navedl na vzdálenou oběžnou dráhu vyžadující pohon, Orlandovi začal připadat pohled z Letové paluby zdrcující: příliš podrobný a složitý, než aby se dal obsáhnout, a příliš zneklidňující, než aby to nestálo za pokus. Každý pohled byl jako vlna hutné, atonální hudby; jediná možnost byla vytěsnit jej nebo pozorně poslouchat, a přesto nic nepochopit. Uvažoval o dalších modifikacích své mysli; žádný domorodec, žádný aklimatizovaný makrosféřan by nereagoval na pohled na svůj svět, jako by to byla drogová halucinace, spíš hromadná stimulace soustav signalizujících vjemové zhroucení než viditelný obraz.

Uložil svému vnějšímu já, aby ještě vylepšilo jeho zrakové centrum, přidalo soustavu symbolů odpovídajících různým čtyřrozměrným tvarům a trojrozměrným hranicím. Všechno to byly věrohodné primitivní formy, které by pro makrosféřana s největší pravděpodobností nebyly o nic exotičtější než pro tělaře hora nebo balvan. A pohled na Poincaré, rozebraný tímto novým slovníkem, byl přístupnější, třebaže zůstával tisíckrát hutnější než jakýkoli satelitní záběr Země nebo Swifta.

Ale Plovoucí ostrov se stal nesnesitelným, svěrací kazajkou jeho smyslů, rakví s dírkou po hřebíku místo oblohy. S každou trojrozměrnou krajinou to bylo stejné. Ani s plně obnoveným trojrozměrným viděním nedokázal nové symboly odbourat, aniž by zároveň neztratil vzpomínky na Poincaré, a jejich chybějící stimulaci pociťoval neustále jako absenci stejně tíživou, jako by se celý svět přebarvil na uniformní bílou.

Mohl se rozhodnout, že bude využívat soustavy symbolů střídavě, jednu pro trojrozměrné krajiny a jednu pro pětirozměrné, přičemž nepřeložitelná část vzpomínek zůstane uložena v jeho vnějším já. Prakticky by se rozdělil na dvě osoby, sériové klony. Byla by to taková hrůza? Vždyť měl již tisíc verzí, roztroušených po celé diaspoře.

Ale přišel sem proto, aby se osobně setkal s Transmutery, ne proto, aby přivedl na svět makrosférové dvojče, které to udělá za něho. A všechny diasporové klony by ochotně splynuly a vrátily se na obnovenou Zemi − kdyby to bylo možné −jenže co by se stalo s klonem, který by v dešťovém pralese zešílel smyslovou deprivaci, který by stál pod půlnoční oblohou v poušti a z toho uzoučkého pohledu řval zoufalstvím?

Orlando si úplně odstranil všechna vylepšení a rázem si připadal jako člověk, který ztratí paměť nebo kterému amputují údy. Civěl na Poincaré z Letové paluby a připadal si víc zpitomělý a deprimovaný než kdy jindy.

Paolo se ho zeptal, jak se cítí. „Jsem v pořádku. Všechno je v pořádku.“

Pochopil, co se děje: dosáhl nejzazší meze, kam mohl dojít, aniž ztratí naději na návrat. Tady nebyly žádné stabilní oběžné dráhy: člověk se k tomuto světu buď přiblížil rychle, popadl, co potřeboval a vrátil se − nebo se nechal zachytit a po spirálové dráze se zřítil.

~

„Projevuje se to nenápadně, ale všude, kde jsem se díval, je celý ekosystém vychýlen v jejich prospěch. Ne že by dominovaly počtem nebo využíváním zdrojů, ale existují určité články potravního řetězce − všechny v konečném důsledku přínosné pro tento druh − které působí příliš pevně, příliš spolehlivě, než aby mohly být přirozené.“

Elena mluvila k většině C-Z ve V s hvězdičkou, k pětaosmdesáti občanům shromážděným v malém zasedacím sále, pro změnu v trojrozměrné krajině. Orlando byl rád, že také někdo jiný má chuť si odpočinout od makrosférové reality. Podrobné zmapování Poincaré nenašlo žádné očividné známky technologické civilizace, ale xenologové identifikovali desítky tisíc druhů rostlinného a živočišného života. Stejně jako na Swiftu existovala možnost, že Transmuteři se schovávají v nějakém dobře ukrytém polis, ale Elena teď tvrdila, že našla důkaz biologického inženýrství, a zdálo se, že ti, kteří z toho mají prospěch, se maskují pouze skromným rozsahem své činnosti.

V deseti oblastech, které pro analýzu zvolili, xenologové sestavili hypotetické ekologické modely pro všechny druhy dostatečné velikosti, aby byly viditelné z oběžné dráhy; mikrobiota zůstávala tématem spekulací. Obří věže, jimž se nyní říkalo Janusovy stromy, rostly podél většiny pobřeží, živené světlem zářícím z roztaveného oceánu. Každý jednotlivý strom měl laterální asymetrii, která Orlandovi připadala naprosto bizarní, neboť směrem do vnitrozemí byly listy větší, svislejší a řidší. Tato morfologická změna pokračovala od stromu ke stromu u těch, které byly vystaveny oceánskému světlu přímo, a ve čtyřech nebo pěti méně privilegovaných řadách za nimi. Listy první řady měly na hyperploše obrácené k oceánu živou, banánově žlutou barvu a z druhé strany byly jasně nachové. Druhá řada používala tutéž nachovou, aby pochytala odpadní energii první řady, a modrozelenou pro vyzáření vlastní. Ve čtvrté a páté řadě byly všechny listové pigmenty vyladěny do odstínů „blízkých infračervenému záření“, takže ve „viditelném světle“ zůstávály světle šedé. Tyto barevné přechody zachovávaly uspořádání vlnových délek, ale rozdělení na viditelné a infračervené bylo nutně umělé, neboť bylo jasné, že různé druhy života na Poincaré jsou citlivé na různé části spektra.

Jelikož většina listů této „vegetace“ byla téměř vertikální, bránily sondám ve výhledu mnohem méně, než kdyby byly natočené k obloze, a příležitostné mezery ve vegetaci skýtaly značné dvojrozměrné průhledy. Podařilo se zpozorovat úžasné spektrum lesních tvorů, počínaje velkými, masožravými exotermickými létavci a kluzáky − všichni měli osm končetin, když se započítala křídla − po koberce něčeho, co vypadalo jako houba, zřejmě se přiživující přímo na stromech jako takových. Množství lesů, jež bylo možno pozorovat, a absence denních a ročních rytmů umožnily xenologům odvodit mnoho životních cyklů poměrně rychle; velice málo druhů se množilo synchronně, a ty, které to dělaly, byly takto vázány jen na malé území, takže někde se dali najít jedinci všech druhů a všeho stáří. Některá mláďata se rodila živá a soběstačná, zatímco jiná se vyvíjela ve všem možném, od vaků po vajíčkovité obaly uložené v hnízdě nebo zavěšené v trsech, v uzlinách pod kůrou janusů, v mrtvé, paralyzované nebo apatické kořisti a dokonce v mrtvých tělech svých rodičů.

Ve vnitrozemí zastiňovaly světlo oceánu stromy, ale život pronikl i do stínu. Některá zvířata, těsně sledovaná predátory, se vzdalovala od pobřeží, aby vyvedla mladé, ale existovaly také místní druhy, počínaje rostlinami, které využívaly živiny vyplavené z lesa. Poincarejský život nepoužíval jediné univerzální rozpouštědlo, ale půl tuctu běžných molekul bylo v pobřežních teplotách tekutých. V lesech jako takových pršelo jen vzácně a hlavní řeky, které tekly z pustého vnitrozemí a po setkání s oceánem magmatu se vypařovaly, obsahovaly málo organického materiálu, ale dostatek výškové rosy stékal po Janusových stromech dolů a nacházel si cestu do vnitrozemí, obohacený odpady, aby poskytl živiny sekundárnímu ekosystému zahrnujícímu několik tisíc druhů.

Včetně Poustevníků.

Elena vypracovala soustavy odhadovaných toků energie a živin pro lov, pasení se, parazitismus a symbiotické vztahy. „Čím širší je analýza, tím víc důkazů přinese. Nejde jen o to, že nemají žádné dravce ani viditelné parazity; také nejsou vystaveni žádnému populačnímu tlaku, nedostatku jídla, nemocím. Všechny ostatní druhy se řídí chaotickou populační dynamikou; dokonce i Janusovy stromy jeví známky toho, že jsou přehuštěné a odumírají. Ale Poustevníci si sedí uprostřed všech těchto divokých změn nedotčeni. Vypadá to, jako by celá biosféra byla upravena tak, aby je ochránila před vším nepříjemným.“

Ukázala pětirozměrný obraz a Orlando neochotně přepnul vidění, aby si jej mohl řádně prohlédnout. Elena mu vysvětlila, že Poustevníci jsou beznozí, měkkýšovití tvorové, kteří žijí v pevných stavbách, částečně vyloučených jako ulity, částečně vyhloubených jako nory. Zdálo se, že většinu života tráví v těchto jeskyních a živí se pouze nešťastnými kolemjdoucími, kteří spadnou do kluzkého žlabu vedoucího přímo k jejich ústním partiím. U žádného masožravce se nevyvinuly nástroje potřebné k tomu, aby je z úkrytu vydloubl, a přestože mnohé druhy byly dost chytré, aby se žlabům vyhýbaly, obětí se našlo vždycky dost. A ze šesti milionů Poustevníků pozorovaných z oběžné dráhy nebylo vidět žádného, který by rodil nebo umíral.

Karpal se na to díval skepticky. „Jsou to jen bázliví, usedlí tvorové, kteří měli v krátké době, kdy jsme je sledovali, smůlu. Nezkoušel bych extrapolovat jejich délku života na šestimilionnásobek observačních období; zatím jsme nebyli svědky žádných významných fluktuací teploty v kůře, které musejí způsobit katastrofu, když k nim dojde. Měli bychom své prostředky přesunout do pouště; jestli jsou Transmuteři vůbec na Poincaré, budou od místního života co nejdál. Proč by měli intervenovat ve prospěch těchto tvorů?“

Elena odpověděla škrobeně: „Však já neříkám, že to udělali oni. Je možné, že Poincarejci si celé to uspořádání zařídili sami.“

„Přistihla jsi je při něčem, co se aspoň vzdáleně podobalo biotechnologiím?“

„Ne. Jenže proč by potřebovali dělat nějaké další změny, když si obsadili skulinu, ve které jsou nezranitelní?“

Orlando řekl: „I kdyby na to měli dost inteligence… i kdyby si představovali utopii tak, že stráví celou věčnost v jeskyni čekáním na to, až jim do krku sklouzne potrava, co budou vědět o Transmuterech? Je možné, že před miliardou let prolétlo kolem Poincaré tisíc ohnivých kosmických lodí, ale i kdyby tady Poustevníci tak dlouho byli, nebudou si to pamatovat, bude jim to jedno.“

„To nemůžeme vědět. Vypadá snad Carter-Zimmerman na Zemi jako nějaký intelektuálně zajímavý úl? Poznáš z letmého pohledu na ochranný plášť, co je uloženo v knihovně polis?“

„Moc si bereš Orfea,“ zanaříkal Karpal. „Jeden biologický počítač na jedné planetě v jiném vesmíru sotva dokazuje −“

„Jeden přirozený biologický počítač sotva dokazuje, že jsou běžným výtvorem evoluce,“ odvětila ostře Elena. „Ale proč by si je poincarejský život neměl vyrobit? Nikdo nemá námitky proti představě, že každá technologická civilizace může projít vlastním introdem. Jestliže byli Poincarejci dobří v biotechnologii, proč by si místo strojů nemohli vyrobit vhodně upravené živé druhy?“

„Souhlas!“ přidal se vesele Paolo. „Je možné, že Poustevníci jsou živá polis a celý ekosystém jim slouží jako energetická základna. Ale nemusí to být dílo původních Poincarejců. Jestli sem dorazili Transmuteři a nenašli žádný inteligentní život, mohli předělat ekosystém, aby si vyrobili bezpečnou skulinu, potom vytvořit Poustevníky a migrovat do nich, aby si zkrátili čas v trojrozměrných krajinách.“

Elena se nejistě zasmála, jako by tušila, že si z ní Paolo utahuje. „Aby si zkrátili čas, než přijde co?“

„Než se něco vyvine tady − civilizace, se kterou bude stát za to mluvit. Nebo někdo dorazí, jako my.“

Debata pokračovala v podobném duchu, jenže k žádnému závěru nedospěla. Na základě dostupných důkazů mohli být Poustevníci cokoli, od náhodných šťastlivců, jimž přál přirozený výběr, po utajené vládce Poincaré.

Hlasovalo se a Karpal prohrál. Pouště byly příliš rozlehlé, než aby se daly propátrat, a nenabízely žádný jasný cíl. Bylo rozhodnuto, že expedice soustředí své prostředky na Poustevníky.

~

Orlando se pomalu pohyboval po svítící skále. Dolní stranou jediné široké, zvlněné nohy bezbolestně nahmatával kamínky. Mimo svou jeskyni si připadal nahý a zranitelný. Po dvaceti kilotau, kdy si hrál na Poustevníka a vodil tuto loutku po hyperpovrchu Poincaré, se do takové situace dokázal vžít. Anebo možná jen dával přednost pohledu úzkým tunelem, protože pomáhala zúžit pětirozměrnou krajinu na přijatelnou velikost.

Když věděl, že je na dohled svého souseda, vytáhl devět obušků a udělal jimi gesto 17, jediné, které dosud nezkusil. Připadalo mu to skoro stejné, jako by roztáhl ruce a zahýbal prsty, předvedl úryvek znakové řeči, který se naučil nazpaměť, aniž by znal jeho význam.

Díval se tunelem dolů do perlového světla mimozemšťanova mnohokrát odraženého tělesného tepla a čekal.

Nic.

Skuteční Poustevníci opouštěli své jeskyně téměř výhradně proto, aby si vybudovali nové; zůstávalo nejasné, zda jim ty staré začaly být těsné, chtěli lepší zdroj potravy nebo se stěhovali od nějakého zdroje nebezpečí nebo nepohodlí. Čas od času se stalo, že si dva nazí Poustevníci zkřížili cestu; devět megatau pozorování povrchu rojem atmosférických sond poskytlo celkem sedmnáct takových setkání. Nezdálo se, že by spolu bojovali nebo kopulovali, pokud to nedokázali na dálku nějakými výměšky, které byly tak nenápadné, že se nedaly zachytit, zato však vysunovali několik stopkovitých orgánů − až dvanáct hypercylindrů, jež Elena pojmenovala „obušky“ − a mávali jimi na sebe, když se míjeli.

Podle jedné teorie to byly projevy komunikace, ale z tak malého vzorku setkání, který byl pro analýzu k dispozici, se nedalo o hypotetickém jazyku Poustevníků vydedukovat nic. Xenologové v zoufalství vytvořili tisíc poustevnických robotů, které nechali vyhloubit vlastní jeskyně, nepřirozeně blízko těch pravých. Doufali, že tím vyprovokují nějakou reakci, ale nestalo se, třebaže zůstávala možnost setkání robota s Poustevníkem, pokud by se některý ze sousedů rozhodl odejít a vybudovat si novou jeskyni.

Roboty obvykle řídil software bez vlastního vědomí, ale několik občanů si je s oblibou osedlávalo jako loutky a Orlando se k nim aktivně přidal. Začínal tušit, že Poustevníci jsou skutečně tak hloupí, jak vypadají, což byla spíš úleva než zklamání; promrhat s nimi tolik času by nebylo ani zpola tak hrozné, jako muset se smířit s tím, že inteligentní bytosti se z vlastní vůle navedly do slepé uličky.

Orlando se pokusil vzhlédnout k obloze, ale tělo mu nedokázalo vyhovět; hyperplocha jeho obličeje, citlivá na infračervené záření, se nedokázala vytočit tak daleko. Poustevníci − a mnoho dalších obyvatel Poincaré − pozorovali své okolí určitou formou interferometrie; místo aby používali k vytváření obrazu čočky, pracovali s plochami fotoreceptorů a analyzovali fázové rozdíly v záření dopadajícím na různé body plochy. Jelikož byli odkázáni na neinvazivní pozorování žijících Poustevníků a pitvy mrtvých těl jiných druhů pomocí mikrosond, nikdo ve skutečnosti nevěděl, jak Poustevníci svůj svět vidí, ale barvy a rozmístění receptorů podporovaly odhad, který se nabízel: viděli díky tepelnému vyzařování samotného terénu. Jejich jeskyně, vyhřívané jejich těly, byly o něco teplejší než většina okolní horniny, takže trávili život obklopeni světlem. Orlando si ve své jeskyni upravoval jas, který vnímal, dokud mu prostředí nenavozovalo pocit neurčitého pohodlí, ale to byla hranice, kam byl ochoten zajít, aby mu poustevnické zážitky připadaly příjemné. Když mu do úst sklouzli malí ostnatí osminožci, otočil se a druhým tunelem jeskyně je vyplivl ven. Tito tvorové sice byli hloupí, ale on nebyl ochoten zabíjet je jen proto, aby se lépe vcítil do Poustevníků nebo se pokusil dodat autentičnost mimikrám, které byly pravděpodobně problematické již od začátku.

Vnější já mu umístilo do krajiny textové okno, které působilo jako silně dezorientující rušivý prvek. Dvojrozměrný objekt mu zabíral zanedbatelnou část zorného pole − v obou hyperálních směrech byl tenký jako pavučina − ale slova i tak strhávala jeho pozornost, jako by mu je někdo v trojrozměrné krajině vrazil do obličeje, čímž mu zaclonil všechno ostatní. Když se na okno podíval vědomě, aby si zprávu přečetl, ucítil silný pocit déjà vu, jako by si již celou stránku jediným pohledem nastudoval.

Swiftovské C-Z s nimi nemělo kontakt skoro již tři sta let. Na straně makrosféry se spojení neodmlčelo nikdy: proud fotonů vytvářených singularitou přeskočil rovnou z datového balíčku označeného 4955 UČ k dalšímu z roku 5242. Ale občané C-Z právě procitli z dlouhého, těžkého snu, v němž se rok za rokem trápili otázkou, jestli se reciproční rozpad záření beta ještě někdy obnoví.

Orlando skočil zpět do Plovoucího ostrova, do kabiny a svého trojrozměrného těla. Roztřeseně se posadil na postel. Nebyli v bezvýchodné situaci. Zatím ne. Místnost byla povědomá, příjemná, věrohodná − ale byla to všechno lež. Mimo polis nemohlo nic z toho existovat: dřevěná podlaha, matrace, jeho tělo, to vše bylo fyzicky nemožné. Zašel příliš daleko. Nedokázal tady lpět na starém světě. A nedokázal přijmout za svůj ten nový.

Nedokázal třes zastavit. Zvedl oči ke stropu. Čekal, že pukne a vpustí dovnitř příval reality kolem něho. Čekal, že makrosféra udeří jako blesk. „Měl jsem zemřít v Atlantě,“ zašeptal.

Liana zřetelně odpověděla: „Nikdo neměl zemřít. A nikdo by neměl zemřít při výbuchu jádra. Proč nepřestaneš skučet a neuděláš něco užitečného?“

Orlando se ani na okamžik nenechal oklamat nebo zmást − byla to sluchová halucinace, důsledek stresu − ale chytil se těch slov jako záchranného lana. Liana mu sebelítost vyžene z hlavy; tolik mu tam z ní ještě přežilo.

Přinutil se plně soustředit. Singularita nějakým způsobem uklouzla − což znamenalo, že transmuterská kotva z dlouhého neutronu, která provazuje rodný vesmír s makrosférovým časem, nedrží. Játima, Blanche ani žádný další geniální expert na rozšířenou teorii Kozuchové nic takového nepředpověděli − což znamenalo, že nikdo nebude vědět, jestli, kdy nebo o kolik století by mohla uklouznout znovu.

Ale jednou nebo dvakrát by snadno mohlo stačit, aby se přenesli za explozi jádra.

Ostatní by ta zpráva mohla dohnat k tomu, aby polis naklonovali a začali pátrat po Transmuterech jinde. Ale i bez dalšího sklouznutí singularity by měli čas sotva na to, aby navštívili dvě nebo tři další hvězdy. A přestože mu všechny instinkty napovídaly, že Poustevníci jsou tupá zvířata, každý jeho instinkt byl příliš vzdálen světu, který jej zformoval, než aby uměl rozeznat gauchální od droitálního.

Hrát si na Poustevníky nebude nikdy stačit, aby s nimi navázali kontakt. Vozit se v robotovi, přemodelovat vzhled svého těla a plazit se po hyperpovrchu nikdy nebude dost. Nemělo vůbec žádný smysl předstírat, že jediná mysl je schopná obsáhnout Zemi i Poincaré, V a V s hvězdičkou, tři rozměry a pět. Unikni, a zřítíš se. Nikdo se nemohl tolik ohnout; musel se zlomit.

Orlando řekl svému vnějšímu já: „Zhotov kopii kabiny. Tady.“ Ukázal na jednu stěnu, která se vzápětí proměnila ve sklo; za ní, jako v nepřevráceném zrcadlovém obrazu, se místnost opakovala do všech detailů. „Zvětši ji do pětirozměrné krajiny.“ Na první pohled se nic nezměnilo, ale viděl pouze třírozměrný stín.

Obrnil se. „Teď mě tam naklonuj, do pětirozměrného těla, se všemi makrosférovými zrakovými symboly.“

Rázem se ocitl v pětirozměrné krajině. Rozesmál se a objal se všemi čtyřmi pažemi. Snažil se ubránit hyperventilaci. „Liano, prosím, žádné vtípky o Alence.“ Musel se soustředit, aby našel dvourozměrný kus stěny tereraktu, který ukazoval sousední trojrozměrnou kabinu; bylo to jako nakukovat do maličkého průzoru. Jeho originál, nezměněný Orlando, ta papírová loutka, přitiskl ruku na sklo, jako kdyby ho chtěl upokojit. Snažil se, aby na něm příliš nebyla vidět úleva. A popravdě řečeno, navzdory panice, kterou cítil, se i jemu velice ulevilo, že již není vězněm toho klaustrofobního střípku světa.

Nadechl se. „Teď připoj robotovu krajinu.“ Protější stěna zprůhledněla. Za ní uviděl hyperpovrch Poincaré. Robot pořád stál několik delt od vstupu do jeskyně opravdového Poustevníka.

„Dej pryč robota. Naklonuj mě tam s poustevničí podobou a smysly a s Eleninou znakovou řečí. A −“ Zaváhal. To bylo ono, sestupná spirála. „Dej pryč všechny symboly související s mým starým tělem, s mými starými smysly.“

Bylo na hyperpovrchu. Plovoucím čtyřrozměrným oknem − které co nejvíce odpovídalo odhadu poustevnického vidění podle xenologů − vidělo pětirozměrnou kabinu a jejího obyvatele, přičemž všechny barvy byly převedeny do falešných tepelných tónů. Celá scéna byla viditelně fyzicky nemožná: bizarní, absurdní. Trojrozměrná krajina původní kabiny byla příliš malá a příliš vzdálená, než aby ji vůbec bylo vidět. Rozhlédlo se po slabě zářící krajině; všechno teď vypadalo přirozeněji, srozumitelněji, harmoničtěji.

Elena vymyslela pro obušky Poustevníků znakovou řeč; nehrála si na to, že vystihuje skutečnou poustevničtinu, ale ve své umělé verzi umožňovala občanům myslet nikoli rodným jazykem, ale znakovými impulsy a obrazy, a komunikovat se svým vnějším já bez narušení simulace poustevnické anatomie.

Vytáhlo všech dvanáct obušků a nařídilo svému vnějšímu já, aby udělalo kopii krajiny a potom je ještě jednou naklonovalo s dalšími úpravami. Některé vycházely z poznatků xenologů o chování jiných druhů, jiné ze starých poznámek, které si udělalo Blanche k případným makrosférovým duševním strukturám, a další z vlastního bezprostředního citu pro symboly, které potřebovalo, aby mohlo toto tělo a tento svět více sblížit.

Třetí pozměněný klon Orlanda se díval do tunelu krajin, za svého bezprostředního stvořitele, a marně se snažil zahlédnout svého nepochopitelného praprarodiče. Existoval svět, kde ta bytost žila… ale on jej neuměl pojmenovat, ani si jej nedokázal jasně představit. Bez symbolů pro většinu epizodických vzpomínek originálu byl nejpevnějším dědictvím klonu pocit naléhavosti, hrany ztracených vzpomínek však stále bolely, jako pozůstatky nějakého bezdějového, nesmyslného, nevratného snu o lásce a sounáležitosti.

Po chvíli se od okna odvrátilo. Vlastní poustevníkova jeskyně byla stále nedosažitelná, ale jít dopředu teď bylo snazší než zpátky.

~

Orlando chodil sem tam po kabině a ignoroval zprávy od Paola a Játimy. Sedmý klon před devíti kilotau opanoval robota, a téměř okamžitě se mu podařilo přimět opravdového Poustevníka k opuštění jeskyně. Od toho okamžiku na sebe gestikulovali.

Když robot konečně pustil Poustevníka k rozhovoru se šestým klonem, Orlando si všiml, jak se všichni ostatní pozorně dívají; dokonce i první klon vypadal fascinovaně, jako by mu mávání obušky v pěti rozměrech přinášelo nějaké estetické potěšení, třebaže byl slepý k jeho významu.

Orlando čekal s útrobami staženými nervozitou, až zpráva dojde řetězem k němu. Co se stane s těmito posly − spíše dětmi než klony − jakmile splní svůj účel? Překlenovači nikdy nebyli izolovaní; každý byl ve spojení s velkou, překrývající se podmnožinou celé komunity. To, co udělal, bylo šílené zvrácení té etiky.

„Mám jednu dobrou zprávu a jednu špatnou.“ Jeho čtyřnohý klon stál za stěnou. Jak pohyboval hlavou v neviditelných směrech, obličej maličko měnil tvar. Orlando přistoupil ke sklu.

„Jsou inteligentní? Poustevníci?“

„Ano. Elena měla pravdu. Přizpůsobili si ekosystém. Víc, než jsme tušili. Nejsou imunní jen vůči změně klimatu a populačním výkyvům; jsou imunní k mutacím, k vniku nových druhů − ke všemu kromě toho, že by se z Poincaré stala supernova. Všechno kolem nich se stále může vyvíjet, ale oni sedí na daném místě v systému, který se mění.“

Orlanda to ohromilo; taková dlouhodobá dynamická rovnováha dalece přesahovala všechno, o čem kdy přemýšleli pozemští nevázanci. Bylo to přinejmenším stejně působivé jako svázat neutrony do uzlů. „Takže to nejsou… Transmuten? Ze kterých zbylo toto?“

Stínová tvář jeho klonu se zachvěla radostí. „Ne! Jsou na Poincaré doma, nikdy ji neopustili, nikdy necestovali jinam. Ale netvař se tak otráveně. Měli svůj barbarský věk a měli katastrofy, které si nezadají s Lacertou. To je teď jejich útočiště. Jejich nezranitelná Atlanta. Jak jim to můžeme mít za zlé?“

Orlando na to neměl odpověď.

Klon řekl: „Ale Transmutery si pamatují. A vědí, kam odešli.“

„Kam?“ I nejbližší hvězda by mohla být příliš vzdálená, pokud by singularita znovu sklouzla. „Jsou v poušti? V nějakém polis?“

„Ne.“

„Tak u které hvězdy?“ Třeba ještě žila naděje, pokud by použili všechno palivo na rychlou jednosměrnou cestu a spolehli se na to, že na stanici pošlou signál, místo aby se fyzicky vrátili.

„U žádné hvězdy − ani nikde, kam by Poustevníci mohli ukázat. Vůbec nejsou v makrosféře.“

„Chceš snad říct… že našli způsob, jak se dostat do dalšího čtyřrozměrného vesmíru? Prolomit se?“ Orlando se tomu ani neodvažoval věřit; pokud by to byla pravda, mohli by každého převést do makrosféry, počkat, až se záření přežene, a potom využít trik Transmuterů k návratu do vlastního rodného vesmíru − bez ohledu na to, jestli na Kafkovi nebo na Swiftovi přežili nějací roboti.

Klon se smutně usmál. „Ne tak docela. Ale ta dobrá zpráva je, že druhá makrosféra je čtyřrozměrná.“

SEDMÁ ČÁST

Paolo hleděl do rudého posuvu, zpátky k singularitě. „Chtěl bych být na jeho místě.“

Játima řeklo: „To, že se spojil s Poustevníky, ho nezničilo. A možná se k tomu úkolu hodil líp než kdokoli jiný.“

Paolo zavrtěl hlavou. „Stejně toho bylo příliš.“

„Lepší než se jenom svézt. Lepší než být zbytečný.“

Paolo se k němu otočil a smutně ho vybídl: „Vyprávěj mi o tom.“

17

Rozdělení jednoty

POLIS CARTER-ZIMMERMAN, V*

Orlando to s pětirozměrnými krajinami vzdal, a tak stál ve stínové krajině Laboratoře dlouhého nukleonu a čekal, až se bude moci rozloučit s Paolem. Krajina byla hustým bludištěm trubek a drátů, jak se každá roura a každý kabel z opravdové penteraktální budovy mačkaly v zahuštěném kubickém prostoru.

V makrosféře neexistovalo nic jako „izotop“, ale Transmuteři označili svůj východ obří deskou z nepravděpodobně čistých, odolných minerálů, které původně zakrývaly rotační „pól“ Poincaré − dvourozměrnou sféru na hyperprostoru, která zůstávala fixovaná v prostoru, jak se hvězda otáčela. Celý polární kontinent se od té doby odsunul a rozlámal, ale označník se neroztavil ani nepropadl, a jakmile poustevnický vyslanec popsal jeho složení, nalézt jej bylo poměrně snadné. Dlouhé nukleony v hornině obsahovaly stejnou mapu Mléčné dráhy jako neutrony ze Swifta. Následovala však katalytická sekvence určená pro interakci s vakuem druhé makrosféry. Bombardování nukleonů antileptony s dostatečnou energií, aby překonaly elektrostatický odpor, mělo způsobit, že singularita ve „V se dvěma hvězdičkami“ uvolní částice obyčejné hmoty; obráceně by všechny částice vystřelené zpátky na singularitu modifikovaly tutéž interakci nukleonu s antileptonem.

Paolo, Elena a Karpal stáli vedle metaforické brány do druhé makrosféry. Měli na sobě svá stará trojrozměrná těla a vtipkovali s přáteli, které opouštěli. Většina ze čtyřiceti šesti účastníků expedice druhé úrovně se rozhodla zmrazit svá poincarejská já a nechat se oživit pouze tehdy, kdyby se nevrátili. Orlando s tím souhlasil; měl už rozdvojování dost.

Paolo ho uviděl a přistoupil k němu. „Nerozmyslel sis to?“

„Ne.“

„Já to nechápu. Tohle je normální fyzika v soustavě tři prostorové rozměry plus jeden čas. Galaxie, planety… všechno ze starého světa. A jestli se ukáže, že exploze jádra se dá přežít −“

„Tak se maserem vrátím na Zemi a osobně předložím důkaz Koalici. Pak půjdu. Dřív ne.“

Paolo se tvářil nechápavě, ale nakonec smířlivě naklonil hlavu. Orlando si vybavil dobu před tím, než do módy přišly psychické štěpy, kdy museli úzkostlivě skládat balíčky emocí, které si pak předali; byla to hrůza. Krátce syna objal a potom se díval, jak odchází.

První z jeho překlenovačských klonů se objevil vedle něho − ve skutečnosti obýval realistickou pětirozměrnou krajinu, ale tady vrhal stín tak, jako se Orlandovo trojrozměrné tělo v pětirozměrné krajině jevilo jako zesílená verze.

Klon prohlásil: „Najdou Transmutery a vrátí se s fyzikou Lacerty a exploze jádra. Lidé se nechají přesvědčit. Životy budou zachráněny a ty se budeš radovat.“

„Transmuteři mohou být už milion světelných let od singularity. A fyzika exploze jádra bude nakonec nejspíš stejně nepochopitelná.“

Klon se usmál. „Nic není nepochopitelné.“

Orlando počkal, až všech šestačtyřicet projde v zástupu branou. Játima zvedlo ruku a zavolalo: „Zachráním ti planetu, Orlando. Novou Atlantu!“

„Nechci planetu. Malý ostrov úplně postačí.“

„To je rozumné.“ Játima vstoupilo do ikony migračního softwaru a zmizelo.

Orlando se otočil ke klonu: „A co teď? Poustevnický vyslanec přestal komunikovat; když se dozvěděl o jejich situaci, rád jim řekl všechno, co potřebovali vědět, aby se mohli vydat za Transmutery, ale jakmile z něho xenologové prostřednictvím překlenovačů začali mámit historické a sociologické podrobnosti, zdvořile jim navrhl, aby odešli a hleděli si svého. Mnohé překlenovačské klony, které tak neměly co dělat, byly čím dál nervóznější a deprimovanější.“

„To záleží na tom, o co ti jde,“ řekl klon.

Orlando odpověděl okamžitě: „Přijmu vás všechny zpátky. Splynu s vámi.“

„Opravdu?“ Klon se znovu usmál. Obličej se mu tetelil. „Kolik tíhy sneseš? Kolik touhy po světě, který už nikdy neuvidíš? Kolik klaustrofobie? Kolik −“ Kýval prsty, jako by to byly obušky. „Zklamání ze slov, která již nemůžeš říct?“

Orlando zavrtěl hlavou. „Mně je to jedno.“

Klon protáhl hyperální ramena; stíny dodatečného páru rukou se scvrkly a pak znovu narostly. „Sedmý klon chce zůstat na Poincaré. Zatím používá robota, než se nám podaří syntetizovat náležité tělo.“

Orlanda to nepřekvapilo; vždycky předpokládal, že nejnižší část mostu spadne na hyperpovrch. „A ostatní?“

„Ostatní chtějí zemřít. Poustevníky nezajímá program kulturní výměny; pro tlumočníky tady není práce. A splynout nechtějí.“

„Je to jejich rozhodnutí.“ Orlando pocítil provinilou úlevu; mohlo se stát, že s hlavou plnou poustevnických symbolů zešílí, ale zároveň by cítil závazek nikdy je nevyeditovat, nikdy nevyříznout já, která vstřebal zpět.

Klon řekl: „Ale já ano. Já s tebou splynu. Jestli to opravdu chceš.“

Orlando se pátravě zahleděl zvláštnímu dvojníkovi do tváře; přemýšlel, jestli se mu vysmívá, nebo ho zkouší. „Já to chci. Ale víš jistě, že to chceš ty? Když splynu s dalším tisícem, co bude představovat několik megatau tvých zkušeností v pětirozměrných krajinách?“

„Nic moc,“ uznal klon. „Maličkou ranku. Nepatrnou bolest. Připomínku, že jsi kdysi měl v náruči něco většího, než na co ses cítil.“

„Chceš po mně, abych našel útočiště, a přitom zůstal nespokojený?“

„Jenom trošku.“

„Chceš, aby se mi zdály sny v pěti rozměrech?“

„Občas.“

Orlando promluvil na své vnější já, připravil cestu a pak podal klonu ruku.

18

Centra stvoření

POLIS CARTER-ZIMMERMAN, V*

Byli v druhé makrosféře sedmdesát devět dní a Paolo měl pořád ještě chuť jásat. Ukázalo se, že singularita leží hluboko v eliptické galaxii a obloha kolem Satelitu Pinatubo se znovu zalykala hvězdami. Poincaré měla svou děsivou krásu, ale pohled na známé spektrální třídy roztroušené do nových souhvězdí ho rozechvěl pocitem příjemné cizosti, který se nijak nepodobal tomu, co cítil v makrosféře.

Elena seděla na nosníku vedle něho a pohupovala nohama v prázdnu. „Jaký je objemový poměr galaktického a mezigalaktického prostoru?“

„Myslíš tady? Nevím jistě.“

Karpal řekl: „Podle prvního odhadu dat z observatoře asi jedna ku tisíci. Záleží na tom, jak definuješ halo.“

„Takže je to jenom štěstí, že nám k nejbližší hvězdě nezbývá milion světelných let?“

„Hm.“ Paolo se nad tím zamyslel. „Myslíš, že si Transmuteři polohu singularity vybrali? Jak?“

„Vakuum je vakuum,“ ozval se Karpal. „Dokud nevytvořili singularitu, bylo zbytečné se ptát, který bod časoprostoru je tady makrosféra. Až do toho okamžiku existovala jen soustava nerozlišitelných kvantových dějin, které zahrnovaly všechny možnosti. Takže to není tak, že by dostali nějaký konkrétní, předem stanovený bod.“

Elena namítla: „To ne, ale kdyby tu soustavu dějin nechali zhroutit se náhodně, s největší pravděpodobností by dostali singularitu venku v mezigalaktickém prostoru. Takže buď měli velké štěstí, nebo dokázali zhroucení nahnout.“

„Já tvrdím, že nahnuli zhroucení. Pomocí tvaru červí díry. Zařídili, aby se přednostně napojila na určitou hladinu gravitačního zakřivení.“

„To by šlo.“ Elena se zklamaně zasmála. „Další otázka, kterou jim můžeme položit, jestli je někdy dostihneme.“

Paolo se zadíval k jejich cíli. Noether, žhavá hvězda s ultrafialovým nádechem, se dvěma bezvodými planetami pozemského typu. Bylo možné, že Transmuteři se rozhodli, že se raději usadí v tomto čtyřrozměrném vesmíru než v první makrosféře, ale Paolo si nedělal velké naděje, že by si jako nový domov vybrali soustavu Noether; v době, kdy dorazili, by to ani nebyla nejbližší hvězda, natož pak nejpohostinnější. Jestli tyto planety byly opuštěné, stačilo, aby singularita ještě jednou sklouzla, a veškeré šance, že Transmutery objeví včas, by se rozplynuly. Prohlásil před Orlandem, že mnozí občané nejspíš budou ochotni uchýlit se do makrosféry i tak; ostatně, kdyby se ukázalo, že interpretace neutronové mapy byla chybná a všechno to byl planý poplach, nic by jim nebránilo, aby se vrátili. Ale na Orlanda to dojem neudělalo. „Hrstka lidí nestačí. Musíme přesvědčit všechny.“

V krajině se náhle objevil článkovaný červ se šesti tělařskýma nohama a začal se plazit po nosníku. Paola to překvapilo; ikona vypadala přesně jako Hermannova, ale Hermann nevstoupil ani do první makrosféry. A červ nevysílal vůbec žádné návěští s podpisem.

Paolo se otočil k Eleně: „To má být nějaký vtip?“

Elena se podívala na Karpala; zavrtěl hlavou. „Jedině na účet nás všech.“

Červ se blížil, oční stopky se mu chvěly. „Kdo jsi?“ zavolala Elena. Na Satelitu Pinatubo byli vítáni všichni, ale objevit se bez podpisu bylo projevem velice špatné etikety.

Červ odpověděl Hermannovým hlasem: „Nechcete mi říkat Hermann?“

„Jsi Hermann?“ zeptal se chladně Karpal.

„Ne.“

„Pak bychom ti asi neměli říkat Hermann.“

Červ naklonil hlavu ze strany na stranu, přesně jako to dělával Hermann. „Tak mi říkejte Krizový operátor.“

„Neměli bychom ti říkat ani tak,“ odvětila Elena. „Kdo jsi?“

Červ se zatvářil sklesle. „Nevím, jakou odpověď požadujete.“

Paolo si ikonu pozorně prohlédl, ale nenašel nic, co by mu prozradilo její pravou povahu. Ve štěrbinách polis běžely velice zvláštní programy, které měly být všechny dobře pochopené a zajištěné, ale v průběhu tisíciletí se některé vynořily na nečekaných místech. „Co jsi za software? Víš alespoň to?“ Pokud to nebyl občan, mohli na něj nasadit funkce operačního systému, aby ho důkladně prozkoumaly, ale zdálo se slušné nejdřív se zeptat.

„Jsem Krizový operátor.“

Paolo o něčem takovém nikdy neslyšel. „Máš vlastní vědomí?“

„Ne.“

„Proč používáš ikonu našeho přítele?“

„Poněvadž víte, že nemohu být on, takže by vás to mělo zmást co nejméně.“ Červovi se skoro podařilo, aby to znělo racionálně.

„Proč se s námi vůbec bavíš?“ zeptal se Karpal.

„Jednou z mých funkcí je vítat nové přírůstky.“

Paolo se zasmál. „Elena a já jsme se narodili doma, a jestli jsi tady jako automatický uvítací výbor pro Karpala, máš zpoždění patnáct set let.“

Elena vzala Paola za ruku a promluvila jenom na něho: „Já bych řekla, že nemyslí nové přírůstky do C-Z.“

Paolo se na červa upřeně zadíval. Červ roztomile zamával očními stopkami. „Odkud pocházíš?“ zeptal se Paolo. „Ze které části polis?“

Zdálo se, že červ má s rozborem otázky problémy. Odpověděl nejistě. „Z vnější?“

„Já ti nevěřím.“ Otočil se k Eleně. „To je přece jasný trik! Jak by někdo mohl v mezihvězdném prostoru proniknout do hardwaru, vstoupit do krajiny a napodobit Hermanna?“

Červ řekl: „Rozpoznat vaše datové protokoly bylo docela snadné. Hermannův vzhled byl zakódován ve vašich myslích.“

Paolo cítil, jak jeho jistota kolísá. Transmuteři mohli být schopni něčeho takového: za pohybu přečíst a dešifrovat celé polis, odhalit jejich povahu, jazyk a tajemství. Jejich orfeovská já udělala něco podobného s koberci, až na to, že do světa olihní aktivně nevstoupila a nekontaktovala je.

„Kdo tě vytvořil?“ zeptala se Elena.

„Jiný Krizový operátor.“

„A kdo vytvořil toho?“

„Jiný Krizový operátor.“

„Kolik Krizových operátorů je v tomto řetězci?“

„Devět tisíc sedmnáct.“

„A pak je co?“

Červ se nad otázkou zamyslel. „Vás asi nezajímá nemyslící software na žádné úrovni, že?“

„Zajímá nás všechno,“ odpověděla trpělivě Elena, „ale nejdřív bychom se rádi dověděli něco o myslících bytostech, jež vytvořily systém, který zplodil tebe.“

Červ mávl jednou nohou k obloze. „Vyvinuli se na planetě, ale teď jsou rozptýlenější, každý jednotlivec se rozprostírá v prostoru mezi milionem hvězd. Díky tomu jednají mnohem pomaleji než vy, a proto vás nemohou přivítat osobně.“

„Na planetě v tomto vesmíru?“ zeptal se Karpal.

„Ne. Dostali se sem stejným způsobem jako vy, avšak ne stejnou cestou.“ Vytvořil v prostoru vedle nosníku schéma do sebe zapadajících sfér. Znázorňovalo trasu, která vedla hierarchií přinejmenším sedmi vesmírů. Druhá trasa, která propojovala pouze tři vesmíry, se na nejvyšší úrovni sbíhala s tou první; pravděpodobně trasa, kterou absolvovalo C-Z. Stvořitelé červa nepřišli přes stejnou makrosféru; nikdy nebyli blízko Poincaré, natož Swifta. Nebyli to Transmuteři.

Paolo opět propadl skepsi. Třeba to přece jenom byl Hermann, přestrojený za napodobeninu sebe samého, neohlášený migrant přes spoje v singularitách nebo černý pasažér, který právě vyšel z úkrytu. O tak rafinovaný žertík by se určitě nikdo jiný nepokusil.

„Sedm úrovní?“ zeptal se jízlivě. „Proč tak málo?“

„Tak dlouhá byla jejich cesta. Rozhodli se, že zůstanou tady.“

„Ale úrovní je víc? Mohli jít ještě dál?“

„Ano.“

„Jak to můžeš vědět?“

Červ nahradil jedno schéma druhým, které ukázalo dvě neutronové hvězdy na oběžné dráze. „Lámete si hlavu osudem takové soustavy?“ Soustředěně se podíval na Paola. Paolo přikývl, neschopný odpovědět. Dokonce ani Hermann by nežertoval o Lacertě.

Neutronové hvězdy pomalu kroužily kolem sebe, omezené průsvitnou rovinou, která představovala jejich vesmír. Červ přidal dvě další roviny, nahoře a dole, jimiž nahodile pluly další hvězdy: sousední vesmíry, oddělené jedním kvantem vzdálenosti v makrosférových rozměrech. „Interakce mezi těmito vesmíry je velice slabá, ale existují kritické hodnoty momentu hybnosti, při nichž dosahuje maxima.“

Karpal mu rozčileně skočil do řeči. „To víme! Ale to na vysvětlení Lac G-1 nestačí. Účinek je o několik řádů slabší než gravitační záření. A nemůže nastat překotná spirála; jakmile soustava ztratí úhlovou hybnost a klesne pod kritickou hodnotu, vázací síla se prudce sníží a celý proces se tím ještě zpomalí!“

Červ řekl: „Při jedné nebo dvou úrovních, možná i při šesti nebo sedmi, by to platilo. Drobné množství momentu hybnosti by se ztratilo v důsledku náhodných interakcí s tělesy v sousedních vesmírech se zanedbatelným účinkem. Jenomže každý čtyřrozměrný vesmír není obklopen pouze v šesti rozměrech sousedními vesmíry ve stejné makrosféře. Není obklopen ani jenom v deseti rozměrech vesmíry v jiných makrosférách. Existuje nekonečně mnoho úrovní, nekonečně mnoho dodatečných rozměrů. Takže každý čtyřrozměrný vesmír je v interakci s nekonečným množstvím sousedních vesmírů.“

Dvě dodatečné roviny ve schématu se zdvojily ve čtyři, pak v osm, uzavřely obíhající neutronové hvězdy do krychle. Potom krychle zmutovala v posloupnost polyedrů s rostoucím množstvím stěn, přičemž každá stěna představovala část sousedního vesmíru. Polyedry se rozmazaly v kouli, jež se hemžila hvězdami procházejícími „blízko“ v kontinuu sousedních vesmírů − které všechny za neutronovou dvojhvězdu slabě tahaly.

„Soustava neztrácí moment hybnosti.“ Červ umístil do středu oběžné dráhy šipku, která ukazovala z roviny směrem nahoru. „Proto vázací síla nepoklesne a neodřízne interakci. Avšak s každým dalším setkáním se směr vektoru a moment hybnosti maličko změní.“ Jak hvězdy proplouvaly kolem, šipka se začala kolébavě odklánět od vertikály. Její výška nad orbitální rovinou představovala její složku v normálním trojrozměrném prostoru. Jak byla postrkována dál a dál od původního směru, neutronové hvězdy se začaly spirálovitě sbíhat. Jejich moment hybnosti se nevyzařoval pryč, v proudech mezonů ani v ničem jiném. Převáděl se do rotace v dodatečných rozměrech.

Karpal sledoval animaci s ohromeným výrazem. Elena ho vzala za ruku. „Jsi v pořádku?“

Přikývl. Paolo věděl, že jako každý uprchlík z karnevalu se připojil k diaspoře právě proto, aby to zjistil. Díval se z Měsíce, jak se Lacerta hroutí ve spirále, a nedokázal ten proces pochopit. A tisíce tělařů zemřely, poněvadž to nikdo nedokázal vysvětlit, nikdo je nedokázal přesvědčit, že je to pravda.

Samotný Paolo se cítil dezorientovaný. Transmuteři zůstávali nedostižní jako vždy, ale tento nemyslící nástroj úplně jiné civilizace právě jenom tak mimoděk zodpověděl na otázku, která hnala diasporu na její cestě vesmíry.

Nebo alespoň polovinu otázky.

Vyvolal mapu Mléčné dráhy, v níž byla každá hvězda popsána gestaltovými návěštími vyjadřujícími hmotnost a rychlost. „Vyznáš se v tom?“

„Ano.“ Po chvíli červ upřímně řekl: „Vím, na co se chcete zeptat. Jaký je osud jádra.“

Paolo byl náhle rád, že červ nemá vlastní vědomí. Všem jim četl myšlenky, byli před ním nazí jako před nějakou milenkou − ale jestli nelhal, slepě se přehraboval informacemi, aby našel odpovědi, které potřebují, aniž přitom cítil víc než poliská knihovna.

„Měli Transmuteři pravdu, či ne? Souhlasíš s jejich předpovědí?“

„Ne tak docela. Extrapolovali daleko do budoucnosti, a galaxie je složitý systém. Nedalo se čekat, že jim všechno vyjde správně.“

„A o kolik se tedy spletli?“ zeptala se Elena.

Červ odpověděl: „Až se jádro zhroutí, většina jeho energie skončí jako rotace v dodatečných rozměrech. Energie v té formě nemůže vzájemně reagovat s místními gravitony, takže oblast se neuzavře za horizontem událostí tak rychle, jak by se to stalo za jiných okolností. A než to udělá, energetická hustota naroste natolik, aby začala vytvářet nový časoprostor.“

„Miniaturní velký třesk?“ − Karpal neklidně odstoupil od nosníku, jako by mu to mohlo dát náskok při šíření výstrahy. „Centrum stvoření, ve středu galaxie?“

„Ano.“

„Ale nebude nový časoprostor vůči tomu starému ortogonální? Bublina, která je kolmá k původnímu vesmíru, neproniká do něho?“ Elena načrtla jednoduchý diagram − velkou kouli, ze které vyrůstá menší a obě jsou spojeny pouze úzkou šíjí.

„Správně. Jenže ta malá, společná oblast v jádru galaxie přesto dosáhne extrémních teplot, než se zaškrtí a vytvoří černou díru.“

„Jak extrémních?“

„Dost, aby to způsobilo rozpad jader v okruhu padesáti tisíc světelných let. Nic v galaxii nepřežije.“

Elena zmlkla. Paolo se zamyslel: „Tady se to nijak neprojeví. Zánik stovky miliard světů neoznámí ani svítící tečka, jako třeba nějaká vzdálená supernova. Apokalypsa bude neviditelná.“

Paolo věděl, že Krizový operátor nemůže vnímat žádný soucit s jejich situací; může jen odříkat formality, co nejlépe přeložené, které do něho kdysi někdo naprogramoval. Jeho vzkazu se přesto podařilo překlenout čas, měřítka a kultury.

Řekl: „Přiveďte své lidi sem. Tady jsou vítáni. Je tu dost místa pro všechny.“

OSMÁ ČÁST

Játimovi se líbilo, jak se barevné, soustředné trojrozměrné sféry vykreslené na obloze hvězdami se stejným Dopplerovým posuvem sbíhají u jejich cíle; vypadalo to mnohem výrazněji než obyčejné kruhy hvězdné duhy. Svíraly obraz Weylu tak pevně, až to vypadalo jako příslib, že tentokrát Transmuteři neuniknou.

„Myslím, že tady příběh skončí,“ prohlásil Paolo. „Od toho okamžiku budou znát teritorium lépe než my.“

„Možná.“ Játima zaváhalo. „Ale jedna věc by je mohla zajímat pořád.“

„Která?“

„Ty, Paolo. Měl jsi všechny informace, jež jsi potřeboval. Tvou zásluhou měla celá diaspora smysl. Tak proč ses rozhodl putovat dál?“

19

Pronásledování

POLIS CARTER-ZIMMERMAN, V**

Polis se vrátilo do singularity, aby zkrátilo komunikační prodlevy na minimum. V poincarejském C-Z nějaký čas řešili, zda by se před „infikovaným“ klonem z druhé makrosféry neměli chránit karanténou, třebaže to Paul nechápal; Krizový operátor pronikl do polis fyzickou manipulací hardwaru na molekulární úrovni, což se obyčejnému softwaru odeslanému singularitou zpátky nikdy nemohlo podařit. Paolovi však nevadilo nechat jednotlivé frakce, až se nechají rozumem vyvést z paranoie; on sám mohl s poincarejským klonem interagovat stejně snadno, jako kdyby tam byl osobně, a tak necítil žádnou velkou touhu vracet se tam.

Zpráva jako taková prošla; jeho nebylo zapotřebí. Jakmile nezávislá kontrola Operátorovy verze teorie Kozuchové pro nekonečný počet rozměrů (uskutečněná v nezasaženém poincarejském polis) potvrdila dokonalý soulad s daty z Lac G-1 a podala stejně neblahé předpoklady pro galaktické jádro, Orlando prostřednictvím maseru opustil polis, aby zprávu rozšířil osobně, a cestou splynul se svým swiftovským já. Celá diaspora včetně gleisnerů se nacházela do vzdálenosti 250 světelných let od Swifta, takže pokud by je nepotkala obrovská smůla s načasováním dalšího skluzu singularity, všichni měli šanci uniknout. Pokud by nevěřili téměř všemocným Rozkročencům mezi hvězdami, jak se začalo říkat stvořitelům Operátora, mohli vždycky zůstat v první makrosféře. Paolo ani na okamžik nepochyboval o tom, že Orlando a swiftovské verze Játimy a Karpala budou schopni argumentovat dost silně, aby přesvědčili každého, kdo ještě úplně neztratil kontakt s fyzickým světem. Bylo možné převést a vysadit na jinou planetu dokonce i sekvence orfeovských koberců.

V nic lepšího snad ani nemohli doufat, ale Paolo přesto cítil zklamání, stud, přebytečnost. Věděl, že kvůli Lacertě záměrně popřel význam transmuterské mapy − protože už ho nebavilo poměřovat všechno s Orlandovým utrpením a Orlandovou ztrátou. I na Poincaré to byl Orlando, kdo přinesl oběť, která otevřela cestu do druhé makrosféry; Paolo pouze prošel singularitou a pravda mu padla do klína, aniž ho to něco stálo. A teď měl před sebou představu, že bude dalších pět set let čekat, až se Orlando triumfálně vrátí a přivede celou Koalici do bezpečí.

Operátor Paolovi řekl, že v galaxii je šest tisíc civilizací. Byli tam organičtí tvorové s různými biochemiemi a tělesným uspořádáním, ale také softwary běžící v polis nebo robotech a paleta neklasifikovatelných kříženců. Někteří pocházeli z druhé makrosféry, jiní přišli ze stejné dálky jako Rozkročenci mezi hvězdami. Dvanáct se jich zrodilo v Mléčné dráze, a buď rozluštili zprávu od Trasmuterů a vydali se v jejich stopách, nebo došli ke stejnému závěru a vyvinuli stejné technologie sami.

Byla tedy přehršel možností, o nichž bylo možno uvažovat jako o modelech budoucího vývoje Koalice. Při dodržení správných postupů by většina těchto kultur byla přístupná nějaké formě kontaktu s nově příchozími, přestože byli beznadějně zaostalí.

Transmuteři však nezůstali. Dostali se do tohoto vesmíru až po Rozkročencích, krátce s nimi pohovořili a pak pokračovali dál.

Když se Paolo doslechl o Játimově plánu, vypravil se rovnou za Elenou. Momentálně byla doma v krajině, kterou tvořila bujná džungle na měsíci imaginárního plynného obra, ke kterému byl měsíc obrácený stále stejnou stranou. Pruhovaná planeta vyplňovala třetinu oblohy.

„Proč?“ zeptala se. „Proč se vypravit za nimi? Civilizace se stejnou technologií jsou i tady. Se stejně dlouhou historií. Čím jsou Transmuteři mezi šesti tisíci kulturami tak zvláštní?“

„To, že prchali před explozí jádra, nebylo všechno. Chtěli víc než jenom uniknout.“

Elena mu věnovala pohled, který říkal, že se bude muset snažit víc. „Většina zdejších civilizací nemá s explozí jádra nic společného. Více než tisíc kultur pochází z této galaxie.“

„A všechny tady budou, až se vrátím. Půjdeš se mnou?“ Paolo se jí úpěnlivě podíval do očí.

Rozesmála se. „Proč bych s tebou měla chodit? Vždyť nevíš ani to, proč jdeš ty sám.“

Hádali se kilotau. Pomilovali se, ale nic se tím nezměnilo. Paolo bezprostředně cítil její tolerantní zmatek a ona chápala jeho neklid. Ale to je nijak nesblížilo.

Paolo si otřel z kůže rosu. „Můžu si tě vzít do své mysli? Těsně pod hranicí vědomí. Jen abych se nezbláznil.“

Elena vzdychla předstíraným roztoužením. „Ale ovšem, miláčku! Vezmi si na cestu otisk mé mysli a já si na svou vezmu tvůj.“

„Na svou cestu?“

„Paolo, je tady šest tisíc kultur. Nebudu se pět set let motat kolem singularity a čekat, až dorazí zbytek diaspory.“

„Dávej na sebe pozor.“

Šest tisíc kultur. A nemusel by ji ztratit. Paolo si to na okamžik málem rozmyslel.

„Budu,“ odpověděla klidně, rezervovaně Elena.

20

Invariant

POLIS JÁTIMA-VENETTI, Vn*

Pohled na oblohu ve druhé makrosféře Játimu z nějakého důvodu zneklidňoval. Neustále přemýšlelo o tom, které kombinace hvězd jsou obrazem jednotlivých Rozkročenců po hvězdách. Jestli se Operátorovi dalo věřit, místní výpočetní uzly v každé hvězdné soustavě byly velké jen několik milimetrů a komunikovaly s ostatními, vzdálenými několik světelných let, impulsy tak slabými, tak těsně zacílenými, tak nepředvídatelnými, pokud jde o vlnovou délku, a tak důmyslně zakódovanými, že je tisíc mezihvězdných civilizací minulo, aniž zaznamenaly jejich přítomnost. Operátor odmítl odkrýt povahu své fyzické infrastruktury, musel však fungovat pod úrovní femtomechanismů, aby pronikl obrannými opatřeními polis. Jeden směr spekulací vycházel z toho, že Rozkročenci zapracovali výpočetní zařízení do virtuálních červích děr ve vakuu po celé galaxii a Krizoví operátoři běželi ve volném prostoru, prostoupení vším.

„Pouštím zárodky,“ řekl Paolo.

„Fajn.“

Zapřel se mezi dvěma nosníky satelitu a hodil hrst atmosférických kapslí proti směru oběžné dráhy. Játima se usmálo. Bylo to velice teatrální. Skutečné kapsle byly vypuštěny v reakci na jeho gesto a Játima nedokázalo poznat, kdy krajina přestala ukazovat Paolovy fiktivní a přešla na pravý obraz okolí.

Kozuchová, planeta pod nimi, měla velikost Merkuru a také teplotou se mu podobala. Stejně jako Swift byla označená těžkými izotopy a strhávala na sebe pozornost ze vzdálenosti stovek světelných let. Přinejmenším tento krok cesty byl jasný. Nanoroboty v kapslích vybudují systém pro neutronovou manipulaci a pak vytvoří polis ve třetí makrosféře. Jakmile bylo jasné, co se má udělat, celá procedura byla jednodušší než mezihvězdné lety.

Játima řeklo: „Doufám, že zopakují označník, který použili na Poincaré. Jestli budeme muset v každém šestirozměrném vesmíru najít někoho, kdo si pamatuje, jak prošli kolem, může to být velice zdlouhavý proces.“

Paolo odpověděl se strojenou nenuceností. „Já se překlenu s každým.“

„To rádo slyším.“

„Nevíme jistě, že Transmuteři pocházejí z našeho vesmíru,“ prohlásil. „Nechali mapu s explozí jádra tak, aby ji místní našli, ale je možné, že z něj sami neprchali, ale procházeli z nějaké nižší úrovně.“

„Takže by mohli být v šesti rozměrech více než doma?“

Paolo pokrčil rameny. „Říkám jen, že bychom se neměli uzavírat žádné možnosti.“

„To ne.“

Z bodu na povrchu planety Kozuchová pod nimi začal vyrůstat obří černý disk, čistě metaforická brána do další makrosféry. Játima si velice dobře pamatovalo dobu, kdy by se nikdo z C-Z neodvážil poskvrnit realistickou krajinu podobným abstrakcionismem. V černi disku uviděli řídké hvězdy, dvourozměrnou projekci pohledu z observatoře nového polis.

Játima se dívalo do rozšiřující se studny. „Já to dělám proto, že mám v psychozárodku několik špatně zvolených polí. Jakou výmluvu máš ty?“

Paolo neodpověděl.

Játima vzhlédlo. „No nic, snad budeš dobrý společník.“

Symbolicky zatáhlo za nosník dolů a satelit se s nimi střemhlav rozletěl k bráně.

~

Hvězda, která byla ve třetí makrosféře singularitě nejblíž, měla víc života než Poincaré, ale nebyl tam žádný označník ani žádný zjevně inteligentní druh, kterého by se dalo zeptat na cestu.

Další byla pustá, nebo alespoň příliš horká a bouřlivá, než aby se na jejích tenkých, krátkodobě pevných kontinentech nějaký život vyvinul. Jestli v oceánech magmatu něco žilo, nebylo v jejich silách to identifikovat.

Třetí hvězda byla mnohem starší a chladnější, takže její kůra byla zcela pevná. Byla opásána soustavou obrovských konstrukcí, snadno viditelných z oběžné dráhy. Tento hyperpovrch prošpikovaný cestami byl jako galaktické římské impérium z nějaké prastaré fikce, zbavené veškerého mezilehlého vakua.

„To je ono,“ řeklo Játima. „Transmuteři.“

Při přibližování nezaznamenali z povrchu žádný signál. V jejich krajinách se neobjevily žádné imitace dávno ztracených přátel, aby je přivítaly; žádné neviditelné obranné systémy vetkané do vakua je nesestřelily z oblohy.

Druhá vlna sond zjistila, že případná města nebo struktury, které lávky spojují, jsou ukryty hluboko pod téměř jednolitou vrstvou suti, která pokrývala celou hvězdu. Vypadalo to, jako by se kůra znenadání stáhla, když se hluboko v nitru hvězdy zapnula nebo vypnula nějaká nukleámí/chemická dráha. Bylo samo o sobě úžasné, že bylo vidět lávky. Nic jiného nepřežilo.

Čtvrtá hvězda vykazovala známky primitivního života, ale oni se tam nezastavili, aby důkazy prozkoumali podrobně. Byla tam označníková deska ze stejně čistého minerálu jako na Poincaré, a tentokrát byla mnohem blíž polární sféry.

Čtvrtou hvězdu pojmenovali Yang-Mills. Diaspora v minulosti dodržovala pravidla jednoho jména pro jedno astronomické těleso, ale nezdálo se správné rozdělit slavný pár mezi vesmíry nebo dát jedno jméno bránové hvězdě a druhé nějakému méně významnému památníku. Zatímco čekali na dokončení laboratoře dlouhého nukleonu, Játima si prohlíželo záběry z příchodu první vlny uprchlíků před explozí jádra do C-Z ve V s hvězdičkou, přenášené přes dvě singularity. Byli tam Blanche a dvakrát Gabriel; některé jeho verze se musely rozhodnout, že splynou. Játima hledalo Inoširo, ale všichni uprchlíci byli z diaspory. Ze Země nedorazil zatím nikdo.

~

Ve čtvrté makrosféře udělali dálkovou spektroskopii stovky nejbližších hvězdných soustav. Planeta označená těžkými izotopy byla vzdálena 270 světelných let. Dali jí jméno Blanche. Než k ní dorazí, exploze jádra zničí Swifta a celá migrace z rodného vesmíru bude dávnou minulostí.

Játima se nechalo svým vnějším já na dobu cesty zmrazit. Když se probudilo a skočilo ze své domácí krajiny do Satelitu Pinatubo, Paolo otevřeně řekl: „Ztratili jsme kontakt.“

„Polis na oběžné dráze kolem Yang-Millse nemůže komunikovat se stanicí v singularitě. Vypadá to, jako by maják z oblohy zmizel.“

Játima v prvním okamžiku pocítilo úlevu. Porucha v komunikačním hardwaru stanice nebyla tak závažná, jako kdyby jedna ze singularit sklouzla nebo zanikla. Nebudou dostávat žádné další zprávy z nižších úrovní, ale nic jim nemohlo zabránit, aby se fyzicky vrátili a porouchaný hardware opravili cestou.

Pokud stanice neztratila kontakt pouze se vzdáleným polis, bylo možné, že ztratila kontakt také se singularitou o velikosti Planckovy délky hned vedle ní. Celá druhá makrosféra mohla zmizet jako jehla v kupě sena.

Játima se pokusilo přečíst Paolův gestalt. Evidentně měl čas na to, aby si tuto variantu promyslel. „Není ti nic?“

Paolo pokrčil rameny. „Znám rizika.“

„Jestli chceš, můžeme se kdykoli vrátit.“

„Pokud stanice byla vážně poškozena, stejně je pozdě. Singularita se zatím buď ztratila, nebo neztratila; plus minus několik tisíc let, než se vrátíme, na tom vůbec nic nezmění.“

„Pouze budeme dřív znát svůj osud.“

Paolo s odhodlaným výrazem zavrtěl hlavou. „Co když se vrátíme a zjistíme, že s výjimkou komunikačního spojení všechno funguje bezchybně? Budeme si připadat jako naprostí idioti. Promarníme stovky let pro nic za nic.“

„Mohli bychom pokračovat, ale poslat své klony zpátky do třetí makrosféry, aby odjely v polis na stanici a zkontrolovaly ji.“

Paolo se netrpělivě podíval dolů na krátery rozrytý povrch planety Blanche. „Já to udělat nechci. Nechci se znovu rozdělit jen proto, abych se vrátil půl cesty zpátky. Ty ano?“

„Ne,“ řeklo Játima.

„V tom případě shoďme zárodky a pojďme dál.“

~

Paolo zůstal ve čtvrté makrosféře nějaký čas vzhůru, pohroužený do fyziky vesmíru s rozměry pět plus jedna, a podařilo se mu vyvinout značně zdokonalený spektroskop. S ním zaměřili označník Transmuterů z blízkosti singularity páté makrosféry na druhé nejbližší hvězdě, jíž dali jméno Weyl.

Označník dosud pokrýval rotační pól.

Játima se nechalo svým vnějším já probudit ze zmrazení uprostřed cesty. Stálo v pětirozměrné verzi Satelitu Pinatubo a cítilo, jak se rozplývá v řídké obloze. Nemělo smysl ptát se, kolik vesmírů tady obsahuje každá hrst vakua. Operátorovo odhalení znamenalo, že dokonce i v rodném vesmíru existuje nekonečný počet vesmírů pod nimi.

Třeba byl život a civilizace, mezihvězdní poutníci a inženýři dlouhých částic v každém vesmíru. Ale dokonce i Rozkročenci, dokonce i Transmuteři mohli urazit pouze konečnou vzdálenost. Bylo možné, že nějaká diaspora se pomalu propracovává ze stovek tisíc úrovní pod jejich rodným vesmírem, o níž se nikdo narozený v Mléčné dráze nikdy nedozví.

Jenže jejich diaspora se již překrývala s transmuterskou. Prostor kolem nich byl nekonečný, ale pokud se budou držet stopy, nikdy je neztratí. Bylo jen otázkou času a vytrvalosti, než je dostihnou.

Později se Paolo probudil a přidal se k němu. Seděli na nosníku a plánovali si setkání s Transmutery. A čím víc o tom mluvili, tím víc Játima věřilo, že nebudou muset putovat daleko.

~

V šesté makrosféře se artefakt volně vznášel v prostoru miliardu kilometrů od singularity.

Měl nepravidelný tvar, přibližně sférický, o průměru dvě stě čtyřicet kilometrů − velikosti velkého asteroidu. Nebyl příliš poďobaný, ale byli daleko od hvězdných soustav plných úlomků. Povrch byl starý pravděpodobně jeden nebo dva miliony let.

Ve slabém světle hvězd bylo těžké získat nějaké spektrum. Megatau pasivně čekali, jestli zahlédnou nějaké známky života, a poté stejnou dobu na odpověď na široké spektrum rádiových a infračervených signálů. Nakonec se shodli, že to risknou a zlehka přejedou po povrchu laserem.

Nikdo je oplátkou nespálil na popel.

Kromě kontaminace mezihvězdným plynem a prachem byl povrch z čistého křemíku, oxidu křemičitého. Křemík 30 a kyslík 18, od každého nejtěžší stabilní izotopy. Zdálo se, že artefakt je v tepelné rovnováze se svým okolím, ale to ještě neznamenalo, že je mrtvý. Odpadní teplo, entropii, bylo možno nalít do skrytého vnitřního rezervoáru na konečnou dobu.

Přistáli na artefaktu mikrosondami a slabými seizmickými vlnami udělali jeho tomografii. Měl v celém objemu přesně stejnou hustotu, byl to jednolitý křemík v pevném skupenství, ale metoda měla jen asi milimerové rozlišení. Menší struktury by se neukázaly.

„Třeba je to fungující polis,“ nadhodil Paolo. „Je docela klidně možné, že energii přivádějí a odvádějí průchodnou červí dírou.“

„Jestli máš pravdu, znamená to, že nás záměrně ignorují? Nebo nevědí o vnějším světě?“ dokonce i občané Ashton-Lavallu by o tom okamžitě věděli, kdyby jim někdo přejel po trupu polis laserem. „A když si nás nevšímají, co se stane, když uděláme něco dost drzého, abychom upoutali jejich pozornost?“

„Mohli bychom počkat několik set let, jestli se uráčí navázat kontakt,“ řekl Paolo.

Vyslali malý roj femtomechanismů, jež se měly zavrtat pod povrch. Ty pak, v hloubce několika metrů, nalezly strukturu: soustavu drobných kazů v křemíku. Statistická analýza prokázala, že kazy nejsou nahodilé; pravděpodobnost, že by určité prostorové korelace vznikly čistě náhodou, byla nekonečně malá. Ale celý krystal byl statický, naprosto neměnný.

Nebylo to polis. Byla to databanka.

Samotné měřítko bylo ohromující. Data byla natěsnána téměř stejně hustě jako v jejich molekulární paměti, avšak artefakt měl pětsetbilionkrát větší objem než polis. Pokusili se s pomocí softwaru pro analýzu struktur dát střepinám a úlomkům nějaký smysl, jenže nedostali žádný výsledek. Zatímco femtomechanismy pronikaly hlouběji a software si s problémem lámal zuby, oni se zrychlili o sto let.

Posunuli se o tisíc roků. Femtomechanismy nalezly kopii staré galaktické mapy, zapsanou v kazech, a kolem nedešifrovatelný materiál. To je povzbudilo, a tak se zrychlili o dalších tisíc let, ale software nedokázal v paměťovém protokolu dekódovat žádná další data. A třebaže zatím dělali pouze namátkový průzkum, Játima tušilo, že i kdyby se jim podařilo přečíst všechno, stejně by nepochopili o nic víc.

Paolo zčistajasna otupěle řekl: „Orlando už bude mrtvý. Nezbývá z něho nic než tělařští prapravnukové žijící na nějaké zapadlé planetě ve druhé makrosféře.“

„Tvá druhá já ho určitě navštívila. Setkala se s jeho dětmi. Rozloučila se.“

Paolo se vrátil do podoby předků a rozplakal se. Játima řeklo: „Byl překlenovač. Tebe vytvořil proto, aby ses dotkl jiných kultur. Chtěl, abys dosáhl nejdál, jak to půjde.“

Povrch artefaktu byl plný dlouhých neutronů nesoucích stejný katalyzátor jako předtím. A mapa exploze jádra byla zakódována také v sekvenci červí díry, třebaže tu byla nejnepatrnější fluktuace vakua nepředstavitelně významnější událostí než jakékoliv kataklyzma, jemuž mohla Mléčná dráha padnout za oběť.

Vzali si vzorek neutronu, vybudovali nové polis v sedmé makrosféře a přesunuli se dál.

~

Další artefakt se volně vznášel nedaleko singularity, zhotovený z téhož značkovacího minerálu, jaký prvně našli na Poincaré.

Byl velice chladný, netečný a plný stejných mikroskopických defektů jako ten první. Nedalo se říct, zda data jsou nebo nejsou totožná; z každého měli k porovnání jen nepatrné vzorky. Software našel nějaké odpovídající sekvence, řetězce bitů, které se opakovaly relativně často v obou krystalech. Paměťový protokol zůstával nejasný, ale pravděpodobně byl tentýž.

„Můžeme se kdykoli vrátit,“ řeklo Játima.

„Přestaň to neustále připomínat! Víš, že to není pravda.“ Paolo se zasmál, spíš rezignovaně než trpce. „Promarnili jsme šest tisíc let. Udělali jsme z vlastních lidí cizí rasu.“

„To je otázka míry. Čím dřív se vrátíme, tím snadněji se znovu začleníme.“

Paolo se nenechal zviklat. „Jsme za místem, odkud se můžeme vrátit s prázdnýma rukama. Když se teď rozhodneme minimalizovat ztráty a vrátit se, bude to znamenat, že to pátrání od začátku nestálo za pokus.“

~

V osmé makrosféře byl třetí artefakt a v další čtvrtý. Tvary a velikosti se daly smysluplně porovnat mezi páry se stejnými rozměry, a když se odmyslí nahodilé mikrokrátery, rozdíl byl prakticky neměřitelný. Když pak − co možná nejlépe − zkoordinovali dráhy femtomechanismů, odebrali z artefaktů vzorky ve stejných místech a zkusili najít korelace, zjistili, že velké úseky dat jsou stejné. Ale všechny ne.

Totéž se opakovalo v desáté makrosféře, v jedenácté, ve dvanácté. Artefakty lehce měnily tvar. Deset nebo dvacet procent bitů ve všech exabytech odebraných na odpovídajících místech se lišilo.

„Jsou jako řady destiček z orfeovských koberců,“ prohlásil Paolo, „jenže tentokrát neznáme dynamiku, neznáme pravidla, jak se dostat od jednoho políčka k druhému.“

Játima se zamyslelo nad tím, do jaké míry je perspektivní snažit se všechno odhalit průzkumem. „Je to zcela beznadějné. Měli bychom přestat dumat nad každým artefaktem a snažit se vydedukovat povahu Transmuterů z jejich technologie.“

Paolo suše přikývl. „Souhlasím. Nejrychleji pochopíme, k čemu tyhle věci jsou, když se zeptáme jejich tvůrců.“

~

Zautomatizovali celý proces a nechávali se svými vnějšími já podle potřeby urychlit, zmrazit nebo naklonovat. Dali si osmirozměrné smysly, posadili se na nosníky Satelitu Pinatubo v osmirozměrné krajině a dívali se, jak vzájemně kolmé páry tenkých, troj- a pětirozměrných artefaktů vplouvají do zorného pole a zase mizí. Bylo to jako řítit se po točitém schodišti, které vede od makrosféry k makrosféře, od rozměru k rozměru.

Když dosáhli devětatřicáté úrovně, ztratili kontakt mezi polis a singularitou ve dvanácté.

Na stosedmé úrovni sklouzla šestadvacátá singularita o tisíc let.

Játimy se zmocnila panika. „Jsme pitomci. Takhle to půjde věčně. Jsou o krok před námi, vyrábějí tyhle věci stejně rychle, jako mezi nimi skáčeme.“

„Tomu samo nevěříš. Kdo mě ještě u Swifta přesvědčoval, že určitě nejsou zlomyslní?“

„Změnilo jsem názor.“

Dohodli se, že umlčí software, který jim hlásil poruchy v řetězci; jestliže neměli v úmyslu vrátit se, nemělo smysl nechat se rozptylovat špatnými zprávami.

Artefakty se pomalu měnily.

Pak, za biliontou úrovní, byly najednou v každém vesmíru dva. Přestože je od sebe dělily stovky kilometrů vzduchoprázdna, nekompromisně zachovávaly stejnou vzájemnou polohu.

„Chceš udělat zastávku a zjistit, jak to dělají?“ zeptalo se Játima Paola.

„Ne.“

Nemohli změnit reálnou dobu, po kterou trvalo vybudování každého spojení, ale zrychlovali se čím dál víc, až vnímali pouze každou desátou, každou stou, každou tisící úroveň.

Objevil se třetí artefakt a pak čtvrtý.

Potom se všechny tři úroveň od úrovně přibližovaly, až splynuly.

Jeden po druhém se objevily tři nové artefakty a všechny se postupně přibližovaly k velkému centrálnímu. Právě když s ním začaly splývat, vypučel čtvrtý. Velký artefakt změnil tvar, stal se ještě sféričtějším. Smrskával se, rostl, smrskával se a znovu rostl. Nakonec zůstal pouze čtvrtý z druhé sady menších artefaktů − velikostí zhruba odpovídající tomu úplně prvnímu v šesté makrosféře.

Zůstal deset bilionů dalších úrovní, kdy se měnil pouze nepatrně, potom se náhle scvrkl na desetinu a na setinu původní velikosti.

Pak zmizel.

Jejich postup se zastavil.

Poslední singularita − 267 904 176 383 054 úrovní od rodného vesmíru − byla prázdný mezihvězdný prostor.

Převedli sebe a krajinu zpět do trojrozměrných verzí a rozhlédli se kolem. Byli v rovině spirální galaxie a pás hvězd obtáčel oblohu podobně jako ztracená Mléčná dráha. Paolo se houpal na nosníku a smál se.

Játima se poradilo s observatoří. Na dohled nebyli žádní noví Swiftové, žádné nové brány z dlouhých neutronů, které by vedly výš. Jestli Transmuteři byli vůbec někde, byli tady.

„Co teď? Kde je budeme hledat?“

Paolo se obtočil kolem nosníku, na němž se držel, a pak se vymrštil do prostoru. Chvíli se opile točil a odlétal od satelitu, potom porušil fyziku a vrátil se zpět.

Řekl: „Podíváme se přímo před sebe.“

„Před námi nic není.“

„Teď už ne. Protože je to za námi. Viděli jsme všechno.“

„Nerozumím.“

Paolo zavřel oči a přinutil se to říct. „Ty artefakty byly polis. Co jiného mohly být? Jenže místo aby měnili data v jednom pevném polis… budovali nová, úroveň za úrovní.“

Játima to vstřebalo. „Proč potom přestali?“

„Protože už nebylo co dělat.“ Zdálo se, že Paolův gestalt kolísá mezi komickou agonii nad neúspěchem pátrání a nezkalenou radostí, že se jim je podařilo završit. „Viděli všechno, co chtěli ve vnějším světě vidět. Přinejmenším v šesti vesmírech se vyvíjeli − a potom strávili dvě stě bilionů tiknutí tím, že o tom přemýšleli. Budovali abstraktní krajiny, věnovali se umění, ohlíželi se za svou historií. Nevím. Nikdy to nerozluštíme, nikdy s jistotou nezjistíme, co se dělo. Ale ani nemusíme. Nebo snad chceš prosívat data, pátrat po tajemstvích? Chceš vykrádat jejich hroby?“

Játima zavrtělo hlavou.

„Ale těm tvarům nerozumím,“ řekl Paolo. „Měnila se jejich velikost a počet.“

„Já myslím, že rozumím.“

Když se vzaly pohromadě, artefakty tvořily obrovskou sochu zasahující do více než kvadrilionu rozměrů. Transmuteři vybudovali strukturu, vedle které byly i vesmíry malé, ale každého se dotkli jen lehce. Neproměnili celé světy v sutiny, nepřetvořili galaxie k obrazu svému. Tím, že se vyvinuli na nějakém vzdáleném, konečném světě, si zachovali vůbec nejcennější vlastnost pro přežití.

Kázeň.

Játima si hrálo s modelem sochy tak dlouho, až objevilo správný způsob, jak ji poskládat. Převedlo krajinu do pěti rozměrů a pak postavu ukázalo Paolovi.

Byl to čtyřnohý, čtyřruký tvor s jednou rukou nataženou vysoko nad hlavu. Žádné prsty; možná to byla stylizovaná, pointrodová verze původní podoby. Špička jedné nohy byla v šesté makrosféře. Nejvyšší bod zdvižené ruky Transmutera byl v úrovni těsně pod nimi a směřoval vzhůru.

K nekonečnému počtu vyšších úrovní. Ke všem světům, které nikdy neuvidí, nikdy se jich nedotkne, nikdy je nepochopí.

~

Prozkoumali záznam komunikačních poruch. Celkem bylo víc než sedm milionů přerušených spojení a více než devadesát miliard let identifikovaných sklouznutí. Statisticky bylo neuvěřitelné, že by se přinejmenším jedna ze stovek bilionů singularit v řetězci tímto mechanismem neztratila. A i kdyby se dokázali vrátit do druhé makrosféry − nebo do nějaké úrovně nad ní, pokud by ten vesmír byl opuštěn a jeho hvězdám došlo palivo − nic by je tam nečekalo. Pozemská kultura, kterou znali, by mezitím buď splynula s jinými ze druhé makrosféry, nebo se jednoduše změnila vývojem k nepoznání.

Játima uzavřelo gestaltový tok z deníku a rozhlédlo se po krajině plné hvězd. „Co teď?“

„Ostatní moje verze jistě už udělaly všechno, co je v mých silách,“ řekl Paolo. „A prožily lepší život, než jaký bych si mohl najít tady.“

„Mohli bychom pokračovat v cestě. Porozhlédnout se po místních civilizacích.“

„To by byla dlouhá, osamělá cesta.“

„Jestli chceš početnější společnost, vždycky si můžeme nějakou vyrobit.“

Paolo se zasmál. „Vážně máš krásnou ikonu, Játimo, ale nedovolím, abychom spolu vytvořili psychozárodky.“

„Ne?“ Po chvíli Játima řeklo: „Já nejsem připravené přestat. Ještě ne. Bojíš se zemřít sám?“

„Nebude to smrt.“ Paolo působil klidně, naprosto odhodlaně. „Transmuteři nezemřeli; vyčerpali všechny možnosti, které měli. A já věřím, že jsem udělal totéž, ve V se dvěma hvězdičkami… nebo to možná pořád někde dělám. Ale tady jsem zjistil, co jsem přišel zjistit. Nic dalšího mě tady nečeká. To není smrt. Je to završení.“

„Rozumím.“

Paolo se vrátil do podoby předků a ihned se začal chvět a potit. „Uf. Tělařské instinkty. To byl hloupý nápad.“ Změnil se zpátky a potom se rozesmál úlevou. „Tak je to lepší.“ Zaváhal. „Co budeš dělat ty?“

„Myslím, že se vydám na průzkum.“

Vzal Játimu za rameno. „Tak hodně štěstí.“

Paolo zavřel oči a následoval Transmutery.

Játima cítilo, jak je zaplavila vlna žalu, ale Paolo měl pravdu; jiné verze žily za něho, nic se neztratilo.

A když se žal zmírnil v samotu, zmocnilo se jej pokušení použít stejnou logiku. Jeho klony jistě už dávno udělaly všechno, o čem přemýšlelo, a mnohem víc.

Ale to nestačilo. Pořád zbývaly věci, které potřebovalo objevit, pro sebe.

Játima se naposledy rozhlédlo po obloze tohoto vesmíru a potom skočilo do kopie Dolů pravdy, kterou si neslo s sebou celou cestu z Koniši.

Aby vyčerpalo všechno, čím bylo, aby bylo kompletní, potřebovalo najít invarianty vědomí: parametry své mysli, které zůstaly nezměněné celou dobu, od sirotčího psychozárodku po osamělého badatele.

Játima se rozhlédlo po tunelu posázeném drahokamy a ucítilo, jak ze stěn vyzařují gestaltová návěští axiomů a definicí. Všechno ostatní z jeho rodného vesmíru rozředilo měřítko jejich cesty do bezvýznamnosti, ale tento bezčasový svět měl stále dokonalý smysl. Nakonec byla jen matematika.

Začalo procházet jednoduché pojmy v blízkosti − otevřené množiny, logickou spojitost, kontinuitu − probouzet staré vzpomínky, křísit zkostnatělé symboly. Cesta k uhelné sloji bude dlouhá a těžká, ale tentokrát je nebude nic rozptylovat.

Slovníček

adresa: řetězec bitů, který specifikuje zdroj nebo cíl dat, jako například soubor v knihovně, kamera na satelitu nebo poloha v krajině. Různé adresy mohou mít různou délku a stejná data mohou mít více adres.

boson: všechny elementární částice se dají klasifikovat jako bosony nebo fermiony; mezi bosony patří fotony a gluony. Kvantová vlnová funkce dvou nebo více identických bosonů se nezmění, pokud se kterékoli dvě částice vymění, a vlnová funkce jediného bosonu zůstane beze změny, pokud se částice otočí o 360 stupňů. Bosony mají spin, který je celočíselným násobkem základní jednotky momentu hybnosti. V teorii Kozuchové všechny tyto vlastnosti vycházejí z topologie červí díry částice.

červí díra: červí díra je „objížďka“ v časoprostoru, podobná objížďce na povrchu Země tvořené podzemním tunelem. Obecně může být vzdálenost přes červí díru buď kratší, nebo delší než normální vzdálenost mezi ústími. V teorii Kozuchové jsou všechny elementární částice ústími velice úzkých červích děr.

delta: základní jednotka pro všechny krajinné adresy. Obvyklá výška ikony občana je dvě delty. Je možné specifikovat násobky a zlomky delty, žádná univerzální nejmenší či největší délka neexistuje.

domácí: občané polis vytvoření psychogenezí uvnitř tohoto polis.

euklidovský prostor: euklidovský prostor s n rozměry je přirozené zobecnění dvourozměrné euklidovské roviny, kde druhá mocnina celkové vzdálenosti mezi dvěma body je sumou druhých mocnin jejich vzdálenosti v každém z n rozměrů. Euklidovské prostory jsou speciálním případem obecnějšího pojmu riemannovského prostoru.

fermion: všechny elementární částice se dají klasifikovat jako bosony nebo fermiony; mezi fermiony patří elektrony, kvarky a vázané stavy tří kvarků, jako protony a neutrony. Kvantová vlnová funkce dvou nebo více identických fermionů změní znaménko, pokud se libovolné dvě částice vymění; to vede k Pauliho vylučovacímu principu, z něhož plyne nulová pravděpodobnost toho, že jsou dva fermiony v přesně stejném stavu. Fáze vlnové funkce jediného fermionu se obrátí na opačnou stranu, pokud částicí otočíme o 360 stupňů, a přesně se obnoví až po dvou celých otáčkách. Fermiony mají spin, který je lichým celočíselným násobkem poloviny základní jednotky momentu hybnosti. V teorii Kozuchové všechny tyto vlastnosti vycházejí z topologie červí díry částice.

fibrovaný prostor: fibrovaný prostor čili vláknitý bandl je varieta (totální prostor) spolu se schématem, podle něhož se dá promítnout na další varietu nižší dimenze (bázový prostor neboli základna). Například povrch toru je dvourozměrná varieta, ale když se každá podélná kružnice zredukuje na bod, torus se promítne na jedinou rovníkovou kružnici, jednorozměrnou varietu. Množině bodů v totálním prostoru, která se promítá do libovolného daného bodu bázového prostoru, se říká „vlákno“ toho bodu (např. jedna podélná kružnice toru). Vlákna nemusejí být v různých bodech totožná, avšak pokud jsou, jejich obecné formě se říká standardní vlákno svazku. V tomto smyslu je torus fibrovaný prostor, který má kružnici za bázový prostor a další kružnici jako standardní vlákno. V klasické teorii Kozuchové je vesmír fibrovaný prostor se čtyřrozměrným časoprostorem coby bázovým prostorem a šestirozměrnou sférou coby standardním vláknem.

Formovač: programovací jazyk pro budování složitých struktur, jako jsou uvědomělé nervové sítě, pomocí iterativních metod odvozených od biologických procesů.

formovač: malý podprogram v programu Formovač.

fórum: veřejná krajina.

geodetická křivka: dráha, jež má v riemannovském prostoru nulové vnitřní zakřivení. Když je riemannovský prostor plochou vnořenou do euklidovského prostoru, geodetické křivky jsou buď přímky ve vnějším prostoru, nebo se zakřivují ve směru kolmém k povrchu. Například hlavní kružnice na kouli je geodetická křivka − protože z pohledu obyvatel koule se hlavní kružnice „zakřivuje“ pouze v abstraktním rozměru, který je kolmý ke dvěma rozměrům povrchu.

gestalt: (1) datový formát zahrnující jak obrazy, tak „návěští“ sdělující informace různého druhu. (2) vizuální jazyk založený na modulaci ikon v podobě tělařů; rozšířená verze předintrodové komunikace prostřednictvím obličejových výrazů, gest apod.

gleisner: robot v podobě tělaře, který má vlastní vědomí. Striktně řečeno jsou jak gleisneři, tak obyvatelé polis uvědomělé softwary (a gleisneři mohou přestěhovat svůj software do nového těla, aniž by to považovali za změnu své identity). Na rozdíl od občanů polis však gleisneři přikládají značný význam tomu, aby běželi na hardwaru, který je nutí soustavně interagovat s fyzickým světem.

charakterizační pole: pole v psychozárodku, o němž je známo, že různé instrukce vedou k bezpečným variacím určité vlastnosti.

ideální opice: biologický potomek skupiny nevázanců, která si technicky odstranila své jazykové vybavení.

ikona: charakteristická vizuální podoba, případně doprovázená gestaltovými návěštími, která identifikuje nějaký software, například občana.

indeterminovaná pole: pole v psychozárodku, u něhož byla testována pouze jedna instrukce a účinky jakékoli variace jsou neznámé.

infotrop: struktura v občanech Koniši, odpovědná za zaznamenávání složitých, nedokonale chápaných struktur a koordinující pokusy o jejich pochopení.

infrastrukturní pole: pole v psychozárodku, o němž je známo, že pro úspěšnou psychogenezi je důležitá jedna konkrétní instrukce.

introdus: masový příliv tělařů do polis na konci jedenadvacátého století.

invariant: invariant matematické struktury je nějaká charakteristika, která zůstává nezměněna, když se struktura určitými způsoby transformuje. Například Eulerovo číslo uzavřené plochy (jako je koule nebo torus) se vypočítá tak, že se celá plocha rozdělí na mnohoúhelníky (eventuálně zakřivené), potom se sečte počet těchto mnohoúhelníků, odečte se počet čar potřebných k jejich vytvoření a přičte se počet bodů, v nichž se čáry sbíhají. Toto je „topologický invariant“ plochy, protože zůstává stejný bez ohledu na to, jak se plocha ohýbá nebo natahuje.

Koalice polis: (1) komunita všech občanů polis; (2) fyzická počítačová síť zahrnující všechna polis.

krajina: simulace nějakého fyzického nebo matematického prostoru, nemusí být nutně trojrozměrný.

lineár: (1) datový formát odvozený z digitalizovaného zvuku; (2) konkrétní jazyk, který využívá lineárová data, široce používaný v Koalici polis.

náhled: neuvědomělý program, který běží ve vnějším já, monitoruje mysl občana a podle potřeb ji upravuje, aby dodržovala parametry určitého zvoleného balíčku estetiky, hodnot apod.

návěští: balík gestaltových dat používaný ke sdělení různých nevizuálních informací.

navigátor vstupu: struktura v občanech Koniši, která vydává žádosti operačnímu systému polis, aby byla vstupním kanálům občana poskytnuta data z konkrétní adresy.

navigátor výstupu: struktura v občanech Koniši, která vydává žádosti operačnímu systému polis, aby převedl data z výstupního kanálu na konkrétní adresu.

nedotknutelnost: ochrana občana před tím, aby ho jiný software změnil bez výslovného souhlasu.

neměnec: tělař bez upravených genů.

nevázanec: tělař s modifikovanými geny.

n-sféra: n-rozměrný prostor bez hranic, který je možno vnořit do (n + 1)-rozměrné euklidovské plochy jako plochu (nebo nadplochu) složenou z bodů o stejné vzdálenosti od zvoleného bodu. Například povrch Země je dvourozměrná sféra a hyperpovrch čtyřrozměrné hvězdy nebo planety by byl trojrozměrnou sférou, ale samotné pevné planety v těchto rozměrech nejsou n-sféry v tomto smyslu.

občan: software s vlastním vědomím, jenž může v konkrétním polis získat množinu nezcizitelných práv. Tato práva se v jednotlivých polis liší, ale vždy mezi ně patří nedotknutelnost, poměrný podíl na výpočetní kapacitě a nerušený přístup k veřejným datům.

penterakt: pětirozměrná verze krychle. Trojrozměrná má šest čtvercových stěn, dvanáct hran a osm vrcholů. Pětirozměrný penterakt má deset teseraktických nadstěn, čtyřicet kubických hyperstěn, osmdesát čtvercových stěn, osmdesát hran a třicet dva vrcholy.

Planck-Wheelerova délka: vzdálenost, při které kvantová nejistota ve struktuře časoprostoru způsobuje, že klasická obecná teorie relativity přestává platit, je rovná asi 10-35m, což je o dvacet řádů méně, než je velikost atomového jádra.

podpis: jedinečný identifikační řetězec bitů každého občana v Koalici polis. Celý podpis se skládá z veřejné a soukromé části; soukromou část zná pouze majitel podpisu. Každý občan může používat veřejnou část k zakódování zprávy, kterou může dekódovat pouze majitel.

pole: šestibitový segment psychozárodku, obsahující jedinou instrukci v programovacím jazyce Formovač.

polis: (1) počítač nebo síť počítačů fungující jako infrastruktura pro komunitu uvědomělého softwaru; (2) komunita jako taková.

první generace: občané nebo gleisneři, kteří byli naskenováni z organického těla, v protikladu k těm, kteří vznikli psychogenezí.

psychoblast: softwarová mysl v zárodečném stavu před udělením občanství.

psychogeneze: vytvoření nového občana spuštěním psychozárodku nebo jinou metodou, jako je sestavení podle požadavků z existujících komponent.

psychozárodek: program pro vytvoření občana polis, napsaný v jazyce Formovač. Na binární úrovni je psychozárodek řetězec přibližně šesti miliard bitů.

riemannovský prostor: riemannovský prostor je varieta, k níž jsou dodány dva geometrické pojmy: metrika, která je prostředkem k výpočtu vzdálenosti mezi dvěma blízkými body, a konexe, která umožňuje definovat rovnoběžku ke zvolenému bodu v sousedním bodě. V případě (nad) plochy vnořené do euklidovského prostoru je možné definovat vzdálenost mezi dvěma blízkými body ve varietě jako vzdálenost mezi nimi ve vnějším prostoru a směry na dva blízké body je možno definovat jako „rovnoběžné“, je-li každý rozdíl mezi nimi ve vnějším prostoru kolmý k (nad) ploše. Například vodorovná střelka kompasu ukazující na rovníku k severu je v rienmannovském smyslu „rovnoběžná“ se střelkou ukazující na sever v zeměpisné šířce o něco vyšší − protože v trojrozměrném prostoru sice neukazují přesně stejným směrem, ale rozdíl ve směruje kolmý k povrchu Země.

Schwarzchildův poloměr: když je těleso stlačeno na menší velikost, než je jeho Schwarzchildův poloměr, dojde u něho ke gravitačnímu kolapsu, jehož výsledkem je černá díra. Schwarzchildův poloměr je přímo úměrný hmotnosti tělesa; pro hmotu Slunce činí asi tři kilometry.

semi-riemannovský prostor: zobecnění riemannovského prostoru, v němž mohou být body (vzdálenosti) odděleny prostorupodobnými či časupodobnými intervaly. Časoprostor v obecné teorii relativity je čtyřrozměrný semi-riemannovský prostor.

sféra: viz n-sféra

SKČ: Standardní koaliční čas. Systém udávající vnitřní čas používaný v celé Koalici polis. SKČ se měří v „tau“ uplynulých od zavedení systému 1. ledna 2065 UČ; ekvivalent 1 tau v reálném čase se mění se zdokonalováním poliského hardwaru.

skenování: proces komplexní analýzy určitého živého organismu a vytvoření softwarové simulace celého organismu nebo jeho části.

snímek: soubor obsahující úplný popis občana nebo skenovaného tělaře, který fakticky neběží jako program a je tedy subjektivně zmražen, nic necítí.

standardní vlákno: viz vláknový svazek

symbol: vyjádření složitého pojmu nebo entity − jako je osoba, třída objektů nebo abstraktní myšlenka − v mysli.

šifrant: struktura v občanech Koniši, která zajišťuje šifrovací a dešifrovací úkoly včetně ověřování identity. Viz také podpis.

tau: jednotka vnitřního času používaná v celé Koalici polis. Ekvivalent v reálném čase se zpočátku zkracoval, jak se zdokonaloval hardware polis, ale stabilizoval se kolem roku 2750, kdy technologie narazila na fundamentální fyzická omezení. Subjektivní trvání se mění od občana k občanovi v závislosti na detailech architektury jeho mysli, avšak některé přibližné občansko-tělařské ekvivalenty jsou uvedeny níže.

Vnitřní čas

Subjektivní ekvivalent

Reálný čas (po r. 2750)

1 tau

1 sekunda

1 milisekunda

1 kilotau

15 minut

1 sekunda

100 kilotau

1 den

1 min 40 s

1 megatau

10 dní

16 min 40 s

1 gigatau

27 let

11 dní 14 hod.

1 teratau

27000 let

32 let

tělař: každý biologický potomek Homo sapiens. Ti, kteří mají genetické úpravy, jsou známí jako nevázanci; ti, kteří mají pouze přirozené geny, jsou známí jako neměnci.

teorie Kozuchové: provizorní fyzikální jednotná teorie vypracovaná v polovině jedenadvacátého století. Teorie Kozuchové popisuje vesmír jako desetirozměrný fibrovaný prostor; jeho velikost v šesti rozměrech je submikroskopická, takže bezprostředně se projevují pouze čtyři známé rozměry časoprostoru. Částice jako elektrony jsou ve skutečnosti ústím velice úzkých červích děr, což je myšlenka, již jako první vyslovil fyzik z dvacátého století John Wheeler. Renata Kozuchová vytvořila model, v němž vlastnosti různých částic závisejí na různých způsobech, jimiž mohou být ústí červí díry spojena v šesti dodatečných rozměrech.

teserakt: čtyřrozměrná verze krychle. Trojrozměrná krychle má šest čtvercových stěn, dvanáct hran a osm vrcholů.

Čtyřrozměrný teserakt má osm krychlových hyperstěn, dvacet čtyři čtvercové stěny, třicet dvě hrany a šestnáct vrcholů.

topologický prostor: abstraktní množina bodů vybavená naprostým minimem další struktury, která je potřebná definování pojmu spojitosti na základě určení toho, které množiny jsou „otevřené“. (V euklidovské rovině jsou otevřené množiny pouze vnitřky kružnic určitého poloměru nebo sjednocení libovolného počtu takových kružnic.) Bodu P se říká „limitní bod“ množiny U, pokud každá otevřená množina obsahující P obsahuje zároveň alespoň jeden bod U − to znamená, že P je libovolně blízko U, aniž by do ní nutně patřil. (Například každý bod na hranici kružnice je limitním bodem jejího vnitřku.) Potom je možno označit množinu W za souvislou, pokud se dá rozdělit na dvě části, U a V, přičemž V neobsahuje žádné limitní body U (číslice osm v rovině by byla souvislá, ale vnitřky smyček ne).

UČ: univerzální čas. Běžný astronomicko-politický systém určování fyzického data a času, ekvivalent místního středního času na Greenwichském poledníku. Univerzální čas se rozšiřuje do mezihvězdných vzdáleností použitím vztažné soustavy, která je v klidu vůči Slunci.

varieta: topologický prostor s konkrétním rozměrem, ale bez geometrických vlastností. Dvourozměrná varieta je něco jako dokonale ohebná gumová fólie s nulovou tloušťkou a trojrozměrná varieta je jako kvádr z téhož materiálu − přičemž části hranice této idealizované „fólie“ či části povrchu „kvádru“ mohou být k sobě přilepeny, a to třeba i způsoby, které by ve třech rozměrech nebyly fyzicky možné. Když se varieta doplní o pojmy vzdálenosti a rovnoběžnosti, vznikne riemannovský nebo semi-riemannovský prostor.

vnější já: software bez vlastního vědomí, který tvoří prostředníka mezi občanem a operačním systémem polis.

vnitřní zakřivení: v Riemannově prostoru míra toho, nakolik v něm tangenty ke křivce ve dvou blízkých bodech nejsou navzájem rovnoběžné. Když je riemannovský prostor plochou vnořenou do euklidovského prostoru, vnitřním zakřivením se měří množství křivosti podél či uvnitř plochy, bez započítáni zakřivení, které je k ploše kolmé.

vnoření: způsob, jakým je jedna varieta umístěna do druhé, větší, jako pomůcka pro vizuální znázornění jejích vlastností. Například některé dvourozměrné variety mohou být vnořeny do trojrozměrného euklidovského prostoru jako povrch (koule, torus, Möbiova páska), zatímco jiné (například Kleinova láhev) mohou být vnořeny pouze do čtyřrozměrného prostoru. Velikost a tvar povrchu jsou vlastnosti vnoření, nikoli variety jako takové − takto jsou koule a elipsoid dvěma různými vnořeními téže variety − ale konkrétní vnoření do euklidovského prostoru se dá použít k doplnění variety geometrickými pojmy potřebnými pro přechod do riemannovského prostoru.

vstupní kanál: struktura v občanech Koniši, která přijímá data od jiného softwaru.

výstupní kanál: struktura v občanech Koniši, která poskytuje data jinému softwaru.

zrychlení: zrychlit se znamená pro občana polis vnímat plynutí času mezi dvěma vnějšími událostmi rychleji pomocí toho, že vlastní mysl nechá běžet pomaleji.

Odkazy

Povšechné principy duševní architektury občanů Koniši byly inspirovány lidskými poznávacími modely Daniela C. Dennetta a Marvina Minskyho. Detaily jsou však dílem mé fantazie a konišský model nemá popisovat současnou lidskou mysl, nýbrž hypotetického softwarového potomka. Modely Dennetta a Minskyho jsou popsány v:

Daniel C. Dennett: Consciousness Explained, Penguin, Londýn, 1992

Marvin Minsky: The Society of Mind, Heinemann, Londýn, 1986

Teorie Kozuchové je fiktivní. Myšlenka korespondence mezí ústími červí díry a elementárními částicemi pochází od Johna Wheelera, zatímco možnost vysvětlit částicové symetrie topologií červí díry inspiroval Diracův trik s opaskem a quaternion demonstrator Louise H. Kauffmana. S těmito myšlenkami jsem se setkal v:

John Baez a Javier P. Munian: Gauge Fields, Knots and Gravity, World Scientific, Singapur, 1994

Louis H. Kauffman: Knots and Physics, World Scientific, Singapur, 1993

Lacerta G-1 je fiktivní a její zrychlený orbitální kolaps má logiku pouze v podmínkách kosmologie použité v románu. Nejbližší známou neutronovou dvojhvězdu tvoří pulsar PSR B1534 + 12 a jeho společník; tato soustava je vzdálena 1500 světelných let a nepředpokládá se, že splyne dříve než asi za miliardu let. Exploze záření gama jsou vzácným jevem, zůstává však nejasné, jestli je způsobuje srážka neutronových hvězd či ne. Informace o neutronových hvězdách, explozích záření gama, gravitační astronomii a chování červích děr podle obecné teorie relativity jsem čerpal z:

S. L. Shapiro a S. A. Teukolsky: Black Holes, White Dwarfs and Neutron Stars, Wiley, New York, 1983

Tsvi Piran: „Binary Neutron Stars“, Scientific American, květen 1995

John G. Cramer: „Gamma Ray Bursts“, Analog, říjen 1995

Kip S. Thorne: Black Holes and Timewarps: Einstein’s Outrageous Legacy, Macmilian, Londýn 1995

Detilní účinky Lac G-1 na Zemi jsou spekulativní, ale jako východisko jsem použil:

Stephen Thorsett: „Terrestrial Implications of Cosmological Gamma-Ray Burst Models“, Astrophysical Journal Letters, 1. května 1995

Metoda částicového urychlení použitá v Kovárně je založena na:

Levi Schächter: „PASER: particle acceleration by stimulation emission of radiation“, Physics Letters A, 25. září 1995 (svazek 205, č. 5)

Greg Egan

Diaspora

Z anglického originálu

DIASPORA

vydaného firmou Millennium, a division of Orion Books Ltd,

Orion House, 5 Upper St Martin’s Lane, London WC2H 9EA

v roce 1998

přeložil Petr Kotrle

Vydáno v nakladatelství NÁVRAT

Vydal Radomír Suchánek,

ul. Kosmonautů 2, Brno,

jako svou 849. publikaci v roce 2005

První vydání

Z dodané sazby vytiskly

Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Doporučená cena včetně DPH 259 Kč

ISBN 80-7174-607-X

Poznámky

[←1]

) Maser = objekt produkující mikrovlnné záření

Table of Contents

1

←1