EN HELT VANLIG FAMILJ

Copyright © Mattias Edvardson 2018

Published by agreement with Ahlander Agency

Translation © Lucie Johnová, 2019

ISBN 978-80-7617-739-0

Prolog

Jsem napůl schovaný v koutě a reaguju na každý pohyb, který koutkem oka zachytím. Při sebeslabším zvuku sebou trhnu. Vteřiny se zpomalily a teď téměř stojí na místě. Pokud vím, sedím tu pět minut. Nebo hodinu.

Okresní soud v Lundu se nachází v centru města, přímo naproti budově policie, co by kamenem dohodil od nádraží. Všichni obyvatelé Lundu kolem soudu pravidelně procházejí, většina z nich však za celý život do zdejších jednacích síní nikdy nevkročí. Až donedávna to platilo i o mně.

Teď sedím v křesílku před soudní síní číslo dvě a na monitoru před sebou si můžu přečíst, že tam probíhá jednání v případu vraždy.

Tam uvnitř, na opačné straně dveří, je moje žena. Tak blízko, a přitom tak daleko. Než jsme vstoupili do soudní budovy a prošli bezpečnostní kontrolou, zastavili jsme se na schodech před vchodem a objali se. Moje žena mi stiskla ruce tak silně, až se mi začaly třást, a řekla mi, že teď už to není na nás, že rozhodnutí je nyní v rukou někoho jiného. Oba víme, že to není tak docela pravda. Z reproduktorů se ozve zapraskání a mě se zmocní silná nevolnost. Slyším své jméno. Teď je tedy řada na mně. Vstávám z křesílka, trochu se zapotácím a příslušník justiční stráže mi otevře dveře. Kývne hlavou a z jeho výrazu se nedá vyčíst jediná myšlenka, jediný pocit. Pro takové věci tu není místo.

Jednací síň číslo dvě je větší, než jsem čekal. Moje žena se mačká mezi diváky. Vypadá unaveně, přímo vyčerpaně. Na tvářích má stopy po slzách.

V příštím okamžiku spatřím svou dceru.

Je bledá a hubenější, než si ji pamatuju, vlasy má rozcuchané a zplihlé a dívá se na mě netečným pohledem. Veškerou energii teď vydávám na to, abych se k ní nerozběhl a neobjal ji, nepošeptal jí do ucha, že táta je tady a že ji nehodlám pustit, dokud nebude tohle všechno za námi.

Předseda senátu mě přivítá a okamžitě na mě udělá dobrý dojem. Působí jako bystrý člověk, vyzařuje z něj však i určitá citlivost. Zdá se, že dokáže projevit porozumění, ale zároveň vypadá autoritativně. Neřekl bych, že přísedící zpochybní jeho rozhodnutí. Kromě toho vím, že i on má děti.

Vzhledem k tomu, že jsem blízký příbuzný obžalované, nemůžu složit přísahu. Vím, že soud musí mé svědectví zvažovat ve světle toho, že obžalovaná v tomhle procesu je má dcera. Vím také, že má osoba a v neposlední řadě i mé povolání přispějí k tomu, že budou mé svědectví považovat za spolehlivé.

Předseda senátu předá slovo obhajobě. Zhluboka se nadechnu. Moje výpověď ovlivní celou řadu životů na mnoho let. Má slova teď můžou o všem rozhodnout.

Ještě jsem se nerozhodl, co řeknu.

OTEC

Zlovolník se chytí do přestupků svých rtů,

kdežto spravedlivý vyvázne ze soužení.

Ovocem svých úst se každý dobře nasytí,

skutek rukou se člověku vrátí.

Kniha přísloví

1

Byli jsme úplně normální rodina. Měli jsme zajímavá, dobře placená povolání, vedli jsme bohatý společenský život a volný čas jsme trávili aktivně, bylo v něm dost prostoru pro sport i kulturu. V pátek večer jsme si vždycky objednali jídlo přes ulici a pak usnuli při sledování soutěže Idol ještě před hlasováním. V sobotu jsme obědvali někde ve městě nebo v některém nákupním centru. Sledovali jsme házenou nebo zašli do kina, někdy jsme se sešli s dobrými přáteli u láhve vína. Večer jsme pak usínali v pevném objetí. Neděle jsme trávili v lese nebo v nějakém muzeu, dlouze jsme si po telefonu povídali s rodiči, nebo se uvelebili na sedací soupravě každý se svou knihou. Nedělní večer jsme často završili tím, že jsme se usadili v posteli s papíry, šanony a notebooky a připravovali se na nadcházející pracovní týden. V pondělí večer chodila má žena na jógu a já ve čtvrtek večer hrál florbal. Poctivě jsme spláceli hypotéku, třídili odpad, řádně při odbočování blikali, dodržovali povolenou rychlost a knihy vraceli do knihovny vždycky včas. Letos jsme si udělali dovolenou později než jindy, od začátku července do poloviny srpna. Předtím jsme několikrát strávili krásné léto v Itálii, posledních pár roků však cesty do zahraničí podnikáme v zimě a v létě se rekreujeme na domácí půdě, podnikáme kratší výlety na pobřeží, navštěvujeme příbuzné a známé. Tentokrát jsme si kromě toho ještě pronajali chatu na ostrově Orust.

Stella víceméně celé léto pracovala v H&M. Šetřila si na větší cestu do Asie, na kterou hodlala vyrazit v zimě. Ještě pořád doufám, že na ni pojede.

Dalo by se říct, že jsme tohle léto s Ulrikou začali znovu objevovat jeden druhého. Zní to samozřejmě jako klišé, téměř trochu směšně, člověk by neřekl, že by se mohl po dvaceti letech manželství do své ženy zamilovat podruhé. Jako by ty roky, kdy jsme měli doma dítě, tvořily v příběhu naší lásky jen jakousi závorku. Jako bychom čekali právě na tenhle okamžik. Každopádně mi to tak alespoň připadá.

Děti jsou práce na plný úvazek. Napřed jsou maličké a vy jen čekáte, až budou samostatné, děláte si starosti, aby jim nezaskočilo a neudusily se, nebo aby neupadly na nos, pak přijde předškolní věk, kdy vás zase trápí, že je nemáte nablízku, bojíte se, aby třeba nespadly z houpačky a aby bylo při další kontrole u dětského lékaře všechno v pořádku. Pak začne škola a vám pro změnu dělá těžkou hlavu, jestli zapadnou mezi ostatní a nezůstanou bez kamarádů, je tu učení, hodiny jízdy na koni, házená a pyžamové mejdany. Pak začnou chodit na střední a jsou tu další kamarádi, mejdany a konflikty, debaty s učiteli, musíte svým ratolestem dělat taxikáře. Máte strach, aby nezačaly pít nebo brát drogy, aby se nedostaly do špatné společnosti, puberta profičí kolem rychlostí sto devadesát kilometrů v hodině jako nějaký romantický rodinný seriál. A pak jsou najednou děti dospělé a vy si myslíte, že už máte po starostech.

Nám se přinejmenším tohle léto podařilo strávit několik dlouhých časových úseků, kdy jsme si o Stellu starosti nedělali. Naše rodina snad nikdy nepůsobila tak harmonicky. Pak se však všechno změnilo.

Jeden pátek koncem léta slavila Stella devatenácté narozeniny a já zamluvil stůl v naší oblíbené restauraci. Itálie a italská kuchyně nás vždycky dokázaly zahřát u srdce a ve Västeru je jeden malý podnik, kde dělají přímo božské těstoviny a pizzu. Těšil jsem se na klidný, příjemný večer s rodinou.

„Una tavola per tre,“ obrátil jsem se na servírku s laníma očima a perličkou v nose. „Adam Sandell. Mám tu na osmou rezervovaný stůl.“

Nervózně se rozhlédla.

„Vteřinku,“ řekla a odspěchala do plně obsazeného sálu.

Ulrika a Stella se na mě otočily, servírka se mezitím o něčem dohadovala s kolegy, rozhazovala rukama a dělala obličeje.

Ukázalo se, že ten, kdo rezervaci přijímal, ji zapsal do kalendáře na čtvrtek.

„Čekali jsme vás už včera,“ vysvětlovala nám servírka a poškrábala se tužkou na zátylku. „Ale to se nějak vyřeší. Dejte nám pět minut.“

Jedna skupinka se musela přesunout a personál přinesl do sálu další stůl. Stáli jsme s Ulrikou a Stellou uprostřed přeplněné restaurace a snažili se tvářit, že otrávené pohledy, které se na nás ze všech stran upírají, nevidíme. Měl jsem sto chutí něco říct, začít vysvětlovat, že my za nic nemůžeme, že je chyba na straně zaměstnanců.

Když byl stůl konečně připravený, rychle jsem se schoval za jídelní lístek.

„Moc se omlouvám, promiňte,“ přistoupil k nám muž s šedivou bradkou, zřejmě majitel podniku. „Samozřejmě vám to vynahradíme. Dezert budete mít zdarma.“

„Nic se neděje,“ ujistil jsem ho. „Jsme přece jenom lidi.“ Servírka chtěla vědět, co si dáme k pití.

„Skleničku červenýho?“ nadhodila Stella.

Tázavě se na mě podívala a já se obrátil k Ulrice.

„Dneska je výjimečný den,“ poznamenala má žena. A tak jsem přikývl a řekl servírce:

„Sklenku červeného pro naši oslavenkyni.“

Po jídle předala Ulrika Stelle obálku s motivem navrženým architektem Josefem Frankem.

„Mapa?“

Lišácky jsem se usmál.

Vyšli jsme se Stellou z restaurace a zahnuli za roh. Odpoledne jsem tam náš dárek dovezl.

„Ale tati, přece jsem říkala… tohle je strašně drahý!“ Ruce jí vylétly k tvářím a ohromeně na svůj dárek zírala.

Byla to růžová Vespa Piaggio. Pár týdnů předtím jsme ji viděli na internetu a jistě, byla drahá, ale nakonec se mi podařilo Ulriku přesvědčit, že ji Stelle koupíme.

Stella s povzdechem zavrtěla hlavou.

„Proč mě nikdy neposloucháš, tati?“ Zvedl jsem ruku a usmál se.

„Prosté ‚díky‘ postačí.“

Věděl jsem, že si Stella ze všeho nejvíc přála finanční příspěvek na svou cestu do Asie, ale připadalo mi hloupé dávat jí peníze. S vespou se snadno a rychle dostane do centra, do práce nebo k někomu z kamarádů. V Itálii se na vespě prohánějí všichni mladí. Než jsme se vrátili do restaurace, Stella nás ještě několikrát objala a poděkovala nám, ale přesto jsem si připadal tak nějak zklamaný.

Servírka nám přinesla tiramisu, náhradu za problémy s rezervací, a my se všichni tři shodli na tom, že už se do nás nevejde ani sousto. A pak jsme tiramisu přesto snědli do posledního drobečku.

Ke kávě jsem si dal limoncello.

„Už budu muset jít,“ zavrtěla se Stella.

„Přece neodejdeš takhle brzo?“

Podíval jsem se na hodinky. Bylo půl desáté. Stella semkla rty a dál se houpala na židli.

„Tak teda ještě chviličku,“ řekla. „Deset minut.“

„Máš přece narozeniny,“ namítl jsem. „A zítra v krámě neotvíráte před desátou, ne?“

Stella si povzdychla.

„Já zejtra do práce nejdu.“

Že nejde do práce? Vždyť přece pracuje každou sobotu. Právě díky tomu se jí podařilo v H&M uchytit. Sobotní brigáda, která přešla v letní práci a víc odpracovaných hodin.

„Celý odpoledne mě bolela hlava,“ dodala vyhýbavě. „Migréna.“

„Takže jsi jim zavolala, že jsi nemocná?“

Přikývla. Nebyl to žádný problém, ujistila mě. Mají tam ještě jedno děvče, které za ni ochotně zaskočilo.

„Takhle jsme tě nevychovali,“ poznamenal jsem, ale to už Stella vstala a stáhla si bundu z opěradla židle.

„Adame,“ obrátila se ke mně Ulrika.

„Ale proč máš tak naspěch?“ Stella pokrčila rameny.

„Jsem domluvená s Aminou.“

Přikývl jsem a spolkl svou nelibost. Takhle už se dnes zřejmě devatenáctiletí mladí lidé chovají.

Stella Ulriku dlouze, vřele objala. Já sám se stačil zvednout jen napůl, a už mi ovinula paže kolem krku, takže naše objetí bylo neohrabané a prkenné.

„A co bude s vespou?“ zeptal jsem se. Stella pohlédla na Ulriku.

„Dopravíme ti ji domů,“ slíbila jí má žena.

Když Stella zmizela za dveřmi, Ulrika si pomalu utřela ubrouskem ústa a usmála se na mě.

„Devatenáct let,“ poznamenala. „Jak ten čas letí.“

Ten večer jsme s Ulrikou dorazili domů úplně vyřízení. Uvelebili jsme se každý na svém konci sedačky a četli si, v pozadí nám k tomu zpíval Cohen.

„Stejně si myslím, že mohla projevit trochu víc vděčnosti,“ ozval jsem se. „Zvlášť po tom maléru s autem.“

Z toho maléru s autem už se stal pojem.

Ulrika něco nezúčastněně zamumlala a ani nevzhlédla od knihy. Vítr za okny zesílil, teď se opíral do domu, až stěny vrzaly. Jako by léto vzdychlo a nadechlo se, srpen už se chýlil ke konci, ale to mi nijak nevadilo. Podzim jsem měl vždycky rád, ten pocit nového začátku připomínající čerstvou zamilovanost.

Když jsem o něco později rozečtený román odložil, Ulrika už spala. Opatrně jsem jí nadzvedl hlavu a podepřel ji polštářkem. Neklidně sebou ve spánku škubala, chviličku jsem uvažoval o tom, že ji probudím, ale pak jsem se vrátil ke knize. Zanedlouho se mi písmenka začala před očima slévat a myšlenky se někam zatoulaly. Usnul jsem se svíravým pocitem v hrudi, trápila mě propast, která vznikla mezi mnou a Stellou, mezi tím, co jsme byli kdysi, a tím, co jsme teď, mezi obrazem, který jsem si o nás utvořil, a tím, jak se věci doopravdy vyvinuly.

Najednou jsem se probudil a uprostřed místnosti stála Stella. Pohupovala se na chodidlech a oknem jí na hlavu a ramena dopadalo jemné měsíční světlo.

Probudila se i Ulrika a protírala si oči. Vzápětí se pokojem začaly rozléhat vzlyky a lapání po dechu.

Prudce jsem se posadil.

„Co se stalo?“

Stella zavrtěla hlavou, po tvářích se jí kutálely velké slzy. Ulrika ji objala, a jak si mé oči postupně zvykaly na šero, uvědomil jsem si, že se Stella celá třese.

„To nic.“

Pak vyšla se svou matkou z místnosti a já zůstal sedět na pohovce s nepříjemným pocitem prázdnoty.

2

Byli jsme úplně normální rodina, ale pak se najednou všechno změnilo.

Trvá to dlouho, než si člověk vybuduje nějakou existenci, ale stačí pouhý okamžik na to, aby se všechno zhroutilo. Trvá mnoho let, dokonce desetiletí, možná i celý život, než se stanete tím, kým doopravdy jste. Cesta k tomu je téměř vždycky spletitá, podle mě to má určitý smysl, život je založený na principu pokus a omyl. Formujeme se a utváříme prostřednictvím životních zkoušek.

Ale smysl toho, co naši rodinu postihlo letošní podzim, chápu už hůř. Vím, že se nedá všemu porozumět a že i to má hlubší význam, ale v událostech posledních několika týdnů prostě žádný smysl nevidím. Nedokážu je nijak vysvětlit – ani sám sobě, ani nikomu jinému.

Možná to tak mají všichni, ale připadá mi, že jako duchovní musím svůj názor na svět vysvětlovat častěji než ostatní. Lidem většinou nedělá problém můj pohled na život zpochybňovat. Ptají se mě, jestli skutečně věřím na Adama a Evu a neposkvrněné početí a že Ježíš dokázal kráčet po vodě a oživovat mrtvé.

V počátcích svého křesťanského života jsem nezřídka zaujal obranný postoj a začal se svým protějškem diskutovat o jeho světonázoru. Občas jsem argumentoval tím, že věda je vlastně taky jen náboženství, jedno z mnoha. A samozřejmě jsem často míval pochybnosti, někdy jsem dokonce ve svém přesvědčení zakolísal. Dnes už jsem však ve víře pevný. Přijal jsem Boží požehnání a nechávám na sebe zářit Jeho tvář. Bůh je láska. Bůh je touha a naděje. Bůh je mé útočiště a má útěcha.

Často říkám, že jsem věřící, nikoli „vědoucí“. Když se člověk domnívá, že všechno ví, měl by si začít dávat pozor. Já život vnímám jako neustálé učení.

Podobně jako naprostá většina lidí i já považuji sám sebe za dobrého člověka. Zníto ovšem přehnaně sebejistě, pokud ne rovnou samolibě či arogantně. Ale takhle to nemyslím. Jsem člověk se spoustou nedostatků, člověk, který se dopustil bezpočtu chyb a omylů. Velmi dobře si to uvědomuju a jsem první, kdo to přizná. Myslím to tak, že jsem vždycky všechno dělal s dobrými úmysly, z lásky a starostlivosti. Vždycky bylo mým cílem zachovat se správně.

Týden, který následoval po Stelliných devatenáctých narozeninách, mi nepřipadal nijak zvlášť odlišný od ostatních. V sobotu jsme si s Ulrikou zajeli na kole k našim dobrým přátelům do Gunnesbo. Využil jsem příležitosti a opatrně se zeptal, co se to v noci dělo, ale Ulrika mě ujistila, že to není nic vážného, že je za tím nějaký mládenec, že takové věci se člověku v devatenácti stávají každou chvíli. A že si nemusím dělat starosti.

V neděli jsem zavolal rodičům a dlouho jsme si povídali. Když přišla řeč na Stellu, řekl jsem jim, že poslední dobou téměř není doma, a máti mi vzápětí připomněla, jaký jsem byl v pubertě já. Člověk tak snadno ztrácí odstup.

V pondělí mě dopoledne čekal pohřeb a odpoledne křest. V tom je mé povolání zvláštní, život a smrt si podávají ruce mezi dveřmi. Večer šla Ulrika na jógu a Stella se zavřela ve svém pokoji.

Ve středu jsem celebroval krásnou svatbu, oddával jsem jednu postarší dvojici z našeho sboru. Ti dva se poznali v době, kdy truchlili nad smrtí svých předchozích životních partnerů. Ta chvíle se mi vryla do srdce.

Ve čtvrtek jsem si při florbalu lehce poranil nohu. Můj starý kamarád a spoluhráč z házené Anders, nyní hasič a otec čtyř synů, mi při potyčce tělo na tělo nešťastnou náhodou dupl na nohu. Přesto se mi podařilo zůstat na hřišti až do konce.

Když jsem v pátek ráno jel na kole do práce, byl jsem unavený. Po obědě jsem doprovázel na poslední cestě muže, který se dožil jen dvaačtyřiceti let. Rakovina, to se rozumí. Na to, že umírají lidé mladší než já, si nikdy nezvyknu. Jeho dcera mu napsala báseň na rozloučenou, ale pro slzy ji nebyla schopná přednést. Nedokázal jsem přitom nemyslet na Stellu.

V pátek večer jsem si po tom dlouhém týdnu připadal nezvykle vyčerpaný. Stál jsem u okna a díval se, jak konec srpna zapadá za obzor. Do dveří už vstupovala vážnost podzimu. Pokroucené spirály kouře z posledního venkovního grilování zmizely nad střechami domů a na zahradních židlích na dvorku už nebyly polštářky. Konečně jsem si mohl sundat kolárek. Otřel jsem si rukou zpocený zátylek. Když jsem se opřel o okenní parapet, nechtěně jsem strčil do naší rodinné fotografie, až spadla na zem.

Na skle se objevila prasklina, ale já přesto fotografii vrátil zpátky na parapet. Byla už přinejmenším deset let stará, měl jsem na ní svěží barvu pleti a v očích jakési hravé jiskřičky. Pamatuju si, že jsme se těsně předtím, než fotograf stiskl spoušť, smáli. Ulrika se na snímku chechtá s otevřenou pusou a před námi stojí Stella s tvářemi jako růžičky, copánky a Mickey Mousem na tričku. Ještě chvíli jsem stál u okna, díval se na fotografii a vzpomínky mi svíraly hrdlo.

Pak jsem se osprchoval a připravil večeři, vepřovou panenku s chorizem. Ulrika si koupila nové náušnice, které vypadaly jako drobná pírka, a k jídlu jsme se podělili o láhev jihoafrického vína. Večer jsme zakončili slanými tyčinkami a partií hry Trivial Pursuit na pohovce.

„Nevíš, kde je Stella?“ zeptal jsem se, když jsem se pak v ložnici svlékal. Ulrika už si zalezla pod deku.

„Měla sraz s Aminou. Není jisté, jestli dnes večer dorazí.“ Ta poslední věta z ní vypadla, jako by o nic nešlo, ačkoli velmi dobře ví, jak se dívám na to, že naše dcera přijde na noc domů jen možná.

Podíval jsem se na hodiny, bylo čtvrt na dvanáct.

„Až přijde, tak tady bude,“ pokrčila Ulrika rameny.

Zamračil jsem se na ni. Občas mám pocit, že některé věci říká jen proto, aby mě dopálila.

„Pošlu jí esemesku,“ prohlásil jsem.

A tak jsem Stelle napsal zprávu, kde jsem se jí ptal, jestli hodlá spát doma. Pochopitelně neodpověděla.

Ukládal jsem se do postele s hlubokým povzdechem. Ulrika se vzápětí překulila na mou stranu a něžně mi položila dlaň na bok. Políbila mě na krk, já ale dál upřeně hleděl do stropu.

Vím, že jsem si neměl dělat starosti. Zamlada jsem nijak neurotický nebyl. Úzkost se do mého nitra vplížila, až když jsem se stal otcem, a jako by rok od roku sílila.

S devatenáctiletou dcerou má člověk jen dvě možnosti: buď se neustále utápí v obavách, nebo strach ze všech nebezpečí, která podle něj jeho dítě podstupuje, musí potlačit. To je ryzí pud sebezáchovy.

Ulrika brzy usnula s hlavou opřenou o mou paži. Její teplý dech mi v jemných vlnách ovíval tvář. Sem tam sebou trhla, jako by jí projel elektrický výboj, ale vzápětí ji opět zahalil spánek.

Opravdu jsem se pokoušel usnout, měl jsem však hlavu plnou různých myšlenek. Únava přešla v horečnatou mozkovou činnost. Uvažoval jsem o všech snech, které se mi za ta léta zdály, o těch, které se změnily, i o těch, o nichž ještě pořád doufám, že se jednou vyplní. A pak jsem přemítal o Stelliných snech a s jistou bolestí v srdci jsem si musel přiznat, že vůbec netuším, co má dcera od života chce. Stella tvrdošíjně tvrdí, že to neví ani ona sama. Nemá žádné plány, žádný systém. Je úplně jiná než já. Já měl už na gymnáziu velmi jasnou představu, jak by se měl můj život odvíjet dál.

Vím, že Stellu nemůžu ovlivňovat. Je jí devatenáct a rozhoduje se sama. Ulrika jednou řekla, že láska spočívá v tom, že člověk toho, koho miluje, pustí z bezpečného sevření a nechá ho odletět, ale já mám často pocit, že Stella ještě pořád jen plácá křídly, aniž by se odlepila od země. Představoval jsem si něco jiného.

Přestože jsem byl hrozně unavený, usnout jsem nedokázal. Překulil jsem se na bok a znovu se podíval na mobil. Byla tam esemeska od Stelly.

Za chvíli jsem doma.

Bylo za pět minut dvě, když v zámku cvakl klíč. Ulrika se mezitím přesunula na svou stranu postele a teď ke mně byla otočená zády. Slyšel jsem Stellu přecházet v přízemí, v koupelně tekla voda, následovaly rychlé kroky do prádelny a znovu zvuk tekoucí vody. Připadalo mi, že to trvá celou věčnost.

Konečně zavrzaly schody do patra. Ulrika sebou v posteli trhla. Naklonil jsem se nad její polovinu postele a podíval se na ni, zdálo se však, že pořád ještě spí.

Zmítaly mnou protichůdné pocity. Na jednu stranu jsem byl podrážděný, že mě Stella nechala, abych si o ni dělal starosti, na druhou stranu se mi ulevilo, že je konečně doma.

Vstal jsem z postele a otevřel dveře ložnice právě v okamžiku, kdy kolem procházela jenom ve spodním prádle a s mokrou změtí vlasů na šíji. Když otevírala dveře do svého pokoje, působila její páteř v pološeru jako zářící čára.

„Stello?“ ozval jsem se.

Neodpověděla, jenom rychle vklouzla do dveří a zamkla za sebou.

„Dobrou noc,“ uslyšel jsem z druhé strany dveří.

„Hezky se vyspi,“ zašeptal jsem. Moje holčička byla doma.

3

V sobotu ráno jsem se vzbudil pozdě. Ulrika už seděla v županu u snídaně a poslouchala podcast.

„Dobré ráno!“

Stáhla si sluchátka z uší, takže je měla kolem krku.

I když jsem spal déle než obvykle, byl jsem po ránu ještě pořád neohrabaný a polil si ranní noviny kávou.

„Kde je Stella?“

„V práci,“ odpověděla Ulrika. „Když jsem se vzbudila, byla už pryč.“ Snažil jsem se noviny osušit hadříkem na nádobí.

„Musí být úplně vyřízená. Vždyť byla půlku noci někde venku.“ Ulrika ke mně vyslala úsměv.

„Ty taky nevypadáš zrovna svěže.“

Co tím myslí? Dobře ví, že dokud Stella nedorazila domů, nemohl jsem spát.

Byli jsme pozvaní na pozdní oběd k Dinovi a Alexandře, kteří bydleli v ulici Trollebergsvägen. Pozdní oběd, to znamenalo alkoholické nápoje, a tak jsme se k nim do centra vydali radši na kole. Nedaleko sportovní haly Bollhusen jsem uviděl policejní auto a asi o padesát metrů níž, na kruhovém objezdu u Polhemovy školy, stála další dvě. Jedno mělo zapnutý majáček. Po ulici Rådmansgatan stoupali svižným krokem tři policisté.

„To by mě zajímalo, co se to tu stalo,“ řekl jsem Ulrice. Přijeli jsme před dům, kde bydleli Dino s Alexandrou, a nechali jsme kola na dvoře, ale když jsme se pak vydali po schodech nahoru, uvědomil jsem si, že bychom neměli na návštěvu přijít s prázdnýma rukama.

„Ještě že v téhle rodině alespoň někdo myslí hlavou,“ prohlásila Ulrika a vytáhla z kabelky krabičku luxusních čokoládových lanýžů.

„Ty jsi moje skála, miláčku,“ pošeptal jsem jí a políbil ji na tvář. Alexandra nám s úsměvem otevřela.

„To jste nemuseli,“ řekla, když jsem jí bonbony předal. Svěže voněla po konvalinkách a citronu.

„Ahoj, ahoj,“ zahlaholil Dino a stiskl mi ruku.

Chvíli jsme postávali v předsíni a vyměňovali si ty nejneodkladnější zdvořilosti. Už jsme se dlouho neviděli. Jak se kdo máme?

„Amina není doma?“ zeptala se Ulrika. Alexandra chvilku zaváhala.

„Vlastně měla mít zápas, ale není jí úplně dobře.“

„Nechápu, co to s ní je,“ prohlásil Dino. „Nepamatuju, že by někdy nějaký utkání v házený vynechala.“

„Nejspíš to bude obyčejné nachlazení,“ pokrčila rameny Alexandra.

Dino se trochu zamračil. Nejspíš jsem byl jediný, kdo si toho všiml.

„Hlavně aby byla zdravá, než začne škola,“ podotkla Ulrika.

„Kdepak, to si nenechá ujít, ani kdyby měla čtyřicítky,“ odvětila Alexandra.

Ulrika se zasmála.

„Bude z ní báječná doktorka. Neznám nikoho jiného, kdo by byl takhle pečlivý a nadšený.“

Dino se nafoukl jako páv. Měl plné právo být hrdý.

„A co Stella?“ chtěl vědět.

Na tom, že se zeptal, nebylo nic divného. Právě naopak. Mám ale dojem, že jsme s odpovědí otáleli trochu moc dlouho.

„Všechno v pořádku,“ řekl jsem nakonec.

Ulrika se usmála na souhlas. Možná že navzdory všemu jsem nebyl tak daleko od pravdy. Naše dcera měla tohle léto dobrou náladu.

Seděli jsme na proskleném balkoně a vychutnávali si Dinův pita chleba a pirožky, a taky samozřejmě jeho zábavné historky z házené. Dino má jedinečný talent vybavit si podrobnosti ze zápasů, které se konaly před deseti lety. Moje nejsilnější vzpomínky se zase vážou k událostem mimo sportovní haly. Jak nám v půli cesty přes Jutský poloostrov začal z autobusu téct benzin, jak se jeden funkcionář ve Skövde rozněžňoval nad národním socialismem, jak jsme si jednou v Litvě zabouchli dveře na ubytovnu a museli strávit polovinu noci pod širákem.

Alexandra ze všech těch řečí o házené záhy začala zívat.

„Slyšeli jste už o té vraždě?“

To byl tedy účinný způsob, jak změnit téma.

„O vraždě?“

„Přímo tady, u Polhemky. Ráno tam našli mrtvolu.“

„Ti policajti,“ vzpomněla si Ulrika. „Tak proto…“

Přerušilo ji zavrzání dveří na balkon. Mezi nimi na nás vykoukla Amina se skelným pohledem, bledá jako smrt.

„Ach holčičko, ty vypadáš vážně strašně,“ vyhrkla Ulrika bez špetky taktu.

„Já vím,“ opáčila Amina chraptivě a zdálo se, že se musí pevně držet balkonových dveří, aby neupadla.

„Běž si zase lehnout.“

„Je jenom otázkou času, než tenhle fujtajbl skolí i Stellu,“ poznamenal jsem. „Byla přece včera večer s tebou, ne?“

Amina vytřeštila oči. Trvalo to jenom půl vteřiny, možná desetinu vteřiny, ale její pohled ztuhl a mně okamžitě došlo, co to znamená.

„No jasně, byla,“ řekla Amina a rozkašlala se. „Doufám, že ji to mine.“

„Běž si už lehnout,“ pobídla ji Ulrika.

Amina zavřela dveře na balkon a odvlekla se přes obývací pokoj zpátky k sobě.

Lhaní je umění, které jen málokdo ovládá dokonale.

4

Nebýt našich dcer, zřejmě bychom se já a Ulrika s Alexandrou a Dinem nikdy nespřátelili.

Amině a Stelle bylo šest, když spolu začaly chodit do stejného házenkářského oddílu. Většina spoluhráček byla o rok starší, ale nebylo to nijak zvlášť znát. Záhy se ukázalo, že Amina i Stella mají obě talent i vůli vyhrávat. Byly silné, tvrdošíjné a nedaly se zastavit. Na rozdíl od Stelly však měla Amina i nadprůměrně vyvinutý cit pro míč.

Během prvních tréninků jsme s Ulrikou vysedávali na lavičkách v tělocvičně páchnoucí potem a dívali se, jak naše holčička běhá až do úplného vyčerpání. Tak svobodnou a šťastnou jako při házené jsme ji vídali jen málokdy. Dino děvčata trénoval, vkládal do toho obrovské nadšení a zaujetí, dával svým malým svěřenkám spoustu lásky. Byl tu však jeden problém: gesta a pohyby, kterými dával najevo své pocity. Když se některému z děvčat na hřišti dařilo, vyjadřoval radost a spokojenost výbušnou gestikulací a výrazy obličeje, stejně expresivně však vyjadřoval i svou sklíčenost, když se někomu nedařilo. Ulrika a já jsme na to pochopitelně reagovali, bavili jsme se o tom při každém tréninku. Navrhoval jsem, že bychom to měli probrat i s ostatními rodiči, případně se obrátit na vedení klubu. Jinak se nám Dino jako trenér moc líbil. Možná si prostě jen neuvědomuje, jak by se řeč jeho těla dala vykládat.

„Bude lepší, když si to s ním vyříkáme z očí do očí,“ prohlásila Ulrika a po příštím tréninku za Dinem, o němž se povídalo, že sám kdysi hrával házenou na dost vysoké úrovni, zašla.

Já se držel v pozadí. Dino Ulriku vyslechl a pak řekl:

„Zdá se, že tomu rozumíte. Nechtěla byste mi dělat kolegyni?“ Ulriku to tak ohromilo, že ztratila řeč. Když byla zase schopná slova, ukázala na mě a sdělila mu, že to já z nás dvou vím něco o házené a že bych byl při trénincích určitě skvělý pomocník.

„Tak prima,“ podíval se na mě Dino. „To místo je vaše.“ Zbytek už je historie, jak se říká. Vedli jsme družstvo od úspěchu k úspěchu, projeli polovinu Evropy a získali tolik pohárů a medailí, že se Stelle ani nevešly na poličku.

Amina a Stella se na hřišti brzy našly. Amina obratně a šikovně nahrávala Stelle, ta se lehce uvolnila z řady a nevzdala se, dokud nebyl míč v brance. Instinkt vyhrávat však měl i své stinné stránky. Když se to Stelle vymklo z ruky poprvé, nebylo jí víc než osm. Během zápasu ve sportovní hale Fäladshallen dostala skvělou přihrávku od Aminy, stála tam úplně sama proti brankářce, ale gól se jí dát nepodařilo. Vzápětí popadla odražený míč a z třímetrové vzdálenosti ho vší silou hodila brankářce přímo do obličeje.

Samozřejmě se rozpoutal zmatek. Trenér druhého družstva i rodiče brankářky se vřítili na hřiště a obořili se na Stellu i na mě. Stella to samozřejmě neměla v úmyslu. Ještě nikdy neobrátila svůj hněv proti nikomu jinému než proti sobě. Zklamalo ji, že nedala gól, a tak zareagovala impulzivně. Strašně ji to mrzelo, byla z toho na pokraji zhroucení.

„Promiň, vůbec jsem nepřemejšlela.“

Tuhle větu měla zopakovat ještě mnohokrát. Stala se z ní téměř mantra.

Dino mi často říkal, že si je Stella sama svým nejhorším nepřítelem. Že pokud se jí podaří zvítězit nad sebou samou, dokáže naprosto cokoli.

Bylo pro ni prostě vždycky příšerně těžké udržet své pocity na uzdě.

Jinak bylo snadné mít Stellu rád. Byla ohleduplná a měla velký smysl pro spravedlnost, bylo to energické a společenské děvče.

Amina a Stella spolu brzy začaly žít v úzké symbióze i mimo hřiště. Chodily do jedné třídy, kupovaly si podobné šaty a líbila se jim stejná muzika. A Amina měla na Stellu dobrý vliv. Byla půvabná a bystrá, starostlivá a ctižádostivá. Když začala Stella ztrácet pevnou půdu pod nohama, byla Amina vždycky po ruce a pomohla jí najít ztracenou rovnováhu.

Jenom mě mrzí, že jsme s Ulrikou nebrali Stelliny problémy vážněji. Že jsme nějak nezareagovali dřív. Stydím se, když na to jen pomyslím, ale největší překážkou byla zřejmě naše pýcha. Protože my oba, Ulrika i já, vnímáme jako radikální neúspěch, když se člověk musí obrátit na nějaké společenské instituce. Možná vám to připadá sobecké, ale zároveň je to hluboce lidské, a snad to dokonce není úplně od věci. Měli jsme na sebe vysoké nároky, chtěli jsme být našemu dítěti těmi nejlepšími rodiči, ale nepodařilo se nám tohle předsevzetí naplnit.

Třeba by to pak nemuselo zajít takhle daleko.

5

Vraceli jsme se na kole od Alexandry a Dina a u školy pořád ještě stála policejní auta. Měl jsem z toho nepříjemný pocit, bylo to tak hrozně blízko. Mrtvolu prý našla na hřišti nějaká maminka, která si ráno přivstala a vyrazila si tam s dětmi hrát. Při té představě jsem se otřásl.

Na příjezdové cestě k domu Ulrika seskočila z kola a spěchala ke dveřím.

„Ty si ho nezamkneš?“ zavolal jsem na ni.

„Musím čurat,“ zamumlala a hledala v kabelce klíče.

Převedl jsem její kolo přes dlážděnou cestičku a zaparkoval ho pod plechovou stříškou vedle svého. Uvědomil jsem si, že jsem zapomněl přikrýt gril, a zašel jsem do kůlny pro nepromokavou plachtu.

Když jsem vešel do domu, Ulrika stála na schodech.

„Stella ještě není doma. Volala jsem jí, ale nebere to.“

„Určitě je v práci přes čas,“ podotkl jsem. „Víš přece, že tam u sebe nesmějí mít mobil.“

„Jenže je sobota. Zavírali už před pár hodinami.“ To mi nedošlo.

„Nejspíš někam šla s některou kolegyní. Měli bychom si s ní večer znovu promluvit. Musí se naučit dát nám vždycky vědět, co se děje.“

Objal jsem ji.

„Najednou mám hrozně nepříjemný pocit,“ povzdychla si Ulrika. „Jak jsme viděli všechny ty policisty. Vražda? Tady?“

„To chápu. Taky mi z toho není zrovna dobře po těle.“

Usadili jsme se na pohovce, já se podíval do mobilu na nejnovější zprávy a předčítal jsem je Ulrice nahlas. Obětí byl nějaký muž kolem třicítky, žil v našem městě. Policie s tím případem dělala značné tajnosti, ale jedny noviny uváděly, že nějaká žena ze sousedství slyšela v noci pod okny hádku a křik.

„Takovéhle věci se nestávají jen tak někomu,“ poznamenal jsem, jako bych byl odborníkem na tuhle oblast já a nikoli Ulrika. „Většinou se to týká alkoholiků nebo feťáků. Nebo je to spojené se zločineckými gangy.“

Ulrika mi poklidně dýchala do ramene.

Já to však neříkal jen proto, abych ji uklidnil, byl jsem opravdu přesvědčený, že je to pravda.

„Napadlo mě, že uvařím spaghetti carbonara.“ Zvedl jsem se a políbil ji na tvář.

„Takhle brzo? Mám pocit, že bych do sebe v tuhle chvíli nedostala ani lísteček rukoly.“

„Slow food,“ usmál jsem se. „Když chceš uvařit pořádné jídlo, nějaký čas to trvá, miláčku.“

Slanina už prskala na mém olivovém oleji z Campanie, který jsem tak pečlivě vybíral, když Ulrika hlučně sešla po schodech dolů.

„Stella si zapomněla doma mobil.“

„Cože?“

Ulrika neklidně přecházela sem a tam mezi kuchyňským ostrůvkem a oknem.

„Ležel u ní v pokoji na stole.“

„No nazdar.“ Omáčka se právě nacházela v kritickém bodě, takže jsem od ní nemohl odtrhnout pohled. „Zapomněla si ho doma?“

„Ano, copak jsi neslyšel, co jsem říkala? Leží na jejím psacím stole!“

Ulrika skoro křičela.

Bylo samozřejmě velmi zvláštní, že si Stella zapomněla telefon doma, nebyl však jediný důvod reagovat takhle přehnaně. Rychle jsem omáčku zamíchal a ztlumil plamen.

„Na ty špagety se teď vykašli,“ vyjekla Ulrika a zacloumala mi paží. „Už mám vážně strach. Před chviličkou jsem volala Amině, ale ta to taky nebere.“

„Je přece nemocná,“ připomněl jsem jí a ve stejný okamžik jsem si uvědomil, že se špagety tentokrát nepovedou.

Práskl jsem vařečkou o kuchyňskou linku a prudce stáhl pánev z ploténky.

„Třeba ten mobil nechala doma schválně,“ prohlásil jsem a snažil se potlačit pocit, který se mi vzdouval v hrudi. „Víš přece, že jí kvůli němu vedoucí vynadala.“

Ulrika zavrtěla hlavou.

„Vedoucí jí nevynadala. Jenom všechny zaměstnance upozornila, že když jsou v práci, nesmějí mobil používat. Přece si nemyslíš, že by Stella telefon nechala doma schválně?“

Ne, to skutečně neznělo pravděpodobně.

„Nejspíš ho prostě zapomněla. Určitě ráno hrozně spěchala.“

„Obvolám její kamarády a kamarádky,“ řekla Ulrika. „Tohle se jí vůbec nepodobá.“

„Neměla bys ještě chvilku počkat?“

A spustil jsem něco o tom, jak jsme díky moderním technologiím a neustálé dosažitelnosti rozmazlení v tom, že vždycky víme, kde se naše dcera nachází. Ve skutečnosti není důvod se znepokojovat.

„Určitě se za chvíli přižene a objeví se ve dveřích.“

Zároveň však svíravý pocit kolem žaludku sílil. Když se člověk stane rodičem, nemůže se už nikdy úplně uvolnit.

Jakmile Ulrika tiše vyšla po vrzajícím schodišti nahoru, využil jsem příležitosti a vklouzl do prádelny. Tam většinou něco dělá Ulrika, což možná zní jako poněkud přežité rozdělení domácích povinností, ale nepramení to z žádného vědomého rozhodnutí, nikdy jsme to nijak neprobírali, prostě to tak začalo fungovat. Kuchyň je moje království, prádelna zase Ulričino.

Přesto jsem teď do prádelny zašel. Přece to nebyla jen čirá náhoda? Otevřel jsem dvířka pračky a vytáhl ven mokré prádlo. Tmavé džíny, které byly naruby, takže jsem je napřed musel obrátit, abych mohl s jistotou říct, že patří Stelle. Černé tílko, taky Stellino. A pak ještě bílá halenka s kytičkami na kapsičce. Tohle léto Stellina nejoblíbenější. Držel jsem ji v jedné ruce a druhou šátral po ramínku. A vtom jsem to uviděl.

Stellina nejoblíbenější halenka měla na pravém rukávu a na prsou tmavé skvrny.

Vzhlédl jsem ke stropu a v duchu se pomodlil. Bylo mi však jasné, že s tímhle Bůh nemá vůbec nic společného.

6

V průběhu let jsem se mnohokrát setkal s mylným názorem, že by mě měla víra přirozeně vést k jakémusi determinismu – jako by Bůh omezoval mou svobodnou vůli. Pochopitelně to je úplný nesmysl. Věřím v člověka jakožto obraz Boží. Věřím v člověka. Občas se při setkání s někým, kdo tvrdí, že v Boha nevěří, dotyčného zeptám, v jakého boha že to vlastně nevěří. Často mi popíše boha, ve kterého nevěřím ani já.

I Stelle jsem musel svou víru vysvětlovat. Jednou chtěla vědět, jestli jsem doopravdy přesvědčený, že jsme já a Ulrika předurčeni jeden pro druhého. Ve škole někdo tvrdil, že Bible zakazuje rozvody.

„Vážně je to tak, že pro každýho existuje jenom jeden jedinej člověk, ke kterýmu patří, tati?“

Seděli jsme na kraji postele v jejím pokoji. Stella na sobě měla pyžamo s panenkami Bratz, které jeden čas hrozně milovala.

„Ne, to by bylo vážně hrozné. Museli bychom obětovat celý život tomu, že toho jediného člověka budeme hledat.“

Stella polkla. Zamyšleně svraštila obočí.

„Takže máma by mohla bejt kdokoli?“

„To rozhodně ne. Jen máloco je jenom černé nebo bílé. Musíme hledat někde mezi různými odstíny šedé.“

„To s tou šedou zní jako pěkná nuda.“

„Ale kdepak. Šedá je úžasná.“

Stella se na mě zahleděla velkýma světlýma očima, zalezla si do postele a přitáhla si přikrývku vonící po rozkvetlé louce až po bradu.

„Dobrou, tati,“ zašeptala.

Je závratný pocit najít člověka, se kterým k sobě patříte. Jasnější důkaz Boží existence podle mě ani neexistuje. Nemusí se to však navzájem vylučovat se skutečností, že na světě jsou možná i další lidé, se kterými k sobě patříte také.

Když jsme se s Ulrikou seznámili, byli jsme mladí, a od té chvíle jiná možnost neexistovala. Oba jsme byli v Lundu noví. Měl jsem tehdy naivní sen, který jsem ale silně prožíval: chtěl jsem se stát hercem. Vstoupil jsem proto do komediálního studentského spolku Wermlandsspexet, a ve stejném roce v zimě se k nám připojila i Ulrika. Patřila k lidem, kterých si člověk všimne, i když se nijak zvlášť neprosazují, kteří září, ale přitom neoslňují.

Zatímco jsem se snažil zbavit blekingského nářečí a akné, Ulrika vplula s úžasnou samozřejmostí do každého studentského prostředí. Já polepoval celé město plakáty s nápisy Nechceme ES, nechceme most, Ulrika mezitím získala vysokou funkci ve vedení Wermlandského studentského spolku a s přehledem zvládala všechny zkoušky i zápočty na právech.

Později téhož roku, když jsme se jednou oba dva ocitli na kolejním večírku, jsem konečně sebral odvahu a oslovil ji. K mému překvapení to vypadalo, že se Ulrice v mé společnosti zalíbilo. Brzy jsme se začali vídat každou chvíli. Celé hodiny jsme si povídali. Naše názory na všechno možné, od knih a muziky po mezinárodní politiku, se různily, ale oba jsme hrozně rádi debatovali a hádali se, až jsme se téměř pokaždé shodli, že se neshodneme, ale že to vlastně vůbec nevadí.

„Já prostě nechápu, že chceš být farářem,“ prohlásila Ulrika hned ten první večer. „Mohl bys přece být psycholog, politolog, nebo…“

„Farář.“

„Ale proč?“ Ulrika se na mě dívala, jako bych vyjádřil přání, aby mi někdo amputoval některou zdravou končetinu. „Ty jsi ze Smålandu, co? Máš to v krvi?“

„Jsem z Blekinge,“ zasmál jsem se. „A s rodiči tohle moc nesouvisí. Tedy až na to, že mě posílali do nedělní školy, ale to bylo spíš kvůli tomu, že tak měli zajištěné hlídání.“

Mámu jsem slyšel, jak se modlí, jenom jednou – když byl táta nemocný. V naší rodině jsme nebyli ani věřící, ani neznabozi. Ostatní měli k náboženství takový ten vztah-nevztah, který je v dnešní sekularizované době hodně rozšířený. Člověk si na Boha vzpomene, jenom když Ho potřebuje.

„Vlastně jsem byl až do té doby, než jsem začal studovat na gymnáziu, zapřisáhlý ateista. Na chvíli jsem se dal k Revoluční mládeži, citoval jsem Marxe a chtěl veškerá náboženství zrušit. Ale z těchhle dogmatických názorů člověk vyroste. Postupem času jsem začal být čím dál zvědavější na různé pohledy na svět.“

Líbilo se mi, jak se na mě Ulrika dívá. Jako bych byl nějaká hádanka, kterou by ráda rozluštila.

„A pak se něco stalo,“ pokračoval jsem. „Bylo to v posledním ročníku gymnázia.“

„A co?“

„Vracel jsem se domů z knihovny, a najednou slyším křičet nějakou ženu. Poskakovala na kraji přístavní hráze a mávala rukama. Rozběhl jsem se k ní.“

Ulrika se ke mně naklonila. Ještě pořád jsem měl tu scénu před očima.

„Její dcerka do té studené vody spadla. Na hrázi byly ještě další dvě děti, obě křičely. Neměl jsem čas přemýšlet, prostě jsem tam skočil.“

Ulrika se prudce nadechla, ale já zavrtěl hlavou. Nevyprávěl jsem jí to proto, abych ze sebe dělal hrdinu.

„A tam se něco přihodilo. V téže vteřině, kdy jsem se dotkl vodní hladiny. V tu chvíli jsem tak úplně nevěděl, co se to děje, ale teď už to vím. Byl to Bůh. Najednou jsem Ho cítil.“

Ulrika zamyšleně přikývla. Nesoudila mě, ale taky mou historku hned nespolkla. Byla šedá – tím správným způsobem.

„Jako by se v té tmavé vodě rozsvítila silná lampa. Uviděl jsem holčičku a natáhl se po ní. Moje tělo bylo najednou plné síly, ještě nikdy jsem si nepřipadal tak silný a rozhodný, nic mi nemohlo zabránit v tom, abych dítě zachránil. Skoro jsem ani nemusel vyvinout žádnou námahu. Jako by holčičku na břeh vyzvedla nějaká nadpozemská síla, která mě zároveň přiměla, abych jí vdechl život. Její matka a mladší sestry stály vedle nás a křičely, ale to už holčičce vytekla voda z pusy a ona se probrala. A v tu chvíli Bůh mé tělo opustil a já byl zase stejný jako vždycky.“

Ulrika na mě hleděla s otevřenými ústy a několikrát zamrkala.

„Takže ta holčička to přežila?“

„Všechno dobře dopadlo.“

„To je fantastické,“ prohlásila s tím svým nádherným úsměvem.

„A ty od té doby prostě víš?“

„Nevím nic,“ zavrtěl jsem rozhodně hlavou. „Ale věřím.“

7

Byla sobota večer, náš život už se měl brzy změnit a já se obrátil k Bohu. Ta zašpiněná halenka v pračce mi dělala starosti, ale rychle jsem dospěl k rozhodnutí, že o tom Ulrice neřeknu. Skvrny mohly být od všeho možného, nemusely nic znamenat a nebyl důvod Ulriku ještě víc znepokojovat. Místo toho jsem zavřel oči a pomodlil se k Bohu, aby mou holčičku ochránil.

Opíral jsem se o kuchyňský ostrůvek, v ruce jsem kroužil sklenkou jantarově zbarvené whisky, když po schodech seběhla Ulrika.

„Právě jsem mluvila s Alexandrou,“ vyhrkla udýchaně. „Zašla probudit Aminu. A ta je z toho, že Stella nedorazila domů, vyloženě v šoku.“

„A co říkala?“

„Zdá se, že vůbec nic neví.“

Vypil jsem whisky jedním douškem.

„Nezavoláme jejím kolegyním z H&M?“ navrhl jsem. Ulrika položila Stellin telefon na pracovní desku.

„To už jsem zkoušela. Má v telefonu uložené jenom číslo na Benitu a ta neví, kdo měl být dneska v práci.“

Povzdychl jsem si a něco zamumlal. Obavy se ve mně mísily s podrážděním. Copak Stelle samotné nedochází, čím si kvůli ní procházíme? Jaký strach o ni máme?

Když telefon na pracovní desce začal vibrovat, vrhli jsme se po něm oba, já i Ulrika. Byl jsem rychlejší a zmáčkl zelené tlačítko.

„Haló?“

Odpověděl mi hluboký, poněkud váhavý mužský hlas.

„Volám kvůli tý vespě.“

„Kvůli čemu?“ Zatočila se mi hlava.

„Kvůli tý vespě, co je na prodej.“

„Ale my žádnou vespu neprodáváme. To jste si musel splést číslo.“

Muž se omluvil, ale podotkl, že se určitě nespletl. Na internetu je prý inzerát, kde je uvedené tohle číslo a kde prodávající nabízí vespu. Růžovou Vespu Piaggio.

Zahučel jsem něco o tom, že se zřejmě někde stala chyba, a hovor ukončil.

„Kdo to byl?“

Ulričin hlas zněl dychtivě.

„Stella se chystá tu vespu prodat.“

„Cože?“

„Podala inzerát.“

Seděli jsme na pohovce. Ulrika rozeslala hromadnou zprávu, prosila všechny, kdo by něco věděli o Stelle, aby se ozvali. Já si nalil další sklenku whisky a Ulrika položila Stellin iPhone před nás na stolek. Seděli jsme tam a hypnotizovali ho pohledem, kdykoli zabzučel, oba jsme nadskočili. Když Ulrika přejížděla palcem po displeji, čas jako by se zastavil.

Ozvalo se několik Stelliných kamarádů, někteří projevili jisté znepokojení, většina se však spokojila s konstatováním, že nic nevědí.

Zadal jsem Stellino telefonní číslo do Googlu a okamžitě jsem se dostal na její inzerát. Opravdu nabídla vespu k prodeji. Svůj dárek k narozeninám. Co to vyvádí?

V televizi dávali nějakou talk show a já držel Ulriku za ruku. Naše nejistota přerostla v jakýsi němý přízrak, který se usadil na okraj pohovky vedle nás.

„Neměl bych vzít kolo a jet ji hledat?“ Ulrika se zamračila.

„Nebude lepší, když zůstaneme tady?“ Stiskl jsem jí prsty.

„Tohle už se nikdy nesmí opakovat. Copak nechápe, jaké si o ni děláme starosti?“

Ulrika neměla daleko k slzám.

„Nezavoláme na policii?“

„Na policii?“

To mi připadalo přehnané. Tak zlé to přece být nemůže, ne?

„Mám spoustu kontaktů,“ pokračovala Ulrika. „Přinejmenším můžou mít oči na stopkách.“

„Tohle je šílené!“ Vstal jsem. „Že musíme takhle… Jsem z toho úplně…“

„Pst!“ přerušila mě Ulrika se zvednutým ukazováčkem. „Slyšíš?“

„A co?“

„Telefon.“

Seděl jsem bez hnutí a upíral na ni pohled. Oba jsme byli bez sebe strachy. Domem se vzápětí začal rozléhat táhlý zvukový signál.

„Pevná linka?“ vyhrkla Ulrika a vstala.

Na pevnou linku nám nikdo nikdy nevolá.

8

Stella nebyla plánované dítě. Byla dítě chtěné a vítané, vytoužené a milované dlouho předtím, než se sama poprvé nadechla, to ano. Ale plánovaná nebyla.

Ulrika zrovna složila závěrečné zkoušky na právech a měla nastoupit na praxi u soudu, nicméně jednou večer se posadila přímo proti mně, položila mi ruce do dlaní a zadívala se mi hluboko do očí. S vyrovnaným úsměvem mi sdělila tu fantastickou, i když poněkud ohromující zprávu.

Mně do dokončení studia zbýval ještě rok, pak mě čekal další rok, kdy jsem měl v rámci praxe vypomáhat nějakému faráři. Bydleli jsme v garsonce v Norra Fäladen, žili jsme ze studentských půjček a podmínky pro to, abychom přivedli na svět dítě, rozhodně nebyly ideální. Samozřejmě jsem si uvědomoval, že Ulrika má své pochybnosti, pod tou první oslnivou radostí začala brzy vystupovat na povrch úzkost a nejistota, ovšem trvalo celý týden, než padlo slovo interrupce.

Ulrice dělala plným právem starosti praktická stránka věci. Peníze, bydlení, naše vzdělání a kariéra. Vždycky můžeme se založením rodiny pár let počkat, vždyť nikam nespěcháme.

„Když člověk miluje, zvládne všechno,“ prohlásil jsem a dotkl se rty jejího bříška.

Ulrika propočítala finanční stránku věci a já časem koupil maličkaté ponožtičky s nápisem My dad rocks.

„Ale nejsi proti interrupci?“ zeptala se mě Ulrika už během těch prvních zamilovaných dnů o pět let dřív, když jsme téměř nevycházeli z pokoje na koleji.

„Máš velmi zvláštní pohled na to, co znamená být křesťan,“ odpověděl jsem jí.

Dnes už vím, že tehdy nežertovala. Moje víra v Boha v ní vyvolávala pochybnosti a obavy. Pro náš nově zrozený, velmi křehký vztah představovala zdaleka nejvážnější nebezpečí.

„O faráři jsem nikdy nesnila,“ říkávala Ulrika občas. Rozhodně ne proto, aby mě ranila. Byla to jen ironická poznámka ohledně toho, jak nevyzpytatelné jsou cesty Páně.

„Můžeš být klidná,“ odpovídal jsem jí vždycky. „Já zase nikdy nesnil o advokátce.“

Ani na okamžik jsem vážně neuvažoval o tom, že by se naše dítě nemělo narodit. Přesto jsem při rozhovorech s Ulrikou vyjadřoval pochybnosti, abych dal najevo, že jsem otevřený všem možnostem. Ale netrvalo dlouho a byli jsme v té otázce zajedno.

Před porodem jsme chodili na kurz a trénovali společně dýchání. Ulrice bývalo po ránu špatně a já jí masíroval oteklé nohy.

Týden před vypočítaným termínem mě probudila ve čtyři ráno. Stála v nohách postele zabalená v dece.

„Adame, Adame. Praskla mi voda!“

Vzali jsme si taxíka a jeli do porodnice. Když pak Ulrika ležela přede mnou na lehátku a svíjela se bolestí, zatímco porodní asistentka si natahovala dlouhé rukavice, jako by mi konečně doopravdy došlo, co se má stát, kolik je toho ve hře a co všechno by se mohlo pokazit. Jako bych předtím veškerý strach a nervozitu ukryl kdesi ve svém nitru a teď to všechno najednou vyplulo na povrch.

„Musíte něco udělat.“

„Tatínek si může sednout tady,“ pobídla mě sestra a ukázala na židli vedle Ulričina lůžka. Sotva jsem dosedl, už jsem byl zase na nohou.

„Jen klid,“ řekla porodní asistentka.

Ulrika prudce oddechovala a nadávala. Jakmile přišla další kontrakce, křečovitě se vzepjala, křičela a máchala kolem sebe rukama. Chytil jsem ji za zápěstí a drtil mezi zuby naléhavé modlitby. Porodní asistentka a sestra na nás nepřestávaly mluvit uklidňujícím tónem. Není důvod k obavám. Zároveň jim však bylo vidět na očích, že se něco změnilo. Jejich pohyby se najednou zrychlily, pokyny porodní asistentky začaly být úsečnější, atmosféra v místnosti zhoustla. Byl povolán lékař, který mluvil nervózním tónem a měl finský přízvuk. Padla zmínka o akutním císařském řezu.

„Co se to děje?“ ptal jsem se znovu a znovu.

Ale neposlouchali mě. Porodní asistentka se naklonila k Ulrice a její hlas zněl věcně a tvrdě.

„Dítě uvízlo za ramínka. Až přijde další kontrakce, tlačte ze všech sil. To malé musí okamžitě ven.“

Pevně jsem sevřel Ulričinu ruku. Třásla se od hlavy k patě.

„Ty to zvládneš, miláčku.“

Ztuhla a celé tělo se jí napjalo. V místnosti bylo ticho a já téměř cítil vlnu bolesti, která se jí rozlila po těle, když zvedla pánev do vzduchu.

„Dobrý Bože, pomoz mi!“

Porodní asistentka táhla a škubala a Ulrika ze sebe vyrážela dlouhé, zničující výkřiky. Pevně jsem ji držel a přísahal Bohu, že jestli to nedopadne dobře, nikdy Mu to neodpustím.

Pak se na nás jako těžká deka sneslo ticho. Téměř bylo slyšet, jak Bůh v tom okamžiku luskl prsty. Nejdelší vteřina v životě. Všechno, co mělo nějaký význam, leželo na miskách vah. Neměl jsem v hlavě žádné souvislé myšlenky, přesto jsem věděl, že se všechno rozhodne tady a teď. V tom tichu.

Vzhlédl jsem, a vtom jsem to uviděl. Něco promodralého a krvavého na ručníku. Napřed jsem nechápal, co to je. V následujícím okamžiku se místností rozlehl nejkrásnější dětský pláč, jaký jsem kdy slyšel.

9

Běžel jsem za Ulrikou do kuchyně a v mysli se mi objevoval a zase mizel Stellin obličej. Naší holčičce už bylo sice devatenáct, ale já viděl vnitřním zrakem stále její dětskou tvářičku. Zvědavé oči, pihy a copánky stažené gumičkami.

Ulrika se natáhla po telefonu, který jsme měli ještě pořád pověšený na zdi jako přežitek ze starých časů. Během celého hovoru jsem z ní ani jednou jedinkrát nespustil oči.

„To byl Michael Blomberg,“ řekla, když zavěsila.

„Kdože? Ten advokát?“

„Před chvilkou byl pověřen, aby zastupoval Stellu. Stella je na policii.“

Ze všeho nejdřív mě napadlo, že se Stella stala obětí nějakého trestného činu. Snad to nebude nic vážného. Jestli ji jen okradli nebo přepadli, není to vlastně tak zlé. Cokoli, jenom když nebyla znásilněná.

Probíral jsem tohle téma s dalšími otci a zjistil jsem, že s ochromujícím strachem z toho, že by mou dceru mohl někdo znásilnit, nejsem sám. Zřejmě se to dá vysvětlit tím, že si my muži nedokážeme představit horší zločin, kterého by se mohl člověk na někom dopustit, a zároveň si neumíme plně představit, jaké to je žít ve stálém nebezpečí, že by nás mohlo něco takového potkat.

„Musíme tam okamžitě zajet,“ prohlásila Ulrika.

„Co se vlastně stalo?“ Připomněl jsem si ten podivný rozhovor a inzerát na internetu. „Je to něco ohledně vespy?“

Ulrika se na mě podívala, jako bych se zbláznil.

„Na tu pitomou vespu se vykašli!“

Cestou do předsíně mi vrazila do ramene.

„Co Blomberg říkal?“ chtěl jsem vědět, ale nedostalo se mi odpovědi.

V šoku reaguje každý jinak, nikdo předem netuší, co se mu bude v krizové situaci honit hlavou ani jak se bude chovat. Prošel jsem školením, jak krizové situace zvládat, jsem obeznámený se všemi fázemi reakcí na ně, pracoval jsem s bezpočtem lidí, kteří si nějakou krizí či traumatem prošli. To všechno však bylo v tuhle chvíli úplně k ničemu.

Ulrika si stáhla z věšáku v předsíni kabát a už byla na cestě ze dveří, když se najednou otočila.

„Musím ještě něco zařídit,“ řekla a vrátila se dovnitř.

„No tak počkej. Pověz mi, co říkal Blomberg?“

Vydal jsem se přes kuchyň za ní. Když došla ke schodům, prudce se obrátila a natáhla ruce před sebe, aby mi zabránila pokračovat.

„Počkej tady. Hned jsem zpátky!“

Zmateně jsem zůstal stát ve dveřích a počítal vteřiny. Za chviličku už se Ulrika vracela po schodech dolů a protáhla se kolem mě.

„Cos tam dělala?“

Následoval jsem ji zpátky do předsíně a dál ji zasypával otázkami, co se stalo a co jí řekl Blomberg.

Znovu se mi před očima objevil Stellin obličej. Bezzubý úsměv, dolíčky v měkkých tvářičkách. A myslel jsem na všechno, co jsem pro ni chtěl a co se nikdy neuskutečnilo.

10

Lidé nás varovali, že život s malým dítětem nebude snadný. Ani jeden se nevyspíme, dítě bude neustále vřískat, jíst a vyměšovat, náš intimní život půjde do háje, začneme se hádat a jeden druhého nesnášet. Často jsme také slyšeli, že jsme příliš mladí. Někteří tvrdili, že jsme si zničili život. Občas jsem si říkal, že je zřejmě ryzí zázrak, že přes to přese všechno lidé i nadále přivádějí děti na svět.

Stella však byla příkladné miminko. Netrvalo dlouho a prospala celou noc, dokázala usnout kdekoli, a když se vzbudila, byla tichá a klidná, neustále spokojená, což bylo samozřejmě mnoha lidem trnem v oku. Jen počkejte, prorokovali nám. To ještě přijde. Přátelé a kolegové, známí a příbuzní, všichni k tomu měli co říct. Cítit na hrudi tlukot srdce jiného člověka je jako cítit Boha.

Stella mi ležela na prsou a mé prsty se nemohly nabažit její pokožky jemňoučké jako papír. Pod opatrnými doteky mých dlaní byl její podkožní tuk tvárný jako roztavené sklo. Dýchali jsme přímo jeden do druhého.

Je hrozně snadné uvěřit, že to nejlepší člověka pořád teprve čeká. Obávám se, že tahle chyba je něco hluboce lidského. Dokonce i Bůh nás učí toužit.

Proč člověk nikdy nemyslí na to, jak rychle čas ubíhá, když se něco zrovna děje?

Stellino první slovo znělo „abba“. Oslovovala tak mne i Ulriku. Dnes si tohle slovo většina Švédů spojuje s oblíbenou značkou konzervovaných ryb nebo s populární hudební skupinou, ale v Ježíšově jazyce, v aramejštině, to znamená „otec“.

Čtyři nádherné zimní měsíce jsem si se Stellou užíval rodičovské dovolené, viděl jsem, jak se její osobnost den ze dne rozvíjí. Ostatní rodiče v našem farním zařízení pro děti o ní říkali, že je to tatínkova holčička, jaké není rovno. Myslím, že jsem nepochopil, co to skutečně znamená, dokud nebylo příliš pozdě. Celý můj život se do jisté míry vyznačuje tím, že se vším přijdu „s křížkem po funuse“. Nepodařilo se mi zachytit jedinou minutu. Nikdy jsem nepřišel v ten správný okamžik.

Jsem odsouzený k toužení.

11

Stáli jsme v předsíni. Ruku jsem měl položenou na klice. Ulrika se třásla po celém těle.

Proč nám Michael Blomberg volal? Co dělá Stella na policii?

„No tak mi to už pověz,“ naléhal jsem na Ulriku.

„Vím jenom, co mi řekl Michael.“

Michael Blomberg. Už to bylo pár let, co jsem jeho jméno slyšel poprvé. Nebyl slavný jen v právnických kruzích. Udělal kariéru jako jeden z nejlepších obhájců v zemi a zastupoval obžalované v mnoha procesech, které vzbudily velkou pozornost. Objevoval se na stránkách bulváru a zvali ho jako experta do televize. Navíc to on kdysi vzal Ulriku coby začínající obhájkyni pod ochranná křídla a vydláždil jí cestu k úspěchu. Já z něj nikdy zvlášť nadšený nebyl. Připadal mi příliš odměřený a domýšlivý. Ulrika prudce oddechovala. Těkala pohledem, její oči připomínaly vyděšené ptáky.

Pokusila se protáhnout dveřmi kolem mě, ale já jí v tom zabránil a uvěznil ji mezi pažemi.

„Stellu zatkli.“

Slyšel jsem, co mi říká, ta slova se vznášela ve vzduchu, ale nedokázal jsem je pochopit.

„Musí to být nějaký omyl.“

Ulrika zavrtěla hlavou. V příštím okamžiku se mi zhroutila na hruď a mobil jí vypadl z ruky na zem.

„Podezírají ji z vraždy.“ Ztuhl jsem.

První, na co jsem pomyslel, byly ty skvrny na Stellině halence.

Cestou na ulici objednala Ulrika po telefonu taxi. Když jsme šli kolem kontejnerů na tříděný odpad, pustila mou ruku.

„Počkej chviličku,“ řekla a vklopýtala mezi kontejnery a popelnice.

Stál jsem na chodníku a slyšel, jak lapá po dechu a hlasitě dáví.

Zanedlouho se v ulici objevil černý taxík.

„Jak je ti?“ pošeptal jsem jí, když jsme se usadili na zadním sedadle a zapnuli si bezpečnostní pásy.

„Nanic,“ opáčila a rozkašlala se do dlaně. Potom začala oběma palci psát něco do mobilu a já spustil okénko a nastavil obličej proudu chladného vzduchu.

„Nemohl byste jet trochu rychleji?“ zeptala se Ulrika taxikáře.

Něco zamumlal, ale pak šlápl na plyn.

Vybavil se mi Jób. Má snad tohle být moje zkouška?

Ulrika mi vysvětlila, že Michael Blomberg na nás čeká na policii.

„Proč zrovna on?“ chtěl jsem vědět. „Není to nějaká divná náhoda?“

„Je to mimořádně dobrý obhájce.“

„To jistě je, ale jak velká je pravděpodobnost, že případ dostane právě on?“

„Někdy prostě zafunguje náhoda, miláčku. Člověk nemůže řídit úplně všechno.“

Nechtěl jsem naplno říct, že nemám Blomberga rád. Nerad o druhých mluvím takhle ošklivě. Zkušenost mi napovídá, že když někoho nemáme rádi z víceméně nejasných důvodů, když někoho téměř instinktivně zavrhujeme, problém je většinou na naší straně.

Dal jsem taxikáři spropitné a pak jsem musel po schodech do budovy policie trochu popoběhnout, protože Ulrika už otevírala dveře.

Blomberg se s námi setkal ve vstupní hale. Už jsem skoro zapomněl, jak je ten člověk mohutný. Valil se k nám jako medvěd, sako mu plandalo kolem břicha. Byl opálený, na sobě měl modrou košili a drahý oblek, vlasy sčesané dozadu se mu na zátylku vlnily.

„Ulriko,“ zahlaholil, ale přitom kráčel rovnou ke mně a mou ženu objal teprve poté, co mi stiskl ruku.

„Co se to děje, Michaeli?“

„Neboj se,“ uklidňoval ji. „Zrovna jsme skončili s výslechem, tenhle zlý sen už brzo skončí. Policie dospěla k velmi ukvapeným závěrům.“

Ulrika si ztěžka povzdychla.

„Jedna mladá žena tvrdí, že Stellu poznává,“ pokračoval Blomberg.

„Že ji poznává?“

„Asi už jste slyšeli, že se na hřišti na Pilegatan našla mrtvola?“

„A Stella tam někde měla být? Na Pilegatan?“ zeptal jsem se.

„To musí být nějaký omyl.“

„Přesně tak, je to omyl. Ale tamta dívka bydlí ve stejném domě jako zavražděný a tvrdí, že tam včera večer Stellu viděla. Má dojem, že ji zná z H&M. Nic jiného zřejmě vyšetřovatelé nemají.“

„To nedává smysl. To můžou někoho zatknout na základě takhle chabých důvodů?“

Promítal jsem si v hlavě předchozí večer, snažil jsem se upamatovat na všechny podrobnosti. Jak jsem nemohl spát a čekal na Stellu, jak konečně dorazila domů a jak se předtím, než vklouzla do svého pokoje, sprchovala.

„Je ve vazbě?“ chtěla vědět Ulrika.

„Jaký je v tom rozdíl?“ zeptal jsem se.

„Policie má právo člověka zatknout, ale pokud má odnětí svobody trvat déle, musí soud na návrh státního zástupce rozhodnout o vazbě,“ poučil mě Blomberg. „Vedoucí vyšetřovatel teď státního zástupce pouze informuje o případu a pak Stellu pustí. O tom vás můžu ujistit. Je to všechno obyčejný omyl.“

Znělo to až moc sebejistě, přesně takhle jsem si ho pamatoval. Dělalo mi to starosti. Dá se s jistotou říct, že člověk, který nemá pochybnosti, postrádá i dostatek pečlivosti a zájmu o věc.

„Ale proč tak spěchali se Stelliným zatčením?“ zamračil jsem se.

„Pokud nemají žádná další vodítka.“

„Tenhle případ je jako horký brambor,“ povzdychl si Blomberg.

„Policie chce jednat rychle. Oběť totiž není jen tak někdo.“

„Obrátil se k Ulrice a trochu ztišil hlas.

„Je to Christopher Olsen. Margaretin syn.“ Ulrika zalapala po dechu.

„Mar… Margaretin syn?“

„Kdo je to ta Margareta?“ zeptal jsem se. Ulrika se na mě ani nepodívala.

„Ten mrtvý se jmenoval Christopher Olsen,“ vysvětlil mi Blomberg. „Jeho matka se jmenuje Margareta Olsenová a je to profesorka trestního práva.“

Profesorka? Pokrčil jsem rameny.

„Co to s tím má co dělat?“

„Margaretino jméno je v justici pojem,“ vysvětlil mi Blomberg.

„A její syn si v jistých kruzích také získal slušný věhlas. Úspěšný obchodník, majitel řady nemovitostí, člen několika správních rad.“

„To s tím snad nijak nesouvisí, ne?“ poznamenal jsem s rostoucím podrážděním.

Zároveň se mi však vybavila má vlastní slova. Něco takového se stává jenom alkoholikům a narkomanům. Byl to pochopitelně předpojatý názor, zároveň však vycházel z empirických poznatků a statistik. Občas musí člověk před výjimkami zavřít oči, jinak jde ke dnu.

„Nemělo by,“ pokrčil rameny Blomberg. Mezi řádky se však dalo jasně vyčíst, že tam jistá souvislost je a že on sám si není jistý, jestli je na tom něco špatného.

„Syn Margarety Olsenové,“ zopakovala Ulrika. „Kolik že mu je… bylo?“

„Dvaatřicet, alespoň myslím. Nebo třiatřicet. Smrtící úder bodnou zbraní. Policie si většinu podrobností nechává pro sebe. Při výslechu je nejvíc zajímalo, kde se Stella včera večer a v noci pohybovala.“

„Kdy byl ten člověk zavražděný?“ zeptala se Ulrika.

„To se neví jistě, ale svědkyně slyšela nějakou hádku a křik krátce po jedné v noci. Byli jste vzhůru, když Stella dorazila domů?“

Ulrika se obrátila ke mně a já přikývl.

Ano, převaloval jsem se v posteli a nemohl spát. Esemeska, kterou jsem Stelle poslal a na kterou mi neodpověděla. Takže mé obavy nakonec nebyly neopodstatněné. Připomněl jsem si, jak Stella přišla domů a hlučně přecházela mezi koupelnou a prádelnou. Kolik bylo hodin?

„Musí tu být někdo, kdo jí poskytne alibi,“ prohlásil jsem. Ulrika i Blomberg se na mě podívali.

12

Michael Blomberg nám nabídl, že nás zaveze domů svým vozem. Byl teplý večer koncem léta, venku se dalo chodit v krátkých rukávech a po ulicích Lundu se procházeli lidé, jako by se nic nestalo. Venčili psy, vyrazili si za zábavou, někdo šel ven a někdo se vracel domů, někdo jen tak bezcílně bloumal, někdo měl noční a někdo prostě nemohl spát. Každodenní život se nehodlal zastavit jen proto, že se náš svět otřásl v základech.

Když jsme dorazili k domu, zeptal se Blomberg, jestli pro nás může ještě něco udělat. Že prý pro něj není problém s námi ještě chvíli zůstat.

„To není třeba,“ ujistil jsem ho.

Ulrika zůstala ještě chvíli venku na příjezdové cestě a bavila se s ním, já zatím spěchal do koupelny. Bylo mi horko po celém těle a v ústech jsem měl sucho, jako bych žvýkal piliny. Napil jsem se přímo z kohoutku a navlhčil si čelo.

Když jsem přišel do kuchyně, bylo už dlouho po půlnoci a Ulrika seděla na židli s hlavou v dlaních. Navzdory pozdní hodině a mým námitkám se vzápětí pustila do obvolávání svých kontaktů u policie, několika novinářů a právníků, prostě všech, kteří by mohli něco vědět nebo nám nějak pomoct. Sedl jsem si naproti ní a pátral na internetu po informacích o zločinu na Pilegatan, o Christopheru Olsenovi a jeho matce profesorce.

Znovu a znovu jsem se díval na hodinky. Minuty se pomalu vlekly.

Uběhla celá hodina a já už nevydržel sedět na místě.

„Proč se nám nikdo neozývá? Jak dlouho to může trvat?“

„Zavolám Michaelovi,“ prohlásila Ulrika a vstala.

Schody do patra zavrzaly a já slyšel, jak za sebou zavírá dveře své pracovny. Mozek mi užíraly nejrůznější úvahy, v mysli se mi hemžily úzkostné představy.

Bezcílně jsem bloumal po kuchyni, vyšel jsem do předsíně a zase se vrátil. Najednou mi mobil v ruce zazvonil.

„Tady Amina.“ Vzlykla a odkašlala si.

„Amino? Stalo se něco?“

„Moc mě to mrzí,“ vydechla. „Ale já lhala.“

Přesně jak jsem tušil. V pátek se se Stellou neviděly. Sice o tom mluvily, ale nakonec z toho sešlo.

„Když jste se mě na to zeptali, nevěděla jsem, co bych vám měla odpovědět,“ pokračovala. „Lhala jsem jenom kvůli Stelle. Myslela jsem si, že možná dělala něco… Chtěla jsem to napřed probrat s ní.“

Chápal jsem ji. Nemělo smysl se rozčilovat. Byla to taková drobná milosrdná lež.

„Ale určitě jí může poskytnout alibi někdo jinej,“ dodala Amina zoufale. „Tohle je fakt šílený!“

Měla pravdu, působilo to jako zlý sen. Zároveň to však bylo čím dál skutečnější. V duchu jsem viděl Stellu v chladné, odporně špinavé vězeňské cele, kam se zavírají vrazi a násilníci.

Na schodech se objevila Ulrika. Napůl běžela.

„Žalobce podal návrh, aby Stellu vzali do vazby.“

„Do vazby?“

Srdce se mi rozbušilo. Po těle mi vyrazil pot.

„Nechají ji ve vězení.“

„Jak je to možné? Vždyť přece nemají žádné důkazy!“

„Má to co dělat s vyšetřováním. Je tu pár věcí, které si policie potřebuje ověřit, než ji pustí.“

„Například alibi?“

„Mimo jiné.“

Netušil jsem, co bychom měli dělat. Byl jsem plný neklidu. Dokázal jsem zůstat sedět vždycky jenom chviličku, vzápětí jsem musel vstát a hýbat se. Přecházel jsem z místnosti do místnosti jako zombie, v ponožkách jsem vyšel ven a obešel dům.

Slunce už vyslalo na východě k obzoru první váhavé paprsky, a my pořád ještě nic nevěděli. Nalil jsem do sebe tolik kávy, až mi neklidně bublala v žaludku, a vzhledem k nedostatku spánku jsem všechno vnímal jako v mlze.

Konečně volal Blomberg. Stál jsem v kuchyni proti Ulrice a tajil dech.

Odpovídala mu krátce a nezřetelně. Když domluvili, ještě chvíli si přidržovala telefon přitisknutý k uchu.

„Co říkal?“ chtěl jsem vědět.

Podívala se na mě, ale jako by mě neviděla. Její pohled šel mimo mě.

„Musíme odejít z domu.“

Hlas měla slabounký jako pavučinka, jako by se měl každou chvíli přetrhnout.

„Cože? Co se děje?“

„Jede sem policie. Udělají tu domovní prohlídku.“

Okamžitě jsem si vzpomněl na skvrny na halence. Přece to nemohla být krev, že ne? Určitě to bude mít nějaké přirozené vysvětlení. Blomberg měl zjevně pravdu, celé je to nedorozumění založené na ukvapených závěrech.

Stella by přece nikdy… Nebo ano?

Vyklouzl jsem do prádelny a zvedl hromadu oblečení, pod kterou jsem halenku předtím zastrčil. Ruce se mi zastavily uprostřed pohybu.

Halenka tam nebyla.

„Co tam děláš?“ křikla na mě Ulrika z kuchyně. „Musíme pryč.“ Zoufale jsem prohlédl i ostatní hromádky oblečení, ale nic jsem nenašel. I šňůry na prádlo byly prázdné. Halenka zmizela.

„No tak pojď!“ volala na mě Ulrika.

13

Budoucnost byla vždycky světlá, ovšem takovým tím třpytivým, téměř oslnivým stylem, jako když vzdouvající se mlhou prostupuje zimní sluníčko. Nebyly s ní spojené obavy, přestože se v ní nerýsovaly žádné cesty. Pamatuju si Stellu ještě s mléčnými zoubky a copánky. Vzpomínám si, jak poté, co si četla o strašidlech, odmítala spát sama. Na to, jak jsem s ní několik let chodil ráno co ráno do školky. Na její toužebný pohled v okně, na to, jak nechtěla přestat mávat. Na malou Stellu, kterou nějací kluci otravovali a pokřikovali na ni Ježíšovo dítě, na to, jak v pláči schovávala tvářičku do polštáře a chtěla se vykašlat na školku a odstěhovat se deset tisíc kilometrů odsud. A jak jsem já, který jsem coby vězeňský kaplan pracoval s vrahy a násilníky a učil jsem se reagovat na problémové jednání bez emocí, najednou vypěnil do té míry, že jsem jednoho z těch kluků chytil a vyhrožoval mu, že jestli to udělá ještě jednou, bude to mít nepříjemné následky.

Vzpomínám si na rozhovor s učitelkou v mateřské školce, když bylo Stelle pět let. Vlastně byla tenkrát řada na Ulrice, ale nějak se stalo, že jsem měl tehdy dopoledne volno, a tak jsem se rozhodl, že půjdu s ní. Seděli jsme v kanceláři a za oknem si na zahradě hrály děti.

„Bude lepší, když stáhneme žaluzie,“ poznamenala učitelka a natáhla se přes stůl.

Bylo jí kolem čtyřiceti, měla prošedivělou ofinu a úžasnou schopnost přejít v jediném okamžiku z přívětivého úsměvu a příjemně zpěvné intonace ke strohému výrazu tváře a rozkazovačnému tónu. Nejspíš nemoc z povolání.

„Připadá vám všechno v pořádku?“ zeptala se, když jsme se posadili.

Podívali jsme se s Ulrikou po sobě a přikývli jsme.

Učitelka – jmenovala se Ingrid – pak prošla veškeré činnosti, výtvarné aktivity a výchovné hry, kterým se ve školce v průběhu podzimu a zimy věnovali. Ukázala nám složku se Stellinými výkresy a fotografie naší dcery, jak si hraje na zahradě, je na nějaké exkurzi nebo sedí na zemi v kruhu dětí. S Ulrikou jsme si je prohlíželi, usmívali jsme se a pokyvovali hlavami. Celou tu dobu jsme však měli pocit, že čekáme na něco jiného, jako by to celé bylo jen jakýsi úvod, během nějž Ingrid sbírá odvahu k tomu, co přijde potom.

Následovalo krátké ticho. Ingrid namátkou probírala své papíry a zdálo se, že neví, kam s očima.

„Někteří rodiče vyjádřili určité znepokojení,“ řekla, aniž se na nás podívala. „Stella občas bývá dost dominantní a… snadno se rozzlobí. Když není po jejím.“

V tomhle jsme svou dceru samozřejmě poznávali, i když jsme doufali, že se to ve školce nebude projevovat tolik jako doma. Ovšem z toho, že se ke Stelle vyjadřují jiní rodiče, jsem byl na rozpacích a rozčilovalo mě to.

„Tak zlé to snad přece není, ne? Vždyť je jí teprve pět.“ Ingrid přikývla.

„Někteří rodiče se obrátili na ředitelku školky,“ informovala nás. „Je důležité, aby byla Stelle poskytnuta potřebná pomoc jak tady ve školce, tak doma.“

„Ale kteří rodiče to jsou?“ chtěla vědět Ulrika.

„Můžete nám dát nějaký příklad?“ zeptal jsem se. „Co dělá Stella špatného?“

Ingrid zalistovala v papírech.

„Třeba když hrajeme hry, kde děti zastávají určité role, Stella chce vždycky ostatním velet.“

Ulrika pokrčila rameny.

„Někdy je přece dobře, když se někdo ujme vůdčí úlohy, ne?“

„Víme o tom, že se Stellino chování dá chápat jako dominantní,“ podotkl jsem. „Otázkou je, do jaké míry bychom se to měli snažit potlačovat. Jak říká Ulrika, vůdčí schopnosti někdy mohou být pozitivní, třeba je jen dobře, že je Stella průbojná a energická.“

Ingrid se rozpačitě poškrábala na pravém obočí.

„Minulý týden Stella prohlásila, že je jako Bůh. Že je jako Bůh a ostatní děti ji musí poslouchat, protože Bůh všechno řídí.“ Ze strany se do mě vpaloval Ulričin pohled. Stella se mnou trávila dost času v kostele, zajímala se o mou práci a už teď nám pokládala existenciální otázky, nikdy by mě však ani ve snu nenapadlo poskytnout jí nějaká okamžitá řešení či předžvýkané odpovědi. A na téma Boží všemohoucnosti jsem navíc před svou dcerou nikdy nezabrousil.

„My si se Stellou promluvíme,“ slíbil jsem krátce.

Cestou domů Ulrika rozhodným pohybem ukazováčku ťukla na ovládací panel a vypnula autorádio.

„To je šílené, jak si někteří lidé dovolují vyjadřovat se k výchově cizích dětí.“

„S tím si nemusíme dělat těžkou hlavu,“ opáčil jsem a znovu pustil hudbu. „Vždyť je jí teprve pět.“

Neměl jsem tušení, jak rychle čas uběhne.

14

V neděli dopoledne jsem seděl ve spartánsky vybavené místnosti na policejní stanici a čekal, až mě vyslechnou. Dostal jsem velký hrnek silné kávy a minuty se vlekly bolestivě pomalu, pokožka mě svědila. Nakonec dorazila komisařka kriminální policie, která se jmenovala Agnes Thelinová. Tvářila se smířlivě a tvrdila, že přesně ví, jak mi teď musí být. Sama má prý dva syny ve Stellině věku.

„Chápu, že jste smutný a máte strach.“

„Takhle bych to zrovna nenazval.“

Protože já měl především zlost. Zní to divně, přinejmenším takhle zpětně, ale v tu chvíli na mě nejspíš naplno doléhal šok. Obavy a zármutek jsem odložil stranou a soustředil se na přežití – svoje i celé rodiny. Musím nás z toho dostat.

„Co vlastně hledáte?“ zeptal jsem se.

„Co tím myslíte?“

„Tu vaši domovní prohlídku. Tu hromadu policajtů, kteří se nám právě v tuhle chvíli hrabou ve věcech.“

Komisařka Thelinová přikývla.

„Hledáme technické důkazy. Může to být spousta nejrůznějších věcí. Například se může stát i to, že najdeme něco, co Stelle pomůže, co potvrdí její výpověď. Ale taky nemusíme najít vůbec nic. Pokoušíme se zjistit, co se stalo.“

„Stella s touhle záležitostí nemá nic společného,“ ujistil jsem ji. Agnes Thelinová znovu přikývla.

„Postupujeme krok za krokem. Můžete začít tím, že nám vylíčíte, co jste dělal v pátek.“

„Byl jsem skoro celý den v kostele.“

„V kostele?“

Z jejího tónu se zdálo, že kostel je to poslední místo na světě, kam by šla.

„Jsem farář,“ vysvětlil jsem jí.

Chvíli na mě užasle zírala, pak se vzpamatovala a začala se zaujatě zaobírat svými papíry.

„Takže jste… byl v práci?“

„Odpoledne jsem sloužil mši, byl pohřeb.“

„Aha, pohřeb, ano.“ Poznamenala si to. „V kolik hodin jste dorazil domů?“

„Asi kolem šesté.“

Vylíčil jsem jí, jak jsem se osprchoval a uvařil vepřové ragú a jak jsme ho s Ulrikou snědli. Po jídle jsme se usadili na sedačce a zahráli si Trivial Pursuit, načež jsme šli spát. Stella byla do čtvrt na osm v práci a pak se měla v centru sejít s jednou kamarádkou. Agnes Thelinová se mě zeptala, jestli jsem v průběhu večera se Stellou mluvil, a já jí odpověděl, že jsem jí poslal esemesku, ale že už si nepamatuju, jestli na ni odpověděla.

„Je to u ní obvyklé, že na vaše esemesky neodpovídá?“ Pokrčil jsem rameny.

„Taky máte doma puberťáky, ne?“

„Ale teď mluvíme o Stelle.“

Vysvětlil jsem jí, že to rozhodně není nic neobvyklého. Dříve či později nějaká odpověď dorazí, nezřídka se ovšem stává, že spíš později. Někdy o hodně později. A není ani nijak neobvyklé, že když odpověď nakonec přijde, sestává pouze ze smajlíka nebo palce nahoře.

„Co to bylo za kamarádku?“ Musel jsem polknout.

„Jak to myslíte?“

„Se kterou kamarádkou se to měla Stella sejít? Jak se s ní chystala večer do centra.“

Upřel jsem pohled na stůl.

„Stella mně a mojí ženě řekla, že má sraz se svou kamarádkou Aminou. Ale s tou jsme mluvili a víme, že se v pátek neviděly.“

„Proč podle vás Stella lhala?“ Její volba slov mě popudila.

„Ale ona přece nelhala. Amina nám řekla, že se sejít měly, ale že změnila plány.“

„Co si myslíte, že dělala místo toho?“

Neodpověděl jsem. Proč bych si tu měl něco vymýšlet? Moje představy o tom, co snad moje dcera dělala, přece nejsou nijak důležité.

„Víte, co dělala?“ zeptala se mě Agnes Thelinová. To už byla logičtější otázka.

„Ne.“

Agnes Thelinová se mlčky probírala těmi svými papíry. Nejspíš nechala uběhnout jen pár vteřin, ale stačilo to, aby mi nastalé ticho začalo připadat tak nějak významné.

„Jaký má Stella mobil?“ promluvila znovu komisařka. Vysvětlil jsem jí, že moje dcera má iPhone, ale že se mi jednotlivé modely vždycky pletly. Každopádně je Stellin telefon bílý, alespoň to jsem jí říct mohl.

„Má jich víc?“ chtěla vědět Agnes Thelinová.

„Ne.“

Při domovní prohlídce policie Stellin mobil určitě najde a zabaví. Na okamžik mě napadlo, jestli bych komisařce Thelinové neměl prozradit, že si Stella telefon zapomněla doma, rozhodl jsem se ale, že budu mlčet. Kdybych jí řekl, že devatenáctiletá dívka odešla z domu bez mobilu, znělo by to divně. Jako by bylo něco v nepořádku.

„Nevíte, jestli si Stella mohla opatřit pepřový sprej?“

„Pepřový sprej? Jako nosí policie?“

„Přesně tak. Má nějaký takový sprej?“

„Ovšemže ne. Je to vůbec legální?“ Udělalo se mi nevolno.

„V kolik hodin jste si šel v pátek lehnout?“ změnila téma Agnes Thelinová.

„V jedenáct, možná chvilku po jedenácté.“

„Usnul jste hned?“

„Ne, nemohl jsem spát.“

„Takže jste dlouho nemohl usnout?“

Zhluboka jsem se nadechl. Myšlenky mi vířily v hlavě. Rozmazané obrázky Stelly, malá holčička, hrdá puberťačka, dospělá žena. Moje holčička. Naše rodina: Ulrika, já a Stella. Fotografie na okenním parapetu.

„Nemohl jsem usnout a čekal jsem na Stellu. Je asi jedno, jak jsou děti staré, člověk se o ně prostě pořád bojí.“

Agnes Thelinová přikývla. Vypadalo to, že mě chápe. To, co se stalo potom, se těžko vysvětluje.

Neplánoval jsem, že to udělám. Šel jsem k výslechu s úmyslem přispět k vyšetřování, jak to jen půjde. Vůbec mi nepřišlo na mysl, že bych se mohl sebeméně odchýlit od pravdy.

„Takže jste byl vzhůru, když Stella dorazila domů.“

Oči komisařky Thelinové byly velké a pohled vyzývavý.

„Hm.“

„Prosím?“

„Ano,“ odpověděl jsem a ostřejším tónem dodal. „Když přišla domů, byl jsem vzhůru.“

„Máte nějakou představu, kolik mohlo být hodin?“

„Vím přesně, kolik bylo.“

Je to lež? blesklo mi hlavou. Tak jako jsou na světě různé pravdy, určitě musí existovat i různé lži. Například milosrdná lež – těm jsem se nikdy nevyhýbal. Lepší je lež, která ušetří něčí city, než bolestná pravda. To jsem si alespoň vždycky říkal.

Ale tohle bylo samozřejmě něco jiného.

„Když Stella přišla domů, bylo tři čtvrtě na dvanáct.“

Komisařka Thelinová se na mě chvíli upřeně dívala a mně se v žaludku svíjelo jako had osmé přikázání. V Bibli stojí, že ten, kdo zalže, je ztracen. Zároveň se tam však říká: můj Bůh je spravedlivý a shovívavý.

„Jak to víte?“ chtěla vědět Agnes Thelinová. „Tedy takhle přesně?“

„Podíval jsem se na hodiny.“

„Na jaké hodiny?“

„V mobilu.“

V evangeliích je jeden verš, který praví, že dům vnitřně rozdělený nemůže obstát. Totéž platí i pro rodinu. A já si uvědomil, že jsem na svou rodinu zapomněl. Že jsem ji zanedbával. Bral ji jako samozřejmost. Nebyl jsem ten správný otec a manžel, jakým jsem měl být.

Stále ještě jsem neměl ponětí, co se stalo, když ten člověk přišel na hřišti na Pilegatan o život, jednou věcí jsem si však byl jistý: moje dcera není žádná vražedkyně.

„Jste si jistý, že Stella přišla domů právě tehdy?“ ujišťovala se komisařka Thelinová.

„Jistěže ano.“

„Mám na mysli, jestli jste třeba nemohl slyšet něco jiného?“

Z mého úsměvu vyzařovala jistota. V nitru jsem se rozpadal na kusy.

„Jsem si jistý. Mluvil jsem s ní.“

„Vy jste s ní mluvil?“ vyhrkla Agnes Thelinová. „A co říkala?

Všiml jste si něčeho zvláštního?“

„Vůbec ničeho. Víceméně jsme si jenom popřáli dobrou noc.“ Agnes Thelinová ze mě nehodlala spustit pohled.

Had v mých útrobách se znovu začal svíjet. Zaplavil mě přesvědčivý pocit, že v té zatuchlé výslechové místnosti nesedím já, že tohle všechno říká někdo úplně jiný.

V prvním dopise Timoteovi píše Pavel, že ten, kdo se nestará o vlastní rodinu, se odklonil od víry v Ježíše. A já se o svou rodinu nestaral dostatečně. Tohle je šance, jak můžu své chyby napravit.

Tohle rodiny dělají, říkal jsem si. Jejich členové se navzájem ochraňují.

15

V létě po svých šestnáctých narozeninách jsem konečně začal chodit s Åsou z vedlejší třídy, po které jsem pokukoval už několik let, a byl jsem šťastnější než kdykoli předtím, Během týdenního táboření v Dalarně jsem ale poznal Doris, která byla o dva roky starší než já, kouřila mentolky a psala román. K ničemu mezi námi nedošlo, ale když jsem se vrátil domů k Åse, hryzalo mě špatné svědomí, dokud jsem jí o Doris všechno nepověděl, přestože jsme se já a Doris už nikdy neměli setkat. I o tom, jak jsem ji chtěl políbit. Åsa mě přímo na místě pustila k vodě a zakrátko se o mně rozšířily zvěsti, že jsem nevěrný hajzl, na něhož se nedá spolehnout. V Blekinge už se mnou žádná dívka chodit nechtěla, ale přesto jsem v srdci cítil, že jsem se zachoval správně.

Vyrůstal jsem v rodině poznamenané hodnotami sedmdesátých let, představami o svobodě a solidaritě. Táta pěstoval ekologické plodiny a snídával nahý v kuchyni s hrnkem kávy a čerstvě nacpanou dýmkou. Máma mi, než jsem nastoupil do první třídy, vysvětlila, jak funguje menstruační cyklus, a probrala se mnou noční poluce. Nějaká pravidla či požadavky u nás téměř neexistovaly. Stačil zdravý rozum a přirozené morální cítění.

„Připadá ti to správné? Je ti z toho dobře u srdce?“ zeptal se mě táta, když mě v deseti letech načapal, jak tahám sestru za vlasy, až mi jich velké chomáče zůstaly v ruce.

To stačilo, abych se zastyděl a zaplavily mě takové výčitky svědomí, až jsem se rozbrečel.

Zkusil jsem to párkrát na Stellu.

„Je ti z toho dobře u srdce?“ zeptal jsem se jí, když nám volal ředitel školy, aby nám sdělil, že vyhodila spolužaččinu čepici na střechu.

Jen na mě nasupeně zírala.

„U srdce ti přece nemůže bejt dobře ani špatně. To prostě jenom tluče.“

Jsem neochvějně přesvědčený, že být rodič je ta nejtěžší věc na světě. Všechny ostatní vztahy mají nějaký nouzový východ. S partnerem či partnerkou se můžete rozejít, to udělá v nějakém okamžiku většina lidí – když ze vztahu vyprchá láska, když se ti dva vzájemně odcizí, když v srdci cítí, že už to není ono. Přátele a známé může člověk na cestě životem opustit, stejně tak příbuzné, dokonce i sourozence či rodiče. Můžete je ponechat osudu a jít dál, zvládnete to i bez nich. Ale vlastního dítěte se zříct nemůžete.

Když přišla na svět Stella, byli jsme s Ulrikou ještě mladí a nezkušení. Sice jsme chápali, že to nebude snadné, ale naše obavy se týkaly spíš každodenních záležitostí, nedostatku spánku, problémů s kojením či nemocemi. Teprve po čase nám došlo, že na rodičovství je nejtěžší něco úplně jiného.

Skoro deset let jsme se s Ulrikou pokoušeli dát Stelle sourozence. Byly doby, kdy se kolem téhle marné snahy točil celý náš život, kdy vyčerpávala veškeré síly, které jsme jí byli schopní věnovat. Vytáhli jsme do války a oba jsme se vyzbrojili tím nejhorším typem odhodlání zvítězit. Měli jsme pocit, že čárka na těhotenském testu všechno vyřeší.

Neuvědomovali jsme si, co se to s námi stalo, jak se pohřbíváme čím dál hlouběji do jámy tvořené výčitkami svědomí, zahanbením a pocitem vlastní nedostatečnosti.

Seděli jsme na klinice reprodukční medicíny a nad Stellinou hlavou jsme po sobě kradmo pokukovali. Naše dcera seděla na zemi a stavěla si něco z lega. Další negativní testy. K oplodnění nedošlo.

Cestou domů jsem v autě na Uriku zařval:

„Tohle není soudní přelíčení! Není tu žádný viník.“ Odfrkla si s pohledem upřeným na zamlžené okénko.

„V tom případě za to dávám vinu Bohu. Můžeš mi vysvětlit, proč Bůh nechce, abychom měli děti?“

„Jedno dítě už přece máme,“ připomněl jsem jí, naklonil se k autorádiu a zesílil zvuk na doraz, až to v reproduktorech zapraskalo. V posledních letech jsme se do našeho boje proti přírodě i proti sobě navzájem zabrali natolik, že nám zřejmě úplně vypadlo z paměti, za co že to vlastně bojujeme. Četl jsem vyprávění o vojácích z první světové války, kteří v zákopech nakonec zapomněli, kdo je nepřítel, a začali střílet na své spolubojovníky. Ten večer stála Stella v předsíni, na sobě pyžamo a vlasy rozcuchané, a dívala se na nás ospalýma očima. Mám dojem, že tou dobou zrovna začala chodit do školy, mohlo jí být tak šest nebo sedm let. I za tak krátkou dobu jsme s Ulrikou zestárli, do škvír v našem „my“ pronikly zatrpklost a mlčení. Připadalo nám, že máme společné už jen jedno – náš boj.

„Já žádnýho brášku ani žádnou ségru nechci,“ sdělila nám Stella stroze.

16

Po výslechu jsem zavolal Ulrice. Právě se byla podívat u našeho domu, uvnitř však stále ještě byla policie.

„Vážně si myslí, že Stella něco provedla,“ informoval jsem ji.

„Je to jako zlý sen!“

„Cos jim řekl?“ chtěla vědět Ulrika.

„Řekl jsem jim, že vím přesně, kdy Stella v pátek dorazila domů. Vysvětlil jsem jim, že jsem byl vzhůru a mluvil jsem s ní.“

Ulrika chvilku mlčela.

„Kolik bylo hodin?“ zeptala se potom.

Nadechl jsem se. Lhaní se mi hnusí. Zvlášť když jsem teď měl lhát vlastní manželce. Ale neviděl jsem jinou možnost. Do tohohle Ulriku zatahovat nemůžu. Nic neví, když Stella přišla domů, už spala. Jak bych jí měl vysvětlit, že jsem policii lhal?

„Tři čtvrtě na dvanáct,“ prohlásil jsem.

Neměl jsem z toho tak strašný pocit, jak jsem se obával. Jako by můj odpor s každým dalším opakováním té lži slábl.

Ulrika mi vysvětlila, že má namířeno na schůzku s jedním svým známým policejním vyšetřovatelem. Já v tuhle chvíli nemohl dělat nic. Nemohl jsem dělat nic, ale přitom tu byla spousta věcí, která se udělat musela. Svižným krokem jsem zamířil k Bantorgetu. Sluneční světlo mě oslepovalo, takže jsem musel sklopit oči k zemi. Hlasy kolem mi připadaly pronikavé a jako by mě obviňovaly. Přidal jsem do kroku. Jako by celé město byly jedny velké civějící oči.

Odpoledne policie z našeho domu konečně odešla. Když jsem dorazil, byla Ulrika na výslechu u komisařky Thelinové. Procházel jsem doma místnost po místnosti a nepříjemně se mi svíral žaludek. Pokud jde o počínání policie, neměli jsme si nač stěžovat, zanechala po sobě jen pár sotva viditelných stop. Ale pocit, že mi někdo vnikl do soukromí, ve mně stejně pořád hlodal.

Prošel jsem přízemí a prohlédl prádelnu, předsíň a obývací pokoj, dokonce jsem otevřel i kamna a nakoukl dovnitř. Pak jsem vyšel po schodech do Stellina pokoje. Chvíli jsem stál ve dveřích, uvědomil jsem si, jak je to tam najednou prázdné. Policie si musela spoustu věcí odvézt.

Nějaký čas jsem postál i u okna v naší ložnici, díval jsem se na fotografii, kterou jsem nedávno nešťastnou náhodou rozbil. Pomalu jsem přejížděl ukazováčkem po obrázku a bylo mi z toho dobře u srdce. Nic není důležitější než rodina.

Za oknem halil soumrak okolí do tenké vrstvy tmy. Klouzal jsem pohledem po zářivé řadě rozsvícených pouličních lamp až k obzoru a přemítal, jak se tomu, kdo trpělivě čeká, dostane Boží milosti. Spravedlivý se přidrží své cesty.

Na druhé straně ulice jsem uviděl stát několik sousedů. Ukazovali si na náš dům. Prudce jsem stáhl roletu. V tu chvíli jsem se rozhodl, že zavolám předsedovi farní rady a sdělím mu, že si beru zdravotní dovolenou. Bylo mu znát na hlase, že se mnou upřímně soucítí, řekl mi pár útěšných slov a pobídl mě, ať zůstanu doma, jak dlouho budu potřebovat, že si o sbor nemusím dělat starosti.

Pak jsem zavolal Ulrice. Komisařka Thelinová právě skončila s výslechem.

„Není to tak jednoduché, jak si Blomberg původně myslel,“ sdělila mi má žena.

Její hlas ke mně doléhal ve vlnách. Nedokázal jsem rozlišit, jestli je nějaký šum na lince, nebo jestli má Ulrika slzy na krajíčku.

„Jak to myslíš?“

Ve sluchátku několikrát zapraskalo. Slyšel jsem, jak Ulrika zápasí s dechem.

„Policie zřejmě u nás doma něco našla. Státní zástupkyně právě podala návrh, aby byla Stella vzata do vazby.“

17

Michael Blomberg měl kancelář ve třetím patře domu v ulici Klostergatan, co by kamenem dohodil od hotelu Grand. V pondělí jsme s Ulrikou hned po ránu čekali za dveřmi. Mé ženě se ve tváři zřetelně odráželo nevyspání. Ani já za poslední dva dny nezamhouřil oka, ale nevnímal jsem únavu jako něco, čím bych se měl zabývat. Hlavou se mi honila spousta jiných věcí.

Oba jsme pod vysokým, zdobným štukovým stropem dostali šálek kávy a Blomberg si zastrčil palce do zadních kapes kalhot a dusal naleštěnými koženými botami po podlaze.

„Jednání o vzetí do vazby je v jednu.“

Stáhlo se mi hrdlo. Konečně budeme mít možnost Stellu vidět.

„Policie našla na místě vraždy otisk boty,“ pokračoval Blomberg a poškrábal se na krku. „Stejnou velikost a vzorek podrážky, jako mají Stelliny boty.“

Sevřel jsem Ulrice předloktí.

„A to je všechno?“ zeptal jsem se. „Jiný důkaz nemají? Při domovní prohlídce nic nenašli?“

„To se ještě nedá s jistotou říct, je na to moc brzo. Dost věcí z vašeho domu odvezli do laboratoře na technickou analýzu.“

„Ale tyhle záležitosti většinou nějaký čas trvají, ne?“ zeptal jsem se.

„Najít odpovědi jim nepotrvá déle než pár dní,“ opáčil Blomberg. „Ve Stellině případě se jedná o takzvanou vyšetřovací vazbu. Stručně řečeno to znamená, že než přijdou výsledky z laboratoře, budou Stellu držet ve vazbě. K tomu, aby někoho vzali do vazby jako důvodně podezřelého, toho na něj moc mít nemusí.“

„Stačí jim otisk boty?“

Blomberg pohlédl na Ulriku, jako by si myslel, že by měla něco říct. Jako by bylo na ní, aby svému nechápavému manželovi všechno vysvětlila.

„Myslím, že byste měli být připravení na to, že ji do té vazby skutečně vezmou.“

Znělo to osudově. Rezignovaně. Podíval jsem se na Ulriku, ale ta jenom přikývla. O co tady jde?

„Který státní zástupce na tom dělá?“

„Jenny Jansdotterová.“

„Ta bude dobrá. Patří k nejlepším.“

Nedokázal jsem dost dobře odhadnout, jestli je to plus nebo minus. Nikdy nebylo zapotřebí, abych nějak hlouběji studoval právnické texty zabývající se odnětím svobody. Většina lidí naštěstí nemá důvod se takovými věcmi zabývat. Jsem sice ženatý s advokátkou, ale moje povědomí o téhle oblasti je přinejlepším základní. Teď už vím, jak málo důkazů policie potřebuje, aby člověka mohla držet ve vězení. Mnohokrát jsem slyšel, jak někdo tvrdí pravý opak, nešťastní policisti si stěžují, že pachatelé zůstávají na svobodě a do vězení se vůbec nedostanou, všeobecně se má za to, že švédský právní systém zkolaboval, a místo aby se zabýval utrpením obětí, hájí spíš práva podezřelých a odsouzených. Lidé volají po tvrdších trestech a přísnějších opatřeních. Já sám jsem pracoval ve věznicích a tyhle názory jsem sdílel. Nikdy předtím jsem neměl důvod, abych se na to podíval z jiného úhlu.

„Navíc má obžaloba svědkyni. Sousedku,“ pokračoval Blomberg. Naklonil se nad stůl a z jednoho z papírů přečetl: „My Sennevallovou.“

Řekl to naprosto klidně, jako by nezbývalo než se s tím smířit.

Neměl by spíš zuřit? Chtít s tím něco udělat?

„Svědkyni,“ zopakoval jsem. „Jak si může být jistá, že viděla zrovna naši Stellu? Vždyť ji nezná.“

„Tvrdí, že ji poznala, prý ji zná z H&M.“

„Že ji poznala…“ zamumlal jsem. Ulrika mě šťouchla do boku.

„A co na to říká Stella?“

Blomberg si odkašlal a vjel si rukou do vlasů. Znovu se obrátil přímo k Ulrice. S každou další vteřinou ve mně narůstalo přesvědčení, že je to neschopný hlupák.

„Když v H&M zavřeli, vyrazila si Stella s pár kolegyněmi do restaurace Stortorget. Najedly se a daly si pár skleniček vína. Stella z restaurace v půl jedenácté odešla, všechny její kolegyně to dosvědčily. Nikomu neřekla, kam se chystá, ale všechny měly za to, že nasedne na kolo a pojede domů.“

„Ale ona to neudělala?“

„Sama říká, že dojela na kole do Tegnérovy ulice a pak obešla ještě pár dalších barů v centru. Nevzpomíná si přesně, kde kdy byla.“

Ulrika a já jsme se na sebe podívali. Tohle nepůsobilo jako neprůstřelné alibi. Znělo to spíš vyhýbavě, jako něco, co by řekl někdo, kdo je skutečně vinen. Proč se Stella nepokusila rozpomenout na další podrobnosti?

„Musí si vzpomenout ještě na něco,“ prohlásil jsem. „Někdo ji určitě viděl. Zná se přece s půlkou města.“

Blomberg se podíval na Ulriku.

„Víme už něco víc o tom, kdy se to stalo?“ zeptala se. „Ta svědkyně, paní Sennevallová, prý slyšela někoho křičet a hádat se kolem jedné?“

„Přesně tak. V prvních zprávách se mluvilo o tom, že to bylo těsně po jedné v noci, teď ale čekají na výsledky ze soudního lékařství, aby mohli dobu smrti určit přesně.“

Ulrika na mě pohlédla.

„Pokud se přijde na to, že Christopher Olsen zemřel v jednu v noci, znamená to, že má Stella alibi.“

„Přesně tak,“ přikývl Blomberg. Udělaly se mi mžitky před očima.

„A ne jen tak ledajaké,“ pokračoval se spokojeným úsměvem slavný advokát. „Všichni, s kým jsem mluvil, prohlašují, že jste poctivost sama, Adame.“

Ztěžka jsem polkl.

18

Jednání o vazbě začalo hned po obědě. Kolem budovy okresního soudu s tou její zvláštní fasádou zdobenou břidlicí a měděnými ozdůbkami a s malou zvonicí vpředu jsem za svůj život prošel snad stotisíckrát. Teď jsem těmi dveřmi poprvé vstoupil dovnitř. Musel jsem vyndat věci z kapes. Stál jsem ve vchodu v poloze ukřižovaného a člen justiční stráže mě objížděl detektorem kovů. Pak jsem se posadil na chodbě vedle Ulriky na křeslo připomínající nemocniční lehátko a čekali jsme. Vzduch byl zatuchlý.

Kdykoli se hlavní dveře otevřely, prudce jsme vstali a člen bezpečnostní služby se lekl, takže nás nakonec požádal, abychom se trochu uklidnili.

Konečně se objevila Stella, těsně vedle ní šli po obou stranách muži v uniformách. Jen tam tak postávala, vznášela se mezi dozorci se širokými rameny jako bledý přízrak. Na nás se ani nepodívala. Ulrika se k ní rozběhla a sevřela ji do náruče, uniformy ji ale rychle přinutily ustoupit.

„Stello! Děťátko moje!“

Pronikl jsem mezi oba strážné, abych se mohl své holčičky dotknout, ale jeden z nich rozpřáhl mohutné paže a zabránil mi v tom.

„Brzo bude po všem, Stello,“ řekla Ulrika.

Stella byla v obličeji sinalá a oči měla zapadlé, ale bylo tu i něco jiného, něco, co jsem u ní ještě nikdy neviděl. Jako by jí bylo všechno jedno. Takovou únavu, jaká se jí odrážela v obličeji, člověk vídá u lidí, kteří to vzdali a poddávají se osudu nebo, jako v tomhle případě, systému. Jako by říkali: „Dělejte si se mnou, co chcete.“ Je jim to vidět na očích, vypadají, jako by z nich někdo vysál všechen život.

Setkal jsem se i s jinými lidmi, kteří na všechno rezignovali. S lidmi, kteří ztratili smysl života a vlastní vůli do té míry, že už ani nedokážou sebrat sílu k tomu, aby si sami ublížili.

Stellu odváděli do soudní síně a já se propadl do prázdna plného nejistoty. Jako bych zůstal viset ve vzduchu, v boji o život kopal kolem sebe a snažil se najít nějakou oporu.

Jednací síň nebyla větší než obývací pokoj. Posadili jsme se a soudce se zatím probíral nějakými papíry. Blomberg Stelle přisunul židli, a když se pokoušela posadit, vypadalo to, jako by se rozpadla na kousky, jako by jednotlivé části jejího těla nedržely pohromadě, a Blomberg ji musel oběma rukama podepřít.

Ulrika a já jsme se pevně chytili za ruce. Naše holčička seděla pět metrů před námi a my se jí nesměli dotknout.

Vstoupila státní zástupkyně, klapání jejích podpatků bylo slyšet až na chodbě. Kráčela svižným krokem, na sobě drahé oblečení, šperky na krku a na zápěstích cinkaly, postava typická pro gymnastky: drobná, štíhlá, vypracovaná, s nohama do O. Brýle měly černé hranaté obroučky, vlasy měla státní zástupkyně pečlivě uhlazené, takže neodstával ani jediný pramínek. Rozložila si papíry na stůl před sebe ve třech úpravných hromádkách, rubínově rudými nehty zarovnala okraje a pak si potřásla rukou s Blombergem a Stellou.

Měl jsem sotva čas pochopit, že soudní řízení začalo, když předseda senátu vydal pokyn, že se bude jednat za zavřenými dveřmi, a jeden ze soudních zřízenců mně a Ulrice vysvětlil, že musíme odejít.

„Vždyť je to moje dcera!“ vykřikl jsem mu přímo do obličeje. Soudní zřízenec překvapeně upřel pohled na můj kolárek.

Láska je tím nejtěžším úkolem, který člověk dostal. Zajímalo by mě, jestli Ježíš chápal, co vlastně žádá, když lidi nabádal, aby milovali bližního svého jako sebe sama.

Může člověk někoho dál milovat, přestože je dotyčný vrah?

Jak jsem tak čekal za dveřmi jednací síně, byla ta myšlenka stále silnější. Pokoušela se mi do hlavy protlačit už dřív, ale teprve teď jsem našel odvahu u ní setrvat. U představy, že by Stella mohla být vinna.

Ty skvrny na halence. Mohlo to samozřejmě být cokoli. Ale proč Stellu nikdo neviděl? Někdo, kdo by mohl dosvědčit, kde byla, co dělala. Několik hodin z pátečního večera jako by se proměnilo v černou díru. Co Stella tou dobou dělala?

Už jsem seděl naproti odporným vrahům a sliboval jim bezpodmínečnou Boží lásku. Lidská láska je jiná. Připomněl jsem si slova svatého Pavla o lásce, která se vždy raduje z pravdy, o lásce, která věří a vydrží, ať se děje cokoli.

Dělám to pro svou rodinu. Takhle jsem uvažoval. Musím udělat všechno pro svou rodinu. Až moc často jsem ve snaze být ten nejlepší manžel a otec na světě selhal. Teď se mi naskytla příležitost to napravit. Udělám všechno, abych svou rodinu zachránil.

Když se dveře jednací síně znovu otevřely, měl jsem tělo tak ztěžklé, že mi Ulrika musela pomoct vstát, a cestou zpátky dovnitř mě podpírala. Před námi seděla Stella, tvář ukrytou v dlaních.

Tiskli jsme se s Ulrikou k sobě, drželi jsme se jeden druhého jako tonoucí v rozbouřeném moři.

Dveře se za námi zavřely a soudce klouzal pohledem po místnosti.

„Stella Sandellová je důvodně podezřelá z vraždy.“

Žádnému rodiči nepřijde na mysl, že by někdy mohl slyšet jméno svého dítěte v takové souvislosti. Nikdo, komu jeho potomek ležel na prsou, kopal maličkýma nožičkama a zajíkal se smíchy, si něco podobného nedokáže vůbec představit. Takové věci se stávají jiným lidem. Nám ne.

Pevně jsem svíral Ulričinu ruku a v duchu si říkal, že my přece k takovýmhle rodičům nepatříme. Nejsme alkoholici ani narkomani, máme vysokoškolské vzdělání a slušný příjem. Jsme zdraví fyzicky i duševně. Nejsme žádná rozvrácená rodina žijící na okraji společnosti, která by měla společenské a finanční problémy.

Byli jsme úplně normální rodina. Tady jsme vůbec neměli sedět. A přesto jsme tu seděli.

19

Po jednání o vazbě jsme s Ulrikou mlčky čekali v Blombergově kanceláři. Občas jsem vstal, pak jsem se zase posadil, jen abych za chvilku vstal znovu. Přešel jsem k oknu a povzdychl si.

„Kde je?“

Ulrika seděla nehybně jako socha a zírala do zdi.

„Kdy budeme moct mluvit se Stellou?“ zeptal jsem se. „To je nelidské, držet ji takhle v izolaci.“

„Takhle to prostě funguje,“ odpověděla Ulrika. „Dokud bude probíhat vyšetřování, podléhá určitým omezením.“

Konečně přispěchal Blomberg. Hrbolatou kůži na tvářích měl teď ještě zarudlejší. Mluvil rychle, působil jako figurka na klíček, kterou někdo moc natáhl.

„Nasadil jsem všechny svoje lidi na to, aby si proklepli Christophera Olsena. Ukazuje se, že ten chlap má ve skříni pár kostlivců, promiňte mi ten výraz.“

„Povídejte!“

„Obchodníci si snadno nadělají nepřátele,“ začal Blomberg.

„V Olsenově případě to ovšem nejsou jen tak ledajací nepřátelé. Očividně se dostal do sporu s nějakými Poláky, kteří mají trestní rejstřík dlouhý jako evangelium.“

Zatvářil jsem se skepticky. Až moc mi to připomínalo špatný kriminální seriál.

„Šlo o nějakou nemovitost, kterou Olsen koupil letos na jaře. Ti Poláci měli v přízemí pizzerii a Olsen se jí chtěl zbavit. Řekl bych, že cenám tamních bytů zrovna moc neprospívala.“

„Jenže okolnosti zrovna nenasvědčují tomu, že by do té vraždy byla zapletená mafie,“ namítla Ulrika.

„Kdo tady něco říkal o mafii? Já mluvím o Polácích, kteří dělají pizzu. Ale je to ještě složitější.“

Celá ta představa mi byla proti srsti. V mém světě vedla vyšetřování vraždy policie, nikoli advokáti. Navíc se mi ani trochu nelíbilo, když se takhle zpochybňovala pověst oběti.

„Je to jen půl roku, co byl Christopher Olsen obviněn z opakovaného napadení a znásilnění. Rozběhlo se předběžné vyšetřování, ale po pár měsících se obžaloba rozhodla případ uzavřít pro nedostatek důkazů.“ Blomberg se dramaticky odmlčel a podíval se na nás. „Obvinění vznesla Olsenova bývalá přítelkyně, která s ním před třemi lety žila. Podle ní byl Christopher Olsen násilnický tyran, který jí zničil život.“

Viděl jsem na Ulrice, jak se jí najednou rozjasnila tvář.

„Takže se jí nedostalo zadostiučinění?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Blomberg.

„Mohla by tedy prahnout po pomstě.“ Blomberg přikývl.

Ulrika se ke mně obrátila.

„Chápeš, co to znamená?“

Blombergův plán spočíval v tom, že soudu představí další možné pachatele, a vyvolá tak důvodné pochybnosti o Stellině vině. Polští pizzaři představovali jednu alternativu, bývalá přítelkyně Christophera Olsena však působila podstatně slibněji.

„Jenže s tím možná nemá vůbec nic společného,“ řekl jsem Ulrice, když jsme té noci seděli na sedačce v obývacím pokoji, protože jsme nemohli usnout. „Není lepší tyhle věci přenechat policii?“

Podívala se na mě jako na přitroublého faráře.

„Takovéhle věci advokáti dělají.“

„Ale nestačí, když dokáže, že je Stella nevinná? Vždyť takhle se může do nesnází dostat někdo jiný. Ten chlap ji týral a znásilňoval a teď…“

Ulrika vstala.

„My se tu bavíme o Stelle. Naše dcera je zatčená, sedí ve vazbě!“

Měla samozřejmě pravdu. Nic nebylo důležitější, než abychom odtamtud Stellu co nejrychleji dostali. Hodil jsem do sebe poslední doušek whisky a zamířil ke kamnům. Když jsem otevřel skleněná dvířka, udeřilo mě do tváře horko, takže jsem musel chvilku počkat a teprve potom prohrábnout pohrabáčem oheň, až kousky popela zavířily a kolem hlavy se mi začaly vinout pokroucené pramínky kouře.

„Miluješ mě?“ zeptal jsem se Ulriky, aniž jsem na ni pohlédl.

„Ale miláčku, samozřejmě že ano.“ Natáhla se ke mně a pohladila mě po šíji. „Tebe a Stellu miluju víc než cokoli jiného na světě.“

„Já tě taky miluju.“

„Tohle je jako zlý sen,“ povzdychla si. „Ještě nikdy jsem si nepřipadala tak bezmocná.“

Posadil jsem se a jednou rukou ji objal.

„Ať se stane cokoli, musíme držet spolu.“ Políbili jsme se.

„Co když…“ začal jsem. „Myslíš, že by mohla…“ Ulrika se odtáhla.

„Takhle vůbec neuvažuj!“

„Já vím. Jenže… ta její halenka.“

Musel jsem se dozvědět, co se s tou halenkou stalo. Určitě ji vzala Ulrika. A v tom případě si těch skvrn samozřejmě všimla, nešlo je přehlédnout.

„Co tím myslíš?“

„Ty skvrny na ní.“

„Jaké skvrny?“

Podívala se na mě, jako bych blouznil.

Takže ona tu halenku neuklidila? V tom případě ji jistě našla policie. Srdce se mi rozbušilo prudčeji a Ulrika mi položila dlaň na paži.

„Víme přece, že když ten člověk umřel, byla Stella doma.“ A nic dalšího už neřekla.

20

V noci z pondělka na úterý jsem nezamhouřil oka. Hlavou se mi honilo všechno možné. Co to Stella udělala?

Vyluxoval jsem, vydrhl podlahu a vypulíroval kuchyňské skříňky, uklízel jsem, až se ze mě řinul pot, a pociťoval jsem čím dál silnější závrať. Děsil jsem se vlastních myšlenek. Stella, moje holčička. Co jsem to za otce, když jsem, byť v náznaku, vyslovil podezření, že třeba není nevinná? Kyslík mi uvázl v hrdle jako hustý hlen, musel jsem na zahradu, abych si naplnil plíce čerstvým vzduchem.

Ulrika se zavřela ve své pracovně. Po několika hodinách jsem ji tam našel spát s hlavou opřenou o paže položené na stole. Vedle ní stála prázdná láhev vína a nedopitá sklenička. Opatrně jsem svou ženu pohladil po vlasech, nasál vůni její šíje, ale nechal jsem ji spát.

Ráno jsem se vyčerpaně zhroutil ke kuchyňskému stolu a listoval novinami, v nichž mi padl zrak na fotografii hřiště, na němž zemřel Christian Olsen. Byla tam Stella v pátek večer? Proč? Setřásl jsem ze sebe podobné myšlenky a vyšel do patra za Ulrikou.

„Zajedu se tam podívat. Chci to vidět na vlastní oči.“

„A co?“

„To místo. To hřiště.“

„Podle mě to není ani trochu dobrý nápad,“ opáčila Ulrika.

„Bude lepší, když se od toho všeho budeme držet co nejdál.“ Místo toho jsem se tedy pustil do pátrání na internetu.

Zatím byly informace o vraždě dost omezené, ale bylo samozřejmě jen otázkou času, nejspíš jen několika málo hodin, než se to začne probírat na různých diskuzních fórech a sociálních sítích. Stella dostane zcela určitě nálepku vražedkyně. Není kouře bez ohýnku, ozvou se různé hlasy. A tenhle případ je obzvlášť choulostivý, protože jde o dceru faráře.

Lidé mají moc člověka odsoudit nezávisle na rozhodnutí justice a tribunály veřejného mínění mají na důkazy sotva stejné požadavky jako soudy. Stačí, když se podívám sám na sebe. Kolikrát už se mě zmocnily pochybnosti, když podezřelého z nějakého trestného činu pro nedostatek důkazů osvobodili?

Googloval jsem dál, ale slova a obrázky mi nestačily. Chtěl jsem vše vidět na vlastní oči, ocitnout se v centru celé té záležitosti.

Neřekl jsem Ulrice, kam se chystám. Připadalo mi, že si je naprosto jistá, že Stella nemá s tím, co se stalo, nic společného. Do auta jsem nasedal s tíživým pocitem v hrudi.

V půli cesty do centra mi zazvonil telefon a na displeji se zobrazilo Dinovo jméno.

„Aminu vyslýchala policie. Vůbec se mi nelíbí, že je do toho zatažená.“

Mluvil rychle a z hlasu mu zaznívala nezvyklá tvrdost.

„Na co se jí ptali?“ zeptal jsem se, ale on mě neposlouchal.

„Co když se na medicíně roznese, že je zapletená do vyšetřování vraždy? To nepůsobí dobře.“

„Nech toho, Dino! Moje dcera je podezřelá z vraždy! Aminu není proč litovat.“

Na chvíli se rozhostilo ticho.

„No jo, já vím. Promiň, prostě bych nerad, aby měla Amina nějaké potíže kvůli něčemu, co… s čím nemá nic společnýho.“

Samozřejmě že tím nemyslel nic zlého. Dino neoplývá zvláštním jemnocitem ani taktem. Ani nedokážu spočítat, kolikrát jsem na hřišti musel uhlazovat jeho ukvapené reakce nebo příliš drsná slova. Tentokrát jsem však byl pod tlakem i já – mírně řečeno.

„A ty si myslíš, že Stella s tím něco společného má?“ obořil jsem se na něj.

„Samozřejmě že ne, jenže tady mluvíme o medicíně. Amina o tom, co se v pátek stalo, vůbec nic neví.“

„To snad Stella taky ne, co říkáš?“

„Je to prostě klasika, že něco takovýho muselo přijít zrovna teď. Ostatně to není poprvé, co se Amina dostala do maléru kvůli…“

Nedokončil větu. Ani nemusel. Třesoucím se ukazováčkem jsem ukončil hovor.

Nechal jsem auto před sportovní halou Bollhuset a poslední kousek cesty došel pěšky. Hřiště jsem uviděl za živým plotem u zahrádkářské kolonie. Z policejních zábran už tu zbýval jenom zapomenutý kousek modrobílé pásky přivázaný na sloupu pouliční lampy. Na hřišti nějaká holčička s klokotavým smíchem rozhoupala houpačku tak prudce, až jí uletěla bota. O kousek dál stál její otec s rozpřaženýma rukama u klouzačky, kde nahoře holčiččin mladší bráška váhal, jestli se má pustit dolů.

U hustého živého plotu někdo vytvořil jakýsi pomníček. Svíčky, růže a lilie, fotografie a lístečky s posledním rozloučením. Na černém pozadí někdo tiskacími rudými písmeny napsal PROČ?

Holčička seskočila z houpačky, která se ještě houpala, jediným pohybem sebrala botu ze země a obula si ji, vzápětí už se s veselým zavýsknutím rozběhla k tátovi.

„Tiše,“ napomenul ji šeptem a pohlédl na mě.

Stál jsem nad květinami a svíčkami se skloněnou hlavou a krátce se za Christophera Olsena pomodlil.

Předtím jsem jeho tvář viděl jen na monitoru počítače a displeji telefonu, pár fotografií z novinového článku a z obchodní prezentace. Teď jsem ho poprvé vnímal jinak, v souvislostech soukromého života, jako člověka z masa a kostí, jako někoho, kdo bude ostatním chybět, pro koho budou truchlit. Na velké fotografii se díval jiskřícíma očima přímo do objektivu, na tváři úsměv, v němž jako by se mísila radost s překvapením, jako by ho fotograf zastihl nepřipraveného. Smrt bývá jen málokdy tak hmatatelná jako ve chvíli, kdy člověk vidí, jak plný života kdysi nebožtík býval.

Přemohl mě nelítostný pocit bezmoci. Všechno bylo tak děsivé a ohavné. Přímo tady, na štěrku, který mi skřípe pod nohama, toho neznámého mladého muže někdo připravil o život. Ještě pořád se tu daly tušit stopy po krvi.

Jak může někdo byť jen na okamžik uvěřit, že by do toho mohla být zapletená naše Stella? Prohlížel jsem si fotografie Christophera Olsena. Nápadně hezký mladík se šťastnýma očima plnýma naděje v budoucnost. Taková nesmyslná tragédie!

Spěšně jsem se vrátil na chodník a rozhlédl se po ulici.

Proč sousedka trvá na tom, že tu v pátek Stellu viděla? Co je zač a jak si může být svým svědectvím tak jistá? Jestli vědomě lhala, měl by jí někdo vysvětlit, k čemu by to mohlo vést.

A co když nelhala? Co když tu Stella skutečně byla?

V ulici o kus dál stál žlutý secesní dům, v němž Christopher Olsen bydlel. Podíval jsem se nahoru na krásná okna a elegantní balkony. Potom jsem zkusil vchodové dveře. Bylo odemčeno.

Netušil jsem, jestli neexistují nějaká právní omezení, která by mi bránila si se svědkyní promluvit. Z morálního hlediska to pochopitelně bylo zcela zavrženíhodné, i kdybych si slíbil, že se nebudu snažit tu ženu nijak ovlivnit. Ale já chtěl prostě pochopit, co to v pátek viděla. A také by se měla dozvědět, že je Stella slušný člověk, který má kolem sebe své blízké, a ti že jsou téměř bez sebe obavami. Musí pochopit, že tohle není žádná hra. Musí se dozvědět, že tu jsem já.

21

Nejistým krokem jsem se zvolna vydal po schodech nahoru. V domě voněla káva a čerstvě upečený koláč. Působilo to značně morbidně. Jak se uprostřed toho všeho někdo může pustit do pečení?

V prvním patře jsem se zastavil a přečetl si jmenovky. Jedna z nich byla vyvedená ozdobným písmem na nablýskaném kovu: C. Olsen. Přímo naproti byly další dva byty. Napravo bydlel někdo jménem Agnelid, na dveřích nalevo byla rukou psaná cedulka se jménem My Sennevallová. Okamžitě jsem to jméno poznal.

Zvonek zařinčel a já se pokoušel vymyslet, co řeknu. Musím té ženě vysvětlit, proč jsem tady. Vzápětí se za dveřmi ozvaly šouravé kroky, podlaha zavrzala, pak se ale opět rozhostilo hrobové ticho. Zazvonil jsem znovu.

Stojí za dveřmi a poslouchá?

„Haló?“ řekl jsem tlumeným hlasem. „Je tam někdo?“

Slyšel jsem, jak zarachotil zámek, a pak se dveře pomaličku pootevřely, ale škvíra byla natolik úzká, že jsem musel naklonit hlavu, abych osobu za nimi vůbec zahlédl.

„Dobrý den. Omlouvám se, že vás takhle obtěžuju.“ Mnoho jsem toho neviděl, jen oči, které se třpytily v šeru.

„Jmenuju se Adam Sandell.“

„Ano?“

„Mohl bych na chvilku dál?“ Pootevřela dveře trochu víc.

„Vy něco prodáváte?“ Její hlas zněl dětsky.

„Jenom bych vám rád položil pár otázek o Stelle. Jsem její otec.“

„O Stelle?“ Zdálo se, že přemýšlí. „O té Stelle?“

„Prosím vás, potřebuju něco zjistit.“

Se značnými pochybnostmi uvolnila bezpečnostní řetízek a přidržela mi dveře, takže jsem mohl vstoupit do spoře osvětlené předsíně. Na polici na klobouky ležela kšiltovka, na věšácích visela větrovka a deštník. Jinak tam nebylo vůbec nic.

„Vy nejspíš budete My, viďte?“ zeptal jsem se. „My Sennevallová.“

Dívka couvla ke stěně a nervózně se na mě dívala. Byla drobná a útlá, černé vlasy jí splývaly až k pasu jako smuteční závoj. Zřejmě nebyla o moc starší než Stella.

„Nechápu, co ode mě chcete,“ řekla. „Už jsem všechno řekla policii.“

„Nezdržím vás dlouho,“ slíbil jsem jí a natáhl krk, abych lépe viděl do bytu.

Stěny byly holé, na jinak temnou místnost vrhala matné světlo jen osamělá stojací lampa. U okna byl tmavomodrý ušák, který by očividně potřeboval zrestaurovat. V knihovničce z IKEA stálo pár porcelánových figurek, takové, jaké se dají koupit na bleším trhu. Žádný psací stůl, žádná židle, žádný další nábytek. Jen ještě v rohu neustlaná široká postel.

„No dobře, ale řekněte mi, co vlastně chcete,“ vybídla mě My Sennevallová.

Tím jsem si ale nebyl tak úplně jistý ani já sám.

„Nemohla byste mi povědět, kde jste Stellu viděla? Potřebuju pomoct, abych pochopil, co se stalo.“

My Sennevallová zamžikala.

„Sedávám tady u okna,“ ukázala na ušák. „Ráda mám přehled.“

„O čem?“

Znělo to zvláštně. Co je ta dívka zač?

„Kdy jste Stellu viděla?“ zeptal jsem se jí. „Jste si jistá, že to bylo v pátek?“

Podívala se na mě a odfrkla si.

„Poprvý to bylo v půl dvanáctý.“

„Poprvé?“ Přikývla.

„Stella se sem přiřítila na kole. Rozrazila dveře do domu a vběhla dovnitř.“

My Sennevallová zvolna udělala pár kroků do místnosti, zastavila se vedle ušáku a ukázala k oknu. Měla na ulici Pilegatan skutečně vynikající výhled.

„Pak jsem ji uviděla znovu. Zhruba půl hodiny potom. Stála tamhle na protějším chodníku. Pod tím stromem.“

O půl hodiny později? My Sennevallová tedy ten večer neviděla osobu, o níž se domnívá, že to byla Stella, jen jednou, ale hned dvakrát.

„Jak si můžete být jistá, že ta žena, kterou jste viděla, byla skutečně Stella? Vy se s ní znáte?“

Sklonila hlavu.

„Vím, že pracuje v Háemku. Rovnou jsem to policii řekla.“

Znovu se na mě podívala. Ano, My Sennevallová bude zřejmě poněkud svérázná, nic však nenasvědčovalo tomu, že by lhala. Určitě tu v pátek někoho viděla a byla přesvědčená, že to byla Stella. Přistihl jsem se při myšlence, že tahle dívka nevypadá jako někdo, kdo by lhal. Absurdní nápad.

„To znáte všechny, kdo pracují v H&M, nebo jenom Stellu?“ Znovu se na mě podívala a odfrkla si.

„Mám mimořádně dobrou paměť na obličeje,“ ujistila mě a zadívala se ven z okna. „Vůbec mám hodně dobrou paměť. Všímám si věcí, který ostatním ujdou.“

„Jsem si jistý, že ano,“ přikývl jsem.

„Vaši dceru jsem v Háemku viděla mockrát. Když mi policie ukázala fotku, byla jsem si stoprocentně jistá. Říkali, že je nezvyklý, aby byl svědek takhle přesvědčivej.“

Nahrbil jsem se, abych měl z okna podobný výhled, jako kdybych seděl v ušáku, a přesvědčil jsem se, že je odtud protější chodník vidět úplně celý.

„Pozdějc mě probudil nějakej křik. Teda spíš řev. Každopádně to znělo, jako když křičí nějakej chlap.“

„Kdy to bylo?“

„Hned potom, co jsem šla spát, takže muselo bejt kolem jedný.“ Přesně jak říkal Blomberg. V jednu.

„Vždycky chodím spát v jednu. Každopádně jsem hned běžela k oknu a chvíli se dívala ven. Nic jsem neviděla, ale jsem si naprosto jistá, že ty zvuky přicházely tamhle od hřiště.“

Pokoušel jsem se představit si, jak to tu asi vypadalo za tmy. Ovšem, podél ulice stálo několik lamp veřejného osvětlení, ale stejně nemohlo být snadné rozlišit ve tmě jakékoli detaily.

„Jak si můžete být jistá, že to byla ona?“ zeptal jsem se. „Chápete přece, že pokud ukážete prstem na nesprávnou osobu, můžete jí zničit život, že můžete zničit život hned několika lidem? Musíte si být naprosto jistá.“

„Ale já si jsem jistá. Už jsem to přece říkala.“

Znělo to hrozně naivně, téměř jako by byla mimo. Připadalo mi šílené, že Stella sedí ve vazbě na základě tvrzení téhle ženské. Musel jsem se ovládat. Přitom jsem měl sto chutí My Senne- vallovou popadnout a pořádně s ní zatřást.

„Vy Stellu neznáte! Viděla jste ji jenom v obchodě, kde pracuje.

Jak můžete říct, že si jste jistá?“

My Sennevallová se na mě podívala. Oči měla plné soucitu.

„Stella tady nebyla poprvé.“

22

Když bylo děvčatům asi čtrnáct, Amina za mnou jednoho dne přišla do farního centra. Stála ve dveřích, opálené holé nohy se jí třásly, a vypadala, jako by měl každou chvilku nastat konec světa.

„Faráři musí zachovávat mlčenlivost, že jo?“

Jakmile ta slova vyslovila, bylo mi jasné, že se od této chvíle něco změní. V těch vyděšených očích plaché laně ležel život na miskách vah.

Amina byla opravdu důležitou součástí Stellina dětství a dospívání. Občas trávila Stella u Bešićů stejně času jako doma. Ani Amina neměla sourozence, a ačkoli jsme o tom s Dinem a Alexandrou nikdy nemluvili, já i Ulrika jsme se domnívali, že ani jim se podobně jako nám nepodařilo podruhé počít.

„Co se stalo?“ položil jsem Amině ruku na rameno.

V mnoha ohledech jsem se ve vztahu k ní vždycky považoval za jakéhosi jejího druhého otce.

„Že musíte zachovávat mlčenlivost?“ ujišťovala se znovu. „Takže to, co ti teď povím, nesmíš říct nikomu dalšímu, že ne?“

„To záleží na tom, co mi chceš říct.“

Vyzval jsem ji, aby se posadila, a nabídl jí pomerančový džus a sušenky s nugátovou náplní. Než jsme přešli k věci, chvíli jsme se bavili o všem možném, jak jí to jde ve škole, o kamarádech a házené, o jejích snech. Potom mi vysvětlila, že jde o Stellu.

Čekal jsem dva dny, pak jsem to byl nucen říct Ulrice.

„Drogy?“

Moje žena na mě jen nevěřícně zírala. Jako by čekala, že to odvolám, že řeknu, že jsem si dělal legraci.

„To tvrdí Amina.“

„Ale proč by ti Amina měla vykládat něco takového?“ Očividně tomu nechtěla věřit.

„Nejspíš má strach,“ odpověděl jsem.

V následujících několika dnech se do toho Ulrika pustila plnou parou. Spojila se s ředitelem školy a školní sestrou, která zařídila test na drogy.

„K tomu mě sakra nemůžete přinutit,“ prohlásila Stella a pokusila se nám před zdravotním střediskem vytrhnout.

„Ale samozřejmě že můžeme,“ ujistila ji Ulrika. „Nejsi plnoletá.“

Stella nepřestala hlasitě protestovat ani v čekárně a lidé po nás vrhali zvědavé pohledy. Snažil jsem se schovávat obličej, jak jen to šlo, ale nakonec už byla situace tak neúnosná, že jsem musel Stellu do laboratoře odvléct a vysvětlit jim, že už nemůžeme čekat. Ulrika Stelle pevně svírala ruku, aby jí sestra mohla vbodnout do paže jehlu.

O pár dní později nás po telefonu informovali, že Stella měla v krvi stopy marihuany.

„Proč?“ ptala se znovu a znovu Ulrika. „Proč?“

Já a Stella jsme seděli u kuchyňského stolu a Ulrika obcházela v těsných kruzích kolem nás. V tu chvíli jako bych byl advokát já a ne ona.

„Protože se tu nikdy nic neděje,“ odsekla Stella. Stala se z toho její standardní odpověď.

„Všechno je děsná nuda. Nikdy se nic neděje.“

Ulrika na ni celá roztřesená zírala, zaťatou pěst opřenou v bok.

„Drogy, Stello! Jsou to drogy!“

„Vždyť to byla jenom tráva. Prostě jsem to zkoušela.“

„Zkoušela?“

„Všechno je pak zábavnější. Zrovna tak jako po tom vašem víně.“

Ulrika uhodila pěstí do stolu, až skleničky nadskočily. Stella se zvedla a vychrlila ze sebe hromadu bosenských nadávek, které zřejmě pochytila od Dina.

Když jsem toho večera uléhal do postele, Ulrika se otočila tváří ke stěně.

„Miláčku,“ dotkl jsem se jemně jejích zad. Jenom vzlykla.

„To bude zase dobré,“ ujišťoval jsem ji. „Nějak to napravíme.

Společně to zvládneme.“

Obrátila se, takže teď se dívala do stropu.

„Je to moje vina. Moc jsem se soustředila na práci.“

„Není to ničí vina,“ utěšoval jsem ji.

„Musíme vyhledat pomoc. Ráno zavolám na dětskou psychologii.“

„Na psychologii?“

„Co si o nás teď asi lidi pomyslí?“ povzdychl jsem si.

O pár dní později jsem cestou domů zahlédl Aminu. Poznal jsem její růžovou bundu s bílým kožíškem kolem límce a pustil jsem řídítka, abych jí mohl zamávat, ona však pozdrav neopětovala. Zvolnila krok, až se úplně zastavila u rozvodné skříně, a já pochopil, že něco není v pořádku.

Jak jsem se k ní blížil, byl stín, který měla ve tváři, čím dál zřetelnější. Až do poslední chvíle jsem doufal, že se mýlím. Amina v marném pokusu skrýt stav svého obličeje zvedla ruku, ale to už jsem zabrzdil a naklonil se k ní přes rám kola.

„Amino, co se ti to stalo?“ Odvrátila tvář.

„Nic,“ odsekla a vydala se opačným směrem. „Já myslela, že faráři musejí zachovávat mlčenlivost.“

Dva týdny nato jsme získali termín na psychologicko-psychiatrickém oddělení pro děti a mládež. To už jsme měli za sebou schůzku s učiteli a ředitelem školy, s kurátorem, zdravotní sestrou a psychologem. Měl jsem pocit, že jsem ten nejneúspěšnější rodič na světě.

Psychoterapeut z oddělení pro děti a mládež měl knírek, který byl tak dlouhý, že se na koncích kroutil. Bylo těžké soustředit se na cokoli jiného.

„Vždycky říkám, že problémy s dospívajícími jsou pokaždé problémy rodinné,“ prohlásil a naklonil se přes nízký kulatý stolek dopředu, až se mu náhrdelník z černých korálků zahoupal ve vzduchu.

Kdykoli jsme se Ulrika nebo já pokusili předložit mu svůj názor na věc, přerušil nás pozvednutím ruky.

„Nesmíme opomíjet Stellin úhel pohledu. Jak to vidíš ty?“ Stella upírala pohled na své nohy.

„Mně je to fuk.“

„Ale Stello…“ zkusili jsme já a Ulrika namítnout.

„Ale no tak, no tak,“ zavrtěl hlavou terapeut. „Má na své pocity právo.“

Už mě svrběly prsty. Tohle nebyla moje holčička, to děvče, které tam sedělo se založenýma rukama a vzdorným výrazem ve tváři. Tohle byl úplně jiný člověk než ono děťátko s jemnou pokožkou, které se mi vždycky stulilo na hrudi, žvatlalo a smálo se. Měl jsem sto chutí ji popadnout za ramena a zatřást s ní.

„Stello, prosím tě,“ řekla Ulrika. Můj tón byl čím dál drsnější.

Ale Stella si vždycky celé sezení jen napůl pro sebe něco mumlala.

„Stejně nic nechápete. Tohle nemá cenu. Je mi to fuk.“

Postupně jsem se s tím, co se stalo, nějak smířil: Naše dcera kouřila trávu, tohle se stává i v jiných rodinách. Neznamená to nutně totální katastrofu, jak jsem se zpočátku obával. Z většiny lidí, kteří si v pubertě příležitostně dají trávu, se časem stanou slušní a úspěšní občané a v dospělosti žádné problémy s drogami nemají. Drogy však byly pochopitelně jen jedním z řady příznaků Stelliných potíží a mě i Ulriku rozčilovalo, že jí nemůžeme nijak pomoct. Doma jsme museli neustále našlapovat po špičkách. Sebebezvýznamnější hloupost mohla mít za následek výbuch. Stellin pohled potemněl, začala křičet a házet věcmi.

„Je to můj život! Vy o mně nerozhodujete!“

Když bylo nejhůř, neviděli jsme jinou možnost než ji zamknout v jejím pokoji, dokud se neuklidní.

Na sklonku podzimu se na dětské psychologii místo „knírače“ objevila přívětivá dáma s ohnivě rudými vlasy. Dávala nám úkoly, co si máme doma procvičovat. Nástroje, tak tomu říkala. Potřebovali jsme nějaké nástroje. Ale když si Stella nemohla prosadit svou a obrátila kvůli tomu celý svět vzhůru nohama, bylo úplně jedno, jaké nástroje jsme použili.

Při jednom vyšetření vyšlo najevo, že Stella nedokáže dostatečně ovládat svou impulzivitu. Podle té rudovlasé dámy to bylo něco, co se dá natrénovat.

Svěřil jsem se kolegům ve sboru. Chovali se úžasně a byli mi oporou. S puberťáky to není snadné. Přesto jsem mimoděk tušil, že někteří z nich pociťují jisté uspokojení, jakési ulehčení, že se i v mé fasádě objevily trhliny.

Jednou v sobotu jsme se už s Ulrikou chystali jít spát, když jsme zjistili, že Stella vylezla oknem ven a utekla. Skočil jsem na kolo a naštěstí jsem ji celkem rychle našel. Seděla na perónu spolu s asi tak deseti dalšími mladými lidmi v mikinách s kapucí a děravých džínách. Vzduch byl prosycený cigaretovým kouřem a skupinka působila výhružně.

„Jedeš se mnou domů,“ oznámil jsem Stelle.

Neprotestovala. Celou cestu přes město seděla mlčky na nosiči kola, a když jsme se blížili k domovu, objala mě kolem pasu a opřela se mi čelem o záda.

V pondělí nám pak přišly výsledky dalšího rozboru moči. Byly negativní.

Začal jsem v temnotách tušit světlo.

23

Další noc jsme s Ulrikou proseděli každý na svém konci sedačky. Bojovali jsme s časem a s ranou, která se v srdci naší malé rodiny otevřela. Vzduch byl dusný ze všech těch slov, která jsme si vzájemně neřekli.

Neustále se mi vtírala na mysl vzpomínka na My Sennevallovou. Její slova působila jako jed a vyvolávala ve mně úzkost. Zřejmě si byla naprosto jistá, že tam v pátek skutečně viděla Stellu, protože to nebylo poprvé, co Stella u Christophera Olsena byla. Kolem druhé zašla Ulrika pro další láhev vína. Když se vracela, potácela se a musela se opřít o zeď.

„Možná bychom už neměli pít.“

„My?“

Pokrčil jsem rameny.

Ve svých kázáních jsem několikrát hovořil o tom, že často musí dojít ke skutečné tragédii či katastrofě, aby se lidé spojili a sblížili, aby se na chvíli zastavili a věnovali se jeden druhému. Uprostřed neštěstí se znovu naučíme toho druhého ocenit a uvědomíme si, co znamená být člověkem mezi ostatními lidmi. Nikdy se navzájem nepotřebujeme tolik, jako když prožíváme smutek.

„Adame, prosím tě, buď tak hodný a neříkej mi, co mám nebo nemám dělat,“ utrhla se na mě Ulrika. „Moje dcera je podezřelá z vraždy.“

Znovu zavrávorala a posadila se na svůj konec pohovky. Zhluboka jsem se nadechl. Jsme rodina, musíme držet spolu. Na lži ani tajnosti tu není prostor.

„Víš ty co? Mám dojem, že Stella toho chlapa znala.“

„Christophera Olsena?“

Přikývl jsem a ona se napila vína.

„Proč si to myslíš?“

„Asi je to spíš jen pocit.“ Ulrika na mě udiveně zírala.

Měl bych jí všechno říct? Svěřit se jí, že jsem mluvil s My Sennevallovou? Bál jsem se, že by to nepochopila. Že by se zlobila, že by měla dojem, že jsem se pokusil My Sennevallovou nějak ovlivnit. Pro ni je to samozřejmě otázka cti. Kdyby zjistila, co jsem provedl, možná by dokonce cítila morální povinnost ohlásit to policii.

„Kde jsme udělali chybu, miláčku?“ zeptal jsem se. „Jak to mohlo takhle dopadnout?“

Ulrice se zaleskly oči.

„Nikdy jsem nebyla dost dobrá,“ odpověděla téměř šeptem.

„Nejsem nijak dobrá máma.“ Přisunul jsem se blíž.

„Jsi fantastická máma.“

„Kdepak, Stella byla vždycky tátova holčička. Všichni to říkali.

Ty a Stella, tak to bylo pořád.“

„Přestaň.“ Natáhl jsem k ní ruku, ale ona se ke mně otočila zády a celá se schoulila. „Máte se Stellou skvělý vztah. Poslední dobou…“

Zavrtěla hlavou.

„Vždycky tam něco chybělo.“

„Možná to tak být musí,“ poznamenal jsem, i když jsem si nebyl úplně jistý, jak to myslím.

Když se na sedačce v obývacím pokoji konečně dostavil spánek, byl neklidný a přerušovaný. Každou chvíli jsem se probudil, celý rozbolavělý přemítal, kde to jsem, a pokoušel se zorientovat, co je skutečnost a co jenom přízraky z mých horečnatých snů.

Ulrika napůl seděla a napůl ležela vedle mě, sípavě oddechovala a víčka se jí zachvívala. Někdy k ránu jsem se k ní přisunul, abych ve spánku cítil její blízkost.

Když jsem se probudil znovu, byla pryč. Spěchal jsem do kuchyně. Do tichého domu proudilo ranní světlo. Vyběhl jsem po schodech nahoru a rozrazil dveře ložnice. Postel byla prázdná. V příštím okamžiku ke mně Ulričin hlas dolehl ze Stellina pokoje.

„Z laboratoře přišly výsledky. Dnes bude další jednání o vazbě.“ Stála ve dveřích celá schlíplá, s temnými kruhy pod očima.

„Co to znamená?“

„Vazba může být uvalena pro důvodné podezření, nebo na základě toho, že je pravděpodobné, že dotyčný zločin spáchal. Řekla bych, že je to značný rozdíl. Takzvaná vyšetřovací vazba, kdy je člověk důvodně podezřelý, toho mnoho nevyžaduje, ale když má být na někoho uvalena vazba, jelikož je pravděpodobné, že se něčeho dopustil, vyžaduje to podstatně pádnější důkazy.“

Její slova mi vířila v hlavě.

„Podle státní zástupkyně jsou důkazy proti Stelle velmi přesvědčivé. Chce zvýšit stupeň podezření.“

Zvýšit stupeň podezření? Srdce mi na chvilku přestalo tlouct.

„Co to našli?“

24

O pocitech viny a hanby vyvolaných skutečností, že naše dcera byla přistižena, jak bere drogy, jsme s Ulrikou nikdy nemluvili. Mlčeli jsme i o dlouhých hodinách strávených na psychologicko-psychiatrickém oddělení pro děti a mládež, zato jsme činili neochvějná prohlášení o budoucnosti a každému, kdo nám byl ochoten naslouchat, jsme vyprávěli, že je pro nás ze všeho nejdůležitější dobro našeho dítěte. Jako bychom skutečně věřili, že jsme v tomhle jiní než ostatní rodiče.

Ulrika začala na podzim trávit méně času v práci. Byla teď víc doma, ale práce měla přinejmenším stejně jako předtím.

Jednou v noci jsem se vzbudil a slyšel jsem, jak něco ťuká do klávesnice. Tiše jsem se vplížil do její pracovny a zjistil jsem, že tam sedí potmě, na sobě jen spodní prádlo. V těch posledních několika měsících několik kilo zhubla a ve slabém světle lampičky na psacím stole jsem si všiml, že se jí těsně pod podprsenkou objevilo několik rudých šrámů a puchýřků.

Pásový opar, sdělil jí druhý den doktor. Odmítl jí předepsat prášky na spaní, ale byl ochoten ji poslat na nemocenskou.

„Musíš teď myslet sama na sebe, miláčku,“ řekl jsem jí, když jsem jí pomáhal natřít boláky chladivou mastí.

„Musím myslet na Stellu,“ opáčila.

Zdálo se, že Stellin život se mezitím řítí plnou rychlostí kupředu. Řekl bych, že tak už to bývá, když je člověku čtrnáct, není prostě čas se zastavit nebo zvolnit. Je třeba držet krok s ostatními, jinak skončíte někde pozadu nebo mimo. Poměrně často jsem vzpomínal na Dinovu poznámku, že Stelliným nejhorším nepřítelem je ona sama. Že musí sama nad sebou zvítězit. Zatím se zdálo, že tenhle zápas kontumačně prohrává.

„Kašlu na to! Je mi to fuk.“

Na jaře vystřídala rudovlasou psycholožku její mladší verze, tahle dáma byla přesvědčená, že většinu problému vyřeší kognitivně-behaviorální terapie – tedy alespoň do té doby, než Stella uprostřed sezení vybuchla a vychrlila na ni sprosté nadávky. Pak jsme se přesunuli k rodinnému terapeutovi, mladíkovi z Norrlandu, který nosil ofinu, neustále se nervózně usmíval a povzbuzoval nás, abychom ve chvíli, kdy Stella začne vyvádět, nastalou situaci „zmrazili“.

„Zastavte se a promluvte si o tom, jak se Stella cítí a proč ta situace nastala.“

O pár dní později Stella poté, co jsme jí s Ulrikou zakázali jet na nějakou párty do Malmö, mrskla namazaným chlebem o ledničku.

„Vy mě normálně vraždíte!“ ječela. „K čemu člověk vůbec žije, když nic nesmí?“

Vstal jsem a roztáhl ruce jako hokejový rozhodčí.

„Tak a teď tuhle situaci ‚zmrazíme‘.“

„Nech mě bejt!“

Vyrazila do předsíně, ale rychle jsem jí zastoupil cestu.

„Já už to nevydržím,“ houkla a proběhla kolem Ulriky po schodech nahoru. Práskla za sebou dveřmi a já se zklamaným povzdechem pohlédl na svou ženu.

„Nějak to vydržet musí,“ prohlásil jsem a opřel se o kuchyňský ostrůvek. „Musíme to nějak vydržet všichni tři.“

„Nechápu, co se to děje,“ řekla Ulrika.

Nechápal to nikdo z nás. V pěti letech vydržela Stella vysedávat celé hodiny nad skládačkami, které pro ni byly příliš těžké. V mateřské školce prý nikdy neviděli nikoho tak trpělivého jako ona. Zato teď nevydržela sedět a na něco se soustředit ani deset minut.

Kdykoli se některý z psychologů zmínil o poruše pozornosti nebo hyperaktivitě, začala se Ulrika chovat defenzivně. Nikdy jim pro to neuvedla konkrétní důvod, mně ale vysvětlila, že má strach, aby taková diagnóza Stellu nestigmatizovala a nestalo se z ní sebenaplňující se proroctví.

„Když jsem byla malá, všichni dospělí kolem mě mi neustále opakovali, jaká jsem šikovná holčička.“

Tvářila se přitom, jako by měla v ústech nějakou nepříjemnou pachuť. Nechápal jsem, co tím myslí.

„Šikovná holčička, říkali mi a hladili mě po hlavě. Ulrika je taková šikovná holčička. Nakonec jsem neměla na vybranou, nezbývalo mi než být šikovná holčička, jak se ode mě očekávalo.“

Takhle jsem o tom nikdy předtím nepřemýšlel.

Někdy na druhém stupni se mnou Stella přestala chodit do kostela. Nedělal jsem z toho žádnou vědu, bral jsem to jako naprosto přirozený projev revolty. Děti teď přicházejí do telecích let dřív, snaží se od rodičů odpoutat ještě před pubertou. Na tom, že Stella chtěla být nezávislá, nebylo nic divného. Kromě toho by mě ani ve snu nenapadlo, že bych jí měl svou víru v Boha vnucovat.

V průběhu dalších let Stella čím dál častěji vinila náboženství ze všeho zla na světě, mluvila pohrdavě a s posměchem o lidech, kteří se přikláněli k jinému světonázoru než k ryzímu ateismu. Pochopitelně jsem chápal, že nemá smysl jí její přesvědčení vyvracet. Kdysi jsem byl jako ona. Spíš mě trápilo vědomí, že to všechno dělá, aby mě ranila. Užíral jsem se tím. Člověka bolí, když vidí, jak se jeho dítě mění a vydává se směrem, který nedokázal předvídat.

S ohledem na to, jak negativně se Stella k církvi stavěla, nás překvapilo, když přišla s tím, že chce jet na konfirmační tábor.

Když jsem v našem sboru začínal, jeden z mých prvních počinů se týkal zavedení kvalitní konfirmační přípravy. Ve spolupráci se sousedními sbory jsme našli u jezera Immeln na hranici s Blekinge dokonalé místo pro konfirmační tábor, a navíc se nám poštěstilo získat na místo vedoucího mladého jáhna Robina.

Tábor okamžitě slavil úspěchy a v roce, kdy se na něj chtěla přihlásit Stella, o něj projevovali zájem mladí lidé z celého města i jejich rodiče. Uvědomoval jsem si, že velký podíl na tom má Robin, který byl mladý a sympatický, ale nepostrádal ani hloubku, a proto jsem vyčlenil poměrně vysokou sumu z rozpočtu sboru, abych ho jako vedoucího zajistil i tentokrát.

Pochopitelně jsem si všiml, jak po něm děvčata, která měla před konfirmací, pokukují, chápal jsem, že v sobě jeho osobní kouzlo skrývá jistá nebezpečí, byl jsem však prostě a jednoduše natolik naivní, že jsem těmhle varovným signálům nepřikládal význam. Stella odevzdávala každý třetí týden vzorek moči, teď už vždycky negativní, a psychoterapeutická sezení se čím dál častěji točila kolem témat pro dospívající mládež celkem normálních, jako jsou škola, kamarádi či problémy s autoritami.

„Podle mě bychom ji na ten tábor měli nechat jet,“ prohlásil jsem jednoho dubnového večera, kdy to venku fičelo, až se třásly zdi.

Seděli jsme u večeře, pro jednou se sešla celá rodina. Měli jsme za sebou týden, který proběhl bez nějakého většího výbuchu vzteku.

„Fakt?“

Stella se mi vrhla kolem krku.

„Ty jsi ten nejlepší táta na světě,“ zamumlala s plnou pusou.

„Já tě prostě miluju, tati!“

„Ještě si musíme poslechnout, co na to řekne maminka.“

Ulrika soustředěně žvýkala. Právě ji jmenovali asistentkou obhajoby v případu, z něhož se měl vyklubat jeden z nejdiskutovanějších soudních procesů ve Švédsku. Okamžitě se na ten úkol vrhla. Jestli předtím pracovala přespříliš, teď byla vytížená ještě víc.

„Co mám říkat?“

Vypila pár doušků mléka a upřela na mě pohled.

„Řekni, že můžu jet,“ napověděla jí Stella, která mi ještě pořád visela kolem krku.

„Prosím,“ dodal jsem s poněkud přihlouplým úsměvem.

Přiznávám, že jsem konfirmační tábor vnímal jako příležitost, díky níž by mohla Stella objevit v křesťanském společenství nový svět. Měl jsem dojem, že by jí to poskytlo možnost otevřít se ostatním a najít sama sebe. Doufal jsem, že by to mohl být začátek cesty zpátky. Cesty zpátky pro Stellu, ale také pro mě, cesty zpátky k té dceři, po níž se mi stýskalo.

„Samozřejmě že můžeš,“ přikývla nakonec Ulrika. Zdálo se, že právě tohle by mohl být bod obratu.

A tak jeden srpnový pátek nastoupila Stella na farním parkovišti do autobusu. Ulrika nestihla letadlo ze Stockholmu, ale já tam stál, díval se, jak autobus couvá z parkoviště, a mával. Stellin úsměv vyplňoval celé zadní okno. Ale nezamávala mi.

25

Ve středu odpoledne jsme byli zpátky u okresního soudu v Lundu. Ulrika přede mnou prošla detektorem kovů u bezpečnostní kontroly. Když přišla řada na mě, začal rám pípat a blikat. Všichni se na mě dívali, ale ochranka záhy přišla na to, že jsem si jenom zapomněl sundat pásek.

Michael Blomberg nás na chodbě sotva stačil pozdravit. Na čele se mu leskl pot a uzel na kravatě měl uvázaný jen tak halabala. Je tenhle člověk opravdu pro Stellu ten pravý obhájce?

Cestou do soudní síně jsem skoro necítil nohy. Stella už tam seděla a zezadu vypadala jako jakákoli jiná dívka, normální dospívající děvče, mladá žena, která má život před sebou. Realita na mě dolehla až ve chvíli, kdy jsem viděl její mrtvý, bezvýrazný pohled. Na tom nebylo normálního nic.

Jednání o vazbě bylo zahájeno a tentokrát žádná ze stran nepožadovala, aby proběhlo za zavřenými dveřmi. Jako první dostala slovo státní zástupkyně Jenny Jansdotterová. Mluvila rychle a bez zaváhání.

„Na základě nových technických důkazů, které byly odhaleny během vyšetřování, jsem dospěla k závěru, že se stupeň podezření vůči Stelle Sandellové zvyšuje.“

Nemohl jsem ze Stelly spustit oči. Bylo skutečně hrozné, že seděla jen pár metrů ode mě, a přitom jsem s ní nemohl mluvit. Netoužil jsem po ničem jiném než svou milovanou holčičku obejmout.

Výsledky z laboratoře prokázaly, že stopy, které kriminalisté zajistili na místě činu, pocházejí ze stejného typu bot, jaké měla v době zadržení na nohou Stella. Přesto se nedalo s naprostou jistotou tvrdit, že tam otisky zanechaly právě Stelliny boty.

Technická analýza také odhalila na těle oběti jasné stopy kapsaicinu, což pravděpodobně znamenalo, že Christopher Olsen přišel do styku s takzvaným pepřovým sprejem.

„Několik Stelliných kolegyň z práce při výslechu uvedlo, že Stella s sebou pepřový sprej neustále nosila v kabelce,“ podotkla státní zástupkyně.

Připadalo mi to směšné. Proč by Stella chodila s pepřovým sprejem v kabelce?

Dále zajistili policejní technici značný počet důkazů o Stellině přítomnosti v Olsenově bytě na Pilegatan. Vlasy, šupinky kůže a textilní vlákna.

„Stella nedokázala tyhle nálezy nijak vysvětlit. Nedokázala ani souvisle vylíčit, co ten večer, kdy k vraždě došlo, dělala.“

Ulrika mě vzala za ruku, ale já neměl odvahu se na ni podívat. Státní zástupkyně dále řekla, že se ještě čeká na výsledky ze soudního lékařství, aby bylo možné průběh událostí podrobně zmapovat.

Měl jsem pocit, jako bych seděl na natáčení nějakého televizního pořadu. Navzdory tomu, že je moje žena právnička, jsem do té doby navštívil soudní přelíčení pouze párkrát a i tehdy jsem to vnímal jen jako jakési představení, jako něco, co se v omezeném čase odehrává na scéně a před publikem. Něco jako svatba nebo pohřeb. Divadlo to pro vás přestane být až ve chvíli, kdy se vás ty události týkají osobně. Když jde o váš život. O vaši rodinu.

„Vyšetřovatelé našli důkazní materiál i v počítači Christophera Olsena,“ pokračovala státní zástupkyně a listovala přitom v hromádce papírů. „Máme tu záznam velkého množství chatových konverzací Olsena a Stelly Sandellové. Vyplývá z nich, že se Stella a Christopher znali a zřejmě mezi nimi byl intimní vztah.“

Udělalo se mi zle. Před očima se mi míhaly děsivé obrazy. Blomberg dostal slovo, ale nevznesl téměř žádné námitky. Potom soudce řekl, že soud musí záležitost uvážit. Tentokrát strážní odvedli Stellu rovnou někam do podzemí. Přímo ze soudní síně se dalo projít do suterénu, kde se nacházely vazební cely. Než se za Stellou zavřely dveře, ani jednou se neohlédla.

„Proč neprotestuje?“ zeptal jsem se Ulriky. „Proč si to od nich nechá všechno líbit?“

Skoro to vypadalo, jako by Stella se vším, co bylo řečeno, souhlasila. Jako by byla jenom součástí představení.

„Moc toho dělat nemůže,“ opáčila Ulrika. „Zřejmě je v šoku, zrovna jako my.“

Na jinou možnost jsem odmítal byť jen pomyslet.

Zpátky do soudní síně nás zavolali za necelých deset minut a soudce prohlásil, že se okresní soud rozhodl uvalit na Stellu vazbu na základě důvodného podezření z vraždy a s vyšším stupněm pravděpodobnosti, že tuto vraždu skutečně spáchala.

Vydali jsme se rovnou do kanceláře Michaela Blomberga na Klostergatan. Slavný advokát těžkými kroky přecházel po vrzající dřevěné podlaze a tvářil se rozčileně.

„Skandálně odbyté vyšetřování. Jansdotterová ani policie jako by neviděli nic a nikoho jiného než Stellu.“

„Proč jste k tomu nic neřekl u soudu?“ vyjel jsem na něj. Blomberg se zarazil uprostřed kroku.

„Co tím myslíte?“

Obrátil se k Ulrice, jako by námitku vznesla ona, nikoli já.

„Proč jste to všechno prostě bez námitek přijal? Měl jste přece protestovat, ne? Vždyť má Stella alibi! Proč jste jim nepřipomněl, že má alibi?“

Blomberg jen pohrdavě mávl rukou.

„To by v tuhle chvíli k ničemu nebylo. Je tu příliš mnoho indicií, které ukazují na Stellu, a na soudním lékařství ještě neurčili, kdy přesně k vraždě došlo.“

„Ale co ta svědkyně?“ nedal jsem se. „My Sennevallová? Slyšela pod okny nějakou hádku kolem jedné v noci.“

Blomberg pohlédl na Ulriku.

„To je ovšem pravda,“ přikývla moje žena. „Co jsi o té Sennevallové zjistil, Michaeli?“

Blomberg klesl do židle u svého stolu.

„Asi to nebude ta nejlepší svědkyně. My Sennevalová žije svůj život ‚v okně‘. A to doslova. Ven chodí jenom na nákupy a ke svému psychoterapeutovi, jinak sedí doma u okna a šmíruje sousedy. Má neuvěřitelný přehled o tom, co se v okolí děje.“

„To zní jako ideální svědkyně,“ podotkl jsem. Dobře jsem ale věděl, že to není pravda.

„Ani ne, ta holka je přímo ztělesnění psychických problémů.

Má všechny fobie a neurózy, na jaké si jenom vzpomenete.“ Tak tohle mi bylo skoro jasné předem.

„Ale to s tím přece nemá co dělat, ne?“ Blomberg a Ulrika se ošili.

„Možná to tak může vypadat,“ řekl Blomberg.

„A jak to vypadá s tou Olsenovou bývalou přítelkyní?“ chtěla vědět Ulrika. „Vyhrabali jste na ni ještě něco dalšího?“

Vyhrabali? To mi neznělo zrovna pěkně. Spojoval jsem si to s pomluvami a očerňováním, s nechutnými články v bulvárních novinách. Jako bychom se snažili za každou cenu najít nějakého obětního beránka.

„Podle mě bychom měli vsadit právě na ni,“ přikývl Blomberg.

„Na Lindu Lokindovou.“

„Tak se jmenuje?“

Blomberg rychle zvedl jeden z papírů na stole, aby si to ověřil.

„Ano. Linda Lokindová, Tullgatan 10.“

„Už jste s ní mluvili?“ zeptala se Ulrika.

„Není zrovna sdílná. Tvrdí, že už policii a státní zástupkyni všechno řekla, ale že jí nikdo nevěřil. Pokusil jsem se získat zápis z přípravného řízení, ale nepodařilo se mi to. Ale to se snad ještě vyřeší. Budeme to muset zkusit soudní cestou.“

„Jak dlouho to tak může trvat?“ podíval jsem se na něj. Blomberg cvakl propisovačkou.

„Nerozčiluj se,“ pohladila mě Ulrika po paži.

„Tak já se nemám rozčilovat? Jak se můžu nerozčilovat? Jestli má tahle Lokindová motiv, mělo by být v zájmu všech, aby ji policie vyslechla! Měli by snad být objektivní a pátrat v širokém okruhu, ne?“

„Policie ji vyslechla,“ namítl Blomberg a odhodil propisovačku na stůl. „Aby získala informace.“

„Očividně to nestačí!“ odsekl jsem. Blomberg nervózně pohlédl na Ulriku. „A kdy budeme moct Stellu vidět? Musíme mít možnost se svou dcerou mluvit!“

To už jsem se zvedal ze židle.

„Stella má návštěvy zakázány,“ informoval mě Blomberg. „Nemá povoleno mluvit s nikým jiným než se mnou.“

„Vždyť je jí teprve devatenáct,“ vyhrkl jsem.

„Věk v tomhle bohužel nehraje roli.“

„Je ještě dítě!“

Nemělo smysl křičet. Prostě to tak bylo. V zaťatých pěstích mi cukalo a Ulrika mi pevně stiskla zápěstí.

„Podle zákona nikoli,“ namítl opatrně Blomberg.

„Ale já na nějaký zákon kašlu. Chci vidět svoji holčičku!“

Zvonilo mi v uších. Blomberg byl sice chlap jako hora, ale když jsem se vytrhl z Ulričina sevření a vyskočil ze židle, zatvářil se i on trochu vylekaně.

„Postarejte se, aby Stella policii všechno řekla. Žádné další tajnosti a nepříjemná překvapení. Nevinný člověk nelže.“

26

Neřekl jsem Stelle, že mám v úmyslu se za ní na tábor zajet podívat. Možná to byla hloupost. Samozřejmě jsem jí o tom měl povědět, ale pro mě to byla samozřejmost. Byl jsem duchovní pastýř v jednom ze sborů, které tábor organizovaly, vznikl z mé iniciativy, a tak jsem ty mladé lidi pochopitelně chtěl navštívit. Když jsem přijel na místo, budoucí konfirmandi právě skončili s opékáním špekáčků. Někteří na sobě měli plavky, jiní stáli po pás ve vodě a drkotali zuby, další skákali z mola. Obě pomocné vedoucí stály pod stromem a něčemu se smály, Robin se cákal v jezeře, vlasy mokré a na tváři nadšený úsměv.

Chvíli jsem je z travnatého svahu jen tak pozoroval. Měl jsem pocit, jako bych se díval na nějaký obraz. Radost a kamarádství vymalované v těch nejkrásnějších barvách.

Mládež na mě neměla čas. Pár Stelliných spolužáků mě pozdravilo, většinou si však táborníci mého příjezdu téměř nevšimli.

Zamířil jsem ke stromu, kde stály pomocné vedoucí, a potřásl si s oběma rukou. Řekly mi, že všechno probíhá úžasně, že se s touhle skupinou skvěle pracuje a několik mladých už projevilo zájem si upřímně popovídat.

O Stelle se ani jedna nezmínila a já to bral jako známku toho, že se i tady chová slušně. Už předtím jsem se rozhodl, že si kvůli ní nebudu dělat starosti, ale když teď bylo jasné, že se nic nestalo, uvědomil jsem si, jak se mi po celém těle rozlévá pocit úlevy.

Horší to bylo, když Stella zjistila, že jsem přijel.

Brodila se zrovna z vody, mokré vlasy jí visely kolem hlavy jako silné provazy. Na pláži si kolem sebe omotala osušku.

Když mě uviděla, oči jí potemněly.

„Co tady děláš?“

„Přijel jsem se jenom na chvilku podívat.“ Opatrně jsem se zkusil usmát.

„Nech mě bejt!“

Vydala se po svahu nahoru, až jí žabky pleskaly.

Nikdy jsem se se svou dcerou nedokázal bavit o sexu. Byl jsem táta, který upadne do rozpaků, kdykoli uslyší termín antikoncepce, který před těmito otázkami radši zavírá oči a tváří se, jako by se sex jeho pubertální dcery vůbec netýkal, jako by jeho holčička žila v jakési uzavřené bublině, kam sexualita, s níž se setkáváme my všichni ostatní, nepronikne. Dlouho jsem si přál být otcem úplně jiného druhu, tátou, kterému se jeho dítě může svěřit, který nepřepíná televizi, když se schyluje k postelové scéně, nebo ho napadne podstrčit dceři beze slova do kabelky kondomy. Netuším, proč to dopadlo takhle, ale prostě to je, jak to je.

Od jiných mužů vím, že v tom nejsem sám. Člověk si rád představuje, že jsme pokročili někam dál, že se většina moderních otců díky rovnoprávnosti dokáže se sexualitou svých dospívajících dcer nějak vypořádat. Pravdou zůstává, i když je to poněkud smutné, že neznám jediného muže, který by si se svou dospívající dcerou dokázal přirozeně popovídat o sexu.

Jednou jsem vypil o pár piv víc, než by se slušelo, a zeptal jsem se na to Dina. Přepadl ho silný záchvat kašle.

„Jestli se někdo Aminy jenom dotkne, uříznu mu ptáka.“

Samozřejmě že vím, že to tak nemyslel. Amina v posledních letech pár kluků měla, a pokud vím, ani jeden z nich o žádnou část těla nepřišel. Přesto bych řekl, že ani Dino si s Aminou nikdy nesedl, aby si s ní o sexu důvěrně popovídal.

Před konfirmací jsme o Stellině sexualitě nikdy nemluvili ani s Ulrikou. Věděl jsem, že když Stella dostala poprvé menstruaci, Ulrika jí poradila, ale jinak byla Stella ve všech myslitelných ohledech prostě ještě dítě. Právě oslavila patnácté narozeniny. Tak nevím, jestli jsem naivní nebyl spíš já.

Robin mě přemluvil, abych zůstal i na večeři. Měl k dispozici oddělenou místnost, kde jsme se spolu mohli posadit, a Stella mě přitom nemusela mít na očích.

Měli tam skutečně dobré kuchaře a jídlo chutnalo skvěle. S Robinem jsme vedli zajímavý rozhovor, informoval mě, že se téměř všichni konfirmandi shodují, že věří v nějakou božskou moc, v sílu, jež člověka přesahuje. Ptal se jich také, proč tahle síla podle nich není přímo Bůh, a potom probíral jejich odpovědi jednu po druhé a vysvětloval jim, že ta síla, o níž hovoří, Bůh klidně být může.

Vlastně jsem do toho ani nechtěl vnášet nic osobního, ale nakonec jsem se nedokázal nezeptat:

„A co říkala Stella?“

Robin si strčil do pusy trochu brambor provoněných rozmarýnem a nechal mě čekat, dokud je nepolkl.

„Je to chytrá holka. Bystrá.“

„Tak co říkala?“

„Že prý Bůh jistě existuje, ale je lepší se tvářit, jako by neexistoval, protože všechna náboženství a církve dávají podnět ke konfliktům.“

Myslím, že se mi nepodařilo skrýt úsměv.

„Jak už jsem říkal, je to chytrá holka,“ prohlásil Robin.

Po večeři jsem se ho zeptal, jestli nebude vadit, když ještě chvíli posedím. Brzo jsem se měl vydat na cestu domů, ale ještě tu bylo pár věcí, které jsem si před zítřejší bohoslužbou potřeboval připravit.

„Samozřejmě že ne,“ ujistil mě Robin.

Řekl mi také, že se teď konfirmandi rozdělí do menších skupinek a budou pokračovat v cvičných debatách.

Po několika hodinách povinné společenské konverzace bylo příjemné zůstat chvíli sám jen s počítačem a vlastními myšlenkami. Jsem sice celkem společenský člověk, ale v podstatě bych sám sebe označil spíš jako introverta. Vždycky jsem považoval soukromí za posvátné, dokonce i v rámci vlastní rodiny. Právo mít v životě nějaký soukromý prostor považuju za stejně důležité jako možnost mluvit s někým zcela otevřeně a říct mu všechno. Domnívám se, že mně a Ulrice už to, že jsme se mohli stáhnout do soukromí a být chvíli sami, mnohokrát pomohlo. Potřeba neustále všechno sdílet může snadno začít působit dusivě. Často se říká, že je člověk „stádní tvor“, ale nesmíme zapomínat, že je stejnou měrou i tvor samotářský.

Než jsem přípravy dokončil, začal se na jezero snášet soumrak. Čas utíkal a práce mi zabrala víc času, než jsem čekal. Vzhledem k tomu, že Ulrika byla pracovně ve Stockholmu, neměl jsem ani žádný zvláštní důvod pospíchat domů. Teď už zbývalo jen rozloučit se s Robinem. Setkání se Stellou jsem se chtěl radši vyhnout, abych ji ještě víc nerozzuřil. To, že měl tábor takový úspěch, byla do značné míry Robinova zásluha, to se nedalo popřít. Bylo skvělé, že všechno tak dobře klapalo. Ze srdce mi spadl velký kámen a cestou zpátky přes dvůr jsem si vychutnával každičké svěží nadechnutí.

Areál, kde se tábor konal, tvořily tři oddělené budovy. V té největší byla jídelna, kuchyň a společenská místnost, naproti přes dvůr stálo druhé stavení, kde účastníci soustředění spali. O kus dál, zčásti skrytá za vysokými kmeny buků, stála třetí, nejmenší budova, kde spali vedoucí, když zrovna neměli noční hlídku.

Jak jsem usoudil, táborníci teď měli volno. Několik z nich sedělo na trávě, většina se ale zdržovala uvnitř v ložnicích.

„Neviděla jste Robina?“ zeptal jsem se jedné z vedoucích.

„Myslím, že šel do chaty vedoucích.“

Rychle jsem prošel hájkem. K nebi se nesl smích mladých lidí. Zaklepal jsem na dveře. Nic. Možná je Robin na záchodě? Nebo že by se sprchoval? Vzal jsem za kliku, ale bylo zamčeno.

Přece uvnitř neusnul?

Vydal jsem se za roh a podíval se oknem dovnitř, viděl jsem však jen prázdnou postel. Pokračoval jsem k dalšímu oknu, ale velké naděje jsem si nedělal. Byly tam stažené rolety, nicméně úzkou mezírkou bylo vidět, že uvnitř svítí slabé světlo. Robin nejspíš skutečně spí. Naklonil jsem se k oknu, abych na něj zaťukal, ale vzápětí jsem sebou trhl, protože jsem mezírkou pod roletou viděl přímo do místnosti. V šeru tam seděli dva lidé a zděšeně zírali jeden na druhého.

Stačil mi jediný okamžik. Od té doby už uběhly čtyři roky, přesto si tu nepříjemnou scénu dokážu kdykoli přesně vybavit. Zřejmě mi už z paměti nevymizí nikdy.

Scénu, v níž vidím Robina a Stellu, jak si neobratně upravují oblečení.

27

Ve čtvrtek ráno už Stella proseděla ve vazbě pět nocí. Měl jsem ji před očima, jak leží na špinavé posteli v úzké, temné vazební cele. Při snídani jsem přecházel po kuchyni a znovu a znovu vyjadřoval své obavy.

„Přestaň s tím,“ okřikla mě Ulrika. „Těmi tvými řečmi se nic nespraví.“

„A co mám tedy dělat?“

„Já hodlám pracovat,“ prohlásila. „Možná by to udělalo dobře i tobě, ne?“

Alespoň bych tak přišel na jiné myšlenky. Přes mobil jsem nahlásil, že jsem zdravý a vracím se do práce, a došel jsem pěšky ke kostelu. V tomhle městě představuje září jakýsi advent. Po tichu a klidu léta se ulice znovu zaplní omámenými, zmatenými studenty, kteří se snaží zorientovat a dávají si záležet, aby svému okolí předvedli, kdo jsou. Člověk všude naráží na cyklisty, kteří se nejistě kymácejí na kole a z kapsy se jim ozývá hlas GPS, na houfy mladých lidí kolem dvacítky, kteří si nosí odpověď na všechny životní otázky v kožené peněžence nebo v módním batůžku značky Fjällräven. Lund se z toho vzpamatuje až v říjnu, kdy už se to nejdivočejší flirtování zklidní, mládež si v prvních dnech školy dostatečně vymění sliny a ty nejpodivnější živly znovu přitáhne jejich rodné město. To už je nevýhoda života v univerzitním městě – a na druhou stranu i jeho kouzlo. To, že se tu každý podzim scházejí noví snílci a idealisté toužící změnit svět k lepšímu, že se tu v těch pár týdnech babího léta, než opadá listí, vysvléknou z kůže. Ať už se vám to líbí, nebo vám to jde na nervy, stejně si na to nikdy tak docela nezvyknete.

Moji kolegové seděli na faře v kuchyňce, a když jsem si věšel bundu, jejich hlasy doléhaly až do předsíně.

„Napřed jsem z toho byl v šoku, ale později, když jsem se nad tím zamyslel…“

„Vždycky byla hrozně vznětlivá.“ Nedalo se neslyšet, co říkají.

„Nepodařilo se jim stanovit hranice. Děvče jako Stella chápe jen jeden typ argumentů.“

„Ulrika s Adamem byli až moc mírní.“

Stál jsem strnule v předsíni a poslouchal, co říkají.

„Samozřejmě to není Stellina vina,“ poznamenala Monika, jedna z diakonek. „Je to ještě dítě, nebo každopádně dospívající děvče.“

Chvíli bylo ticho. Zavřel jsem oči, měl jsem dojem, že se pomalu odlepuju od země a vznáším se. Mí kolegové pokračovali:

„Stella taky chodila na dětskou psychiatrii.“

„To mě nepřekvapuje.“

„Nikdy na tom nebyla moc dobře. Už jako malá byla zvláštní.“ Znovu se rozhostilo ticho. Někdo zakašlal.

Mám své kolegy rád. Vždycky jsem se na ně mohl spolehnout, cítil jsem, že mi důvěřují a mají mě rádi. Během mého působení ve sboru tu došlo k mnoha změnám k lepšímu a většina lidí by se určitě shodla, že je to do značné míry moje zásluha. Vůbec mě nenapadlo, že by mě někdy mohli takhle pomlouvat, takže jsem měl v tu chvíli pocit, jako by mi někdo umrtvil myšlení. Mechanicky jako zombie jsem zamířil přímo do kuchyňky a posadil se k jídelnímu stolu.

„Ale… Adame!“ vyjekla Monika.

Pět párů vykulených očí na mě němě zíralo, mí kolegové se tvářili, jako by byli svědky návratu Pána na zemi.

„Snad nehodláš pracovat?“ vyhrkli všichni sborem.

„Odpoledne oddávám.“

„Ale tu svatbu už dostal na starost Otto,“ informovala mě naše administrátorka Anita.

„Copak ti nepřišla zpráva, že jsem ukončil pracovní neschopnost?“

Tváře jí zrudly.

„Nenapadlo nás, že bys…“

Klouzal jsem pohledem od jednoho ke druhému a čekal jsem, že to někdo nějak rozvede, ale zmohli se jen na pár dalších nedokončených vět.

Nakonec se zvedla Monika a vzala mě za paži. Monika pracuje v našem sboru už odnepaměti, je tmelem našeho společenství a pevnou skálou, o kterou se my všichni ostatní můžeme za všech okolností opřít.

„Pojď,“ vyzvala mě a vedla mě pomalu chodbou. Mozek mi pořád ještě běžel na volnoběh.

Posadili jsme se naproti sobě do nízkých křesílek v její kanceláři. Monika mi položila ruce, které zdobilo několik prstenů, na kolena, naklonila se dopředu a podívala se na mě laskavýma kočičíma očima.

„Kde jsme podle tebe udělali chybu, Moniko?“ Sevřela mi lokty a pomalu zavrtěla hlavou.

„Vy jste žádnou chybu neudělali,“ řekla. „Je v tom nějaký Boží záměr. Jen jsme ještě nezjistili jaký.“

Část mého já měla sto chutí poslat ji i Boha do horoucích pekel, naštěstí jsem se ale ovládl a místo toho jí poděkoval za účast.

„Jdi teď domů a pořádně si odpočiň. Postarej se o Ulriku,“ dodala a objala mě. „Budu se za vás modlit. A za Stellu taky.“

Její slova mi v tu chvíli připadala banální. Téměř pokrytecká. Přesto mě mrzí, že jsem se jejími radami neřídil.

Pod kůži se mi teď zadíralo příliš mnoho nepříjemných pocitů. Mé myšlenky jako by se utvářely za oponou z husté mlhy a srdce mi škrábalo na hrudní koš jako nedočkavý teriér. Tělo mě pobízelo, abych se dal do běhu, abych neuvázl v téhle jediné bolestné přítomnosti, a tak jsem běžel, nebo přinejmenším kráčel – kilometr za kilometrem, až jsem měl záda promáčená potem.

Došel jsem pěšky do centra, a když jsem za sebou nechal městský park u kulturního centra Mejeriet, napadlo mě, jak by se asi věci vyvíjely, kdybychom tehdy tu záležitost s Robinem nahlásili na policii. Vždyť přece Stellu znásilnil, ale my dovolili, aby mu to prošlo. Jaký signál jsme tím své dceři vyslali? Co jsme to za rodiče?

V hrdle mi pobouřeně bušil tep a ve svalech mi škubalo. Procházel jsem právě kolem parku s výběhem pro psy u Esplanady a ještě jsem přidal do kroku.

Uviděl jsem cedulku Tullgatan a píchlo mě v hrudi. Zastavil jsem se a chvíli se na tabulku se jménem ulice upřeně díval

Tak tady tedy bydlí bývalá přítelkyně Christophera Olsena. Blomberg v naší přítomnosti nahlas přečetl její adresu. Nedokázal jsem jen tak projít kolem.

28

Bylo to především Ulričino rozhodnutí, že na Robina nepodáme trestní oznámení. Nechci svalovat vinu na někoho jiného, ale nebýt Ulričiných námitek, nejspíš bych toho hajzla bez váhání udal. Přimáčkl jsem ho v té chatě vedoucích ke zdi a má pěst už se vznášela ve vzduchu, naštěstí se mi v poslední chvíli podařilo uklidnit. Místo toho jsem Stellu odvlekl mezi stromy pryč a naložil ji do auta. Z cesty domů si nic nepamatuju.

Ulrika chtěla, abychom Stellu okamžitě vzali do nemocnice, já byl ale toho názoru, že musíme ze všeho nejdřív zavolat na policii.

„Znásilnil ji,“ prohlásil jsem. „I když s ním do té chaty šla dobrovolně. I kdyby se to stalo z její iniciativy.“

Ulrika pobíhala sem a tam po kuchyni.

„Nevím, co bude nejlepší,“ řekla.

„Přece si nemůžeš myslet, že by za to byla nějak zodpovědná Stella. Je ještě dítě.“

„V očích zákona ne. Už jí bylo patnáct.“ Ulrika se zastavila u okna. Ramena se jí třásla.

„Vím, jak takováhle soudní řízení probíhají,“ povzdychla si.

„Sama jsem při tom párkrát byla.“

Téměř jsem to vytěsnil z paměti, ale Ulrika pár let předtím hájila jednoho mladíka, který byl spolu s několika kumpány obviněn ze skupinového znásilnění. Poté co soud všechny osvobodil, se zvedla vlna protestů.

„Tvrdě po ní půjdou,“ pokračovala Ulrika. „Budou podrobně zkoumat každý detail. Co řekla, co udělala, co měla na sobě.“

„Nech toho,“ okřikl jsem ji. „Ona je přece oběť.“

„To moc dobře vím. Všichni to vědí. Ale v soudním procesu je zásadní, co kdo udělal, nakolik to bylo ze Stelliny iniciativy, jak se chovala předtím i potom. Obhájce bude rozpitvávat všechno, co by mohlo vyvolat sebemenší pochybnost.“

Přešel jsem za ní k oknu a objal ji zezadu kolem pasu.

„Tohle se stát nesmí. Není možné, aby to probíhalo takhle.“ Ulrika mě pohladila po paži.

„Nevím, jak by to mohlo být jinak.“

Později večer se se mnou podělila o několik nechutných podrobností, o kterých znásilněnou dívku nutili před soudem mluvit. Šokovalo mě to. Neřekl bych o sobě, že jsem nějak zvlášť naivní, ale je pravda, že když jsem poslouchal, jak podobné soudní přelíčení probíhá, udělalo se mi fyzicky zle. Jistě, člověk občas slyší nebo čte o advokátech, kteří se obětí znásilnění vyptávají, jak krátkou sukni na sobě měly a kolik toho vypily, ale do té doby jsem tomu nepřikládal váhu a považoval jsem to za extrémní případy. Teprve teď mi došlo, že je to v podobných procesech víceméně zaběhnutá praxe.

Nikdy předtím mi nepřišlo na mysl, že bych měl někomu, a už vůbec ne vlastnímu dítěti, radit, aby něco neohlásil na policii, aby nespoléhal na systém a nedal průchod spravedlnosti, ale když mi teď začalo docházet, co všechno by kvůli tomu Stella musela podstoupit, čemu by musela čelit, byl jsem nucen vše přehodnotit.

„Co je důležitější?“ zeptala se mě před spaním Ulrika. „Aby z toho Stella vyvázla víceméně se zdravou kůží, nebo aby byl Robin potrestaný?“

Jako by tyhle dvě možnosti byly v protikladu. Proč by nemělo být možné obojí? Dnes lituju, že jsem ten černobílý obrázek, který mi Ulrika předložila, neodmítl, že jsem si nestál za svým a nepostaral se, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost.

Neodpustitelně jsme tehdy Stellu zradili.

29

V ulici Tullgatan jsem přistoupil k prvním dveřím, na které jsem narazil. Chtěl jsem se jen na něco podívat.

Možná právě za touhle zdí sedí Linda Lokindová. Bývalá přítelkyně Christophera Olsena. Blomberg si je zřejmě jistý, že má tahle žena s vraždou něco společného.

Se zrychleným tepem jsem četl příjmení na zvoncích. Jerbringová, Samuelson, Makkah. Žádná Lokindová.

Vydal jsem se k dalšímu vchodu.

Když už nic jiného, mohla by mi Linda Lokindová pomoct to všechno lépe pochopit. Může mi vyprávět o Christopheru Olsenovi. Možná ví něco o tom, jak se on a Stella poznali a co se mezi nimi stalo.

U třetího vchodu jsem ji našel. Lokindová, druhé patro. Dlouho jsem se na to jméno díval. Co to vlastně dělám?

Zkusil jsem dveře. Zamčeno. Naklonil jsem se dopředu a nakoukl na schodiště. Co bych měl říct? Jak bych se jí mohl představit, abych ji nevyděsil? Abych nepůsobil jako blázen? Co kdyby zavolala policii?

Znovu jsem si prohlížel jména na zvoncích a pohled mi padl na I. Jönssona. Jméno znělo tak nějak obyčejně. Stiskl jsem zvonek, a když nějaký hlas zakrákoral „Haló?“, vysvětlil jsem, že jsem přišel doručit květiny sousedce, která není doma. I. Jönsson mě bez řečí pustil do domu.

Vedle výtahu bylo úzké schodiště z žilkovaného mramoru, stoupal jsem po něm podél stěn zdobených větvičkami a lístky vymalovanými podle šablony. Ve druhém patře jsem se zastavil a zazvonil.

Vzpomínal jsem na návštěvu u My Sennevallové a přemýšlel jsem, jak to udělat tentokrát, aby všechno proběhlo hladčeji. Už tehdy jsem překročil hranici, tady však zacházím ještě dál. Kdyby vyšlo najevo, že jsem Lindu vyhledal… Třeba je nebezpečná? Přinejhorším je to pomstychtivá vražedkyně, přinejlepším psychopatická lhářka, která svého bývalého přítele falešně obvinila z hrozných ohavností. Mám všechny důvody být opatrný.

Když mi překvapená žena otevřela, ohromeně jsou ucouvl. Je to skutečně ona? Dívka přede mnou vypadala jako fotomodelka.

„Linda?“ dostal jsem ze sebe.

„Ano?“ řekla tázavě. Nedůvěřivě si mě prohlížela.

„Rád bych s vámi mluvil.“

„Kdo jste?“

Ukázal jsem prstem na svůj kolárek.

„Mohl bych na chvilku dál?“ Zalapala po dechu.

„Co se stalo? Snad není něco s mámou?“

„Týká se to Christophera Olsena.“

Linda Lokindová rázem vypadala klidněji.

„No dobře,“ přikývla a pustila mě do bytu. „Ale už jsem říkala, že do toho nechci bejt zatažená.“

Byt měla světlý a prostorný. Na stěně mezi obývacím pokojem a ložnicí visela slepá mapa a na podlaze pod ní stála metr vysoká skleněná váza vytvarovaná jako láhev a v ní jedna jediná lilie. V knihovně bylo mezi dvěma pestrými ozdobnými slony vyrovnaných pár knížek zaměřených na fitness. Všechno zalévala záře obrovského křišťálového lustru v moderním stylu.

„Mohli bychom se posadit?“ zeptal jsem se a ukázal na jídelní stůl u francouzského okna.

„Proč? Co vlastně chcete?“

Zůstala stát s rukama v bok na prahu.

„Zastupuju rodinu Olsenových,“ prohlásil jsem a přitáhl si židli. Jako bych ten plán měl celou tu dobu v hlavě. Stačilo ho uskutečnit.

„Už jsem přece říkala, že s tímhle nechci mít nic společnýho.“

„Jenom se na chviličku posaďte,“ poprosil jsem ji. „Jsem tady, protože si rodina zaslouží nějaké důstojné uzavření celé věci.“

„Jaká rodina? To myslíte Margaretu?“

„Přesně tak.“ Rychle jsem přikývl. „Christopher už tu není.

Nechceme nic jiného, než aby pravda vyšla najevo.“

„Co tím myslíte?“

Pochopitelně jsem nečekal, že se mi přizná k vraždě, bylo však zajímavé sledovat její reakci. Vždycky jsem měl talent na odhalování lží.

„Co se stalo mezi vámi a Christopherem?“ zeptal jsem se.

„Všechno už jsem řekla policii.“

Znechuceně se zamračila, ale nakonec si sedla.

„Nemohla byste mi to povědět znovu?“ požádal jsem ji.

„Ta policajtka, Agnes Thelinová, mi prostě nevěřila. Snažila jsem se je přesvědčit, aby to dali někomu jinýmu, ale nikdo mě neposlouchal.“

Linda Lokindová byla nepopiratelně přitažlivá žena, ale pod hladkou pokožkou a souměrným obličejem se skrývalo ještě něco jiného: zaražená, plachá dívenka. Kolik jí tak může být? Dvaadvacet, třiadvacet. Byl jsem si naprosto jistý, že mi neříká celou pravdu, zároveň jsem však byl přesvědčený, že to není žádná chladnokrevná vražedkyně.

„Chápu, že je pro Margaretu těžký se s tím smířit, ale její syn je psychopat. Teda byl. Chris byl psychopatickej hajzl.“

Nic jsem neříkal. Za všechna ta léta různých rozhovorů jsem se naučil, že mlčení často vyprovokuje toho druhého k odpovědi. Ticho je potřeba nějak vyplnit. Z vlastní zkušenosti vím, že lidé mluví rádi, mnozí po tom přímo touží, stačí, když jim člověk ukáže, že je připraven naslouchat.

Podle Lindy bylo skoro dva roky všechno v pořádku. Tedy alespoň o tom byla tehdy přesvědčená. Teprve při zpětném pohledu si uvědomila, že jejich vztah měl už v té době své temné stránky: tajnosti, lži, nevěry. Ale trvalo téměř dva roky, než nablýskaná fasáda začala oprýskávat.

Když se seznámili, zamilovala se Linda do Chrise Olsena až po uši. Byl hezký, okouzlující, inteligentní a společenský. Jejich známost se rychle rozvíjela z vášnivé zamilovanosti v lásku a plánování společné budoucnosti. Až příliš rychle, dodávala teď Linda. Kdyby se do toho vztahu nevrhla po hlavě, možná by některá varovná znamení zaznamenala už tenkrát.

„To si nevyčítejte,“ řekl jsem jí. „Správnou cestu nám můžou ukázat mozek i srdce. Teprve zpětně je snadné vědět, po kterých pěšinkách jsme se nikdy neměli vydávat.“

Usmála se. I když přede mnou něco skrývala, začínala mi být sympatická, líbila se mi její neskrývaná naivita a silná touha po pochopení.

„Když mě uhodil poprvý, slíbila jsem si, že už se to nikdy nestane. Já přece k tomuhle typu žen nepatřím. Už ani nevím, kolikrát jsem si tohle opakovala.“

„S tímhle typem žen se neztotožňuje žádná.“ Přikývla. Úsměv zmizel, oči se jí leskly.

„Zní to šíleně, ale Chris uměl bejt i úžasnej. Teda když mě nemlátil. Pokaždý jsem si říkala, že tohle bylo naposledy, že už se to nesmí stát, že bych od něj měla odejít. Jenže pak se to zase všechno změnilo a já začala znova doufat. Tentokrát to snad už bude dobrý. Když mu dám ještě jednu šanci… Pěkná pitomost, co?“

„Ale vůbec ne.“

Věřil jsem jí. Slyšel jsem už taková vyprávění od jiných žen, které se ocitly v podobné situaci.

„Sám jsem to nezažil, ale v rámci své práce jsem se setkal s mnoha násilníky. Pochopil jsem, že tohle je jen jedna část jejich osobnosti. Žádný člověk není čistě jen takový nebo makový.“

„Přitom by bylo tak hrozně snadný odejít,“ pokračovala Linda a malíčkem si přejela pod očima. „Nikdy si to neodpustím. Už v sobě nedokážu vidět člověka, za kterýho jsem se kdysi považovala. Vy nechápete, jak strašný to je, když se vám rozpadne vaše představa o sobě samým.“

Měla pravdu. Nechápal jsem to. Tehdy ještě ne.

„Ale Chris byl hajzl, kterej si zaslouží shnít v pekle. To, co mi udělal… Můžete si to přečíst v zápise z výslechu. Nemám sílu o tom znova mluvit. A navíc už na tom teď nezáleží.“

„Kvůli Margaretě…“ Podívala se mi přímo do očí.

„Kašlu na to. Není mi líto, že je Chris po smrti.“

Pohled měla ledově chladný. Bylo mi jasné, že to, co řekla, myslí vážně, a poprvé mě napadlo, že se možná nakonec na té vraždě přece jenom podílela. Třeba bylo pachatelů víc? Možná si na to někoho najala?

„A ani mě to v nejmenším nepřekvapuje,“ pokrčila rameny. Opět jsem využil strategii mlčení a čekal jsem, co ještě dodá.

„Jí určitě dělal totéž co mně.“

Potlačoval jsem i nadále zvědavost, propletl jsem si prsty a díval se na ni, tentokrát ale žádné pokračování nepřišlo. Linda sevřela rty a pohled jí zalétl ven z okna.

„Komu?“ zeptal jsem se nakonec.

„Tý Stelle. Tý holce, co to udělala.“

Co tím myslí? Jak je možné, že zná Stellino jméno?

„Je to ještě napůl dítě. Asi nakonec udělala, co jsem už dávno měla udělat já.“

Nedokázal jsem ty obrazy zaplašit z mysli. Nůž se blýská a bodá a bodá, Christopherův krásný úsměv se mění v bolestný výkřik. Celý omámený jsem se pokusil z těch scén vymazat Stellin obličej. Nesmí to být pravda.

„Proč to říkáte?“ dostal jsem ze sebe.

„A co?“

„Proč si myslíte, že to udělala Stella?“ Linda na mě překvapeně pohlédla.

„Vždyť ji za to zatkli, ne?“

„Znáte se s ní?“ Zavrtěla hlavou.

„Ale doufám, že se z toho dostane.“

Byl jsem jako omráčený. Bylo by možné, aby Christopher Olsen Stellu napadl nebo jí nějak ubližoval? Proč to v tom případě neohlásila na policii? Co když je skutečnou obětí v celé téhle ošklivé záležitosti právě ona?

„Jak se má Margareta?“ zeptala se Linda Lokindová.

Byl jsem ponořený do vlastních myšlenek, a tak jsem nestačil odpovědět.

„Stejně to pro ni musí bejt hrozný,“ povzdychla si Linda. „Popravdě řečeno jsem ji měla ráda. Nebo by se spíš dalo říct, že jsem proti ní nic neměla. Vždycky se ke mně chovala hezky. Není to její vina, že je Chris psychopat.“

„To není,“ souhlasil jsem s ní, ale v skrytu duše mě trápily pochybnosti.

Nemá snad na tom Margareta svůj podíl viny? Je přece Chrisova matka.

„A co Stanne, co na to říká on?“

Poškrábal jsem se na zátylku. O kom to mluví?

„Myslím tím Stanislava,“ dodala Linda.

Pohled teď měla ostrý, oči podezíravě přimhouřené.

„Říkal jste, že zastupujete rodinu Olsenových. A nevíte, kdo je Stanislav?“

„Ale jistě.“

Linda vyskočila ze židle a rychle o pár kroků ucouvla.

„Kdo vlastně jste? Neřekl jste mi, jak se jmenujete.“

„Opravdu?“

Jedno jméno mě okamžitě napadlo, ale bránil jsem se pokušení cokoli říct. Kolikrát si člověk může povolit zalhat? Dřív nebo později překročí hranici slušnosti a důstojnosti, ať už mu důvody, proč lže, připadají jakkoli vznešené.

„Chci, abyste okamžitě odešel,“ vyzvala mě Linda.

Ucouvla až ke zdi, zastavila se vedle té velké vázy. Vypadala vyděšeně, ale v očích měla i něco divokého, něco, co jako by téměř hraničilo s šílenstvím.

„Už jdu,“ ujistil jsem ji a rychle prošel kolem ní. „Děkuju, že jste mi věnovala chvíli času.“

Proklouzla na práh, aby mě mohla hlídat. V pozvednuté ruce držela mobil, připravená někam zavolat jediným stisknutím tlačítka.

V úzké předsíni jsem se sklonil, abych se obul. Zavázal jsem si jednu tkaničku a chystal se na druhou, ale vtom mi padl zrak na botník, který stál hned vedle. Bylo v něm přinejmenším sedm či osm párů bot, jedny však okamžitě upoutaly mou pozornost.

Podařilo se mi zavázat si i druhou botu, i když se mi prsty třásly, a nenápadně jsem znovu zalétl pohledem k botníku.

Nebylo pochyb. Měla tam stejný model bot, jaký nosila Stella. Možná i stejné číslo? Stejný typ bot jako ty, které zanechaly stopy v písku na místě činu. Stejný typ bot, jaký měl na nohou vrah Christophera Olsena.

30

Spěchal jsem městem, v hlavě mi hučelo jako ve vosím hnízdě. Takže Linda Lokindová vlastní stejné boty, jako jsou ty Stelliny. A ten její pohled, když přede mnou couvala ke stěně! Nepřítomný a divoký, zároveň však plný vzteku. Skutečně vypadala jako někdo, koho by mohl postihnout záchvat šílenství. Zároveň mi však někde vzadu v mysli hlodala její teorie, že Christopher Olsen ubližoval i Stelle. Nemohl jsem zavírat oči před skutečností, že je to celkem dobře představitelný scénář. Ublížil snad ten darebák Stelle? Přidal jsem do kroku a našlapoval tak zprudka, až mi asfalt duněl pod nohama. Podruhé už ne! To nemůže být pravda. Zároveň však vůbec nebylo těžké si představit, jak zuřivě by asi Stella na něco takového zareagovala, záchvat oslepujícího vzteku, nůž, který by byl náhodou po ruce. Ale proč zrovna tam, venku před domem, na hřišti? A kde se tam vzal ten nůž? A proč by pro všechno na světě v takovém případě nevylíčila policii, co se stalo?

Napadlo mě, jestli bych se svými úvahami neměl seznámit i Ulriku, ale bál jsem se, že by tyhle spekulace mohla smést ze stolu jako pouhé výplody mé fantazie a že by se mě mohla snažit přesvědčit, abych se radši zabýval něčím jiným. Zdálo se, že má na to, jak nejlépe bychom Stelle mohli pomoct, úplně jiný názor než já. Nechápal jsem, jak může tolik spoléhat na Michaela Blomberga. Možná je skutečně nesmírně schopný a uznávaný, ale stejně jsem měl pocit, že se ve Stellině případu dostatečně neangažuje. Proč je moje dcera pořád ještě ve vazbě? A ani nám ji nedovolili navštívit.

A tak jsem se rozhodl, že si místo toho promluvím s policií. Takhle to dál nejde. Každému přece musí být jasné, že by Linda Lokindová mohla k tomuhle vyšetřování ledasčím přispět. Proč je tedy zavřená Stella, a ne ona?

Ještě jsem zrychlil krok, takže jsem po Stora Södergatan téměř běžel. Když jsem došel k restauraci Stäket a krytému parkovišti Färgaren, zavibroval mi v kapse mobil. Volala mi máma. Mluvila tak rychle, že se mezi větami ani nenadechovala, něco mi uniklo, ale základní smysl se nedal nepochytit.

Všichni už to vědí.

Bulvární noviny zveřejnily články o Stelle na internetu. Teď odpoledne navíc odvysílali krátký vstup v rozhlasovém zpravodajství. Nikde ji nejmenovali, novinářská etika se tedy navzdory všemu ještě trochu ctí, ale štědře poskytli čtenářům i posluchačům dostatek stop, aby každý, kdo po té informaci touží, mohl dojít k patřičnému závěru a nemusel se kvůli tomu příliš namáhat.

„Už mi volala teta Dagny, ptala se mě, jestli je to pravda,“ stěžovala si máma.

Očividně byla velmi otřesená.

„Řekni jí pravdu. Policie udělala chybu.“

Jakmile jsme se rozloučili, vklouzl jsem do úzké uličky u parkoviště, abych si našel nějaké odlehlé místečko. Prošel jsem budovou a vyšel na druhé straně. Na lavičce před Katedrální školou jsem se pak půl hodiny věnoval sebedestruktivnímu googlování. Napřed jsem si přečetl, co se píše v novinách, potom jsem přešel k temnějším internetovým stránkám. Všeobecné informace o Stelle a o naší rodině byly prokládány čirými výmysly a bláznivými spekulacemi.

Stella byla velký házenkářský talent, ale nedokázala se ovládat.

Nejspíš si na něj na tom hřišti počkala. Olsen měl miliony, určitě to bylo plánované.

Všechno jsem to četl a měl jsem sto chutí dát se do křiku. Bylo to úplně odtržené od reality. A ti stejní lidé, kteří civěli na monitor nebo displej a tyhle příspěvky si četli, mě klidně můžou potkat na ulici, v práci, možná dokonce i v soudní síni…

Musím si promluvit s policií. Když jsem se vydal na další cestu a šel po Lilla Fiskaregatan, zavolal jsem na stanici a dal vědět Agnes Thelinové, že se k nim chystám. Vzkázala mi, jen ať přijdu.

Cestou mě několikrát zastavili zvědavci, kteří si se mnou chtěli popovídat. Nezbývalo mi než tam stát v hloučku lidí, kteří věděli, kdo jsem, ale jejichž jména jsem už dávno zapomněl, a kolem svištěli cyklisti a ten Rumun před trafikou hrál na akordeon ústřední hudební motiv z Kmotra.

Zastavila se u mě i jedna žena z našeho sboru.

„Jak je vám?“ zeptala se a v očích měla smutek. „Musí to být nějaký omyl. Policie se pěkně znemožnila.“

Za normálních okolností nemám sebemenší problém stát před celým shromážděním v nabitém kostele a vést bohoslužbu, nedělá mi potíže ani pozdravit se s každým, koho potkám. Rád se s těmi lidmi zastavím a prohodím pár slov, vyslechnu si, co mají mí bližní na srdci, a snažím se jim říct něco zdvořilého a zároveň moudrého. Tentokrát to ale bylo jiné. Měl jsem dojem, že se dusím.

Nakonec mě přepadla panika, zakryl jsem si obličej a spěšně se vydal k náměstí Bantorget, prošel jsem pod viaduktem a pokračoval do kopce k budově policie.

Komisařka kriminální policie Agnes Thelinová se se mnou setkala ve výslechové místnosti. Nabídla mi kávu, ale mně se třásly ruce tak, že když jsem si ji osladil a chtěl ji zamíchat, lžička mi spadla na zem.

„Jak to zvládáte?“

„Dnes v noci jsem se konečně trochu vyspal.“ Agnes Thelinová se vlídně usmála.

„Doufala jsem, že se nám ozvete, Adame.“ Jak to myslí?

„A já si zase myslel, že se vy ozvete nám,“ opáčil jsem poněkud podrážděně. „Přijde mi, že nedostáváme vůbec žádné informace.“

Agnes Thelinová si nalila do kávy mléko.

„Vyšetřování je v choulostivé fázi. Usilovně pracujeme, snažíme se zjistit, co se stalo.“

„Skutečně?“ zeptal jsem se a založil si ruce na prsou. „Opravdu se snažíte? Máte široký záběr a jste nestranní? Protože je dost lehké dospět k závěru, že už jste se rozhodli.“

Na okamžik jsem viděl všechno rozmazaně. Sklonil jsem hlavu a přiložil si dlaně na čelo.

„Jste v pořádku?“ zeptala se komisařka. „Chápu, že to pro vás musí být vyčerpávající.“

Vzhlédl jsem k ní. Snažil jsem se uklidnit. Nesmím vzbuzovat dojem, že jsem blázen.

„A co Linda Lokindová,“ vyhrkl jsem. „Proč se nezaměříte i na ni?“

Agnes Thelinová se napila kávy.

„Samozřejmě že prověřujeme všechno, co by mohlo být pro případ relevantní,“ odvětila a přejela si prstem po rtech.

„Víte o tom, že Linda Lokindová má úplně stejné boty jako Stella? Ty, jejichž podrážky zanechaly otisk na místě činu?“

Komisařka se div nepolila kávou.

„Cože? Jak to víte?“

„Jak to vím, snad není podstatné, ne? Někdo mi to řekl. Otázkou je, proč jste to nezjistili vy. Proč jste u Lindy Lokindové neprovedli domovní prohlídku?“

Agnes Thelinová si utřela ústa ubrouskem.

„Nemůžu s vámi probírat předběžné vyšetřování, ale ujišťuju vás, že…“

„V tuhle chvíli na nějaké vaše ujišťování moc nedám. Mám dojem, že vůbec nevíte, co děláte.“

„Mrzí mě, že vám to tak připadá,“ odpověděla Agnes Thelinová. „Ale není to tak.“

Zhluboka jsem se nadechl.

„Christopher Olsen Lindu Lokindovou několik let týral a ponižoval. Když se nakonec odhodlala to nahlásit, neposlouchali jste ji a vyšetřování jste uzavřeli. Měla veškeré důvody vzít zákon do vlastních rukou. Chtěla se pomstít muži, který jí zničil život.

Existuje snad jasnější motiv? Navíc vlastní úplně stejné boty, jaké měl na nohou vrah. Můžete mi vysvětlit, jak je možné, že je na svobodě, zatímco moje dcera sedí ve vazbě a nesmí mluvit ani s vlastními rodiči?“

Agnes Thelinová zalétla pohledem ke dveřím. Očividně pro ni nebylo snadné se obhájit.

„Tohle začíná vypadat jako jasná korupce a zneužití moci,“ dodal jsem. „Justiční vražda.“

„Chápu, že vás to může rozčilovat, Adame, ale my o tom víme daleko víc než vy. Musíte nám věřit, že děláme, co můžeme, abychom odhalili pravdu.“

„Tak proč mi neřeknete, co víte?“ Podrbala se na nose.

„Můžu vám říct tohle: Měli jsme k tomu, abychom Lindě Lokindové moc nevěřili, jisté důvody. Na základě jejích obvinění Christophera Olsena jsme provedli důkladné vyšetřování, ale pro nedostatek důkazů jsme předběžné řízení ukončili. Nenašli jsme nic, co by svědčilo o tom, že se její obvinění zakládají na pravdě.“

„Chcete říct, že Linda Lokindová ve všem lhala?“ Agnes Thelinová se kousla do spodního rtu.

„Říkám jenom, k čemu jsme při vyšetřování dospěli.“

31

Míchal jsem si kávu a Agnes Thelinová čekala.

Je možné, že mě Linda Lokindová vodila za nos? Že je v podstatě blázen a obvinila Christophera Olsena z toho, že ji týral a znásilňoval, čistě proto, aby se mu pomstila?

„Je ovšem spíš pravidlo než výjimka, že pachatelé domácího násilí nakonec vyváznou bez trestu, ne?“ zeptal jsem se.

„Často může být dost těžké najít nějaké přesvědčivé důkazy,“ povzdychla si Agnes Thelinová. „Ale zrovna v tomhle případě jsme narazili na tolik nejasností, že vám radím, abyste informace od Lindy Lokindové bral s určitou rezervou. Bohužel vám toho nemůžu prozradit o mnoho víc.“

Nebylo třeba. Komisařka si byla jistá, že Linda Lokindová o Christopheru Olsenovi lhala. A já byl zase přesvědčený, že Linda něco tají.

„Ale to na věci v podstatě nic nemění. Pokud se Linda odhodlala vznést proti svému bývalému falešná obvinění, klidně se mohla uchýlit i k násilí. To je vám snad jasné?“

Agnes Thelinová pozvedla ruku k ústům a pokusila se skrýt povzdech.

„Chápu, jak to myslíte, Adame.“

Zatnul jsem zuby. Tak ona chápe, jak to myslím, ovšem očividně s tím nehodlá nic dělat.

„Kdy jste naposledy mluvil po telefonu se Stellou?“ zeptala se místo toho.

Co to s tím má co dělat?

„To si vlastně vůbec nepamatuju. Skoro nikdy si nevoláme. Pře-

stal jsem jí volat, stejně mi to nebere. Jenom si posíláme esemesky a zprávy přes messenger.“

„Říkal jste, že jste v pátek večer byli v kontaktu prostřednictvím esemesek.“

„Ne, kontakt to přímo nebyl. Poslal jsem jí zprávu, ale Stella neodpověděla.“

„Jste si tím jistý?“

Dával jsem si s odpovědí na čas. Podařilo se snad policii Stelliny esemesky dohledat? Nebo dojde na to, že zabaví mobil i mně a budou ho zkoumat? Rozhodně nemá cenu nechat se nachytat při lži, která nakonec nejspíš stejně ničemu nepomůže.

„Popravdě řečeno si to nepamatuju. Možná odpověděla, možná ne.“

Komisařka si odkašlala.

„Kdy jste naposledy viděl Stellin telefon?“

Cože? Odvrátil jsem tvář, aby z ní nemohla vyčíst, jak mě to překvapilo. Copak policie Stellin telefon nenašla? Měl jsem za to, že ho zabavili při domovní prohlídce.

„Je mi líto, ale nevzpomínám si.“

Agnes Thelinová si něco zapsala do papírů.

„Viděl jste ten telefon potom, co jsme Stellu zatkli?“

Co to má znamenat? Jestli policie Stellin mobil nenašla, tak kde je?

„Ne,“ odpověděl jsem.

Tentokrát jí povzdech unikl nosem.

„Tohle je důležité, Adame. Nepamatujete se, co měla Stella, když v pátek v noci přišla domů, na sobě?“

Cítil jsem, jak mi v podpaždí vyráží pot.

„Takže tohle je výslech? Musím na tyhle vaše otázky vůbec odpovídat?“

Komisařka Thelinová na mě jen mlčky upírala pohled.

„Já na tyhle věci nejsem. Moje žena je každou chvíli mrzutá, protože jsem si nevšiml, že si koupila něco nového na sebe.“

Agnes Thelinová se poněkud strojeně usmála.

„Ale když Stella dorazila domů, tak jste s ní mluvil, ne? Viděl jste, co má na sobě.“

„To ano.“

„A nevšiml jste si něčeho zvláštního? Nějakých skvrn nebo něčeho takového?“

„Byla tma. Přesně si to nepamatuju…“

Nepamatovat si něco samozřejmě není totéž co lhát. Pokoušel jsem se protáhnout ven každou skulinou, která se mi naskytla. Komisařka Thelinová se zatím prsty, které prozrazovaly napětí, probírala svými papíry.

„Kdy jste poprvé slyšel jméno Christopher Olsen?“

„V sobotu,“ odpověděl jsem popravdě. „Když jsem zjistil, že Stellu zatkli.“

„Takže jste o něm předtím neslyšel?“ Zamnul jsem si zavřená víčka.

„Pokud vím, tak ne.“

„Je to jednoduchá otázku, Adame. Slyšel jste někdy předtím o Olsenovi, nebo ne?“

„Ne, neslyšel.“

„Takže se o něm Stella nikdy nezmínila jménem. A nemluvila o někom, kdo by podle popisu mohl být Olsen? O nějakém příteli? Věděl jste, že s někým chodí?“

„Stella s nikým nechodila. Můžete se na to zeptat, koho chcete. Jak jsem vyrozuměl, setkala se s Christopherem Olsenem jenom párkrát. Proč by mu měla chtít ublížit? To nemá logiku.“

„Lidské chování často nemívá logiku.“

„Ale většinou ano.“

Agnes Thelinová zvedla papíry ze stolu.

„Poslechněte si tohle,“ řekla a nahlas mi přečetla: „Myslím na Tebe ve dne v noci. Moc po Tobě toužím. Nebo tohle: Jsi ta nejúžasnější a nejvíc sexy bytost na světě. Jsem šíleně ráda, že jsem Tě potkala.“

V hrdle se mi zvedla vlna znechucení. Smí vůbec tohle dělat? Připadalo mi, že je to proti předpisům a mírně řečeno nemorální.

„To byla chatová zpráva, kterou napsala Stella Christopheru Olsenovi. V jeho počítači jsme našli i několik dalších.“

Sevřel jsem pod stolem ruce v pěsti a přitiskl si je na stehna.

„Jak víte, že to psala zrovna Stella? Do účtu se jí mohl nabourat kdokoli.“

Komisařka nad tím jen mávla rukou.

„Chápu, jak vám je, Adame. Ale bylo by dobré, abychom touhle záležitostí prošli spolu.“

„O čem to mluvíte? Vy si ničím procházet nemusíte. Můžete večer hezky jít domů a obejmout svoje syny. Zatímco moje dcera sedí zavřená v cele!“

„Já vím, já vím. Ale teď nás může posunout někam dál jen jedna věc – když seberete odvahu a povíte mi pravdu. Opravdu jste byl vzhůru, když Stella dorazila domů?“

„Ano.“

„Kolik bylo hodin?“ Zhluboka jsem se nadechl.

„Tři čtvrtě na dvanáct,“ odpověděl jsem a snažil se ze všech sil ovládnout. „Přesně 23.45.“

Agnes Thelinová krátce přikývla a odstrčila se i s židlí od stolu. Zůstala sedět asi metr od hrany stolní desky, zaklonila se a zadívala se do stropu.

„Adame, Adame,“ řekla. „Já chápu, proč to děláte. Možná bych se zachovala stejně.“

Mlčel jsem. Neměla ponětí, jaké to je tam sedět.

„Naše děti jsou pro nás vším,“ pokračovala. „Stella je vaše holčička. Je strašné zjistit, že člověk své dítě nedokáže ochránit.“

Znovu jsem si vzpomněl na Jóba.

„Nemám v úmyslu vás soudit,“ dodala komisařka. „Ale nemyslím, že by zrovna tohle byla ta správná cesta. Není to správné, Adame.“

Zvedl jsem oči. Není snad správné chránit své dítě? Svou rodinu? Copak to vůbec může být chyba?

„Zřejmě jsme skončili,“ zvedl jsem se k odchodu.

Agnes Thelinová s povzdechem sledovala, jak vycházím ze dveří.

Musím mluvit s Aminou.

Našel jsem si její číslo v mobilu a zavolal jí. Z automatické nahrávky jsem se dozvěděl, že je číslo zrušené.

32

Spěchal jsem k Aréně. Děvčatům měl každou chvíli končit trénink, snad Aminu najdu tam.

Za normálních okolností chodím do Arény rád. Tyhle sportovní haly pořád ještě vnímám jako druhý domov. Vůně potu ze šaten, přilnavý povrch pod podrážkami bot, zvuk píšťalky a bouchání míčů. Jakmile těmi dveřmi projdu, vstupuju zároveň do jiné role. Tady nejsem kněz, ale trenér a vedoucí družstva, a především Stellin táta.

Když jsem ale otevřel dveře tentokrát a do nosu mi pronikl zatuchlý pach letního potu, nepociťoval jsem nic jiného než nechuť. V kantýně posedávalo pár dospívajících chlapců ve cvičebních dresech a kolem mě se prosmýkla nějaká žena a pokračovala dál na parkoviště. Najednou mě zaplavila vlna nepřekonatelného odporu. Pohledy, otázky, vědomí, že všichni vědí… Protože tak to přece je, ne? Všichni mají spoustu předem vytvořených názorů, představ, teorií. Na mozku se mi usadil mrak a srdce mi bušilo až v krku. Představa, že se budu muset setkat se svými známými, mi připadala nesnesitelná.

Dopotácel jsem se k místu, kde si lidé nechávali kola, a schoval se za strom. Opřel jsem se zády o drsný kmen, skrytý před světem a šíleně rozzuřený z toho, že se tohle všechno vůbec mohlo stát. Takovéhle věci se ve Švédsku přece nedějí. Tady se nevinní nedávají na pranýř a neodsuzují se předem.

Cítil jsem se podvedený. Jak je možné, že jsem si nechal vymýt mozek natolik, abych uvěřil, že se člověk může slepě a nekriticky spoléhat na náš právní systém?

Po chvíli se ze dveří vyhrnula děvčata. Amininy spoluhráčky z oddílu. Vyhlédl jsem zpoza stromu, ale svou skrýš jsem neprozradil. Amina vyšla ven jako poslední a vydala se ke stojanům na kola.

Připevnila tašku s věcmi na trénink na nosič, a když se pak sklonila, aby kolo odemkla, pozdravil jsem ji.

„Jé, hrozně jsem se lekla!“ Uskočila dozadu.

„Promiň, to jsem nechtěl. Zkoušel jsem ti volat, ale…“

„Ukradli mi mobil.“

„Mohli bychom si chvilku promluvit?“ zeptal jsem se jí.

„Musím domů,“ opáčila a ani se na mě nepodívala. „Mám děsně práce a za tři dny mi začíná škola.“

„Můžu jít kousek s tebou,“ navrhl jsem jí. „Když kolo povedeš.“ Povzdychla si a vydala se s kolem po cestě, obě ruce na řídítkách. Šla tak rychle, že jsem musel popobíhat, abych jí stačil.

„Proč se mnou nechceš mluvit?“ zeptal jsem se jí.

„Jak to myslíš? Vždyť spolu přece právě mluvíme.“

Šel jsem vedle ní po lávce pro pěší přes ulici Ringvägen. Upírala pohled daleko před sebe a rychle rázovala dál.

„Ty něco víš, Amino?“ Neodpověděla.

„Prosím tě, musíš mi všechno říct,“ pobídl jsem ji.

„Já nic nevím! A už jsem všechno řekla policii.“ Pár rychlých kroků a ocitl jsem se vedle ní.

„Ty jsi věděla, že se Stella stýká s Christopherem Olsenem, viď?“

„Ano,“ odpověděla úsečně. Pokračovali jsme v cestě přes městský park.

„Chodili spolu? Měla Stella s tím chlapem poměr?“

Právě jsme prošli kolem kavárny, když Amina najednou zpomalila a podívala se na mě.

„Ne, nic takovýho. Párkrát se potkali, taková povrchní známost. Nic víc to nebylo.“

Oči se jí v šeru leskly. Jednou rukou pustila řídítka a kolo se zakymácelo.

„Ty ses s ním někdy taky setkala?“ ptal jsem se dál.

Znovu se otočila, popadla řídítka a postrkovala kolo před sebou po štěrkové cestičce.

„Amino!“ vyjel jsem na ni až zbytečně drsným tónem. „Stella sedí ve vazbě. Bylas už někdy ve vězení? Víš, jak vypadá taková cela?“

Než se mi ji tentokrát podařilo dohnat, div mě nepřeválcoval jakýsi běžec se sluchátky na uších, který na mě zasyčel „dědku pitomá“. Amina nepatrně zpomalila. Po tvářích jí stékaly němé slzy, až mě z toho píchlo u srdce. Div jsem ji instinktivně neobjal jako malou holčičku, jako dítě, kterým do jisté míry pořád ještě je. Místo toho jsem se jí omluvil.

„Nejsem ve své kůži, Amino. Tahle záležitost mě dohání k šílenství.“

„Já vím,“ dostala ze sebe mezi vzlyky. „Mně je taky hrozně.“

„Všechno mi pověz,“ pobídl jsem ji.

33

S Aminou jsem měl vždycky výjimečně dobrý vztah. V některých případech se radši obrátila na mě než na své rodiče. Vlastně si myslím, že o ní vím i něco, co o ní žádný jiný dospělý netuší.

Stalo se to skoro přesně před čtyřmi lety. Na konci podzimu po konfirmaci, kdy Stella a Amina chodily do deváté třídy a naše družstvo získalo první místo ve skupině A krajské ligy.

Jednou odpoledne stál na schodech před farním centrem Roger Arvidsen a pod tou svou kožešinovou čepicí se tvářil sklíčeně a zmateně.

Roger Arvidsen vypadal vždycky starší, než ve skutečnosti je. Nedávno mu bylo padesát, ale nevalné hygienické návyky v kombinaci se sedavým způsobem života, kouřením a neustálým popíjením kávy mu dodaly zvláštní vzezření. Zahnědlé zuby, dvojitá brada a špinavé prsty, vypadal prostě ošuntěle. Děti ze sousedství mu daly přezdívku Příšera.

Roger každou neděli svědomitě doprovázel svou matku, u níž také bydlel, do kostela. Rychle jsem si zvykl, že s ním pokaždé, když se uvidíme, prohodím pár slov, protože jsem měl dojem, že si ho kromě jeho matky nikdo moc nevšímá. Roger bezesporu nebyl moc chytrý, ale připadalo mi, že je to hodný a plachý člověk, který si zaslouží vlídné zacházení.

Roger mě ani jednou sám od sebe nevyhledal, a když jsme se spolu bavili, musel jsem z něj často každé slovo páčit. Proto mi tentokrát, když jsem ho viděl stát na schodišti bez matky, okamžitě došlo, že něco není v pořádku.

Zeptal jsem se ho, jestli mu můžu nějak pomoct.

V příštím okamžiku už Roger seděl v mé kanceláři, kožešinovou čepici pořád ještě na hlavě, a zuby mu drkotaly. To, co vyprávěl, mě přímo fyzicky bolelo.

Vylíčil mi, jak ho dvakrát navštívila nějaká mladičká dívka. Pokaždé k tomu došlo v době, kdy jeho matka nebyla doma, protože si vyrazila na bingo. Věděl, že ta dívka není sama. Viděl, že její kamarádka stojí dole u vchodu do domu a hlídá.

Dívka se ho zeptala, jestli jí nenabídne kávu, a Roger to udělal. Takhle byl vychovaný, když k vám přijde někdo na návštěvu, nabídnete mu kávu. Poprvé si jenom chvilku povídali a dívka pak zase zmizela. Podruhé ale uprostřed rozhovoru najednou Rogera požádala, aby si svlékl kalhoty. Pochopitelně odmítl. Nechápal, jaké má jeho návštěvnice úmysly, ale nebyl tak hloupý, aby si myslel, že by po něm mohla toužit. Po chvíli přemlouvání jí ale dovolil, aby si mu sedla na klín. A ona si s ním udělala selfíčko.

„A pak po mně chtěla tisícovku,“ pokračoval Roger. „Že prý když jí nedám tisícovku, tak ty fotky všem ukáže a udá mě na policii. Říkala, že pak všichni uvěří, že jsem pedofil. Už se o mně ledacos povídá.“

A tak jí těch tisíc korun dal. V tomhle mu nebylo moc co vyčítat. Nejspíš nebyl první, kdo se takhle vykoupil z falešného obvinění.

Teď ale našel ve schránce vzkaz, v němž po něm to děvče chtělo dalších tisíc korun, jinak že fotky dostane policie.

„Nechci, aby jí to nějak uškodilo,“ dodal. „Je to stejnou měrou i moje vina.“

Energicky jsem vstal a ujistil Rogera, že se o to postarám – a co nejrychleji.

Ani mi nemusel říkat, jak se ta dívka jmenuje. Bylo mi jasné, o kom jsme to mluvili.

Diakonce Monice jsem se omluvil, že mám migrénu, a vyrazil jsem domů. Tam jsem bouchal na dveře Stellina pokoje, dokud mě nepustila dál.

„Cos to sakra provedla?“

Já, který nikdy nekleju… Stella málokdy předtím vypadala tak schlíple. Všechno bez vytáček přiznala. Svatosvatě mi slíbila, že peníze hned vrátí a omluví se. Byl to jen takový pitomý nápad, který se jí vymkl z rukou. Nic podobného už se nestane.

Ulrice jsem nic neřekl. Na jednu stranu jsem si připadal, jako bych ji zradil, čeká se, že se o takovéhle věci člověk s manželkou podělí. Na druhou stranu jsem se ji toho snažil uchránit, co oko nevidí, srdce nebolí. Zpětně připouštím, že za tím byl z větší části i pocit hanby. Nedokázal jsem se s tím, co Stella udělala, smířit, a nechtěl jsem, aby se o tom dozvěděl i někdo jiný – včetně mé ženy.

Když jsem se následující neděli setkal s Rogerem v kostele, vzal jsem si ho po bohoslužbě stranou. I tentokrát jsem z něj musel každé slovo páčit.

„Dostal jste ty peníze zpátky?“

„No jo.“

„Všechny?“

„Jo.“

„A Stella se vám omluvila? Vypadala, že ji to doopravdy mrzí?“

„Jo.“ Roger znovu přikývl a trhaně přenášel váhu zepředu dozadu a zpátky. „Ale to nebyla ona.“

„Cože?“

Vtáhl hlavu mezi ramena.

„Stella to nebyla,“ vysvětlil mi. „Byla to ta druhá, ta malá, tmavá.“

34

Šli jsme s Aminou bok po boku městským parkem. Už jsme byli skoro na Svanegatan, doléhal k nám zvuk jedoucích aut.

„Byla jsem u toho, když se Stella s Chrisem seznámila,“ řekla Amina. „Bylo to v Tegnérs. Vypadal úplně normálně. Nebylo na něm nic divnýho. Teda až na to, že byl fakt starej, ale to jsme tehdy nevěděly.“

„Kdy to bylo?“ Pokrčila rameny.

„Je to pár měsíců.“

„Ale co dělala Stella u něj doma? Policie našla důkazy, že tam byla.“

„Asi s ním prostě šla domů.“

Zalitoval jsem, že jsem se jí na to vůbec ptal. Víc už jsem vědět nechtěl.

„Pokračování nějakýho večírku?“ nadhodila Amina. „Nic moc o tom nevím. Naposledy jsem se se Stellou viděla o víkendu předtím.“

Kolo se trochu zakymácelo a já se připravil, že ho zachytím, kdyby Amině vyklouzlo z ruky.

„Viděla ses tehdy i s Christopherem Olsenem?“ Amina srovnala řídítka.

„Jo, minulej pátek.“

„To měla Stella narozeniny.“

„Sešly jsme se s ním jenom na chvíli, pak jsme se Stellou vypadly a daly si skleničku vína v baru na Stortorgetu. Měla jsem mít v sobotu zápas, takže jsme to nijak nepřeháněly.“

„A od té doby jste se neviděly? Ale mluvily jste přece spolu, ne? Psaly jste si?“

„Ne tak docela. Ale v pátek mi napsala. Měly jsme se večer sejít, ale já měla trénink a nebyla jsem úplně ve svý kůži. V sobotu jsem pak přece dostala tu horečku.“

„Takže nemáš ponětí, co se v pátek stalo?“ Zavrtěla rychle hlavou. Byl jsem na pochybách.

„A cos řekla policii? Když tě vyslýchali?“

„Samozřejmě jsem jim řekla, jak to bylo. Nemohla jsem jim přece lhát, ne?“

Na to jsem nic neřekl.

V průběhu let jsem se naučil, že lež je umění, které někteří lidé ovládají a jiní vůbec ne. Podobně jako u jiných druhů talentu můžete samozřejmě své nadání trénovat a vybrušovat, v zásadě to však zřejmě bude především otázka určitých genetických dispozic. Stelle lhaní vždycky šlo. Už když chodila na první stupeň základní školy, dělalo mi problémy odhalit, kdy lže a kdy ne. A někdy se to týkalo naprosto banálních záležitostí.

Už sis uklidila ve svém pokoji, Stello? Ano, tati.

Jednou to byla pravda, jindy mi lhala přímo do očí. Nedalo se odhadnout, kdy mluví pravdu a kdy lže.

Amina nejspíš takhle zdatná lhářka není. Po té aféře s Rogerem Arvidsenem mě s pláčem prosila o odpuštění a umluvila mě, abych jí slíbil, že Dinovi a Alexandře nic neřeknu. A já ten slib samozřejmě dodržel.

Ani tentokrát jí lhaní nešlo. Nebylo pochyb, že něco tají. Koho se to snaží chránit? Sebe, nebo Stellu?

Nebo mě? Myslí si snad, že bych pravdu neunesl?

Zabočili jsme doleva na Svanegatan. Kolem nás prosvištělo auto, které jelo příliš rychle.

„Amino, myslíš, že Stella…? Myslíš, že to udělala?“ Prudce se zastavila.

„Ne! Stella nic neudělala! Přece si nemyslíš, že…?“

To jsem nevěděl. Jak si tím může být Amina tak jistá?

„Prosím tě,“ řekl jsem jí, když vsedla na kolo, aby těch posledních padesát metrů domů dojela. „Musím to vědět.“

„Ale co?“

„Všechno.“

„Ani já nevím všechno.“ Amina položila nohy na pedály a na jeden šlápla, až se protočily. „Nevím toho víc než ty. A Stella toho nejspíš neví o moc víc.“

Vyrazila k domovu, ale ještě mi přes rameno zamávala. A já věděl, že lhala.

35

Když jsem se večer vrátil domů, stála Ulrika v ložnici a dívala se z okna. Myšlenky jsem měl zpomalené. Každičký sval v těle mě bolel, jako bych právě vystoupal na nějakou horu.

„Na co se to díváš?“ zeptal jsem se.

Neodpověděla. Když jsem jí ovinul paže kolem pasu, zahlédl jsem v jejím obličeji stíny, jako by jí slzy vymlely do tváří prohlubně a vysušily jí rty.

„Miláčku,“ zašeptal jsem.

„Kde jsi byl?“ Hlas se jí chvěl.

Vysvětlil jsem jí, že mě z práce poslali domů, že mám ještě nejmíň týden zůstat na nemocenské. Nic na to neřekla. Z očí jako by jí vyprchal život. Za oknem byla vidět jen tma. Černá neproniknutelná tma.

„Znáš ten příběh o Jóbovi, viď?“ zeptal jsem se.

„To jméno jsem už slyšela.“

Opřel jsem se jí bradou o rameno, ale ona se bez varování prudce otočila.

„Přece vážně nevěříš, že tohle všechno je zkouška, kterou na nás Bůh seslal?“

Už jsem nevěděl, čemu mám věřit.

„Jób byl ten nejspravedlivější člověk na světě,“ podotkl jsem.

„Ale žalobce poukázal na to, že je snadné věřit v Boha, když se člověku v životě daří tak dobře jako Jóbovi.“

„Žalobce?“

„Tak to stojí v Bibli. Je to jiné jméno pro ďábla.“

Uprostřed vší té hrůzy jsem zahlédl, jak se mé ženě mihl po tváři úsměv.

„Jako obhájkyně nemám v tomhle bodě žádné námitky.“ Pokračoval jsem ve vyprávění o Jóbovi, jak Bůh dovolil žalobci, aby mu sebral veškerý majetek, nechal uhynout jeho dobytek, připravil o život jeho deset dětí a seslal na něj vážnou nemoc, Ulrika kývla na znamení, že ví, kam mířím.

„Takže ty jsi jako Jób?“ podívala se na mě.

Nebylo snadné poznat, jestli se to snaží obrátit v žert, nebo dává najevo pohrdání.

„Ovšemže ne. Ostatně Jóbova manželka svého muže nabádala, aby se po tom všem, co ho potkalo, k Bohu obrátil zády. A víš, co jí Jób odpověděl?“

„Ne, co řekl?“

„Řekl, že pokud od Boha přijímáme všechno to dobré, musíme být připraveni přijímat i to zlé.“

Ulrika si v odpověď jen odfrkla. Nebyl jsem si jistý, co to znamená.

„Tady už nebudeme moct žít.“

„Cože?“

Ulrika se mi zadívala přes rameno, znovu upřela pohled ven z okna.

„Viděl jsi dneska zprávy na netu?“

„Ano, volala mi máma.“

„Lund není nijak velké město. Většina lidí nás tu zná.“ Společně jsme se dívali do tmy.

„Neděláš z toho trochu moc velké drama?“ obrátil jsem se k ní.

„Nemáš ponětí, jak to chodí. Už jsem to zažila mockrát. Někteří lidé se museli odstěhovat, vzdát se dosavadního života a začít znovu někde jinde.“

„Takže ty si myslíš, že Stellu odsoudí?“

Podívala se na mě, jako bych byl dítě, které bude muset v příštím okamžiku zklamat.

„Okresní soud možná ne. Zatím se dá výsledek jen těžko předvídat, je na to moc brzo. Ale vlastně je to jedno. Nakonec skutečně rozhodne, co si o tom budou myslet všichni kolem. A lidi zpravidla rozhodnutí soudu moc nezajímá.“

S tímhle jsem se odmítal smířit.

„Teď přeháníš.“

„Vůbec ne. Strávíš týden ve vazbě, a lidi už tě považují za odsouzeného. I kdyby Stellu soud zcela zbavil podezření, stejně bude v mysli všech, kdo ji znají, pořád semínko pochybností. Tedy alespoň dokud za tu vraždu neodsoudí někoho jiného.“

Znělo to hrozně cynicky. Možná z ní mluvily trpké zkušenosti nasbírané za dvacet let působení v oblasti trestního práva. Ale na tom, co říkala, určitě něco je. Stačilo mi podívat se sám na sebe. Kolikrát už jsem byl skálopevně přesvědčený, že je podezřelý vinen, ačkoli soud dospěl k opačnému závěru? Jestli Stellu osvobodí, ale za vraždu neodsoudí nikoho jiného, mnoho lidí bude o její nevině určitě pochybovat.

„To myslíš vážně? Chceš, abychom z Lundu odešli?“ Ulrika přikývla.

„Michael mi nabídl něco ve Stockholmu.“

„Michael?“

„Blomberg.“

Několikrát jsem zamrkal. Tma za oknem mi ulpěla na sítnici v podobě stínů.

„Co ti nabídl?“

„Má pro mě práci, velký případ, který je na dlouho, určitě se povleče několik měsíců. Jeho firma tam má pro zaměstnance k dispozici byt v centru, můžeme tam bydlet, než si najdeme něco jiného.“

„Odstěhovat se odsud?“ Objala mě kolem krku.

„Když zůstaneme tady, nepřinese nám to nic dobrého.“ Teplo jejího těla způsobilo, že jsem začal roztávat.

„Ale co Stella?“

„Ta půjde samozřejmě s námi. Než se vydá na tu svou velkou cestu po Asii.“

„Ale v tuhle chvíli sedí ve vězení.“

„Já myslím po procesu,“ vysvětlila mi Ulrika a mazlivě se mi otřela tváří o krk.

„Po procesu?“

„V tuhle chvíli nemůžeme nic dělat. Ta věc s největší pravděpodobností půjde k soudu.“

„Myslíš?“

Pokusil jsem se horní polovinou těla odtáhnout, ale Ulrika mě pevně držela a přitiskla si mou tvář k hrudi.

„My přece víme, že je nevinná,“ zamračil jsem se.

„Nevíme vůbec nic, miláčku.“

„Jak to myslíš?“

Vymanil jsem se jí z náruče. Vypadala tak zoufale vyčerpaně. Tahle situace nás ničila víc, než jsem si vůbec dokázal představit.

„Má přece alibi!“ připomněl jsem jí. „Stella má alibi.“ Ulrika ke mně natáhla ruku.

„Miláčku, já byla v pátek, když Stella dorazila domů, taky vzhůru. Vím přesně, kolik bylo hodin.“

Něco se ve mně zlomilo. Proč nic neřekla? Celou tu dobu věděla, že jsem policii lhal.

Co ještě ví? Vzpomněl jsem si na ty skvrny na halence a na Stellin mobil.

„Co se vlastně stalo se Stelliným telefonem?“

„Co tím myslíš?“

„Myslel jsem, že ho policie zabavila, ale oni ho nemají. Cos s ním udělala?“

„Já… já…“

Sice se na mě pořád dívala, ale její pohled jako by sklouzl někam stranou. Připadal jsem si osamělý a opuštěný, musel jsem se kousnout do jazyka, abych neřekl něco, čeho bych později litoval.

„Co jsi s tím telefonem udělala?“ zeptal jsem se znovu. Pohladila mě po tváři.

„Je pryč,“ odpověděla.

Zalapal jsem po dechu. Co to provedla? To ten mobil někde zahodila? Jestli to vyjde najevo, má po kariéře.

„Jak to s tím Jóbem bylo dál?“ zašeptala.

„Dopadlo to dobře. Bůh mu dal deset nových dětí.“ Přinutil jsem se k úsměvu a Ulrika mě políbila.

„Musíme teď držet spolu, miláčku,“ řekla. „Ty, já a Stella. Musíme držet spolu.“

Zmocnil se mě silný pocit, že přede mnou něco tají. Dokonce i moje žena…

36

V pondělí volal Blomberg. Nemohli bychom se odpoledne stavit u něj v kanceláři? Má pro nás nějaké novinky.

„V téhle záležitosti žádné dobré zprávy dostat nemůžeme,“ řekl jsem Ulrice.

Těch pár kroků od parkoviště ke Klostergatan jsem ji pevně držel za ruku. Když jsme procházeli kolem naší staré oblíbené pizzerie na Bangatan, otevřel zrovna nějaký hubený muž s náručí plnou papírových krabic dveře a na ulici se vyvalila lahodná vůně jako připomínka všech těch chvil, kdy jsme tady seděli a dívali se na sebe. V okně stál jeden z kuchařů, který nás poznal a zamával nám.

Třeba má Ulrika pravdu? Možná se budeme muset z Lundu odstěhovat. Stockholm jsem měl vždycky rád, je tam spousta příjemných čtvrtí a ani Ulrika, ani já bychom tam neměli problém najít práci. Mohl by to být nový začátek. Něco jako jsme zažili v létě na Orustu. Dlouhá dovolená, na níž bychom si odpočinuli od všeho, z čeho se stala nudná rutina, díra v čase, v níž bychom se mohli věnovat výhradně jeden druhému. Potřebujeme to. Stockholm by se mohl stát naším útočištěm.

Ale pochopitelně nemůžeme Stellu nechat tady ve Skåne. Dokud je ve vazbě, zůstaneme tady. V tomhle ohledu jsem byl neochvějně rozhodnutý.

Zabočili jsme za roh do Klostergatan a došli k domovním dveřím. Když jsem Ulriku políbil, uvědomil jsem si, že cítím slabounkou vůni alkoholu. Ve výtahu cestou nahoru do Blombergovy kanceláře Ulrika vytáhla z kabelky pudřenku a lesk na rty a před zrcadlem se upravila.

„Posaďte se,“ pobídl nás Blomberg, který na sobě měl pro jednou obyčejné jednoduché tričko.

Bylo nezvyklé vidět ho oblečeného takhle neformálně. Skoro to člověka uvádělo do rozpaků. Jako by byl nahý.

„Už jsem Adamovi řekla o té práci, co mi nabízíš,“ řekla Ulrika.

Blomberg se na mě usmál. Bylo mi nepříjemné, že s ním má žena něco probírá, když u toho nejsem.

„Říkal jste, že máte něco nového,“ poznamenal jsem.

„To souhlasí,“ odvětil Blomberg a rozvalil se proti nám. „Jak už jsem říkal, Chris Olsen měl docela barvitý život. A je tam i dost věcí, kterými se člověk v životopise zrovna nechlubí.“

„Jako například?“ zeptal jsem se.

„Ten chlap se angažoval v pár dost pochybných podnicích, něco z toho byla naprostá levota.“ Blomberg pokýval hlavou a vypadalo to, že je sám se sebou spokojený. „O těch Polácích a jejich pizzerii jsem vám už asi vyprávěl, že? Teď se navíc ukázalo, že si Olsen vybudoval rozsáhlý systém levných pracovních sil z Rumunska. Ubytoval ty lidi v příšerném baráku u Revinge a oni dřou jako koně a opravují nemovitosti, které patří Olsenově firmě.“

„To zní dost šíleně.“

„Lidi jako Olsen nakupují barabizny na spadnutí, nechávají je opravit a pak je za nehorázné peníze prodávají dál.“

„Ale co to má společného s vraždou?“ zamračil jsem se. Blomberg se široce usmál.

„Některým z těch Rumunů se tyhle podmínky zjevně nelíbily a nabyli dojmu, že se je Olsen snaží podfouknout. Pár jejich krajanů, se kterými jsme mluvili v Revinge, si bylo naprosto jistých, že Olsena sprovodili ze světa právě tihle lidé.“

„Cože? A ví o tom policie?“

„Informoval jsem o tom Agnes Thelinovou, ovšem předběžné vyšetřování vede Jansdotterová.“

„Agnes Thelinovou,“ odfrkl jsem si. Ulrika se na mě překvapeně podívala.

„A taky si i nadále prověřujeme ty Poláky,“ pokračoval Blomberg. „Máme dvě jména, na která se ještě chceme podívat blíž.“

Byl jsem zklamaný. To má být všechno? Výsledkům Blombergova soukromého pátrání jsem moc velkou váhu nepřikládal. Vyšetřování vraždy je věcí policie.

„Kdy budeme moct Stellu navštívit?“ zeptal jsem se. Blombergovi zrudl krk.

„Chci vám říct, že jsem se snažil. Opravdu jsem dělal, co jsem mohl, ale ta mrcha Jansdotterová odmítá návštěvu povolit.“

„Tohle je normální justiční vražda. Možná bychom se měli spojit s bulvárem? Nebo to dát do pořadu Na stopě?“

Blomberg zavrtěl hlavou. „Na něco takového je ještě moc brzo.

Dokud nikoho neodsoudili, lidi to nebude zajímat.“

„Musíte si promluvit s Aminou Bešićovou,“ prohlásil jsem.

„Podle mě něco určitě tají.“

Blomberg si hrál prsty s řetízkem na krku.

„No, já nevím,“ vložila se do toho Ulrika

Nejspíš jí dělalo starosti, aby se Dino s Alexandrou nezlobili.

„Už jsem to zkoušel,“ ujistil mě Blomberg. „A vyslýchala ji i policie, jenomže se nezdá, že by něco podstatného věděla.“

„Ale ví,“ ujistil jsem ho. Ulrika mě šťouchla do boku.

„Tady mluvíme o Amině. Proč by lhala?“

„Já prostě vím, že lže!“

Víc jsem toho říct nemohl, Ulrika se nesměla dozvědět, že jsem s Aminou mluvil. Nikdy by to nepochopila, jenom by ji to rozčílilo a byla by přesvědčená, že jsem zase překročil únosnou mez.

„Nejvíc nás pořád zajímá ta Olsenova bývalá přítelkyně, Linda Lokindová,“ změnil téma Blomberg.

Nad obočím se mu leskly perličky potu. Zeptal se nás, jestli může otevřít okno.

„Ovšem,“ přikývl jsem.

Otevřel ho a nastavil obličej průvanu. Mě vzápětí roztřásla zima.

„Vyšlo najevo, že Lokindová v minulosti trpěla úzkostí a depresemi,“ pokračoval Blomberg. „Poprvé se léčila na psychiatrii už v pubertě a od té doby víceméně nepřetržitě přechází z jedné kliniky na druhou.“

To mě ani moc nepřekvapilo. Linda Lokindová byla dívka s pošramoceným sebevědomím. V mnoha ohledech mi připomínala ženy, které byly vystaveny domácímu násilí, s nimiž jsem se setkal. Věděl jsem, že mi lhala, ale nebyl jsem si jistý, do jaké míry. Opravdu si celé to vyprávění o násilnickém chování Chrise Olsena vymyslela? Vybrala si tenhle děsivý způsob pomsty, protože se nedokázala smířit s tím, že Chris chce jejich vztah ukončit? Pochyboval jsem, že by Linda Lokindová byla něčeho takového schopná. V tom případě ale musí tajit něco jiného.

„Je naprosto absurdní, že policie tuhle Lokindovou pořádně nevyšetřuje,“ prohlásil jsem. „Musíte je popostrčit.“

„Čím dál častěji se stává, že takovéhle věci končí na stole obhájci,“ povzdychl si Blomberg. „Můžu vás ujistit, že moji lidé jsou velmi schopní. Jenže abychom s tím nějak pohnuli, musíme mít na Lindu Lokindovou něco konkrétního.“

Něco konkrétního?

„Boty,“ vyhrkl jsem.

Ulrika a Blomberg na mě zůstali zírat.

Prostě to ze mě vyletělo. Potřebovali jsme něco konkrétního a já věděl, kde něco konkrétního najít.

„Jaké boty?“ naklonil se Blomberg ke mně.

Povzdychl jsem si. Cítil jsem, jak Ulrika vedle mě celá ztuhla.

Nemohl jsem dělat nic jiného než jim říct pravdu.

„Linda Lokindová má stejné boty jako Stella. Je to stejný typ jako ty, po kterých zůstaly otisky na místě činu.“

Blomberg zvedl obočí.

„Jak to víte?“

Podíval jsem se na Ulriku. Ve tváři se jí nepohnul ani sval.

„Byl jsem u ní doma.“

Když jsem jim líčil svou návštěvu u Lindy Lokindové v ulici Tullgatan, zdálo se, že oba tají dech. Viděl jsem ty boty zblízka a byl jsem si svou věcí stoprocentně jistý.

Pak se rozhostilo ticho a já tam seděl, přikovaný na místě pohledy dvou advokátů.

„Copak ses zbláznil?“ vyjela na mě Ulrika. „Ty jsi byl u ní doma?“

„Musel jsem něco udělat. Stella je ve vazbě! Nemůžu jenom tak sedět doma a dívat se, jak se nám život rozpadá v prach!“

Na to nic neřekla. Blomberg se na ni podíval a pak oba sklopili oči. Samozřejmě že mi porozuměli.

37

Šel jsem se ještě trochu projít po okolí, tentokrát s čepicí naraženou do čela a pohledem upřeným do země, protože jsem se bál, aby se se mnou někdo nezastavil na kus řeči. Nakonec jsem rychle zabočil na příjezdovou cestu k našemu domu, vešel dovnitř a zabouchl za sebou dveře.

Ulrika se skláněla nad psacím stolem a se zvýrazňovačem v ruce se probírala hromadou papírů.

„Co to děláš?“ zeptal jsem se jí.

„To je ten stockholmský případ, který mi dal Michael. Abych přišla na jiné myšlenky.“

Nebyl jsem si jistý, jestli je to zrovna rozumné. Proč bychom měli myslet na něco jiného, když je naše dcera ve vazbě?

„Zavři za sebou dveře, prosím,“ požádala mě Ulrika. Odklidil jsem se na sedačku v obývacím pokoji a vytáhl mobil.

Z patra ke mně doléhal Ulričin hlas. Telefonovala.

Nalil jsem si whisky, hodil ji do sebe a pak si znovu dolil. Vrátil jsem se na sedačku a vygoogloval si nové zprávy o tom, co teď média překřtila na vraždu na hřišti.

Začal jsem stránkami bulváru, ale brzy jsem se, i když mi bylo předem jasné, že to není dobrý nápad, nechal vtáhnout do některých internetových gladiátorských arén, kde jsem se byl nucen seznámit s několika vrcholně odpornými spekulacemi o Stelle. Někdo tam tvrdil, že s ní měl kratší známost, a zcela vážně sděloval celému světu, že Stella Sandellová je ujetá úchylačka, která toho dvaatřicetiletého chlapa bezesporu zavraždila. Další lidé, kteří na tohle fórum psali, Stellu zcela určitě znali osobně, a tím to bylo ještě nepříjemnější. Jeden přispěvatel, který tam působil pod nickem Fikkis, podrobně líčil různé příhody z doby, kdy Stella ještě chodila do školy. Podle Fikkise byla hyperaktivní dítě a myslela si, že jí patří celej svět, nicméně to, že by někoho zavraždila, považoval dotyčný za vysoce nepravděpodobné.

Bylo hrozné to číst, ale přesto jsem nedokázal přestat. I když to bylo krajně nepravděpodobné, mohlo se tam objevit něco důležitého. Několikrát se mě zmocnil pocit, že se svázanýma rukama bezmocně sleduju, jak mou holčičku vedou na porážku.

O oběti se mnoho drbů neobjevilo. Někdo lakonicky poznamenal, že byl Olsen hezký i bohatý. Další o něm napsal, že to byl typický psychopat, což mi připomnělo Lindu Lokindovou. Že by Stellino jméno zjistila právě odsud?

Dolil jsem si posledních pár kapek whisky a opřel si hlavu o područku. Opravdu jsem se potřeboval vyspat. Několikrát jsem zamrkal a pokusil se zavřít oči, ale i nadále jsem jezdil prstem po displeji a pročítal další příspěvky.

Začalo to anonymním komentářem.

Určitě to udělal ten její fotr. Farář. Nejspíš zjistil, že jeho dcera s Chrisem Olsenem šuká.

Posadil jsem se zpříma a horlivě palcem roloval dál.

Moje řeč. Udělal to její táta! napsal uživatel s nickem Meow76.

Záhy s ním souhlasilo několik dalších lidí.

Všichni v Lundu vědí, co je Adam Sandell zač, psal někdo s přezdívkou Misspiggylight. Byl vždycky divnej.

Do dalšího komentáře okopíroval Meow76 moje osobní údaje ze stránek společnosti Eniro. Celé jméno, adresu a telefonní číslo. Věk a datum narození.

V hrudi mi to jen vřelo. Tohle je přece pomluva!

Popadl jsem notebook a ve spěchu napsal e-mail na kontaktní adresu fóra. Pohrozil jsem jim, že je budu žalovat. Pak jsem si udělal screenshot několika stránek a začal formulovat trestní oznámení.

Ulrika sešla po schodech do přízemí a já slyšel, jak otvírá domácí vinotéku.

„Miláčku, pojď sem!“ zavolal jsem na ni.

Pak jsem jí dal přečíst svůj e-mail a ukázal jí screenshoty.

„Je to pomluva, viď?“

Ukázal jsem na obrazovku prstem.

„To je sporné,“ zavrtěla Ulrika hlavou. „Ale i kdyby to pomluva byla, na žalobu to nejspíš nebude.“

„Co to znamená?“

„Že trestní oznámení nepovede k ničemu jinému než k předběžnému vyšetřování, které se hned uzavře.“

V pátek ráno jsem se vzbudil později než jindy, byl jsem malátný a netušil jsem, kolik je hodin, ani jestli jsem spal jen hodinu, nebo celou noc. Když jsem klopýtavě sešel ze schodů, našel jsem Ulriku, jak se ve froté koupacím plášti a s čerstvě umytými vlasy opírá o kuchyňský ostrůvek. Před ní stály dva hrnky s kávou, z nichž se kouřilo.

„Dorazila zpráva ze soudního lékařství,“ sdělila mi. „Podle ní Christopher Olsen zemřel někdy mezi jednou a třetí v noci.“

„To znamená…“ Ulrika přikývla.

„Příčnou smrti bylo vnitřní krvácení,“ konstatovala věcným tónem. „Dvě řezné rány a čtyři bodné.“

Ten, kdo Christophera Olsena zabil, to neudělal tak, že by do něj prostě jen vrazil nůž. Tohle byl jen těžko případ nutné sebeobrany. Někdo toho člověka bodl hned několikrát. Musela tam být spousta krve.

Vzpomněl jsem si na skvrny na Stellině halence. Ano, když se Stella přestane ovládat, občas se šíleně rozzuří. A může to jít hodně rychle. Ale člověka by přece nezabila?

„Tenhle typ přehnaného násilí obvykle znamená, že v tom bylo něco osobního,“ pokračovala Ulrika. „Vrah zřejmě vůči oběti pociťoval silnou nenávist.“

„Takže třeba bývalá přítelkyně posedlá touhou po pomstě?“

„Například.“

Ulrika si foukala do horké kávy.

„S Michaelem jsme probrali i ten byt.“

„Jaký byt?“

„Ten firemní ve Stockholmu. Mohli bychom se tam nastěhovat už příští týden. Stačí, když si s sebou vezmeme jen to nejnutnější.“

Napil jsem se kávy a spálil si jazyk.

„Tak brzo? Ale… Neměli bychom si to pořádně promyslet?“

„Já už se rozhodla,“ opáčila Ulrika vzdorně „Nemůžu ten případ odmítnout.“

„Ale to přece nemyslíš vážně, že bychom v tom Stellu nechali samotnou?“

„Stejně se s ní nemůžeme vidět. Do přelíčení nemůžeme dělat nic.“

„Ty jsi to už vzdala.“

„Právě naopak, Adame. Trestnímu právu jsem se věnovala celý život. Budeš mi muset věřit.“

Přistoupil jsem k ní. Tak blízko, až jsem cítil teplo jejího dechu.

„Pusť mě!“ vyjekla.

Podíval jsem se dolů a zjistil, že jí moje ruce svírají předloktí.

„Promiň, já nechtěl.“ Ulrika ucouvla.

„Začínáš se chovat… Nepoznávám tě.“

„Co tím myslíš?“

„Musíme držet spolu, miláčku. Jsme rodina.“ Sevřel jsem ruce v pěst a přitiskl si je ke stehnům.

„Já dělám všechno pro to, abych tuhle rodinu udržel pohromadě. To ty se přede mnou uzavíráš.“

„Michael je schopný obhájce,“ opáčila Ulrika. „Má svou strategii, ale nemůže nám prozradit všechny podrobnosti. Musíme mu věřit. Už takhle porušil povinnost mlčenlivosti, copak to nechápeš?“

„Já Blombergovi nevěřím.“

„Musíme mu věřit, Adame.“ Měla teď slzy na krajíčku.

„Co když to udělala?“ řekl jsem. „Co když to opravdu byla Stella?“

Ulrika odvrátila tvář a já k ní znovu přistoupil blíž.

„Zbavila ses jejího mobilu. A co ta halenka? Proč jsi to udělala?

Myslíš si, že Stella toho chlapa zabila.“

Opřela se mi rukama o hrudník. Po tvářích jí stékaly slzy.

„Promiň,“ omluvil jsem se. Zavrtěla hlavou.

„Tohle je šílené. Šel jsi za Lindou Lokindovou domů. Byl jsi u ní v bytě, Adame.“

„Protože policie nic nedělá. Někdo v tom něco podniknout musí!“

„Já v tom taky něco dělám. Spousta lidí v tom něco dělá, Adame. Ale ne takhle. Existuje lepší způsob.“

Osušila si slzy. Viděl jsem ji předtím plakat jen výjimečně a drásal mě pocit viny.

„Včera mi psala Alexandra,“ pokračovala. „Je to pravda, že sis před Arénou počkal na Aminu?“

Nevěděl jsem, co na to říct.

„Doprovázel jsi Aminu domů a pokládal jí cestou spoustu otázek?“

„Takhle to nebylo.“

Jak je možné, že to Amina své matce řekla? V podstatě to ale byla dobrá zpráva, protože teď bude muset všechno prozradit, ať už tají cokoli. Alexandra jí určitě nedovolí, aby i nadále mlčela. Bylo jasné, že si Amina nechává pro sebe informace, které by mohly rozhodnout o Stellině budoucnosti.

„Takhle už to dál nejde, musíš s tím přestat,“ prohlásila Ulrika.

„A co mám dělat? Moje dcera je obviněná z vraždy!“

Vyšel jsem do předsíně a strhl z věšáku svůj kabát. Rozrazil jsem dveře a pak jsem je za sebou nechal s prásknutím zapadnout.

38

Toulal jsem se městem jako chodící tlakový hrnec. Pohled upřený do země, kroky bušící do chodníku. Začínal jsem sám sobě nahánět strach.

V pozdním odpoledni mi zavolala Ulrika. Stál jsem na štěrkové pěšince v parku Lundagård a vůbec jsem netušil, jak jsem se tam dostal, ani kam mám namířeno.

„Promiň, miláčku,“ řekla Ulrika. „Nesmíme připustit, aby to zničilo i vztah nás dvou. Je to dost hrozné i bez toho.“

Prý pro nás rezervovala stůl v restauraci Spisen a chtěla vědět, jestli bychom se tam mohli večer sejít.

Tep se mi zklidnil, pomalu jsem kráčel kolem katedrály. Vlastně na tom nebylo nic divného, že nás ta záležitost takhle rozdělila. Znovu jsem si vzpomněl na slova z Bible o tom, že dům vnitřně rozdělený nemůže obstát, a slíbil jsem sám sobě, že budu silný.

Byla to čirá náhoda, že jsem o pár hodin později před tržnicí narazil na Jenny Jansdotterovou. Později se sice pokoušela tvrdit, že jsem ji sledoval, ale to byl naprostý nesmysl. Ve skutečnosti jsem už byl na cestě k restauraci Spisen, a najednou jsem ji uviděl před sebou. Křivé nohy jako hůlky a pružná chůze, jako by na těch svých vysokých podpatcích poskakovala. Byla tak drobná, že by si ji člověk klidně mohl splést s dítětem, tedy nebýt těch podpatků, saka a drahé kabelky přes rameno.

V hlavě mi ozvěnou zněla slova Michaela Blomberga o tom, že vyšetřování vede právě ona. Jako by řídila práci policie. A podle Blomberga se plně zaměřila na Stellu, na to, že zločin spáchala ona. Když jsem ji teď uviděl před sebou, nedokázal jsem to pochopit. Proč? To je tak pohlcená svou prací, že úplně zapomněla, že její rozhodnutí dopadá na skutečné lidi se skutečnými pocity? Jak nám může odpírat setkání s naším vlastním dítětem? Byl jsem upřímně zvědavý, co je to za člověka, že může takhle jednat, a když jsem viděl, jak jde přes Botulfsplatsen, nedokázal jsem se udržet. Dohonil jsem ji těsně před východním vchodem do tržnice.

„Pardon. Promiňte!“

Rychle se otočila. Myslím, že jí pár vteřin trvalo, než si uvědomila, kdo jsem.

„Tohle je naprosto nevhodné,“ zamračila se.

„Jenom se vás chci na něco zeptat.“

Ani mi neodpověděla. Znovu se otočila tak rychle, až se jí kabelka prudce zhoupla podél těla, a pak pokračovala k prosklenému vchodu do tržnice.

„Proč nevyšetřujete taky Lindu Lokindovou?“ zeptal jsem se a držel se pořád za ní. „Víte, že Lokindová vlastní boty stejného typu jako ty, které hledáte?“

Přidala do kroku a vešla do tržnice, takže jsem byl nucen zvýšit hlas.

„A proč se s naší dcerou nesmíme vidět?“

Státní zástupkyně se prudce zastavila a probodla mě chladným, nezúčastněným pohledem.

„Tohle je nedovolené ovlivňování.“

„Vůbec ne. Jenom se pokouším pochopit, proč to děláte.“ Jenny Jansdotterová zavrtěla hlavou a obrátila se ke mně zády.

V obvinění, které proti mně později vznesla, tvrdila, že jsem ji v tu chvíli popadl za paži a pokusil se jí v odchodu zabránit. To pochopitelně není pravda. Ve skutečnosti jsem jen natáhl ruku v posledním zoufalém pokusu ji přimět, aby mě vyslechla. Samozřejmě jsem o její paži zavadil, to nepopírám, ale nikdy by mě ani nenapadlo ji držet, aby nemohla odejít.

„Ničíte nám život!“ křikl jsem za ní.

Lidé kolem nás zůstali stát. Les zvědavých tváří, bezdeché mumlání, spalující pohledy. Zvedl jsem ruku a zakryl si obličej, pak jsem spěšně vyšel na chodník před tržnici a pokračoval v chůzi směrem k biografu.

Později policie vyslechla minimálně deset svědků, ale ani jeden z nich nemohl verzi událostí, jak ji podala Jenny Jansdotterová, potvrdit.

39

Ulrika na mě čekala v restauraci u stolku u okna. Posadil jsem se těsně vedle ní a ona mi položila hlavu na rameno.

„Promiň mi to, miláčku. Promiň.“

„Nejsem ve své kůži.“

„Miluju tě,“ ujistil jsem ji.

Jasně jsem to cítil v celém těle. Každá sebemenší myšlenka na budoucnost bez Ulriky mě pálila.

„Pojeď se mnou do Stockholmu,“ naléhala. „Tady toho v tuhle chvíli moc dělat nemůžeme. Je ti snad jasné, že bych Stellu v životě neopustila, ale stejně se s ní nemůžeme vidět. Takže s ohledem na ni je jedno, jestli jsme tady v Lundu, nebo někde jinde. Musíme myslet i na sebe. Viděla jsem už spoustu rodičů, kteří se ocitli v podobné situaci, rodiny, které to rozbilo.“

Měla pravdu. Dokud je Stella ve vazbě a nemá povolené návštěvy, nemůžeme dělat vůbec nic. A to nejhorší, co by se mohlo stát, by bylo, že by to neštěstí navíc rozdělilo mě a Ulriku.

„Co podle tebe se Stellou bude?“

„To nevím, ale státní zástupkyně je zjevně rozhodnutá vznést obvinění.“

Viděl jsem Jenny Jansdotterovou před sebou. Měl bych se Ulrice svěřit, že jsem na ni narazil?

„Co se podle tebe ten večer stalo?“ zeptal jsem se. Ulrika ztuhla.

„To nevím… Já nemůžu…“

„To tě ani nenapadlo…?“

„Co mě mělo napadnout?“ vyhrkla, i když nejspíš přesně věděla, co jsem měl na mysli.

„Nenapadlo tě, že… že to možná přece jenom byla… že Stella něco… udělala?“

V hloubi duše jsem si přál, aby odpověděla, že ne. Ať se rozzlobí a vyčte mi, jak mě vůbec mohlo napadnout o něčem takovém byť jen uvažovat. Lepší zjistit, že přicházím o rozum, než kdyby mi potvrdila, že mé pochybnosti nejsou bezdůvodné.

„Samozřejmě že mě to napadlo. Jistěže ano, ale odmítám tyhle představy nechat zapustit kořeny.“

Znělo to tak jednoduše. Až příliš jednoduše.

„Je tady spousta stop,“ povzdychla si. „Ale důkazy jsou slabé.“ Jako by to byla čistě otázka práva.

Položila mi ruku na koleno a pomalu mi ho hladila. Po všech těch letech, co jsme spolu, znám její pokožku stejně dobře jako svou vlastní.

„Já prostě jenom nechápu, co to ta Amina tají,“ prohlásil jsem.

„Je tu něco, co nechce prozradit.“ Ulričina ruka se prudce zastavila.

„Proč by Amina lhala? Je to přece Stellina nejlepší kamarádka.“

„To nevím. To opravdu nevím. Vím jenom, že neříká všechno.“

„Věříš ale doopravdy, že je do toho Amina nějak zapletená?“

„Já nevím. Už vůbec nevím, co si mám myslet.“

Lehce přejedení a maličko podnapilí jsme se rozhodli, že se trochu projdeme. Šli jsme pěšky celou cestu přes město a moc jsme toho nenamluvili. Lidé se na nás dívali, někdo pozdravil, někdo se za námi otočil, slyšel jsem, jak si něco šeptají. Ulrika pevně propletla svou paži s mojí a rozhodným krokem šla bez zastavení pořád dál.

Myslím, že to byl Ulričin nápad, abychom se zastavili u Alexandry a Dina. Když už jsme byli kousek od nich, prohlásila, že by nám trocha společnosti udělala dobře, a poslala jim esemesku, že jsme na cestě.

Dorazili jsme na Trollesbergsvägen a ve dveřích nás přivítala Alexandra, oči vykulené.

„To jste vy?“

Za jejím překvapením se skrýval i jakýsi vzdor. Ulrice to možná ušlo, protože bez zaváhání vešla do bytu a Alexandru vřele objala.

„Zkusili jsme, jestli nebudete doma. Posílala jsem ti esemesku, ale nedostala jsem odpověď.“

Alexandra se na mě přes Ulričino rameno podívala.

Z hloubi bytu se vynořil Dino, na sobě jen krátké kalhoty ke kolenům a v ruce pivo. Když nás uviděl, široce se usmál a sevřel nás oba v objetí.

„Jak to zvládáte?“ zeptala se Alexandra. „A jak to zvládá Stella?“

Vylíčili jsme jim, co se v posledních dnech událo, nebo spíš neudálo, a pak mě Dino zatáhl do obýváku, kde z ploché obrazovky na stěně vzrušeně vykřikoval zadýchaný sportovní komentátor a zároveň se z reproduktorů linula hlasitá hudba. Dveře na balkon byly dokořán, do místnosti pronikal noční vzduch a přinášel s sebou vlahou vůni pozdního léta.

„Dva jedna,“ ukázal Dino na obrazovku.

„Fajn.“

Bylo mi to úplně jedno.

„Vypadáš utahaně. Ale na tom asi není nic divnýho,“ podotkl.

„Na, dej si pivo.“

Pod uzávěrem to zasyčelo a já si od Dina vzal studenou láhev.

„Amina už dostala rozvrh. A víš ty co? Na sobotu jim napařili povinný schůzky a zkoušky. Můžou si vůbec něco takovýho dovolit?“

Nebyl jsem si jistý, jestli to myslí vážně.

„Každopádně jsem tam zavolal.“

„Vážně?“

„Amina mívá v sobotu důležitý zápasy. Řekl bych, že to pochopili. Alespoň to tak vypadalo.“

Otočil jsem hlavu ke kuchyni, kde se usadily Ulrika s Alexandrou. Neměl jsem chuť se s Dinem bavit. Vlastně jsem se nechtěl bavit vůbec s nikým. Zašel jsem sem z jednoho jediného důvodu.

„Vzpomínáš si, jak jsme vždycky říkali, že Amina je studijní typ a Stella se zase vyzná v tlačenici?“ nadhodil Dino. „Ty dvě se bezvadně doplňovaly, jak na hřišti, tak v životě.“

„Hm.“

Bylo těžké se soustředit, když muzika hrála tak nahlas, z televize na mě útočil hlas komentátora a z kuchyně k nám pronikaly hlasy našich manželek.

„Stella je bojovnice,“ pokračoval Dino. „Nic ji nezastaví.“

Něco jsem v odpověď zamumlal a přešel k zesilovači u jednoho z reproduktorů.

„Nebude ti vadit, když to vypnu?“

„V pohodě,“ odvětil Dino a já hudbu vypnul.

V kuchyni se naše ženy bavily o Stockholmu. Alexandra prohlásila, že podle ní je dobrý nápad na chvíli odjet.

Zabloudil jsem pohledem k Amininu pokoji.

„Je doma?“ zeptal jsem se. Dino zavrtěl hlavou.

„Není?“

„Ne.“

Podrbal se na zátylku a dlouze se napil piva.

„Je ve svém pokoji?“ zeptal jsem se a ukázal na dveře.

„Ne, není doma.“

Udělal jsem pár kroků a položil ruku na kliku. Pravda musela vyjít najevo.

„Co to sakra děláš? Přestaň!“ Dino vyskočil z pohovky.

„Amino?“ řekl jsem, když jsem otvíral dveře.

Seděla ve slabě osvětleném pokoji za psacím stolem u protější stěny a četla si. Sotva se stačila otočit.

Dino se vrhl dopředu a skočil po mně. Vzápětí mě pevně sevřel pažemi kolem hrudníku a vyvlekl mě z pokoje.

„Nech toho!“ slyšel jsem křičet Ulriku a Alexandru.

Ale Dino toho nenechal. Zkroutil mi ruku za záda takovou silou, až mi ji skoro zlomil, a strkal mě před sebou.

„Co to děláte?“ zaječela Ulrika.

Alexandra přiskočila a snažila se Dina odtáhnout.

„Přestaň!“

„Okamžitě odsud vypadneš,“ zasyčel Dino a vytlačoval mě do předsíně, kde se mi prudce zapřel kolenem do kostrče a přirazil mě tváří ke zdi.

„Ty jsi zešílel,“ řekl jsem mu.

„Klídek,“ houkl na mě.

Ve všem tom zmatku jsem zahlédl Ulričin vyděšený pohled.

„Co se vlastně stalo?“

Pokusil jsem se odpovědět, ale Dino mě překřičel.

„Vlezl k Amině do pokoje.“

Mé protesty vyzněly naprázdno.

„Co to děláš?“ chtěla vědět Ulrika.

Po Dinově brutálním útoku jsem zasténal bolestí. Čekal jsem, že na Ulričinu otázku odpoví, že tohle naprosto zbytečné násilí nějak vysvětlí. Teprve když se mi podařilo otočit, zjistil jsem, že Ulrika nečeká odpověď od něj, ale ode mě.

„Ty jsi šel do jejího pokoje? Bez dovolení?“

„Nebylo zamčeno,“ dostal jsem ze sebe. „A Dino tvrdil, že Amina není doma.“

„Co se to tady děje, Adame?“

Ulrice vylétly ruce k obličeji. Tváře jí zbledly.

Nechápal jsem to. Neudělal jsem nic jiného, než že jsem se snažil udržet naši rodinu pohromadě. Uvědomoval jsem si, že mě to, co se stalo, změnilo. Ale byl jsem přesvědčený, že k lepšímu. Jsem teď lepší táta, lepší otec od rodiny než kdy předtím. Dělám pro svou rodinu všechno. A Ulrika by to měla ocenit.

„Adame,“ podívala se na mě. „Adame, prosím tě.“

Dino mě obdařil soucitným pohledem. Jakmile mě pustil, otočil jsem se, ale připletly se mi pod nohy boty na rohožce, takže jsem se zapotácel, narazil zády do zdi a dopadl na zadek.

„Lže,“ dostal jsem ze sebe. „Amina o tom ví víc, než říká.“

Všichni tři se na mě dívali, jako se díváme na někoho, kdo nám právě řekl, že trpí nějakou nevyléčitelnou chorobou.

„Oba vás lituju,“ obrátil se Dino k Ulrice. „Ale Amina by touhle záležitostí trpět neměla.“

Ulrika pomalu přikývla a Alexandra ji objala kolem ramen.

„S Aminou jsme samozřejmě už mluvili. O tom, co se stalo, nic neví.“

„Chápu,“ přikývla Ulrika. „Doufám, že nám odpustíte. Nejsme ve své kůži.“

Obul jsem se, vzal jsem si bundu a sešel dolů po schodech. Mozek mi pracoval na plné obrátky. Myšlenky se mi řítily hlavou jako splašení koně, v uších mi hučelo a pískalo a zrakové vjemy se míhaly jeden přes druhý. Nevím, jestli jsem na odchodu něco řekl. Nepamatuju se, jestli jsem něco křičel nebo mumlal. Když se k tomu teď vracím, je to jen hluché místo v mé paměti. Dočasné pominutí smyslů. Předpokládám, že šikovný advokát by z toho dokázal vyzískat zproštění viny na základě snížené příčetnosti.

40

Zbytek víkendu jsem proležel v posteli s horečkou a pulzující bolestí hlavy. Už pouhý přesun z postele na sedačku v obýváku mě stál spoustu sil a živil jsem se šípkovou polévkou, chlebovými plackami a paralenem.

„Možná bys s tím měl někam zajít?“ navrhla Ulrika.

Vypnul jsem televizi. Sebetišší zvuk se mi v uších proměnil v řev.

„A co by se mnou doktor asi tak dělal?“

Ulrika se posadila na pohovku a pohladila mě po koleni.

„Nemyslela jsem k doktorovi.“ Přitáhl jsem si deku až k bradě.

„Možná by sis o tom potřeboval s někým popovídat,“ pokračovala Ulrika.

„A co mám říct? Že jsem udělal něco, co popírá všechno, v co jsem kdy věřil, všem morálním zásadám? Lhal jsem policii, šel jsem za svědkyní domů a rozčílil ji. Dělal jsem to všechno pro svou rodinu, ale moje žena je teď přesvědčená, že přicházím o rozum.“

„To jsem nikdy neřekla. Prostě se nacházíme v krizové situaci. Na tom, že jsme na pokraji nervového zhroucení, není nic divného.“

„Jsme?“

Teď už se na mě Ulrika nedívala.

„Každý z nás se s krizí vyrovnává jinak.“

V pondělí brzy ráno odletěla do Stockholmu na nějaké jednání, ale také proto, aby převzala klíče od toho firemního bytu. Dostal jsem od ní esemesku se selfíčkem a ujištěním, že se z toho dostaneme. Psala také, že mě miluje a že společně všechno zvládneme.

Odpoledne jsem zavolal Alexandře a Dinovi a snad tisíckrát jsem se jim omluvil za to, jak jsem se choval. A mohli by mou omluvu vyřídit i Amině? Měli pro mě pochopení a vyjádřili naději, že tohle peklo brzy skončí.

Pomalu jsem se probíral z mrákot. Se zamlženým pohledem a rosolovitými myšlenkami jsem se potácel po okolí. Každý, koho jsem potkal, na mě bezostyšně civěl. Jakýsi prošedivělý chlap v kabátě s kapucí něco zavrčel a zavrtěl hlavou, ale když jsem se ho zeptal, co říkal, uraženě na mě pohlédl, jako by neměl ponětí, co mu chci.

Ulrika naskládala do předsíně velké krabice. Už do nich začala balit to nejnutnější. Chvíli jsem tam stál a díval se na ně. Pak jsem jednu otevřel a trochu se prohrabal jejím obsahem. Celý život, který jsem znal, naskládaný do osmi krabic od banánů. Hruď mi vyplňovala prázdnota.

Ještě před dvěma týdny jsme byli úplně normální rodina.

Ve čtvrtek jsem na Ulriku čekal před nádražím. Vystoupila z autobusu z letiště a usmála se, oči přivřené kvůli sluníčku.

Objímali jsme se celou věčnost. Stáli jsme tam, jako by kolem nás přestal existovat čas, a jenom jsme jeden druhého svírali v náručí, dvě těla, která patřila k sobě, spojená láskou, časem, osudem. A také Bohem? Mezi všemi těmi zatáčejícími autobusy, cinkajícími zvonky jízdních kol, opožděnými studenty s papírovými kelímky s kávou, z níž se kouřilo, spěchajícími akademiky s puky na kalhotách a příslušníky střední třídy druhé kategorie. Nemyslím si, že jsme byli stvořeni jeden pro druhého, že jsme já a Ulrika součástí nějakého předem stanoveného plánu, ale domnívám se – ne, já to vím – že nás čas a láska spojily navěky, dokud nás smrt nerozdělí.

Těsně vedle sebe jsme prošli přes Clemenstorget a dolů na Bytaregatan. V hlavě mi zněla slova svatého Pavla. Ten, kdo se nestará o vlastní rodinu, se odklonil od víry v Ježíše.

„Jak je ti?“ zeptala se mě Ulrika.

„Příšerně,“ odpověděl jsem podle pravdy.

„Miluju tě, Adame. Teď musíme být silní.“

„Kvůli Stelle,“ přikývl jsem.

Potom jsme opět seděli v křesílkách v kanceláři Michaela Blomberga. Tentokrát měl advokát světle modrou košili se dvěma velkými fleky od potu v podpaždí.

„Podařilo se mi získat zápisy z předběžného vyšetřování Christophera Olsena,“ informoval nás a v jeho hlase nechyběl vítězoslavný podtón. „Soud přistoupil na moje argumenty s tím, že některé podrobnosti zůstávají i nadále důvěrné.“

Zamával složkou papírů.

„Poslouchejte. Zápis z výslechu Lindy Lokindové.“ Předklonil jsem se v křesílku, co to šlo.

„VV: Informace, které jste nám o Christopherovi poskytla…“

„Kdo je to VV?“ skočil jsem mu do řeči.

„Agnes Thelinová, komisařka kriminální policie,“ odpověděl Blomberg, ale nezvedl oči od papírů. „VV jako vyslýchající vyšetřovatel.“

„Dobře, dobře.“ Blomberg tedy četl dál:

„Asi chápete, Lindo, že obvinění, která jste proti Christopherovi vznesla, jsou velmi vážná. Jestli se stalo, že něco z toho, co jste nám pověděla, není tak docela pravda, musíte nám to říct teď.“

„To jako vážně?“ vyhrkl jsem a rozhodil rukama. „Skutečně to může takhle říct? Vždyť přece tvrdí, že Linda lže!“

Blomberg si zhluboka povzdychl a pokračoval.

„LL, to znamená Linda Lokindová,“ řekl a zalétl ke mně pohledem. „LL: Možná že to… já nevím. Občas si nejsem jistá, jestli se něco doopravdy stalo, nebo jestli se to odehrálo jenom v mojí fantazii. Ale měla jsem pocit, že se to doopravdy stalo. Skutečně mi to tak připadalo.“

Blomberg se na nás podíval s vážným výrazem ve tváři a četl dál.

„VV: Takže jste nám řekla něco, co není pravda, Lindo? Jde mi jen o to, aby pravda vyšla najevo, o nic jiného. LL: Já nevím.

Už se nepamatuju. Všechno mi tak jako splývá, skutečnost a… a… představy.“

Nevěděl jsem, čemu mám věřit. Působilo to podivným dojmem. Copak Linda Lokindová skutečně nedokáže rozlišovat mezi představami a realitou?

Blomberg zápisy srovnal a podal je Ulrice.

„Dál to pokračuje ve stejném duchu. Linda Lokindová neví, co se opravdu stalo a co byly jenom výplody její fantazie nebo sny. Jinými slovy, pořádný guláš. Není divu, že bylo vyšetřování uzavřeno.“

Ulrika si papíry prolistovala.

„Takže Christopher Olsen Lindu netýral?“

Možná to tak nakonec skutečně bylo… Ale že by Linda nedokázala poznat, co jsou jen představy a co skutečnost? Tomu se mi nějak nechtělo věřit. Ba právě naopak, byl jsem skálopevně přesvědčený, že naprosto vědomě lhala. Něco tají. Přede mnou, před policií, přede všemi. A já musím zjistit, co to je.

41

Vyšli jsme s Ulrikou z Blombergovy kanceláře a proplétali jsme se mezi lidmi po úzkých chodnících lemujících Klostergatan. Najednou se těsně před námi zastavil nějaký postarší pán v pískově hnědém svrchníku a civěl na mě, jako by uviděl ducha. Rychle jsem prošel kolem něj, pohled upřený do výlohy.

Vklouzli jsme do cukrárny, usadili se u stolku stranou v rohu a dali si kávu a zákusek s marcipánem a šlehačkou.

„Vypadáš nějak jinak,“ poznamenala Ulrika.

„Ne tak utahaně? Podařilo se mi totiž konečně se vyspat.“

Dlouho se na mě dívala, prohlížela si každičký milimetr mého obličeje. Vyvolávalo to ve mně pocit bezpečí, jako by mě hladila očima, v nichž se zračila vřelost a starostlivost.

„Už vím, co to je. Kolárek,“ prohlásila. „Je pro mě hrozně nezvyklé vidět tě bez kolárku.“

Zasunul jsem bradu a sklonil hlavu, jako bych se chtěl podívat na svůj vlastní krk. Ani jsem moc nevnímal, že jsem si kolárek sundal. Nebyla to věc vědomého rozhodnutí. V posledních dnech jsem si ho prostě zapomínal vzít.

„Chceš si to přečíst?“ zeptala se Ulrika a položila na stolek složku se zápisy z vyšetřování.

Rozdělili jsme se o ně a střídali se v předčítání. Občas jsme se na sebe s povzdechem podívali a zavrtěli hlavou.

Linda Lokindová působila zcela nepochybně jako zmatená osoba, která po celou dobu policii podávala protichůdné informace. S ohledem na to, co při předběžném vyšetřování vyšlo najevo, se obžalobě dalo jen těžko vyčítat, že zprostila Christophera Olsena veškerého podezření. Obvinění Lindy Lokindové působila jako smyšlenky pomstychtivé a psychicky nevyrovnané bývalé partnerky, kterou dotyčný podváděl a pak ji opustil. Ale bylo to skutečně takhle prosté?

Venku na chodníku řekla Ulrika, že by se ráda ještě rychle prošla po městě.

„Potřebuju nový šál. Zabere to maximálně půl hodiny.“

„Nelíbí se mi to,“ postěžoval jsem si.

„Co se ti nelíbí?“

„Jak na nás všichni zírají.“

„Pospíším si,“ slíbila Ulrika.

A tak jsem s ní neochotně zašel do obchodního domu Åhléns, sunul jsem se kupředu se skloněnou hlavou a propoceným podpaždím. Po celou dobu jsem se držel těsně u Ulriky. Když jsme konečně vyšli ven, podal jsem dvacetikorunu ženě, která stála před vchodem a třásla se. Prosila Boha, aby mi požehnal.

„Nakoukneme ještě rychle do H&M?“ zeptala se Ulrika.

„Do H&M ne. To prostě nejde.“

„Jen ať si klidně zírají.“

„Ale třeba se nás budou na něco vyptávat. Myslím prodavačky.“ Podívala se na mě a pohladila mě po lokti.

„Brzy už to bude za námi. Až odsud odjedeme…“

Sebral jsem odvahu, v těsném závěsu za svou ženou vstoupil do zatuchlého tepla prodejny H&M a rovnou vyšel po schodech nahoru. Jakmile jsem zahlédl prodavačku, zamířil jsem do pánského oddělení a pokračoval až dozadu. Nastavil jsem záda okolnímu světu jako zeď, popadl jsem pár košil a přitiskl se k regálům tak blízko, až mi v nose ulpěla vůně nového oblečení.

Uplynulo několik minut a já tam pořád stál přitisknutý ke košilím s úzkým bílým proužkem. Neměla by být Ulrika už brzo hotová? Udělal jsem krok do strany, abych se podíval.

„Adame? To jste vy?“

Jediná chyba, a ona mě okamžitě vyhmátla. Okamžitě jsem poznal ten pronikavý hlásek, ten charakteristický tón, jaký by se hodil pro postavičku naivní holčičky z kresleného filmu. A jistě, pokud už bych byl nucen s některou z prodavaček v H&M mluvit, určitě bych si vybral právě Benitu.

„Dobrý den!“ pozdravila mě a podívala se na mě s dokonale vyváženou směsicí účasti a potěšení.

„Zdravím,“ odpověděl jsem a zadržel jsem povzdech.

Benita byla stejně stará jako Stella a začala tu pracovat zhruba ve stejnou dobu jako ona. Párkrát se zastavila u nás doma a byla mi sympatická. Inteligentní a veselá, upřímná dívka, která snila o tom, že z ní jednou bude profesionální zpěvačka. Napůl v žertu a napůl vážně jsme se spolu bavili o tom, že by se měla přihlásit do Superstar.

Benita rozpřáhla ruce, ale já v tu chvíli ustoupil dozadu, takže to skončilo jen jakýmsi dost polovičatým objetím.

„Pořád na vás moc myslím,“ vyhrkla. „Jak na tom je?“

Rozhlédl jsem se po prodejně. Jak to vypadalo, nikdo nás tajně neposlouchal.

„Je to šílené,“ povzdychl jsem si. „Všechno nasvědčuje tomu, že je nevinná, ale státní zástupkyně ji i přesto odmítá propustit. Už kvůli tomu ztrácím víru… ve spravedlnost.“

„To chápu,“ ujistila mě Benita. „Mýho bratrance minulý léto zatkli jenom proto, že znal jednoho kluka, kterej někoho zastřelil.“

Přikývl jsem, ale nic jsem neřekl. Nechápal jsem, co to má co dělat se Stellou.

„Je vážně škoda, že už tu nemůže pracovat. Ale to je jasný, člověk musí chápat i šéfovou. Spousta lidí, co tu nakupujou, by mohla Stellu poznat, a třeba by se jim to nelíbilo. A byla by to tak nějak špatná reklama.“

„Počkejte chvilku. Jak to myslíte? Ona tu už nebude moct pracovat?“

Benita si zakryla ústa dlaní.

„Já myslela, že vám to řekla. Malin jí to psala, je to pár dní.“

„Stella je ve vazbě a nemá povolené návštěvy. Nemůže komunikovat s nikým jiným než se svým advokátem.“

Benita se ohlédla přes rameno.

„Já…“ řekla a ukázala k pokladnám. „Každopádně ode mě Stellu pozdravujte. Nebo, teda… No, doufám, že všechno dobře dopadne.“

„To je v pořádku,“ řekl jsem, abych ji ušetřil rozpaků.

Cestou ke schodům jsem ani jednou nezvedl oči. Po Ulrice nikde ani památky. V půli cesty dolů jsem se musel pevně chytit zábradlí. Vzduch zhoustl, najednou jsem všechno viděl dvojitě. Tápavě jsem sešel posledních pár schodů. Kolem sebe jsem slyšel hlasy, ale všechno mi splývalo v jakousi nesrozumitelnou změť zvuků. Nějaká ruka se dotkla mé paže, ale já ji setřásl, prorazil jsem si cestu mezi stojany s oblečením k východu a venku přešel přímo přes ulici mezi troubícími auty. Před výlohou cestovní kanceláře jsem se prudce předklonil a zhluboka dýchal, přesvědčený, že budu každou chvíli zvracet.

42

Po Stora Södergatan jsem skoro běžel. Musel jsem něco udělat, něco, co nemohlo počkat.

Potřebuju si ujasnit, co se stalo. Lhala Linda Lokindová, když obviňovala Christophera Olsena z toho, že ji týral a zneužíval? Proč ale na těch svých lžích trvá i teď, když už je Olsen po smrti? A proč během policejního výslechu tvrdila, že nedokáže rozlišit, co je skutečnost a co jen její představy a výplody fantazie? To prostě nemohla být pravda.

Při své minulé návštěvě jsem nabyl přesvědčení, že Linda něco tají, zároveň jsem však v jejím chování poznával rysy, které jsem vídal i u dalších žen, které někdo blízký týral.

Nevěřil jsem, že je Linda Lokindová natolik nemocná, aby nedokázala rozlišovat mezi realitou a představami. Možná si to vymyslela, když zjistila, že policie nebere její obvinění vážně? Rozhodla se, že si to místo toho vyřídí s Chrisem Olsenem na vlastní pěst? Nebylo moc pravděpodobné, že by ho po tom, co jí provedl, nechala jen tak být.

Ale proč mluvila o Stelle? Věděla o ní něco, nebo jenom četla tu hromadu hloupostí na internetu?

Otázky se vršily jedna na druhou. Musím to zjistit, teď hned.

Dělám jen to, co je správné a co by se čekalo od každého otce rodiny, který by se ocitl v mé situaci.

Před Lindiným domem na Tullgatan jsem opřel kolo o zeď. Už si ani přesně nepamatuju, jak jsem se dostal dovnitř, ale když mé kroky ztěžka dopadaly na schody, nepřetržitě jsem se modlil.

Můj Bůh je spravedlivý a odpouštějící.

Věděl jsem, že dělám správnou věc. Rodina vnitřně rozdělená nemůže obstát. Ten, kdo se nestará o vlastní rodinu, se odklonil od víry.

Linda Lokindová odemkla dveře a vystrčila nos úzkou škvírou ve dveřích zajištěných bezpečnostním řetízkem.

„Zase vy?“

Oči se jí v pološeru na chodbě třpytily.

„Můžu dál? Mám jenom pár otázek, na které musím znát odpověď.“

Prohlížela si mě a mračila se.

„Počkejte chvilku,“ řekla nakonec a zavřela dveře.

Domníval jsem se, že jenom uvolní řetízek, ale vteřiny ubíhaly a nic se nedělo. Zíral jsem na tiché, zavřené dveře. Nehodlá mě snad pustit dovnitř? Trpělivě jsem čekal několik minut a pak jsem znovu zazvonil.

Po chvilce se ozvaly její kroky. Pak bylo ticho. Vyslovil jsem její jméno a ona mi nakonec otevřela.

„Omlouvám se, že to tak dlouho trvalo. Jenom jsem musela… Pojďte dál.“

Sundal jsem si kabát a pověsil ho na věšák, pak jsem se sehnul, abych si rozvázal boty. Koutkem oka jsem mrkl na botník.

Byly pryč. Všechny ostatní boty tam pořád stály, jen ty jedny, které byly úplně stejné jako Stelliny, zmizely.

„Bude to jenom chvilka,“ řekl jsem, když mě Linda pobídla, abych se posadil.

Překvapeně se na mě podívala a ukázala si na krk.

„Vy nemáte…?“

„Kolárek,“ dopověděl jsem za ni a také jsem si sáhl na krk.

„Člověk nemůže být pořád ve službě. I faráři mají občas nárok na soukromý život.“

S poněkud nejistým úsměvem se posadila.

„Víte, věc se má tak,“ začal jsem a v duchu zvažoval, jak bych to měl říct. „Věřím všemu, co jste mi, když jsem tu byl naposled, vyprávěla, věřím vám, že vás Christopher týral. Myslím, že to, co jste mi pověděla, je pravda.“

„No super,“ opáčila a ve tváři se jí pořád ještě odrážely pochybnosti.

„Ale proč jste pak na policii všechno odvolala? Tvrdila jste, že nevíte, co byla skutečnost a co jenom vaše představy. Ale ve skutečnosti jste to věděla moc dobře, ne?“

„Stejně mi nikdo nevěřil.“

„Takže jste obvinění stáhla proto, že tomu, co jste jim řekla, nikdo nevěřil?“

„Hm.“

„Dělá vám problémy rozlišovat mezi skutečností a představami?“

Sklopila oči.

„Policie vás neposlouchala,“ pokračoval jsem. „Co jste se rozhodla udělat místo toho?“

Nervózně si poposedla.

„Nic. Nebo teda…“

„Nebo?“

Zvedla paži a poškrábala se vzadu na rameni. Nic nenasvědčovalo tomu, že by tahle žena byla blázen, který nedokáže poznat, co je skutečnost a co výplod fantazie. Proč tedy něco takového u výslechu tvrdila?

„Já vím, kdo jste,“ řekla najednou. Myšlenky se mi proměnily v led.

„Zjistila jsem si to, když jste tu byl minule.“

Otevřel jsem ústa, ale slova se mi cestou někde vzpříčila.

„Hodně jsem myslela na to, že se Chrisovi pomstím,“ řekla Linda Lokindová. „Nemyslím, že bych ho dokázala zabít, ale o pár způsobech, jak mu ublížit, jsem uvažovala. To připouštím.“

Nespouštěla ze mě pohled.

„Je mi líto,“ dodala a trochu se přikrčila, „ale Chrise zabila Stella. Já se ji pokoušela varovat. Chápu, že tomu nechcete uvěřit, ale policie má pravdu. Udělala to vaše dcera.“

Nemohl jsem se pohnout. Celé mé nitro se hroutilo, topil jsem se v myšlenkách, sevřený ve svěráku temnoty.

„Lžete.“

Zavrtěla hlavou.

Opatrně si poodhrnula rukáv halenky a podívala se na hodinky.

Někdo zabušil na dveře. Tři prudké rány.

Linda vstala. Když jsem ji následoval, téměř se mi podlomily nohy. Celý pokoj se se mnou točil.

„Musím ven,“ vydechl jsem.

Linda šla přede mnou. Zastavil jsem se uprostřed obývacího pokoje a ona pokračovala dál, až do předsíně. Slyšel jsem, jak odemyká. Z chodby ke mně dolehl mužský hlas, ale nerozuměl jsem tomu, co říká. Rychle jsem se vrhl ke kuchyni, hledal jsem nějaký úkryt, únikovou cestu, už přesně nevím co.

Linda zavřela dveře, viděl jsem jen její záda. V jejích pohybech se teď odrážela jistá váhavost. Zcela instinktivně jsem couvl, abych nebyl ode dveří vidět.

Její návštěvník vešel dovnitř, aniž se zul. Kráčel jistým krokem, na dřevěné podlaze se rozléhalo dusání vysokých bot. Bez rozmyšlení jsem ustoupil stranou a popadl za hrdlo tu velkou vázu ve tvaru láhve, která stála na zemi.

Domnívám se, že je v tom něco hluboce lidského. Ten, kdo nikdy nestál tváří v tvář vážnému nebezpečí, jež hrozilo jemu samému nebo jeho rodině, tohle nikdy pořádně nepochopí. Člověk prostě brání sám sebe i své blízké. Může se rozhodovat iracionálně a dopouští se chyb, které by jinak nikdy neudělal. Ten, kdo už nemůže utíkat, musí bojovat.

Nadzvedl jsem vázu, abych věděl, jak je těžká, a zjistil jsem, že ji musím vzít do obou rukou. Zrovna když jsem znovu vzhlédl, vynořil se muž zpoza rohu a objevil se přede mnou. Viděl jsem jeho nablýskané černé kanady a moje tělo začalo plnou silou pumpovat adrenalin.

„Policie!“ Vrhl se na mě.

Všechno se seběhlo hrozně rychle, pokoj se se mnou zatočil a kolem nás se jako náhlá vánice snášely k zemi střepy. V dalším okamžiku jsem ležel na zemi s tváří přitisknutou k podlaze a nemohl jsem dýchat. Měl jsem pocit, že mě přejelo auto, že mám určitě zlomenou páteř, a mezi žebry mě bodaly nože bolesti.

„Adam Sandell?“ zeptal se policista. Dostal jsem ze sebe jenom zasténání.

„Adam Sandell?“ opakoval znovu a znovu, dokud se mi konečně nepodařilo potvrdit, že je to skutečně moje jméno.

Teprve když mě trhnutím zvedl ze země, zjistil jsem, že jsou dva. Ten druhý stál vedle Lindy, měřil si mě pohrdavým pohledem a vytahoval želízka.

„Máte u sebe nějakou zbraň?“ zeptal se.

„Zbraň? Zbláznil jste se?“

„Ani nic ostrého?“

Prohledali mě a sdělili mi, že s nimi pojedu na policii k výslechu. Když jsem chtěl vědět, jestli jsem z něčeho podezřelý, dostalo se mi jen nejasných výmluv. Prý si musím počkat až na stanici.

Na mé prosby, aby mi sundali želízka, reagovali mlčením. Auto zahnulo za policejní stanici a dva urostlí policisté mě vedli přes parkoviště jako zločince.

43

Agnes Thelinová dorazila do stísněné výslechové místnosti až po půlhodinovém čekání. Položila na stůl mé klíče a peněženku.

„Váš mobil si tu necháme kvůli technické analýze,“ informovala mě a zamávala mi před nosem rozhodnutím prokuratury.

„Technická analýza? Z čeho jsem obviněný?“

Agnes Thelinová se zatvářila, jako by si o mě skutečně dělala starosti.

„Linda Lokindová se s námi spojila už po vaší první návštěvě, Adame. Měla strach. Vetřel jste se k ní pod falešnou záminkou.“

„Jenom jsem měl na sobě čirou náhodou zrovna kolárek.“

„Tvrdil jste jí, že zastupujete Margaretu Olsenovou.“

To jsem nemohl popřít, i když jsem to považoval za bezvýznamný přestupek. Rozhodně to nebylo nic, co by policii opravňovalo k tak brutálnímu zásahu.

„Dohodli jsme se s Lindou, že kdybyste za ní ještě někdy přišel, zavolá nám,“ pokračovala Agnes Thelinová.

Tak proto jí tak dlouho trvalo, než mi otevřela.

„Ale proč sedím tady? Proč jste mě zatkli? Žádný zákon jsem přece neporušil.“

„Hodil jste po mém kolegovi vázu.“

„Hodil? Tohle tvrdí?“

„Nic netvrdí. Byli jste v tu chvíli v místnosti čtyři.“

„Ale musíte Lindu Lokindovou znovu vyslechnout. Přiznala, že všechna obvinění, která vznesla proti Christopheru Olsenovi, byla pravdivá. Znovu a znovu jí ubližoval a ona uvažovala o různých způsobech, jak by se mu pomstila.“

„Nemůžu s vámi probírat podrobnosti z vyšetřování, Adame.

Musíte nám věřit, že děláme svou práci.“

„A jak vám mám věřit? Moje dcera sedí ve vězení, ačkoli proti ní nemáte dostatek důkazů.“

„Právě jsme z laboratoře dostali další výsledky. Naši technici našli na Stelliných podrážkách drobné nepravidelnosti, které se ve všem shodují s otisky bot na místě činu. Jsme si jistí, že jsou to skutečně stopy Stelliných bot.“

„To není pravda.“

„Ovšemže je to pravda.“

„Jenže ty stopy tam mohla udělat kdykoli. Stella má alibi!“ Agnes Thelinová sepjala ruce pod bradou, takže připomínaly pyramidu. Oči se jí trochu leskly, její pohled však byl pevný a rozhodný. Bylo mi jasné, že se takhle nikam nedostanu. Už se rozhodla. Ona a státní zástupkyně Jansdotterová jsou přesvědčené, že to Stella udělala a já že jsem obyčejný lhář. Cokoli řeknu, na jejich postoji nic nezmění.

„Jak je vám, Adame? V poslední době jste několikrát překročil jisté hranice.“

Přitiskl jsem si dlaně ke spánkům, abych potlačil to neustálé bušení.

„Státní zástupkyně Jenny Jansdotterová na vás podala trestní oznámení,“ pokračovala komisařka a zvedla z hromady na stole papír. „Napadl jste ji na ulici, křičel jste na ni a choval se výhružně.“

„Napadl? Výhružně?“

Najednou jsem měl mžitky před očima. Tápal jsem rukama po stole, jestli tam nenajdu něco k pití. Ústa jsem měl plná prachu. Světlo bylo příliš jasné, musel jsem přimhouřit oči.

„Adame?“

„Chci advokáta.“

Navzdory veškerému očekávání se mi ve chvíli, kdy se do dveří vevalil Michael Blomberg a posadil se vedle mě, kupodivu ulevilo.

„Nechte to na mně,“ položil mi svou obrovskou tlapu na rameno. To Ulrika zařídila, aby sem přišel.

„Já Jansdotterovou nenapadl.“ To bylo všechno, co se mi ze sebe podařilo dostat.

„Samozřejmě že ne,“ opáčil Blomberg. „To obvinění je naprosto směšné. Nemusíte si s tím dělat starosti.“

Byl jsem uvězněný v noční můře.

„Chápu, že je to pro vás hrozné,“ ozvala se Agnes Thelinová.

„A že se necítíte dobře.“ Blomberg jen mávl rukou.

„Začínám mít čím dál větší pochybnosti o tom, jak děláte svou práci,“ prohlásil.

Podíval jsem se na něj. Konečně něco udělal. Agnes Thelinová pokračovala, jako by nic neřekl.

„To, co vám teď povím, pro vás asi bude ze začátku šok a bude vám to připadat hrozné, ale z dlouhodobého hlediska to pro vás podle mě bude znamenat úlevu, Adame.“

Obrátil jsem se k Blombergovi, který si mimoděk uhlazoval kravatu.

„Vím, že se jenom snažíte chránit svou holčičku,“ poznamenala komisařka Thelinová. „Ale teď už to nejde.“

Zaplavil mě jakýsi klid. Nechápal jsem, odkud přichází. Bušení za čelem utichlo, ústa se mi znovu naplnila slinami. Opět jsem viděl jasně a nerozmazaně. Jako by mě konečně zase dostihl přítomný okamžik.

„Včera jsem Stellu ve vazbě znovu vyslechla,“ pokračovala Agnes Thelinová. „Vyšla najevo řada nových informací.“

Přímo jsem viděl, co se v následujících pár vteřinách stane. Budoucnost se mi jako film odvíjela v hlavě těsně předtím, než se měla naplnit.

„Stella říká, že domů rozhodně nepřišla tak brzo, jak tvrdíte vy.“

„Že ne?“

„Podle ní už bylo po jedné, možná dokonce ke druhé hodině.“

„Ne, to není pravda,“ zavrtěl jsem energicky hlavou. „Byla opilá. S tím časem se spletla.“

Vteřina za vteřinou mizely v nenávratnu. Díval jsem se na Blomberga, který sledoval komisařku Thelinovou, a ta zase pozorovala mě. Všichni tři jsme to věděli. Že je to celé jen hra, nic jiného. Divadelní představení.

„Stella tvrdila něco jiného.“ Zhluboka jsem se nadechl.

„Byla tam,“ dodala Agnes Thelinová. „Byla na tom hřišti na Pilegatan, když Chris Olsen zemřel.“

„Ne,“ řekl jsem. „To není pravda.“

„Přiznala se, že tam byla, Adame.“

Znovu se mi udělaly mžitky před očima. Zalapal jsem po dechu.

„Ne,“ opakoval jsem znovu a znovu. „Ne, ne, ne.“

„Přiznala se.“

DCERA

Co myslíš, nezahladí se ten jeden nicotný zločin tisíci dobrých činů?

Fjodor Michajlovič Dostojevskij, Zločin a trest

Věděl, že od nynějška se jeden den bude podobat druhému a všechny mu přinesou stejné utrpení. A před očima mu defilovaly týdny, měsíce, roky, temné a nelítostné, budou přicházet, padat na něj, postupně ho dusit.

Émile Zola, Tereza Raquinová

44

Na týhle cele není nejhorší tvrdá postel, na který se člověk stěží obrátí. Ani slabý světlo. Dokonce ani ty odporný kruhy po zaschlý moči v záchodový míse.

Nedá se to popsat.

Méďa se mnou samozřejmě nesouhlasí. Podle něj se dá popsat cokoli. No jo, jasně.

Tvrdí taky, že bych měla věci popisovat bez použití přídavnejch jmen.

Jak jako bez přídavnejch jmen?

Ale no jo, jasně, chápu. Typickej učitelskej fígl. Tohle se učí na těch svejch pedagogickejch kurzech a konferencích. Nutit žáky, aby něco popisovali, a přitom nepoužívali přídavný jména. Nutit je, aby sčítali, a přitom nepoužívali plus. Nutit je, aby chodili po rukou, a přitom nepoužívali ruce.

Gramatika. Asi stejná legrace jako absces na vnitřní straně stehna. Přídavné jméno je slovo, které nám říká, jaká daná věc je. Popisuje vlastnosti, jak co vypadá a jaký to je.

Nebo jak to voní.

Přídavný jména jsou na světě čistě proto, aby ostatní věci popisovaly. Je to jejich jedinej úkol. A tak po mně teď Méďa chce, abych popsala, jak to tu smrdí, a přitom nepoužívala přídavný jména. Tvrdí, že on ten smrad skoro necítí. Že přeháním, že mi to tu leze na mozek. A já na to říkám, že mám možná nezvykle dobře vyvinutej čich.

„No jasně, řekněme, že to tak je.“ Zasměje se.

Méďa se směje často. Je to dobrá vlastnost. Většina učitelů, který jsem kdy měla, radši křičela, než aby se smála.

„Ale vážně, když existuje nějaký slovo, který popisuje, jaký něco je, tak proč ho nepoužívat?“

„Říká se tomu názorné ztvárnění. Show, don’t tell. Ve švédštině pro to nemáme jednoslovný termín.“

Oba se té ironii zasmějeme.

Není divu, že jsem od první třídy na švédštinu kašlala.

I když jsem teda každou chvíli slyšela, že dobře píšu, že se umím vyjadřovat, jsem jazykově nadaná a tak dál. Ale vadila mi ta spousta gramatiky a dalších blbostí, pravidel, který se musely dodržovat, a když už je člověk dodržoval, vždycky se samozřejmě objevila nějaká výjimka. Já nikdy na pravidla moc nebyla.

Je to tak trochu spojený s tou mojí OCD. Teda obsedantně kompulzivní poruchou. Jak narazím na nějaký pravidlo, musím ho porušit.

Méďa je fakt jinej než všichni ostatní učitelé, který jsem zatím měla. Na gymplu jsme na švédštinu měli Bim. Tak se vážně jmenovala. Bim. Taková sůva, co měla jít do penze už v devatenáctým století.

Měla taky v popisu práce radit mi s výběrem budoucího zaměření. Občas tvrdím, že moje vyhlídky na studium zhatila právě ona, i když to samozřejmě říkám jen z legrace. A Méďa to chápe, jen se tomu chechtá. Tohle mu jde dobře. Rychle chápe a má smysl pro humor.

Bim bylo vždycky vidět na očích, že mě nemá v lásce. Neměla samozřejmě v lásce nikoho z naší třídy, jenom nám pořád vykládala, jak báječný jsou naši kolegové z humanitní větve a že toho po nás nechce moc, jenom abychom se naučili psát bez hrubek a dokázali si, až budeme dospělí, přečíst všechny úřední dopisy. Mně je v podstatě fuk, že mě někdo nemá rád, ale štve mě, když je někdo tak hloupej, že se mu to nedaří utajit. Bim měla na tváři pod brejlema s hranatejma obroučkama a jemňounkým knírkem neustále přilepenej ten svůj neupřímnej úsměv od ucha k uchu a vždycky nás přehnaně nadšeně zdravila: „Dobrý den, chlapci a děvčata!“

A vůbec mě dost učitelů nejspíš zrovna v lásce nemělo. Asi takhle: když se někdo z nich v neděli večer těšil, že v pondělí ráno zase půjde do práce, kvůli mně to nebylo. Nebyla jsem žádná vzorná žákyně. Asi by bylo lepší, kdybych byla kluk. Ti si v tomhle tak nějak nemůžou pomoct, jak se říká, kluci jsou prostě kluci a podobný kecy.

Ale Méďa je jinej.

„Jak jste se mohl stát učitelem?“ ptám se ho.

A on se rozesměje. Jako by mu to šlo vážně od srdce.

„To vás nenapadlo nic jinýho, nebo co?“

Vysype ze sebe nějaký fráze o tom, jak je to důležitý povolání, jak je to zajímavý a vzrušující a jak ho práce s mladejma lidma hrozně obohacuje.

„No jo, to myslíte feťáky a členy různejch gangů. To zní fakt super.“

Povzdychne si a zvedne oči ke stropu.

„A taky si takhle vyděláte zhruba stejný prachy, jaký byste dostával, kdybyste byl na podpoře, co?“ ušklíbnu se, abych mu to připomněla.

Ale Méďu to nerozhází. Nepatří k lidem, kteří by se dali snadno vyprovokovat, což je pro někoho, kdo má pracovat na takovýmhle místě, velká výhoda.

A tak se teda přece jenom o něco pokusím. Kvůli Méďovi. A proto, že stejně nemám na práci nic lepšího. Pokusím se o popis bez přídavnejch jmen.

„Je to tu cítit… starou vinou,“ nadhodím, a užuž se chystám, že to napíšu.

„Stará…“

„… je přídavný jméno. No jo, sakra!“

Je fantasticky trpělivej. Já bych tuhle práci nemohla dělat ani náhodou. Tečou mi nervy, i když třeba nějaká zákaznice jenom moc žvaní, to pak musím jít na chvíli dejchat do igelitovýho pytlíku, abych na ni nezaječela: „Hele, vždyť to stojí jenom sto třicet devět babek, a stejně to kdyžtak můžete vrátit.“

Nakonec dám každopádně nějakej popis dohromady:

Je to tu cítit klaustrofobií. Nad podlahou z plastu stoupají jako kouř nervozita a úzkost. Každá myšlenka, která se zrodila v těchhle zdech, mi proniká do nosu. Je to tu cítit potem, strachem, spermatem a vinou.

Bez jedinýho přídavnýho jména.

Méďa mě chválí. Dělá to vždycky, tak nějak to patří do jeho repertoáru, i když tentokrát jako by to bylo jiný, jako bych na něj vážně udělala dojem.

„Velmi sugestivní. Poetické.“

Samozřejmě mě předtím taky podceňoval.

Než odejde, vždycky si se mnou potřese rukou. Je to divnej zvyk, připadá mi to hrozně nepřirozený. Možná to funguje spíš na ty zdejší drsný hochy. Ale stejně proti tomu nic nenamítám. Prostě jeho ruku přijmu a stisknu. Vlastně je to moc příjemný, moct se občas dotknout jinýho člověka.

„Snad se uvidíme zítra,“ řekne mi ještě.

To věčný snad. Je tu totiž jistá možnost, že už tu zejtra nebudu. Tak mi to alespoň Méďa vysvětlil, když jsme se loučili poprvý. Ve vazbě si člověk nikdy nemůže bejt jistej, jak to s ním druhej den bude. Lidi se tu různě přesouvají, propouštějí, odsuzují. Někdo tu taky umře.

O tom posledním Méďa nemluví. Domyslela jsem si to sama.

„Ta nashle zítra,“ řeknu.

Protože je mi jasný, že se odsud ještě nějakej čas nehnu.

45

K něčemu se musím přiznat. Patřívala jsem k lidem, co byli přesvědčený, že je švédskej vězeňskej systém v podstatě takovej hotelovej řetězec. Že to vlastně není žádnej trest, jít v týhle zemi sedět. Myslela jsem si, že je to spíš jako takovej klub, kde člověk může relaxovat, ležet v posteli a v jednom kuse koukat na seriály, cpát se dobrotama a pustit všechno z hlavy.

Na gymplu jsem se jednou nechala slyšet, že nechápu, proč jsou vůbec nějaký bezdomovci, že než žít na ulici, radši bych si šla sednout do basy.

Teď sice přímo v base nejsem, ale po šesti tejdnech ve vazbě už nikdy neřeknu, že než žít na ulici, budu radši za mřížema, ani si nebudu myslet, že je to ve vězení jako v hotelu.

Můj pokoj má devět metrů čtverečních. Říkají tomu pokoj, protože slovo cela působí tak trochu bezútěšně. Devět metrů čtverečních, to mívají stání pro koně. Je to tu menší než většina švédskejch skleníků. Vejde se sem postel, psací stůl, židle a polička, záchodová mísa a umyvadlo.

Nechci, aby mě někdo litoval. Sedím tu z určitýho důvodu, nejsem žádná oběť. Bolí mě celý tělo, zhubla jsem a myšlenky mě mučí jak pískání v uchu. Ale není důvod mě litovat. To sakra ne. Na druhým stupni základky jsem měla takový úsloví, který jsem každou chvíli opakovala a který je teď aktuálnější než kdykoli předtím: Kdo se dal na vojnu, musí bojovat.

Jednou denně vás tu pustí na čerstvej vzduch. Když máte kliku. Občas není dost personálu, občas neseženou nikoho, kdo by vám dělal eskortu k výtahům. A občas je jim fuk, co je za problém.

Připomíná to tu takovej ten malej výběh pro psy nahoře na střeše. Nedá se tu dělat nic jinýho než chodit pořád dokolečka, raz dva, raz dva, jedno kolečko za druhým. A co má bejt? Je to alespoň nějaká změna, nic jinýho. Člověk si na chvíli odpočine od toho smradu a zatuchlýho vzduchu. Myšlenek a sevřenýho žaludku se ale nezbaví.

Jednou večer pršelo tak, že proudy vody připomínaly obrovský hřebíky, ale i tak jsem na střechu šla. Raz dva, raz dva. Byla taková zima, že jsem měla zmrzlej i zadek, a déšť mě pálil na tvářích. Všechno, u čeho člověk nesedí nebo rovnou neleží, je tu nad zlato.

Kvůli tomu jsem taky začala s učením. Klidně bych se tu učila i angličtinu nebo matiku, prostě cokoli, ale tady nemůžete dělat předmět, ze kterýho jste odmaturovali. Takže ti vlastně děkuju, sůvo Bim, žes mě z tý švédštiny odmaturovat nenechala! Bez Médi bych tu umřela.

Rádio, televize, internet? Ani omylem. Mám zakázaný jakýkoli kontakty se světem venku. Nesmím vidět, slyšet ani číst nic, co se netýká přímo mýho případu, takže jenom dokumenty k vazbě, zprávy od soudu a podobně zábavný čtivo. Žádnej seriálovej maraton, žádná muzika, ani jedna jediná kraťoučká esemeska. Nesmím nikomu volat ani přijímat hovory a jedinej člověk zvenku, kterej mě může občas navštívit, je můj advokát.

Třikrát tejdně sem jezdí někdo s vozejkem s různejma pochutinama, a to do sebe vždycky nacpu dva tisíce kalorií v podobě čokoládovejch tyčinek a koly. Cukr se coby droga šíleně podceňuje – a je to taky jedinej matroš, ke kterýmu se tu dá dostat.

Je fakt neuvěřitelný, jak moc se člověk může těšit na to, jak dva neznámý lidi odemknou a vejdou dovnitř s tácem s jídlem. První dny jsem se pokaždý málem rozbrečela. Už jenom to, že jsem konečně zase viděla nějakýho jinýho člověka, ve mně vyvolalo reakci, jako by celý moje tělo jásalo. Vyletěla jsem z postele, málem jsem se těm dvěma vrhla kolem krku, a pak jsem na ně vychrlila nejmíň padesát otázek, ptala jsem se na všechno možný i nemožný, jenom aby hned zase neodešli.

Jakmile se octnu o samotě, zase se mi v hlavě rozjede kolotoč myšlenek. A znovu cítím ten zdejší smrad.

Byla jsem tu dva dni, když mě odvedli k psycholožce.

„Já o žádnýho psychologa nežádala,“ řekla jsem dozorci.

Kouknul na mě, jako bych byla kus špíny, kterou uklízečky přehlídly.

„Určitě to ničemu neuškodí.“

Mám dojem, že se ten chlap jmenuje Jimmy. Nosí hnusnou kozí bradku, vypadá to, jako by měl na bradě takový ty tvrdý chloupky z pubickýho ochlupení, a má ledově chladný modrý oči. Jsem si stoprocentně jistá, že ho odněkud znám, nejspíš z Etage nebo nějakýho jinýho klubu.

Dozorci se dají snadno rozdělit do dvou kategorií. Jednička: Ty, pro který je to tu práce jako každá jiná, prachy na konto jednou za měsíc. Možná je pro ně práce ve vazební věznici jenom taková dočasná zastávka na cestě za líp placeným nebo přínosnějším povoláním. Dvojka: Lidi, který chtěj mít moc. Přihlásili se sem cíleně, možná je vykopli z policejní akademie, nejspíš jim to poradil psycholog. Tyhle lidi baví někoho trestat, mají rádi násilí a na vězně se dívají jako na obtížnej hmyz.

Tyhle dvě kategorie se rychle naučíte rozpoznávat. Hodně dozorců má sice stejnej chladnej pohled, ale rozdíl mezi lhostejností a pohrdáním je dost zásadní.

Jimmy bez debat patří k těm magorům posedlejm mocí. Je to vidět v jeho pohledu, když se na vás dívá. Jakoby zespoda a zároveň svrchu. Jako by si myslel, že je lepší než já, a zároveň v hloubi duše věděl, že je to přesně naopak, což ho dohání k zuřivosti. Tráví až moc času v posilovně. Nadloktí má tlustší než stehna a jeho krk by se líp vyjímal na nějakým bejkovi. Mám strašnou chuť mu ty jeho tlustý pracky přidržet u těla.

Na každou otázku odpoví jinou otázkou.

Děláš si srandu, ne? Co si asi myslíš? Vypadám snad jako tvoje máma?

Někdy mám sto chutí zaječet mu přímo do ksichtu.

Jestli někdo z nás dvou potřebuje psychologa, tak já to teda nejsem.

Pokud jde o psychology, mám takovou teorii. Neříkám, že se hodí na všechny, ale koneckonců jsem jich za všechny ty roky už pár potkala a zatím jsem na žádnou výjimku nenarazila.

Je to takhle: Když už to člověk pět nebo šest let studuje a na škole ho nakrmí spoustou výkladovejch modelů a diagnóz, je podle mě dost nevyhnutelný, že se potom snaží to, co se naučil, nějak využít. Cokoli jinýho by bylo na hlavu. A pak dotyčnej vyleze ze školy a potkává lidi – klienty, pacienty, říkejte jim, jak chcete – a je přesvědčenej, že by měl bejt schopnej vysvětlit, proč jsou, jaký jsou, a proč se chovají, jak se chovají. Takže práce psychologa spočívá v tom, že se snaží nás ostatní napasovat do některý z těch svejch šablonek.

Návrh: Měli byste to dělat obráceně! Důvod: Každej člověk je jinej.

Všichni ti psychologové, co přicházeli a zase odcházeli. Byl to život? Spousta sebehodnocení a testů osobnosti. Ze všeho nejdřív pochopitelně vždycky zkusí traumatický dětství. Každej psycholog totiž sní o tom, že najde nějakou zlomenou dušičku, která potlačuje hromadu příšerných vzpomínek na dětství.

Na všech těch diagnózách, kterýma se ohánějí, je podivná jedna věc: je hrozně snadný se ve většině z nich poznat. Neexistuje jedinej psychologickej test, kde by člověk pár těch políček nezaškrtnul.

Jeden čas jsem těmahle věcma byla tak trochu posedlá. Když už si všichni, dokonce i moje vlastní rodina – teda vlastně hlavně moje vlastní rodina –, mysleli, že se mnou něco není v pořádku, pokoušela jsem se zjistit, co to se mnou teda je. Všude jsem četla, že by se člověku mělo ulevit, když si pro sebe najde tu správnou nálepku, když dokáže svůj problém pojmenovat a ví, že po světě chodí i hromada dalších lidí, kteří na tom jsou podobně.

Napřed jsem si myslela, že mám ADD nebo ADHD, pak že jsem hraniční osobnost, že trpím schizoidní poruchou osobnosti nebo bipolární poruchou.

Nakonec jsem došla k tomu, že jsou to všechno nesmysly. Jsem, jaká jsem. Diagnóza: Stella.

Mám nekonečnou spoustu chyb, to nepopírám. Rozhodně nejsem normální. Můj mozek si se mnou zahrává čtyřiadvacet hodin denně. Ale nepotřebuju pro to žádnej jinej název než svoje jméno. Jsem Stella Sandellová. A pokud se mnou má někdo problém, možná potřebuje léčení on sám.

To, že mají psychologové často sami psychický potíže, není žádný tajemství. A pokud je nemají hned od začátku, tak u nich propuknou pozdějc. Z nadbytku Freuda se nakonec zcvokne každej. A právě když jsem si o tomhle všem četla, zaujali mě psychopati. Dalo by se říct, že jsem jima začala bejt posedlá. Říká se, že je užitečný mít nějakýho koníčka, a tak jsem vyměnila házenou za psychopaty.

Psychologové, se kterýma jsem se setkala, než jsem se ocitla ve vazbě, měli hodně společnýho. Většinou to teda byly psycholožky, často zrzky, taky mívaly takovej zvláštní ustaranej pohled a dost se jich oblíkalo jako učitelky hudebky na střední škole. A překvapivě hodně jich mluvilo smålandským nářečím.

Takže když mě Bachař Jimmy dovede k vězeňský psycholožce, nedokážu zakrejt překvapení.

„Dobrý den, Stello. Já jsem Shirine,“ představí se mi mladá holka a podává mi ruku.

Je tmavá a hezká, vlasy má spletený do dvou pevnejch copů, taková princezna Leia ze Středního východu.

„Já žádnýho psychologa nepotřebuju,“ oznámím jí.

Vlastně jsem si připravila pádnej útok plnej působivejch termínů jako „narušení integrity“ a „zneužití moci“, takový ty plky, co nervózní státní úředníky, co člověka podceňujou, vždycky tnou do živýho. Ale Shirine si tam klidně sedí dál jako ta pitomá Lady z Disneyho pohádky ve scéně s Trampem a mísou špaget, takže se nějak nedokážu přimět, abych na ni zvýšila hlas.

„To je v pořádku,“ řekne mi. „Chápu, že se vám do toho nechce, ale mám jednou týdně hodinové sezení s každým z mladých lidí, kteří tady sedí. O tom já nerozhoduju.“

A srdečně se na mě usměje. Vypadá vážně mile, něco na způsob příjemnejch stařenek a štěňat.

„Víte, není v tom nic osobního,“ zdůrazním. „Jste určitě moc dobrá. Ale já už byla u spousty psychologů.“

„Já to chápu,“ přikývne Shirine. „A neberu si to osobně.“ Pak je ticho, takový to ticho, který nesnáším. Shirine sedí přímo proti mně a usmívá se, upírá na mě laskavý pohled.

„Takže mě chcete přimět, abych s váma mluvila? Budeme tady sedět hodinu tejdně a jenom na sebe civět?“

„To je na vás, Stello. Jestli si chcete povídat, tak si s vámi ráda popovídám.“

Obrátím oči v sloup. Že bych si chtěla povídat? Bez šance. Ať si kouká těma svýma hnědýma kukadlama tak vlídně, jak chce, a ať se klidně usmívá jako Lady. Co bych jí asi měla vykládat? O tom, co jsem zažila, nikdy nikomu vyprávět nebudu. Nikdo by to nepochopil. I já sama to chápu jenom stěží.

A tak začíná naše tichá hra.

Sedíme tam a díváme se na sebe. Sem tam mi Shirine položí nějakou otázku a já na ni neodpovím: Jak se tady cítíte? Dovolí vám mluvit s rodinou? Spíte dobře? Hodina uteče neuvěřitelně rychle, skoro mám podezření, že Shirine ten vymezenej čas nějak ošvindlovala.

„Tak se snad uvidíme příští týden,“ řekne nakonec a vstane, aby přivolala dozorce.

„Určitě,“ odpovím, načež mě Jimmy u dveří vyzvedne a žene mě jako nějakej pitomej dobytek chodbou. Když mě zase šoupne do cely, zírá na mě chvíli těma svýma ledovýma očima.

Samotu nesnáším. Děsí mě. Tady uvnitř je všechno najednou tak nepříjemně blízko. Když Jimmy zamkne, jsem tu jenom já a zdi a ten smrad a před myšlenkama a pocitama se nedá nikam utýct. Hlavu mám plnou křiku. Mám pocit, že každou chvíli vybuchnu.

Nevím, jestli to za to stojí, jestli to zvládnu. Vím, že je tu dost lidí, kteří už se odsud živí nedostanou.

46

Byli samozřejmě v civilu, ale člověk ani nemusel vidět moc detektivek, aby mu došlo, že jsou to poldové. Dvě klišé se širokejma ramenama, ostražitejma očima, v džínách a běžeckejch botách. Chyběly jim jenom vysílačky za opaskem.

Byla sobota, do zavíračky zbývala zhruba hodina a po rušným dnu začínal příliv zákazníků řídnout. Stála jsem u kasy, zrovna platila nějaká šedovlasá baba v džínový bundě. Konečně se rozhodla, že si přece jenom vezme tu světle fialovou tuniku, kterou si tu vyhlídla už odpoledne.

„Účtenku máte v tašce,“ řekla jsem a tu ohavnou tuniku jí podala. Bude jí fakt slušet.

Baba ještě chvíli stála u pultu, vytáhla takový ty brejle s tlustejma rámečkama a účtenku si prohlížela. Ti dva poldové ji málem porazili.

„Stella Sandellová? To jste vy, viďte?“

Koukla jsem se na jejich průkazy. Tý ženský s tunikou při tom pohledu málem spadla brada.

„Stalo se něco?“ zeptala jsem se těch dvou.

Před očima mi proběhla celá řada katastrofickejch scénářů.

„Neříkejte mi, že…“

„Potřebujeme s vámi mluvit,“ vysvětlil mi ten starší policajt a pohladil se po strništi na bradě. „Musíte jít s námi.“

Měl laskavý zelený oči. Vypadal jako člověk, kterej se rád v klidu nají a baví se o svejch pocitech, i když se zjevně musel narodit už někdy v padesátkách. Nejspíš se oženil ještě mladej, teď za sebou měl rozpad manželství, a když děti odešly z domu, začal se seznamovat přes net, ale přitom patří k takovejm těm neklidnejm duším, který vědí, že někde jinde je tráva vždycky zelenější, takže z toho nakonec nikdy nebylo nic než románek na pár měsíců.

„Máte tu někoho, kdo by za vás mohl zaskočit?“ obrátil se ke mně ten druhej policajt.

Byl o nějakejch dvacet let mladší než jeho kolega, ale měl výrazně unavenější oči. Podle opálení v obličeji, který vypadalo spíš jako předstupeň rakoviny, se nejspíš právě vrátil domů po dvou tejdnech dovolený v Turecku. Vypadal jako někdo, kdo dělá všechno naplno – a když má dovolenou, tak si ji fakt užívá. Ponocování, Efez a raki, karty na balkoně. Bude mu trvat ještě aspoň tejden, než se z toho vzpamatuje.

„Není tady nikdo, kdo by to tu převzal?“ zeptal se ten starší, jako by měl za to, že jsem otázku jeho kolegy přeslechla.

„To je v pohodě,“ odpověděla jsem. „Za hodinu zavíráme.“

Malin a Sofie se obě nabídly, že to za mě u kasy vezmou. Když jsem pak s oběma policajtama vycházela ven, vyděšeně za mnou zíraly.

„Co se stalo?“ zašeptala Sofie.

Už jsem ani neslyšela, jestli jí někdo odpověděl.

Ta ženská, co mě vyslýchala, se jmenovala Agnes Thelinová. Kdybych ji potkala někde ve městě, vůbec by mě nenapadlo, že je to policajtka. Vypadala spíš jako profesionální návrhářka interiérů nebo umělecká ředitelka. V Háemku teda rozhodně nenakupovala. Nejspíš bydlela ve vile, kterou jí architekt navrhnul přímo na míru a kde byla spousta otevřenejch průchozích prostorů a luxusní dánský osvětlení. Takovej ten typ ženský, co si nikdy nepřizná, že nemá rád suši. A tvrdí, že miluje brutální upřímnost, ale totálně se sesype, když někdo natvrdo zkritizuje ji samotnou.

Okamžitě mi byla sympatická. Možná proto, že jsem se s ní do jistý míry dokázala ztotožnit.

„Když řeknu jméno Christopher Olsen… Co mi k tomu povíte?“

Podívala jsem se jí do očí a pokrčila rameny.

„Znáte ho?“

„Myslím, že ne.“

Agnes Thelinová se na mě zahleděla.

„Je to celkem jednoduchá otázka.“

Vysvětlila jsem jí, že znám tisíce lidí, ze školy, z házený, s některejma že se potkávám venku nebo na netu, jsou to jenom známí a známí známejch. A navíc že mám mizernou paměť na jména. U některejch lidí samozřejmě přesně vím, jak se jmenujou, ale u spousty si pamatuju jenom křestní jméno nebo přezdívku, u jinejch prostě nemám o jméně ani páru.

„Říkala jste Christopher?“

„Christopher Olsen,“ přikývla Agnes Thelinová. „Většina lidí mu říká Chris.“

Chvilku jsem přemýšlela.

„Chris? Jo, minimálně jednoho Chrise znám. Takovej trochu starší, ne?“

Agnes Thelinová přikývla. A potom, vůbec jsem na to nebyla připravená, položila na stůl Chrisovu fotku a chtěla vědět, jestli mám na mysli jeho.

Rozbušilo se mi srdce. Dlouho a pečlivě jsem si fotku prohlížela. Zvedla jsem si ji k očím a podívala se na ni zblízka.

„No jo,“ přikývla jsem nakonec. „Toho znám.“

„Je bohužel po smrti,“ sdělila mi Agnes Thelinová. Slyšela jsem se, jak lapám po dechu.

Agnes Thelinová mi pak vylíčila, jak nějaká chudinka maminka šla se svým mrňousem na hřiště kousek od Polhemky a našla tam Chrisovo tělo.

„Do hajzlu!“ vyhrkla jsem a přitiskla si ruce k puse. Fakt jsem měla pocit, že se pozvracím.

„Vy jste tam studovala?“ chtěla vědět Agnes Thelinová.

„Ne, já chodila na gympl ve Vipeholmu.“

„A zrovna jste odmaturovala?“

Přikývla jsem a Agnes Thelinová si na židli poposedla kousek dozadu.

„Můj starší syn maturoval loni v létě na Katedralskolan. Je teď v Londýně. A mladší je v posledním ročníku mezinárodního bakalářského programu.“

Snažila jsem se tvářit, jako že mě to zajímá. Nejspíš to byl takovej jednoduchej trik, začít se bavit o osobních věcech. Snažila se ve mně vzbudit důvěru.

„Ale co má tohle všechno společnýho se mnou?“ zeptala jsem se jí. „To si pro mě kvůli tomu museli přijít do práce?“

„Je mi to líto, ale popravdě řečeno to bylo nezbytné.“

Pozorně si mě prohlížela. Cítila jsem, jak se mi v břiše začíná svíjet červíček nervozity. Nevolnost se proměnila v něco jinýho: v hrozivý varování, ledově chladnej svíravej strach.

„O co tady jde?“ zamračila jsem se.

„Můžete mi říct, co jste dělala včera?“ pokračovala ve vyptávání Agnes Thelinová.

„Byla jsem v práci. Až do zavíračky. Pak jsme si zašly na Stortorget na něco k jídlu. Popily jsme trochu vína a pokecaly jsme.“

„S kým jste tam byla?“

„S pár holkama z práce.“

Cvakla propisovačkou a zapsala si nějakou poznámku.

„V kolik to bylo?“

„Zavíráme v sedm. Pracovní doba nám končí ve čtvrt na osm.“ Agnes Thelinová pak chtěla vědět, jak dlouho jsme v té restauraci na Stortorgetu zůstaly.

„Nevím, jak dlouho tam zůstaly ostatní, já tam určitě byla pár hodin. Mám dojem, že když jsem odcházela, bylo kolem půl jedenáctý.“

„Co jste dělala potom?“ Tentokrát nechala propisovačku ležet na stole.

„Já… vyzvedla jsem si kolo.“ Pokoušela jsem se vzpomenout si, jak to přesně bylo. „Napřed jsem ještě zajela do Tegnérs. Pamatuju se, že jsem si tam u baru dala cider, ale nezahlídla jsem nikde nikoho známýho. Pak jsem na chvilku zašla do… Inferna, nebo jak se to tam jmenuje. Je to kousíček od městský knihovny.“

„Inferno? To je taky nějaký bar?“

„Jo.“

„Kolik jste toho vypila?“

Agnes Thelinová mi v tu chvíli připomínala tátu. Měla takovej ten pohled, kterej je pro rodiče typickej. Jako když říkají, že si dělají starosti, a přitom je vidět, jak šíleně jsou vytočený.

„Moc ne. Ráno jsem musela vstávat do práce.“

Podívala se na mě, jako bych lhala. Přišlo mi to ponižující.

„No fakt. Já na alkohol moc nejsem.“

Připomnělo mi to něco, co občas říká táta. Tvrdí, že je těžký lhát, že to většině lidí vůbec nejde. Dlouho jsem si myslela, že se plete. Znova a znova jsem ho o tom přesvědčovala. Mně lhaní problémy nikdy nedělalo. Lidi se podle mě většinou dají obelhat hrozně snadno.

Jenže pak mi došlo, že by to ve skutečnosti mohlo bejt právě naopak. Že měl táta pravdu. Že lidi zase tak snadno na všechno neskočí, ale že já jsem prostě výjimečně dobrá lhářka.

Teď už to vím.

47

Když jsem byla malá holka, byl táta můj hrdina. Silnější než Pipi, chytřejší než kmotra liška, odvážnější než Ronja.

Ve školce se Čepičák Nisse tátovi jednou poškleboval. Říkali jsme mu Čepičák, protože celej rok chodil v zimní čepici. Hlasitě se smál a vykládal všem, že je to divný mít tátu faráře.

Praštila jsem Čepičáka Nisseho tak silně, že zádama narazil do police a rozbil si hlavu. Když se to táta dozvěděl, dostala jsem vynadáno. Samozřejmě že mu nikdo nevysvětlil, jak to začalo, jenom mu žalovali, že jsem dostala záchvat vzteku a vrazila do Čepičáka Nisseho, až musel na pohotovost. A já mu taky nic nevysvětlovala.

Vždycky jsem totiž doufala, že to táta pochopí sám od sebe. Připadalo mi to důležitý – že mu všechno dojde i bez vysvětlování. Možná je to jenom ve mně a všichni ostatní to vnímají jinak, ale vždycky jsem se styděla, když jsem se kvůli tomu, jaká jsem, musela hájit.

Pokaždý, když mě táta nepochopil sám od sebe, jsem byla zklamaná, a vzdalovali jsme se jeden druhýmu čím dál víc.

Je samozřejmě šílená ironie osudu, že jsem zrovna ty povahový rysy, který tátu štvou nejvíc, zdědila právě po něm.

Tady máš něco, do čeho se můžeš pěkně zakousnout, Shirine! Mám takovou teorii, že psychologové naši rodinu prostě milujou. Farář, advokátka a nepřizpůsobivý dítě. Mohli jsme jim v těch jejich odbornejch pojednáních posloužit jako učebnicovej příklad.

Jednou na gymplu nám Bim všem vynadala, že prej máme až moc názorů. „Tohle je pro vaši generaci typické,“ ječela na nás.

„Na všechno máte vyhraněný názor!“

Řekla bych, že hromada věcí bejvala dřív, když mladý lidi drželi hubu a krok, jednodušší. Já ovšem taková nikdy nebyla a ani nebudu. A přijde mi, že by na tomhle nic nezměnilo, ani kdybych byla mladá v osmdesátejch letech a ne dneska.

Když se tak v duchu vracím ke všem těm sezením u dětskejch psychologů, musím říct, že některý cvokaři vykazovali určitou míru škodolibýho uspokojení. Muselo pro ně bejt fakt něco, když mohli nakouknout do zákulisí na pohled úspěšný rodiny, kde jeden z rodičů byla známá advokátka, která se občas objevovala i v televizi, a druhej farář – nojo, panebože, farář. Už ta představa, že budou moct prozkoumat i ty nejtemnější zákoutí naší dokonalý rodinky… Možná to potřebovali, aby dokázali snášet svoji vlastní tragickou existenci na státní psychologicko-psychiatrický klinice.

Ale u Shirine si nejsem jistá. Ta se těmhle lidem nepodobá, ne tak, jak si je pamatuju.

Bejvaly doby, kdy jsem se na psychologii chtěla dát i já. Namlouvám si, že dokážu lidi dobře prokouknout a odhalit věci, který si možná ani sami neuvědomujou. Jsem znalec lidí. A popravdě řečeno si to nemyslím jenom já, lidi mi to říkají odjakživa. Obracej se na mě se všema možnejma problémama: rodinný trable, neuspokojivej vztah s přítelem a tak dál. Mám na lidi dobrý oko, umím je analyzovat.

V devítce jsme chodili na dny otevřenejch dveří na střední školy, na Katte, Spyken a Polhemku, což byly jediný tři gymply, který mi přišly pro mě myslitelný. Na Katte o společenskovědním programu podávali informace dva kluci s ulízanejma vlasama a polorozepnutejma košilema. Když jsem jim řekla, že chci jít na psychologii, normálně se mi vysmáli.

„Víš, že dostat se na psychologii je v podstatě nemožný?“ Jako bych dostala facku.

Tejden na to mi studijní poradkyně potvrdila, že když se chce člověk dostat na psychologii, musí mít samý jedničky, že je to jeden z nejžádanějších univerzitních oborů. Nechtěla bych radši uvažovat o personalistice? Vždyť je to v podstatě to samý.

Mám dojem, že právě tehdy jsem se rozhodla, že se na gympl vybodnu. Nestojí mi to za to.

Znám totiž hromadu lidí, který ztratili tři roky života tím, že se na gymplu dřeli jak otroci, a přitom dostávali jenom průměrný známky. Přestali mít společenskej život, některý dokonce začali brát prášky a řezat se do rukou, a stejně z angličtiny dostali maximálně trojku. K čemu to všechno? Aby pak mohli trávit celej den v práci v obleku nebo v kostýmku?

Bim byla v podstatě vnímavější, než by se dalo čekat. Na rodičáku řekla tátovi, že bych zřejmě z většiny předmětů mohla mít jedničky nebo dvojky, jenom kdybych chtěla.

Odhadla to dobře. Já prostě nechtěla.

Než abych smolila úkol z praktickýho marketingu, strávila jsem radši večer v nějakým podniku, kam se smělo až od pětadvaceti vejš a kde mi nabízeli drinky zadarmo. Než bych se šprtala na státní zkoušku z matiky, radši jsem si s holkama zajela do Kodaně. Když se psal test z dějáku, seděla jsem v Espresso House a muchlovala se s někým jako o život.

Byla to vědomá volba.

Ve třeťáku, když se začalo mluvit o maturitě a dostávali jsme pozvánky na dny otevřenejch dveří na univerzity, jsem měla plný ruce práce s plánováním svý velký cesty po Asii. Lundu a Švédska jsem už měla plný zuby. Hltala jsem na YouTube videa z Malajsie a Indonésie a brzo se z tý chystaný cesty stal můj jedinej životní cíl. Toužila jsem po dobrodružství, dlouhejch nocích, novejch lidech, mejdanech a nádherný přírodě.

Výchovná poradkyně hledala v zásobárně svejch zkušeností nějaký rozumný vysvětlení, proč mám tak mizerný výsledky. Drogy? Porucha příjmu potravy? Rozvod? Určitě nevynechala jedinej možnej důvod, všechny na mně vyzkoušela.

„Tvůj táta je farář?“ zeptala se mě a přitom na mě koukala, jako by se jí zhroutil celej svět.

„Farář?“ opakovala Sůva Bim pokaždý, když na tátu přišla řeč.

Asi neměla zrovna nejlepší paměť, to ale nevysvětluje, proč se přitom tvářila, že je to pro ni šok.

„Farář? A Švédské církve?“

Všechno se točí kolem potřeby mít věci pod kontrolou.

Lidi tomu nevěří. Spojujou si potřebu mít věci pod kontrolou s takovejma těma pedantama, který dostanou záchvat, když nějakej papír na psacím stole skončí ve špatný hromádce, a který rovnají oblečení podle přesnejch barevnejch odstínů. Vybaví se jim fanatici posedlý schématama s rozvrhem dne rozepsaným do nejmenších detailů, nebo neurotici, který jsou celí nervózní, když okamžitě nevytříděj a nevymažou všechny mejly ze schránky a dostávají hysteráky kvůli drobečkům na kanapi nebo na kuchyňský lince. Nebo takový ty magoři, co si s sebou všude nosej dezinfekci na ruce.

Jenže tohle je něco trochu jinýho. Spočívá to v tom, že člověk nechce ztratit tvář. Nechce, aby k němu někdo proniknul moc blízko.

Poprvý jsem si to, že nejsme jediná rodina, která má svoje tajemství, uvědomila v pubertě. Pro tátu bylo vždycky životně důležitý udržovat před světem tu správnou fasádu.

„To probereme doma.“ Už ani nevím, kolikrát jsem tuhle větu slyšela. „Nikdo jiný s tím nemá co dělat.“

Nechala jsem se uchlácholit představou, že je naše rodina unikátní, že my jediný si s sebou vláčíme hromadu sraček, který je potřeba zametat pod koberec. Možná to souviselo s tátovou prací. Farář je prostě odsouzenej některý části svýho soukromýho života tajit.

Je to fakt ujetý, ale než táta „došel spásy“, byl přesvědčenej ateista. Před hromadou let jsem našla starej školní časopis, do kterýho psával. Mám pocit, že v tý době zrovna nastoupil na gympl. Náboženství fakt nenáviděl, psal takový věci, jako že křesťanství je falešná berlička, která rozervala svět na kusy, a že by se křest měl považovat za násilí na nevinnejch dětech. Duchovním nadával do černoprdelníků a podvodníků.

Občas mám pocit, že by všechno bylo jiný, kdyby se táta živil nějak jinak. Kdyby byl kancelářská myš, dělal ve středním managementu nebo se dal na akademickou dráhu, tak jako to mají rodiče ostatních.

Upřímně řečeno si myslím, že jsme si s tátou hrozně podobný. V hloubi duše. I já se často pro něco nadchnu a chvíli mám pocit, že je to otázka života a smrti. V pátý třídě jsem byla přímo výstavní fanynka Harryho Pottera. Četla jsem knížky o něm švédsky i anglicky, viděla všechny filmy nejmíň dvacetkrát a psala na internetu v rámci fan-fiction dlouhý příběhy, až mě to málem stálo veškerý společenský vyžití. O pár let později jsem měla období, kdy jsem se nadchla pro emo, nadšeně poslouchala ty správný kapely, malovala si oči tak, že jsem vypadala jak panda, a když jsem zrovna nespala, trávila jsem každičkou minutu na fóru Helgon. Máme nejspíš s tátou v genech nějakej autistickej rys. Naštěstí jsem se včas rozhodla, že se na rozdíl od táty budu všem náboženstvím vyhejbat.

„Nikdy neříkej nikdy,“ dělával si ze mě legraci. „Do osmnácti jsem ani já nechápal, že právě tohle je moje poslání.“

„To bych radši drhla hajzly,“ odsekla jsem tehdy. „Nebo takhle, to se radši dám na ezoteriku jako takový ty potrhlý báby, vyrazím si na nudistickou dovolenou do Ghany a budu žvejkat khat.“

„Však uvidíme,“ smál se táta, ovšem trochu nervózně.

Jako každej jinej jsem v devatenácti spoustu hodin věnovala myšlenkám na budoucnost, další školu a různý povolání. A samozřejmě je to tak, že některý zaměstnání jsou něco víc než jenom zdroj obživy. Ne jako když stojíte u kasy v Háemku. Tam člověk za pět deset nasadí profesionální úsměv a pět minut po zavíračce se ho zase zbaví. Tahle práce netvoří podstatnou součást mojí identity. Bez váhání bych s ní sekla a přešla třeba do Kappahlu, kdyby mi tam nabízeli o tisícovku měsíčně víc. A se stejnou radostí budu stát za kasou v potřebách pro kutily nebo v krámě s elektronikou. Není to snad jedno? Peníze jsou tak nějak to jediný, co by mi, kdybych přišla o práci, chybělo. Jako že o ni teď nejspíš přijdu.

Ne, neřekla bych, že táta věděl, do čeho jde, když se stal knězem. Teď dře jako kůň, aby se vešel do tý správný škatulky: dokonalej kazatel, dokonalej otec, dokonalej člověk. Všichni říkají, že my, mladý holky, bychom se měly snažit o totéž. A nejspíš nebudeme jediný.

Samozřejmě že to bolí, když člověk najednou do žádný škatulky nezapadá. Nakonec začne příslušná přihrádka praskat ve švech. Tak tady to máš, Shirine. Jako psychoanalýza to není špatný, co? Pět let na psychologii, na gymplu samý jedničky ze všech předmětů, stálo to vážně za to?

Sama sobě jsem tím nejlepším psychologem.

Nikdy nepochopím lidi, co se odšpuntujou jako flaška od šampaňskýho, kterou někdo pořádně protřepal, upřeně se na vás zadívají a zatváří se, že jsou ochotný vás poslouchat. Lidi, který na nějakým blogu nebo sociálních sítích úplně odhalej svoje nitro, který si nechaj na předloktí vytetovat citát o tom, jak je jim mizerně, a každýho chudáka, kterýho náhodou potkaj, otravujou svejma zoufaleckejma sebeanalýzama.

Mám jenom jednu jedinou kamarádku, jedinýho člověka na celým světě, kterej o mně ví všechno a plně chápe, jak se cejtím, co si myslím a co dělám. Kéž bych si s ní teď tak mohla popovídat. Potřebuju ji. Bez Aminy nevím, co mám dělat. Nevím, jestli to zvládnu. Dneska v noci jsem vší silou praštila čelem do zdi a křičela potom tak hlasitě, až mě z toho bolely uši. Horší než tohle by mohla bejt už jenom jedna věc: kdyby musela jít do vězení Amina. Jednou odpoledne, když mě dozorci vedli k výtahům, se mi najednou zdálo, že ji vidím. Otočila jsem se a zavolala ji jménem, ale za těma černejma vlasama se skrýval nějakej cizí obličej. Tahle cela mě dohání k šílenství.

48

Agnes Thelinová se ve chvíli, kdy mi sdělovala, že jsem podezřelá, tvářila skoro omluvně. Hlavou se mi hnala bouře myšlenek. Podezřelá? Schoulila jsem se na židli do sebe a pokoušela se vzpamatovat.

Byla jsem ještě pořád otřesená, když o chvíli později nakráčel do místnosti můj obhájce a žádal, aby si se mnou mohl promluvit o samotě.

„Tohle vyřešíme,“ prohlásil, a když mi potřásal pravačkou, položil mi levou dlaň na rameno. „Nemějte strach.“

Ruku měl obrovskou a lepkavou a vypadal jako Tony Soprano zkříženej s Lassem Berghagenem. Velkej jako medvěd, opálenej, zlatý řetízky na krku a na zápěstí, horní tři knoflíčky šedomodrý košile rozepnutý. Takovej ten typ chlapa, kterej jezdí po městě terénním auťákem a dojede si s ním až ke svojí vile, i když je v celým okolí zóna bez aut. Kterej má vzadu za barákem gril velkej jak obytnej přívěs, myslí si, že za jeho mladejch let bylo všechno lepší, ale přitom mu připadá, že mu není ani o den víc než třiadvacet. Pro rozvedený maminy malejch dětí určitě stojí na seznamu šukatelnejch borců hodně vysoko.

„Tak takhle teda vypadáte,“ podotkla jsem.

„Jak to myslíte?“

„Už jsem si vás přesně nepamatovala.“

„My už jsme se viděli?“

„Myslím, že jo.“

V očích mu zablesklo poznání.

„Stella Sandellová. Mělo mi to dojít. Ulričina dcera?“

Přikývla jsem.

„S tímhle se rychle vypořádáme,“ ujistil mě a začal mi ze starý známosti tykat. „Nic na tebe nemají. Některé policajty poslední dobou nějak moc svrbí prsty. Mají ty svoje příručky pro vyšetřování vraždy a nějaké pokyny, které musejí dodržovat. Jsou přesvědčení, že rozhodující jsou první hodiny po činu, a tak si vyhmátnou první příhodné jméno, padni komu padni.“

Posadil se s nohama od sebe a položil si dlaně na kolena.

„Něco ale určitě mají,“ namítla jsem. „Tvrdili, že je tu nějaká svědkyně, která mě na fotce poznala.“

„Té ženské se dá jen těžko říkat svědkyně. Nějaká bláznivá holka, která tvrdí, že tě viděla z okna. V té tmě! A je si stoprocentně jistá, že jsi to byla ty, i když tě nezná. Ne, ta jako svědkyně za moc nestojí.“

Viděla jsem tu osobu před sebou. Stínová postava v okně ve druhým patře. To fakt nemají nic jinýho? Sedím tady jenom kvůli tomuhle?

„Chtějí co nejdřív pokračovat s výslechem,“ informoval mě Blomberg. „Máš štěstí. Agnes Thelinová patří k nejrozumnějším lidem v tomhle baráku. Dá se s ní mluvit.“

Vstal a chvilku něco prováděl se svým mobilem, držel si ho přitom asi půl centimetru před nosem. Očividně v něm představa, že by potřeboval brejle na čtení, vyvolávala pocit, že je starej nebo ošklivej, případně obojí.

„Zapomněl jsem si čočky,“ zamumlal.

Když jsem vstala, měla jsem nohy jak rozvařený špagety. Blomberg šel ke dveřím přede mnou.

„A co mám teda říkat?“

Otočil se tak prudce, až mu ofina zakryla jedno oko.

„Jak to myslíš?“

„Co mám říct policii?“

„Prostě jim řekni, jak to bylo.“

Podíval se na mě, pomalu si mě prohlížel od hlavy k patě, až jsem si radši přitáhla svetr přes prsa. Připadala jsem si jako kočka na výstavě. Pak si přejel rukou po čele, setřel si z něj pot a odhrnul ofinu.

Protáhla jsem se.

„To je všechno, co pro mě máte? Řekni jim, jak to bylo? To je vaše taktika?“

Jako by se nepatrně zmenšil.

„O čem to mluvíš?“

„Máte přece bejt takovej ten superobhájce,“ ušklíbla jsem se.

„Nevyhrál jste snad hromadu významnejch procesů? To jste neměl po ruce žádnou lepší taktiku ani tehdy?“

Rozpačitě rozhodil rukama.

„O co ti vlastně jde?“

Podařilo se mi v něm vzbudit nejistotu. Nějakej filozof kdysi řekl, že vědění je moc. A fakt to funguje. Když ten druhej netuší, která bije, je to z hlediska moci důležitej faktor.

„Co když jsem to udělala?“ zeptala jsem se ho.

Najednou se úplně změnil. Nakráčel sem jako alfasamec opálenej ze solárka, ovšem teď vypadal spíš jako pobledlej malej kluk.

Vzpomněla jsem si na tátovu průpovídku, že lhaní vyžaduje zvláštní nadání. Jestlipak Blomberg tohle přesvědčení sdílí?

„Proč bys něco takovýho dělala?“ podíval se na mě. Což byla samozřejmě dobrá otázka.

49

Knížka, kterou mi Méďa přinese, má tři sta sedmnáct stránek. Hustej text, žádnej prostor, kde by si člověk mohl vydechnout. Nedočkavě v ní začnu listovat nadšenejma prstama. Přečtu si první větu: To léto, kdy popravili Rosenbergovy na elektrickém křesle, bylo takové divné a parné; vůbec jsem nevěděla, co pohledávám v New Yorku. Před půl rokem bych se tomu leda tak zasmála. Kdyby za mnou nějakej učitel přišel s padesát let starou knihou s dlouhejma větama a odkazama na události, o kterejch nic nevím, považovala bych to za hloupej vtip. I kdyby měl ten učitel na hlavě tintinovskýho kohouta, vypadal jako člen nějaký klukovský kapely a jmenoval se Méďa.

Méďa mu teda nejspíš říkám jenom já, ale i tak.

Už se ani nepamatuju, kdy jsem nějakou knížku četla naposled. Nikdy jsem na to neměla dostatek klidu. Po pár minutách se mi myšlenky někam zatoulají a já úplně zapomenu, co už jsem četla, a musím se vrátit zase na začátek. Ale tady je to jiný. Toužím tu po něčem, co by na chvíli upoutalo moje myšlenky. Už mám sama sebe plný zuby.

„Jak se vám podařilo státní zástupkyni ukecat, aby to povolila?“

„Popravdě řečeno to nebylo snadné. Musel jsem jí říct, co to bude za knihu a proč byste ji měla číst, jak souvisí s cílem tohohle kurzu a tak dál. Ale nakonec to povolila.“

„Díky, Méďo.“

Usměje se. Vypadá spokojeně. Nemá nic proti tomu, že mu říkám Méďo. Když se mi představil jako Björn, zeptala jsem se ho, jestli nemá nějakou přezdívku.

„Ne, jsem prostě Björn,“ odpověděl.

„Prostě Björn?“

A tak jsem se rozhodla, že mu nějakou přezdívku dám. Mám přezdívky ráda. Na prvním stupni mi všichni říkali Hvězda, to když zjistili, co moje jméno znamená, ale po čase to začalo znít spíš trapně. Amině jsem často říkala Mini, dokud mi táta neřekl, že se to Dinovi nelíbí. Ten chlap musí vždycky do všeho mluvit. Sám Amině říká „můj pitbul“.

Ale Méďa, kromě toho, že Björn je švédsky medvěd, jako plyšovej medvídek i vypadá. Je celej měkkej a roztomilej a má kulatý tváře. Vrtá mi hlavou, jestli bych po něm tak toužila, kdyby byla situace jiná. Kdybychom byli někde jinde. Kdyby nebylo tý smradlavý cely a myšlenek, který jako by mi měly každou chvíli roztříštit lebku na tisíc malejch kousíčků. Asi ne. Kdybych některej večer Méďu uviděla sedět na zahrádce na Lilla Torg, nejspíš bych si ho ani nevšimla.

Teď se k němu přisunu tak blízko, jak to jenom jde, aniž by mu to připadalo divný a aniž by začal mít kecy o sexuálním obtěžování.

„A co je to za knížku?“ zeptám se ho, když si pročítám text na zadní stránce.

„Je to feministická klasika.“ Nadzvednu jedno obočí.

„Dejte jí šanci. Myslím, že se vám bude líbit.“

Z vozíku s pochutinama si koupím velkou kolu a dvě čokoládový tyčinky Daim. Dozorkyně, která mě zavře zpátky do cely, je tu nová, nejspíš jedna z dočasnejch výpomocí, který přicházejí a zase odcházejí. Když se neochotně vracím do svejch devíti metrů čtverečních smradu, vystrašeně mě pozoruje. Zůstane stát ve dveřích a cítím, jak se mi její pohled svíjí na těle jako nějaká vyděšená larva.

„Co to má sakra bejt?“ vyjedu na ni.

Cukne hlavou dozadu. Její oči se na mě upírají dál.

Vypadá jako úplně normální holka. Takovej ten typ, kterej ukončil humanitní program ve škole s dobrejma známkama, kupuje si šaty v Nelly a Vero Modě a miluje texty Håkana Hellströma, protože ten chlap přesně ví, jak to všechno je. V jiným životě bychom určitě byly kámošky.

„Nic,“ odpoví a zakryje si obličej rukou. „Nic se neděje.“ Cinká klíčema a vypadá tak nějak celkově ve stresu.

Když zámek znovu zaklapne, lehnu si na záda na postel s nosem zabořeným do knížky a pusou plnou Daimu a koly. Konečně můžu na chvíli sama před sebou utýct. Díky čtení se mi v hlavě otvírá novej svět a já do něj skočím rovnejma nohama. Už nikdy z něj nechci ven, už nikdy se do tý zatracený hnusný cely nechci vrátit.

Když čtu, dokonce ani necejtím ten smrad.

Další dopoledne je Méďa zpátky.

„Už jsem to přečetla. Mám na to napsat recenzi nebo co?“

Hodím knížku na postel a Méďa se zatváří, jako by mu dopadla na prsty na noze.

„Cože? Tak brzo?“ Pokrčím rameny.

„A co? Líbilo se vám to?“

„Je to šílená depka.“

„Ano, to je pravda.“ Tváří se dost provinile.

Nevím, proč mu prostě neřeknu, co cítím, že se mi ta knížka hrozně líbila, že mě naštvala a rozesmutnila, ale že proti těmhle pocitům nic nemám. Já nějaký pocity potřebuju. Kdyby mi Méďa přinesl nějakou pitomou idylku prozářenou sluncem, nikdy bych mu to neodpustila.

„Tak mám teda napsat tu recenzi, nebo ne?“ Méďa se rozesměje. Vypadá přitom jako velbloud.

„Napsat recenzi? To je vaše představa o kurzu literatury?“ Moc nechápu, jak to myslí. Co je na recenzi špatnýho?

„Můžete mi sehnat další knížky?“ zeptám se ho. „Na to, abych tenhle kurz absolvovala, asi nestačí přečíst jenom jednu, co?“

Úsměv mu putuje z jednoho oka do druhýho. Když se nesměje jako velbloud a jenom se takhle culí, vypadá vážně jako sen každý tchyně. Máma by z něj určitě byla v sedmým nebi. Teda kdyby byl tak o deset let mladší.

„Jistěže vám můžu opatřit další knihy.“

„Super.“

Posadí se k psacímu stolu, odloží si desky a rozepne zip na tom svým značně zženštilým penálu se zvířátkama ve všech barvách duhy.

Nádherně voní. Žádná těžká mužná vůně, dokonce ani toaletní voda. Ale jenom mejdlo to asi taky nebude. Možná nějakej slabej závan pracího prášku ze šatů? Voní prostě jako člověk.

Najednou mi vyhrknou slzy. Nedokážu říct proč. Možná se nějaká myšlenka náhodou dotkla bolavýho místa? Přitisknu si dlaně k obličeji, kterej mě pálí a štípe. A vzpomenu si na tu Esther z knížky, jak se ocitla v blázinci.

„Co se děje?“ zeptá se Méďa něžně.

Nedokážu mu odpovědět. Ať řeknu cokoli, bude to banální a určitě i nesrozumitelný. Navíc budu znít jako sobec. Mám zničenej život. Chris je po smrti a já všechno podělala. Copak se budu moct mámě a tátovi ještě někdy podívat do očí? Teď už se to nedá nijak vyřešit, dá se jedině utýct.

„Chci, abyste šel pryč,“ řeknu Méďovi. Nezasloužím si nic než tmu.

50

S Aminou jsme vždycky musely poslouchat, jaká jsme nesourodá dvojice. Ona je chladná, ostýchavá a spořádaná. A já musím bejt neustále středem pozornosti, hlasitě se projevuju a vždycky si najdu nějaký směšný pravidlo, který bych mohla porušit.

Ale pod touhle vnější fasádou jsme si dost podobný. Vždycky jsem se dokázala v Amině poznat. V nitru jsme jedný krve. Jenom to okolnímu světu ukazujeme každá jinak. Tak to prostě funguje. Všichni máme svoje tajemství, svý hloubky a temný místa, ke kterejm smí proniknout jen málokdo. Stačí jenom trochu zapátrat, a v každým z nás se najde něco fakt děsnýho. Amina není žádná výjimka.

Kéž by tehdy na tom konfirmačním táboře byla se mnou. Vážně si myslím, že by to všechno bejvalo dopadlo jinak. Nejenom tenkrát, ale prostě všechno.

Říká se tomu motýlí efekt. Jako že jediný zatřepetání motýlích křídel může mít dalekosáhlý následky a ovlivnit hromadu věcí.

Jenže Amina se tenkrát rodičů ani neodvážila zeptat, jestli by nemohla jet se mnou. Její máma by proti tomu určitě nic neměla, jenže tatík je holt muslim. Teda ne že bych ho někdy viděla dělat cokoli, co by mělo něco společnýho s islámem. Spíš právě naopak. Dino má rád pivo a nikdy by nedržel půst a nepadal by na kolena tváří k Mekce. Při házenkářskejch zápasech navíc huláká takový sprosťárny, že by se to Alláhovi určitě nelíbilo.

Ale to bylo tehdy jedno. Aminu prostě ani nenapadlo se rodičů zeptat. Byla přece muslimka – a bylo důležitý zdůrazňovat, že je člověk muslim, i když si z toho ve skutečnosti nijak nedělali hlavu. Sakra, vždyť se doma v klidu ládovali párkama a žebírkama, ovšem ve škole musela mít vždycky jídlo „bez vepřového“.

Určitě by mě tehdy zarazila. Kéž by na tom táboře u jezera byla se mnou. Vysvětlila by mi, jakej je to pitomej nápad. Pořádně by mnou zatřásla, abych přišla k rozumu, a jako moudrá starší ségra by mě přemluvila, ať jen zůstanu hezky na pokoji a zahraju si s ostatníma děckama prší.

Kdyby tam Amina byla, nikdy bych s Robinem nešla. A možná bych tu teď neseděla.

Motýlí efekt.

O letních prázdninách mezi sedmou a osmou třídou jsme jely na házenkářskej pohár do nějakýho dánskýho zapadákova. Jako obvykle jsme si vezly domů zlato a já ještě cenu pro nejlepšího střelce. Noci jsme trávily na nafukovacích matracích v dusný třídě, kde všichni chrápali, a ve stanu na školním dvoře se dva večery konala diskotéka.

Už od prvního dne nás s Aminou na každým kroku sledovala partička Chorvatů, kluci o pár let starší než my, který ovšem měli neodolatelný hnědý oči a tak parádní svaly na hrudníku a nadloktí, až se mi sbíhaly sliny. Zezačátku jsme se snažily tvářit nedobytně. Nevšímaly jsme si jich a provokovaly je, z větší části proto, že se to od nás očekávalo, že se to vždycky očekává od všech holek. Ale během posledního zápasu Chorvati seděli na lavičkách a nadšeně pískali, kdykoli jsme já nebo Amina dostaly míč, a my jsme s nima pak večer odešly z diskotéky. Seděli jsme na pláži v širokým kruhu, nad korunama stromů kroužili racci a vlny vyplavovaly na pláž bílou pěnu. Kluci si posílali kolem dokola ubalenou cigaretu a mně až ve chvíli, kdy se mi dostala do ruky, došlo, že to není jenom obyčejnej tabák.

„No strong,“ uklidňoval mě Luka anglicky.

Zelené kočičí oči mu ve tmě jiskřily. Toužila jsem po něm od první chvíle. Amina se zase zaměřila na jejich brankáře.

Dala jsem si pár šluků. Rozkašlala jsem se, ale zároveň jsem se smála, hlasy kolem jako by se zpomalily a najednou měly kovovej podtón, jinak se toho ale moc nedělo.

Když joint skončil u Aminy, začala se nervózně ošívat.

„She doesn’t want to,“ vysvětlila jsem klukům. Luka a ostatní se na mě tázavě podívali.

„You have to respect her will,“ dodala jsem a natáhla se znovu pro joint.

O hodinu později jsem ležela na zádech v zastíněným dolíku a Luka mě líbal tak, že mi nadělal na krku spoustu cucfleků, a pak do mě strčil prsty a pokoušel se mě okouzlovat hláškama z pornofilmů.

Letní prázdniny. Když na to teď vzpomínám, připadá mi, že trvaly celou věčnost, přitom to ale bylo jenom jedno léto. Jako by náš život nabral na rychlosti a najednou se před náma otevřel celej svět.

Bylo mi čtrnáct a všechno pro mě bylo dobrodružství. Ve svejch očích jsem byla v podstatě dospělá a žádný rodiče, který by mi do něčeho mluvili, jsem nepotřebovala. Bylo pro mě čím dál těžší ovládat citový výbuchy a každej den jsem měla pocit, jako bych byla ve válce.

Máma většinou vším jen tak proplouvala. Schovávala se za práci, dělala přesčasy, každou chvíli ji bolela hlava. Ovšem táta, to bylo něco jinýho. Když jsem nepřišla včas domů, pročesal půlku města. Zjistila jsem, že mi prohrabává kapsy, a každej večer na mě čekal v předsíni jako nějakej zkurvenej portýr.

„Dýchni na mě,“ přikázal mi a naklonil se ke mně, aby mu můj dech šel přímo do obličeje.

„Ještě jednou.“

Pak zavětřil s nosem ve vzduchu jako pes. Zatvářil se skepticky.

„Že ty jsi kouřila?“

Vtipný na tom bylo, že táta by zjevně nedokázal poznat kouř z trávy, ani kdyby mu člověk jointa zapálil přímo pod nosem.

Jeho obavy ovšem nebyly úplně neopodstatněný. Na tom vejletě do Dánska mi tráva zachutnala, takže jsem ji brzo začala kouřit každej den. Vymazalo to nepříjemný myšlenky, připadalo mi, že se vznáším a jsem svobodná.

Paradoxní bylo, že větší vítr jsem měla z mámy.

„Slib mi, že to neřekneš mojí mámě,“ řekla jsem a chytila Aminu za obě ruce.

„Přísahám.“

„Na Korán?“

„Na jakou knihu chceš.“

Amina s mámou si vždycky pozoruhodně rozuměly a to léto jako by se ještě víc sblížily. Někdy jsem dorazila domů a ty dvě seděly na zahradě a společně se smály něčemu, co mi nikdy nedokázaly vysvětlit tak, abych pochopila, co je na tom tak legračního.

Seznámila jsem se s partou kluků z Landskrony, který si dokázali opatřit pití a kuřivo. O všechno se rádi podělili a já si připadala víc naživu než kdy předtím. Jednou jsem se na noc vytratila z domova a spala pod širákem na ostrově Ven. V nějakým pichlavým křoví jsem přišla o panenství a čtrnáct dní jsem chodila s jedním Dánem jménem Mikkel.

Kdykoli jsem si naplnila plíce kouřem, jako by všechno kolem tancovalo a smálo se.

„Nelíbí se mi, že jsi tomu všemu tak propadla,“ upozornila mě Amina.

„Já ničemu nepropadla,“ odsekla jsem. „Dělám to jenom pro zábavu. Teď o prázdninách.“

I když jsme se na chvíli trochu odcizily, protože Amina se těm klukům z Landskrony radši vyhejbala, nikdy jsem o našem přátelství nezapochybovala. Amina byla prostě vždycky po ruce.

Když už do konce prázdnin zbejval jenom tejden, čekala na mě jednou večer před naším domem.

„Tvůj táta se do mě po tréninku pustil.“

„Cože?“

Zachvěla jsem se a přitáhla si bundu blíž k tělu. Už nám zase začaly házenkářský tréninky, já ale prvních pár vynechala. Nechtělo se mi.

„Co chtěl?“

Amina měla v očích slzy.

„Zahnal mě do kouta, vyptával se na všechno možný. S kým se stýkáš, jestli s někým chodíš, jestli spolu spíte.“

„Jestli spolu spíme?“ Nevěřila jsem vlastním uším. „On se fakt zeptal, jestli s někým spím?“

Amina přikývla.

„A jestli kouříš, piješ a tak dál.“

„Jemu snad přeskočilo. No fakt, tohle není normální.“ Amina se pohupovala na chodidlech dopředu a dozadu. Odhrnula si z obličeje pár pramínků vlasů. Byla vyděšená. Táta jí pohrozil, že bude žalovat Dinovi, přitom Amina ani nepila, ani nekouřila, prostě nedělala nic nepatřičnýho. A s těma klukama se skoro nestýkala. Většinou seděla doma a koukala na bednu, hrála házenou nebo basket a vídala se jenom se spolužákama. A když už jela do Landskrony, bylo to kvůli mně.

To, že se na ni táta takhle vrhnul, bylo hrozně nespravedlivý.

Pár dní nato jsme se potkaly u nádraží. Amina byla unavená a nenalíčená, vypadala jako mrtvola.

„Promiň, promiň, promiň,“ vydechla.

Chytila jsem ji za ruku a odvlekla na prázdný nástupiště. Odhrnula jsem jí vlasy z obličeje a hladila ji po tvářích.

„No tak povídej. Co se stalo?“ Dýchala trhaně.

„Tvůj táta,“ řekla tiše. „Já mu to řekla. Musela jsem.“

„Cože?“

Sklonila hlavu a rozbrečela se. Nemohla jsem si pomoct, popadla jsem ji za ramena a zoufale s ní zatřásla.

„Cos mu řekla?“

Dokázala ze sebe vyrazit jenom jednotlivý slova.

„Já musela… Držel mě… pevně… za ruku.“

„Ten hajzl!“ vyhrkla jsem. „A cos mu teda řekla?“ Nešťastně zavrtěla hlavou.

„O tý trávě,“ vzlykla. „Řekla jsem mu o tý trávě.“

Ohromeně jsem na ni zírala. Moje odvěká nejlepší kámoška. Moje spřízněná duše. Jedinej člověk, kterej mě doopravdy zná.

Ten pocit zrady byl ohromující. Naprosto nepochopitelnej.

„Jak jsi sakra mohla?“ Amina si mnula oči.

Dívala jsem se na ni a ruce se mi sevřely v pěst. Svaly se stáhly a napjaly. Nedokázala jsem se ovládnout. Zaťatá pěst proletěla vzduchem, skoro jako bych se na to dívala odněkud zvenku jako na nějakej film.

Amina neměla šanci. Klouby mojí ruky jí přistály přímo na lícní kosti. Křuplo to a byl to úžasnej pocit. Lepší než drogy. Ještě nikdy jsem nezažila nic, co by se mu byť jenom blížilo.

51

Dozorci tu neklepou. Je slyšet otáčení klíče v zámku a v další vteřině už stojí v mý cele.

Tentokrát je to Jimmy s tou svou kozí bradkou a ta nová, ta co mě tuhle u vozíku se sladkostma provrtávala pohledem. Přišli si pro tác, na kterým jsem dostala jídlo.

„Dneska nám nechutnalo?“ zeptá se Jimmy s úsměvem.

Nechala jsem na talíři celý moře hnědejch fazolí. Jinak nejsem zvlášť vybíravá, většinu věcí jím. Ale hnědý fazole do sebe prostě nedostanu.

„Dneska snad zase přijede vozejk se sladkostma, ne?“

Jimmy se nepřestává usmívat. Co já vím, tak se takhle šklebí pořád. Ten úsměv není nijak přátelskej. Jako by se Jimmy usmíval tomu, jakej je úžasnej, i když si to jenom namlouvá.

„To se ještě uvidí. Je hrozně lehký zapomenout odemknout všem. No že jo, Elso?“

Ta nová na to nic neřekne. Skoro nezvedne oči. Očividně se snaží nezabřednout do nějakýho konfliktu.

„Slyšela jste, co říkal, Elso,“ řeknu a přehnaně pečlivě přitom vyslovuju. „Dosvědčíte mi to. Jestli si dneska večer nebudu moct nakoupit…“

Vzpamatuju se. Nestojí to za to. Nad lidma, jako je Jimmy, se nedá vyhrát.

„To si snad děláš srandu,“ zachechtá se.

Podá můj tác Else. Úsměv mu zmizí z tváře, teď si mě s odporem prohlíží.

„Je pravda, že jsi ho několikrát bodla do prsou?“

Bojuju sama se sebou. Vím přesně, o co mu jde, a nehodlám mu to poskytnout.

Jimmy se obrátí k Else.

„Dokážeš si představit, že je tahle slečinka bestiální vražedkyně?“ zeptá se jí.

Elsa se na něj prosebně podívá, jako by ze všeho nejvíc toužila odsud utéct, pryč od toho smradu, domů, do svýho normálního světa, kde je všechno růžovoučký a báječný.

Ale Jimmy se nevzdává.

„Čověk by to do ní neřek, co?“ pokračuje. „Co ty na to, Elso?“ Elsa upírá pohled na svoje nohy.

„To, jestli někdo někoho zabil, se asi jen tak na pohled nepozná, ne?“

Oceňuju její odvahu.

„Někdo? Jenže my tady nemluvím jen tak o někom,“ zašklebí se Jimmy. „Poslyš, Elso, když jsem tady začínal, byl jsem taky pěkně naivní. Ono tě to tu naučí. Po pěti letech na tomhle místě mi došlo, že jsou to všechno jenom kecy. Že je to přesně naopak, na lidech je prostě hned vidět, že jsou špína. Většina vrahů vypadá přesně tak, jak si je představuješ: přičmoudlí povaleči, špinaví cikáni. Pak už tě jenom málokdy něco překvapí.“

Elsa na něj třeští oči. Vypadá, jako by se nejradši propadla do země.

„Hele, držte hubu!“ houknu na Jimmyho.

Už nevydržím mlčet. To je ten můj problém. Už mockrát jsem slyšela, že se mám ovládat, držet se zpátky, bejt zticha, že nemusím vždycky všem říkat, co si myslím. Porucha kontroly impulzivity, tak tomu říkají psychologové. V testu jsem získala ty nejhorší možný výsledky. Patřím k takovejm těm dětem, který, když se jim naskytne příležitost, snědí celý žužu na jedno polknutí.

„Co si to dovoluješ?“

Jimmi si hladí rukou kozí bradku a funí mi přímo do obličeje.

„Vykašli se na to,“ přemlouvá ho zezadu Elsa. Jenže Jimmy se na to vykašlat nehodlá.

Stojí asi půl metru přede mnou a oči mu žhnou nenávistí.

„Ty špinavá zabijácká kurvo. Než něco řekneš, tak si to dobře rozmysli.“

Netuší, že impulzivní jednání naprosto nedokážu ovládat.

Kdyby to věděl, možná by tohle nedělal.

„To už stačí,“ prohlásí Elsa autoritativním tónem. Mám dojem, že ho dokonce zatahá za ruku. „Tohle už je přes čáru.“

Líbí se mi.

„Přes čáru?“ Jimmy se otočí tak prudce, až se Elsa zapotácí.

„Jakou zasranou čáru máš na mysli?“

„Je proti předpisům chovat se…“

„O čem to tu kurva mluvíš? To tady jako obhajuješ tuhle vražednickou svini?“

Máchne k ní rukou.

„Uklidni se,“ vybídne ho Elsa.

„Tak já se mám uklidnit? Asi by sis měla rozmyslet, jestli je tohle pro tebe to správný místo.“

Trpím spolu s ní. Je jasný, že tady nemá co dělat. Měla by dál žít normální život ve světě, kde se pije polotučný mlíko a všechny pohádky končej šťastně.

„Tady jsou jenom dvě strany,“ školí ji Jimmy. „Buď jsi na tý naší, nebo na jejich.“

Pak se znovu pomalu otočí ke mně.

Měl to vědět. Měl mít situaci daleko víc pod kontrolou. Není to žádnej zelenáč a já tu zdaleka nejsem jediná, kdo neumí ovládat impulzivní chování.

Pečlivě si ho změřím pohledem a namířím přímo do černýho.

Ve chvíli, kdy se ke mně otočí, ho kopnu do rozkroku.

Zaúpí a zlomí se v pase.

Díváme se s Elsou jedna na druhou, Jimmy se zatím v bolestech svíjí na zemi mezi našima nohama. I když Else dávám jasně najevo, že se vzdám bez odporu, složí mě nějakým judistickým chvatem. Tvář mám přitisknutou ke špinavý podlaze a v zádech cejtím její koleno.

Tolik k ženský solidaritě. Ale hodná holka samozřejmě ze svý pozice hodný holky nikdy nesleví.

Else brzo přispěchají na pomoc dva kolegové a po několikavteřinový poradě se usnesou, že mě strčí do pozorovací cely.

Vyvlečou mě z místnosti a já cestou k výtahům nekladu žádnej odpor. K ničemu by to nebylo.

Pozorovací cela má v podstatě chránit vězně, aby si sami neublížili. Je malá a tmavá, jen matrace na zemi, a dozorci okýnkem ve dveřích neustále sledujou, co děláte.

Musím tam strávit celou noc. Můžu bušit do stěn a křičet, dokud neochraptím, a vyhrožovat, že je nahlásím, stejně mi to nepomůže.

Ráno odemknou dveře a odvedou mě zpátky do mý cely. Ani jsem oka nezamhouřila.

„Vítejte doma,“ řekne mi dozorce a zamkne mě uvnitř. Do mozku mi zase vtrhne ten smrad.

Padnu do postele a spím až do oběda.

52

Ještě pořád jsem si neodpustila, že jsem tehdy Aminu praštila. I po pěti letech mě tahle myšlenka mučí několikrát do tejdne. Co jsem to za člověka, že mlátím svoji nejlepší kamarádku?

Hned po tý ráně jsem se nervově zhroutila. Pobíhala jsem kolem dokola jak šílená, řvala jsem a mávala rukama. Dělalo mi problém se s tím, co jsem udělala, smířit. Prostě jsem chtěla posledních pár minut vymazat, vrátit všechno zpátky a jednat, jak by jednal normální člověk.

Co ale bylo nejhorší: on to byl vyloženě příjemnej pocit. Když moje klouby dopadly Amině na tvář, přineslo mi to nádherný uvolnění.

Teď seděla vedle na lavičce, hlavu v dlaních. Odtrhla jsem jí ruce od obličeje a prohlížela si napuchlé oko a zvolna natékající rudofialovou podlitinu na tváři.

„Promiň, kočičko. Promiň!“

Tohle v životě nedokážu napravit, odteď už nic nebude jako dřív. Podělala jsem to. Byl to jedinej pevnej bod v mým životě, jediná věc, která fungovala bez podmínek a fakt něco znamenala, a já to teď podělala.

Klekla jsem si k ní a chytila ji za ruce. Kolemjdoucí na nás civěli. Pár lidí se zastavilo, chtěli vědět, jestli je všechno v pořádku.

Ne, nebylo. K tomu to mělo sakra daleko. Já ji praštila. Zranila jsem Aminu.

„To nic,“ řekla. „Zasloužila jsem si to.“

„Blbost! Tohle všechno je tátova vina.“

„Neměla jsem mu nic říkat. Můžeš mi to odpustit?“

„No tak, nech toho! Přece se nebudeš omlouvat ty mně!“

Mohla mi říkat, co chtěla. Uvědomovala jsem si, že něco takovýho člověk sám sobě nikdy nedokáže odpustit. Může tvrdit, že už si odpustil, ale v hloubi duše na to nikdy nezapomene.

Opřely jsme se čelama o sebe a rozbrečely jsme se.

Tu zimu jsem Aminu potřebovala víc než kdy předtím. Máma se cejtila mizerně a většinu času se schovávala ve svý pracovně. Občas mi připadalo, jako by se radši bavila s Aminou než se mnou. Měla jsem pocit, že by mě nejradši za Aminu vyměnila. Já našim přinášela jedno zklamání za druhým, zatímco v Amině máma podle mě viděla do značný míry sebe samu, chytrou hodnou holku, která nikdy nedělá chyby.

Táta zase tou dobou začal bejt čím dál paranoidnější. Prohledával mi kapsy, tašku i pokoj. Nechal si posílat podrobný výpisy telefonních hovorů, aby zjistil, s kým si telefonuju. Na počítači procházel historii a požadoval po mně, abych mu dala všechny svoje hesla.

Prej to mělo bejt pro moje vlastní dobro. Tak to alespoň tvrdil.

Že má o mě strach.

Několik let totiž dělal vězeňskýho kaplana a moc rád o tom vyprávěl. Říkal, že ví, co s člověkem dokážou udělat drogy. Že už toho spoustu viděl.

Vymyslela jsem si rychle pár strategií, abych tuhle tátovu potřebu nějak uspokojila, a přitom si mohla žít dál po svým a víceméně bez omezení. S trávou jsem skončila, ale byla tu spousta dalších lákadel: kluci, se kterejma jsem se mohla líbat, noci, který jsem si mohla užívat, mejdany, na který jsem mohla chodit. Nechala jsem tátu, jen ať mi klidně prohledává oblečení, ať mi čuchá k dechu a kontroluje zorničky. Ať si myslí, že má přehled o všem, co dělám. Je podstatně snazší něco utajit, když budíte dojem, že jste naprosto čitelný.

Jakmile se začalo mluvit o konfirmačním táboře, našpicovala jsem uši. Z dřívějších let o něm kolovala spousta lákavejch zvěstí. Alkohol, sex a cigára. Spousta hříšnejch činností. A především, taková třešnička na dortu, hlavní vedoucí, kterej se jmenoval Robin, a všechny zdroje se shodovaly, že je to ten nejvíc sexy frajer, jakýho si kdo dokáže představit.

Křesťanskej prvek konfirmace mě i nadále nechával naprosto chladnou. V Boha jsem pochopitelně nevěřila, ale to ostatní táborníci taky ne. Většině z nich byly tyhle věci fuk, z celý konfirmace je zajímaly akorát dárky a parádní tejden na táboře. Je možný, že nějaká nadpřirozená moc někde existuje, ale v jejich puberťáckejch životech to bylo zhruba stejně podstatný jako to, jestli je na Marsu život. Byla jsem asi jediná, kdo při těch pár příležitostech, kdy se o těchhle spornejch otázkách debatovalo ve škole, zaujal nějakej aktivnější postoj, a moje nepřátelský názory na církev a náboženství měly nejspíš co dělat hlavně s tátou. Věděla jsem přesně, jak dosáhnout svýho. Když dokážu v tátovi vzbudit sebenepatrnější naději, že bych se mohla zase začít zajímat o Bibli, určitě nebude těžký ho přemluvit.

„Co ty na to?“ zeptal se u večeře mámy. Do termínu, kdy měly bejt odevzdaný přihlášky, zbejvalo už jen pár dní. „Pustíme ji tam?“

Máma s nepřítomným pohledem odpověděla:

„Já nevím. Možná.“

To byla poslední půlrok její standardní odpověď. V noci špatně spala, jedla jak modelka s velikostí nula a ploužila se po domě jako mátoha. Dělalo mi problémy se s takovou apatií nějak vyrovnat, protože jsem měla pocit, že za ni můžu já. A místo abych stáhla ocas mezi nohy a snažila se s mámou nějak komunikovat, držela jsem se od ní ještě dál. I když její problémy vyvolalo moje chování, byla jsem přesvědčená, že je na ní, aby situaci nějak řešila.

„To vy jste si mě pořídili! Já se vás nikdy neprosila, abych se mohla stát součástí týhle rodiny!“

Dětinský? No jasně, ale co byste chtěli od čtrnáctiletý holky?

Když táta mluvil o tom, že je máma vyčerpaná, že má syndrom vyhoření a měla by si vzít nemocenskou, byla jsem proti.

„Prostě pořád pracuje. To proto je tak utahaná.“

Máma upustila vidličku na podlahu a dávala si obzvlášť načas, než ji zvedla. Táta se kousl do spodního rtu.

„Říká, že bude míň pracovat, ale stejně každou noc sedí nad nějakejma spisama. To ti nedochází?“

Táta k tomu nic neřekl. Možná to z jeho strany byl strategickej tah. Zřejmě mu připadalo, že bude lepší, když to máma uslyší ode mě. Ať tak, nebo tak, brzo bylo rozhodnuto, že na konfirmační tábor pojedu. Máma s tátou se na tom dohodli, jak tvrdili, a já se vzápětí pustila do plánování.

Vezli jsme si s sebou tabák a alkohol ve všech možnejch podobách. Když člověk teprve nedlouho předtím oslavil patnáctý narozeniny, nemohl si dovolit nad něčím ohrnovat nos. Pár lidí si přelilo do lahvičky od šamponu whisky nebo likéry z tatíkova domácího baru. Další kluk šlohnul babičce ze sklepa půl flašky punče. A pár holkám se podařilo ukecat nějakýho ožralu, aby jim koupil malou láhev vodky Explorer. Po taškách jsme měli poschovávaný cigarety zabalený v igelitu a nastrkaný v plastovejch nebo plechovejch krabičkách.

Ještě dneska si pamatuju ten pocit svobody, kterej se mi začal šířit v hrudníku, když autobus vyjel z parkoviště.

První dny tábora utekly jako voda. Na flašky na dně zavazadel jsme pomalu nestihli ani pomyslet. Jednou pozdě večer jsem se s pár klukama proplížila do lesa, kde jsme vykouřili tři cigára po sobě, až jsem se z toho rozkašlala tak hrozně, že jsem se málem poblila. Pár lidí se dalo dohromady hned ten první večer a pak se v naší ložnici pod dekou oblejzali.

Nedaleko bylo jezero, kde jsme se každej den koupali. Jednou dopoledne stál Robin u břehu a dlouho se díval na hladinu, byl po kolena ve vodě a od mokrýho hrudníku se mu třpytivě odrážely sluneční paprsky.

Ostatní holky s hihňáním běžely k okraji pláže. Jezero bylo ještě pořád hrozně studený na to, aby se ve vodě dalo vydržet dýl než čtvrt hodiny.

Pomalu jsem se brodila ke břehu, minula jsem Robina, setkala se s jeho pohledem a usmála se na něj. Věděla jsem, že mě sleduje očima až na pláž. Když jsem se sklonila pro osušku, dávala jsem si schválně načas.

O kus vejš na trávě stály dvě vedoucí a smály se. Pohodila jsem hlavou, až se mi mokrý vlasy rozlítly, a zabalila jsem se do osušky. Pak jsem se vydala na cestu k ubikacím.

Samozřejmě mě mělo překvapit, že vidím tátu, já ale necejtila nic než mučivej smutek.

Stál tam, jako by se nechumelilo, a trochu nejistě se na mě usmíval. Takže ani tohle mi nemůže dopřát. Ani tohle.

Řekla jsem mu, ať táhne do horoucích pekel. Celou cestu k ubikacím jsem běžela.

A právě tehdy jsem se rozhodla.

Sebenaplňující se proroctví, tatínku? No dobře, jestli čekáš chaos, tak já ti ho teda dopřeju.

53

„Jak se dneska máte?“ zeptá se mě opatrně Méďa.

Neodpovím.

Položí mi na stůl novou knížku.

„Tahle není tak depresivní jako Pod skleněným zvonem.“ Přečtu si text na zadní straně obálky a roztržitě v knížce zalistuju.

„Ve vašem věku jsem ji miloval,“ dodá Méďa.

Vypadá to, že je to příběh sedmnáctiletýho Holdena, kterej má pocit, že většina lidí jsou pitomci. Kdo chytá v žitě. Ale anglickej titul se mi líbí víc: Catcher in the Rye.

„Co se to včera stalo?“ zeptá se mě Méďa.

Očividně se doslechnul o mojí noci v pozorovací cele.

„Nic.“

Nemám chuť o tom mluvit. Popravdě řečeno mi přijde, že Méďa moc nechápe, jak to tady chodí. Není hloupej, tak to nemyslím, a nebude ani až tak naivní. Prostě mám dojem, že když člověk dostatečně usilovně zavírá oči, může si některý věci nepřipouštět, jak dlouho se mu zlíbí. Méďa to vidí jasně. Ví, jak chce, aby svět vypadal, a ke všemu, co tuhle představu popírá, se obrací zády, nebo před tím zavírá oči. Švédská vazební věznice je fajn místo. Lidi tu mají svoje práva, starají se tu o ně, než se časem dostanou před soud. Šikana, násilí a zneužívání moci jsou v Méďově světě nešvary, který bejvají k vidění jenom ve filmu.

„Možná byste si o tom měla promluvit se Shirine?“ nadhodí. Už toho mám dost.

„Jste tady, abyste učil literaturu. Na všechno ostatní se vybodněte!“

Zatváří se jako štěně, který právě udělalo loužičku na podlahu.

„Mám na to napsat recenzi?“ zamávám novou knížkou ve vzduchu.

Méďa si zvedne ruku k obličeji, jako bych se ho chystala praštit.

„No dobře, fajn, tak mi napište recenzi.“

„Dík.“

Druhej den ráno se probudím s knížkou na polštáři. Pod víčkama mám pořád obrazy z noci a dokážu jenom s obtížema rozlišit, co z toho jsem četla a co se mi zdálo. Připadám si jako Holden, když se probere u svýho učitele na gauči a ten starej pán tam sedí a hladí ho po vlasech. Dlouho stojím u umyvadla a šplíchám si na obličej studenou vodu.

Dorazí snídaně a tentokrát je to vyloženě příjemný. Dozorci mají dobrou náladu a kafe pro jednou nechutná jak kozí chcanky. Při jídle listuju knihou, snažím se zjistit, kolik jsem toho před usnutím stihla přečíst. Najednou se dveře za mnou znovu otevřou.

Jedna ze starších dozorkyň, ta, která by od pohledu měla pracovat spíš jako učitelka v mateřský školce, nakoukne dovnitř. Má svěží pohled a energicky se usmívá.

„Je tady váš advokát, Stello.“

„Bude muset počkat. Teď piju kafe.“

Zaraženě se na mě dívá a neříká nic. Nakonec se s hlubokým povzdechem zvednu, přeložím si obloženej chleba napůl a nacpu si ho do pusy, a pak do sebe ještě hodím poslední lok kafe.

Šourám se mezi dvěma dozorkyněma do místnosti, kde na mě čeká Michael Blomberg.

„Mám dobré zprávy,“ zahlaholí a potřese mi rukou. „Státní zástupkyně povolila, že za tebou můžou přijít rodiče.“

Trhnu sebou.

„Jak povolila? Kdo o to zažádal?“

Blomberg si se smíchem ukáže prstem na hrudník.

„Zde přítomný.“

„Ale…“

V břiše mi zahlodá červík strachu. Máma s tátou.

„Dík, ale mohl jste si ušetřit námahu.“

Blomberg se ke mně znepokojeně nakloní. Vidím jeho obličej rozmazaně, točí se mi hlava.

„Co se děje?“

Zhluboka se nadechnu a zavřu oči.

„Tohle nedám.“ Zavrtím hlavou a cítím, jak se mi do očí derou slzy. „Nechci se s nima vidět.“

54

Věděla jsem, že je táta z Robina až směšně nadšenej. Několikrát jsem slyšela, jak ho vychvaluje.

Vylákat Robina někam do lesíčka by neměl bejt žádnej velkej problém, říkala jsem si. A až by se mi to povedlo, určitě by nedokázal odolat. No a potom se tam připlížej kluci a načapají nás na švestkách. To bude pořádná mela.

Táta pochopitelně vyletí z kůže. Věděla jsem, že ještě neodjel, auto měl zaparkovaný u jídelny.

První část plánu fungovala dobře. Jenže když jsem dotáhla Robina mezi stromy, na místo, kde nás nikdo z ostatních nemohl vidět, začala jsem mít pochybnosti. Když Robin zvednul ruku, aby se mě dotknul, koukal na mě najednou nějak jinak než předtím. V očích měl něhu, jako by ke mně fakt něco cejtil.

„Tohle nemůžeme,“ zašeptal a dotýkal se mě citlivejma konečkama prstů.

Měl pravdu. Byla jsem na nejlepší cestě zničit mu život. Jako vedoucí tábora bude mít utrum, ve švédský církvi už ho nikdy nikdo nezaměstná. A možná to pro něj dopadne ještě hůř.

Chtěla jsem se pomstít tátovi, ne Robinovi.

„Tak za pár let,“ pohnula jsem se mu pomalu pod rukou.

„Za dva roky a jedenáct měsíců mi bude osmnáct.“ Usmál se.

„Vydržíš tak dlouho čekat?“ zeptala jsem se ho.

Ještě jsme měli pár minut, než se mezi stromama připlížej kluci. Upírala jsem pohled na Robinovy roztoužený rty. Hrozně moc jsem ho chtěla políbit. Jenom jednou jedinkrát. Vždyť co je na tom?

„Tvůj táta,“ poznamenal a odvrátil hlavu. „Adam je tvůj táta.“

„Co to s tím má společnýho? To se jako mýho táty bojíš?“

„Bojím?“ zasmál se. „Copak se někdo může Adama bát?“

„Tak v čem je problém?“

„V ničem. Prostě jste každej úplně jinej.“ Vzal mě za ruku a vedl dál do lesa.

„Pojď se mnou.“

Zuby se mu v šeru zableskly.

Že prej mi chce něco ukázat. Něco ve svým pokoji v chatě vedoucích. Když jsem mu připomněla, že my konfirmandi máme přísně zakázáno do chaty vedoucích chodit, jenom se zasmál.

„Když se to nikdo nedozví, tak to nebude nikomu vadit.“ Nevědění je moc.

„Ale co táta?“ rozhlížela jsem se nervózně kolem. Robin mě neslyšel.

„Tak pojď,“ vybídl mě a odemkl dveře.

V chatě vedoucích byly čtyři místnosti. Úzká předsíňka se zrcadlem a čtvery dveře. Vůně prázdninový chaty. Robin přespával za posledníma dveřma vlevo.

Přešel k oknu a stáhnul roletu.

„Posaď se,“ vyzval mě a ukázal na postel.

Byl tam nepořádek, všude se válelo oblečení a různý krámy: na zemi na posteli, na stolku. Vedle postele ležela Robinova pootevřená taška, a když jsem si sedla a zvědavě do ní nakoukla, naskytnul se mi pohled na slipy, deodorant a tílka.

„Hned jsem zpátky,“ prohlásil Robin a znovu zmizel v předsíni.

Seděla jsem na posteli a cejtila, jak mi buší srdce. Po chvilce jsem slyšela, jak Robin na záchodě spláchnul.

Nejsem žádná husa. Jasně, bylo mi tehdy teprve patnáct, ale měla jsem v tom naprosto jasno. Tady nebylo nic, co by mi Robin chtěl ukázat. Mohla bych z tý postele vstát a utýct, napadlo mě, ale chtěla jsem zůstat. Chtěla jsem si to vzrušení ještě užít.

Teď už nehrozilo nebezpečí, že by nás mohli kluci načapat a ztropit povyk. Nemohlo se stát nic horšího než to, že nás začnou hledat…

Poslala jsem jim esemesku. Odpískejte akci! Rozmyslela jsem si to. V odpověď dorazil zvednutý palec.

V příštím okamžiku se ve dveřích objevil Robin. V jeho obličeji bylo něco novýho, rozhodnej, odhodlanej výraz. Když si mě k sobě přitáhnul, zacukalo mu v horním rtu. Naše rty se setkaly, jeho jazyk mi vklouzl do pusy a pak jsme se líbali.

Líbilo se mi to.

Tiskl se ke mně a mě to vzrušovalo. Chtěla jsem, aby pokračoval.

Po chvíli mě překulil na postel. Ležela jsem na zádech a on mě zalehl celou vahou, pusu mi zakryly jeho rty a jazyk mi nacpal až do krku.

Teď už se mi to nelíbilo. Nemohla jsem dejchat.

Svíjela jsem se pod ním jako ryba. Snažila jsem se křičet. Copak si nevšimnul, že mi ubližuje?

Nedostávalo se mi dechu, ale Robin prostě pokračoval. Nebylo na tom nic něžnýho ani láskyplnýho. Pohyby měl energický, vyzařovala z nich moc a síla. A já byla kořist, kterou skolil.

Nakonec mi došlo, že je veškerej odpor k ničemu. Mohla jsem dělat jenom jedno: zavřít oči a čekat, až ta hrůza skončí. Doufat, že to bude rychlý.

Robin mi stáhnul kalhotky přes boky a roztáhnul mi nohy.

Měla jsem pocit, jako by se ve mně něco zlomilo.

Pevně mě držel, takže jsem se nemohla hejbat. Nemohla jsem nic dělat.

A najednou to všechno přestalo.

Neměla jsem ponětí, jestli jsem živá, nebo mrtvá. Robin vyskočil a udělal pár kroků.

„Někdo tam je,“ zasyčel s kalhotama u kolen.

Nadechovala jsem se znovu a znovu. Konečně jsem zase mohla volně dejchat.

„To je Adam!“

Robin vyděšeně upíral pohled na okno a přitom zoufale hledal svoje tričko. Popadnul mě za ruce a pokusil se mě stáhnout z postele.

„Je tu tvůj táta!“

Zavřela jsem oči a zhluboka dejchala. Táta.

Panebože, díky. Táta.

55

Hrozně se mi stejská po mámě a po tátovi, ale nevím, jak se jim dokážu znovu podívat do očí. Stejská se mi po Amině. Stejská se mi po světle.

Tady je to k zbláznění. Celou dobu mě pronásledujou vzpomínky a není před nima kam utýct.

Uprostřed noci se vzbudím s pocitem, že umírám. Že se topím. Házím sebou na posteli. Buším a mlátím do zdí, snažím se otevřít dveře. Kopu do nich, dokud neztratím cit v prstech na nohou. Vlastní křik mi proráží bubínky.

Nakonec rozrazí dveře Bachař Jimmy. Do místnosti se vřítí čtyři dozorci a já už nestačím na nic myslet. Vrhnou se na mě a porazí mě na zem.

Jimmyho drsný ruce mi tlačí obličej k podlaze. Pod jeho hnusnou hadí kůží se moje výkřiky zdusí.

Vzpomínky na znásilnění jsou ostrý jako nůž, obrazy čirý jako sklo. Část mojí osobnosti v tý posteli v chatě vedoucích bude ležet a lapat po dechu už napořád.

Spoutají mi ruce za zádama a zvednou mě. Snažím se křičet, ale mám zacpanou pusu.

Čtyři svalnatý chlapi mě vynášejí z místnosti. Házím sebou tak, že jim nezbejvá než mě na chodbě pustit na zem. Dopadnu s žuchnutím na podlahu a jeden z nich mě uhodí do obličeje. Nevím, jestli to bylo schválně.

Trvá jim čtvrt hodiny, než mě dovlečou do výtahu. V pozorovací cele jim na pomoc přispěchá ještě pár dalších dozorců a společně mě vyzvednou na lůžko s popruhama. Přikurtujou mi ruce a nohy. Ležím na zádech, brečím a třesu se. Jsem zpátky v chatě vedoucích na konfirmačním táboře. Topím se v Robinově supícím dechu. Pot se mísí se slzama. Ta nepochopitelná hrůza z toho, že nad mým tělem převzal moc někdo jinej. Že někdo proniknul do mýho nitra a okradl mě o důstojnost a právo rozhodovat sama o sobě, který jsem do tý doby považovala za samozřejmost.

Pokud někdo tvrdí, že by nikdy neuvažoval o pomstě, pokud se vší rozhodností prohlašuje, že krvavá a násilná odplata se nedá za žádnejch okolností ospravedlnit, tak nikdy nebyl znásilněnej. Dokonce i v Bibli se píše: Oko za oko, zub za zub. Teda než to Ježíš všechno posral těma svejma kecama o nastavování druhý tváře.

56

Dva dni na to mě má k psycholožce eskortovat ta nová, Elsa.

Voní po vanilce. Budí dojem, že má plnou hlavu otázek, ale je příliš velká profesionálka, než aby něco řekla.

„Stello.“

Shirine mi posunkem naznačí, abych se posadila.

Ty její oči à la koloušek Bambi přetýkají soucitem a důvěrou. Je těžký Shirine nesnášet, jako se o to snažím já. Patří k lidem, který je těžký nemilovat. A já bych takový lidi ráda nenáviděla.

„Jak jste se celý týden měla?“

„Jak v luxusním hotelu s plnou penzí na Kanárech.“ Přinutí se k úsměvu.

„Něco mě napadlo. Jak jste říkala, že už jste k několika psychologům chodila. Co se vám na nich nelíbilo?“

Je mi jasný, že se mnou pokouší manipulovat. Je to jenom způsob, jak mě přimět k řeči. Ale stejně jí na to skočím.

„Jste děsně posedlí těma svejma diagnózama. Snažíte se nacpat lidi do předem určenejch škatulek. Já na tyhle věci nevěřím.“

„A víte co?“ podívá se na mě Shirine. „Já taky ne. Slibuju, že se vám nebudu pokoušet vnucovat žádnou diagnózu.“

Zdá se, že to myslí upřímně.

„Vlastně jsem jeden čas taky chtěla bejt psycholožkou,“ odfrknu si. „Směšný, co?“

„Vůbec ne.“

Opřu se na židli a založím si ruce na prsou.

„Poslyšte,“ nakloní se ke mně Shirine. „Nemohla byste mi dát šanci? Jak často říkám, člověk by měl dát každému šanci. Podle mě je to vážně dobrá věc.“

„Takže vy mi hodláte dát šanci?“ Usměje se.

„Neměla byste mě soudit podle toho, co dělali ostatní psychologové. Já nejsem oni. Já jsem já.“

„Takže si o mně nebudete vytvářet nějaký předčasný závěry?

I když víte, proč tu jsem?“

Shirine chvilku váhá. Příliš si zakládá na tý svojí upřímnosti, než aby jen tak něco plácla.

„Každý samozřejmě máme nějaké ty předsudky, ale já se od těch svých budu snažit co nejvíc oprostit. To vám můžu slíbit. Jsem na vás zvědavá, Stello. Ráda bych vás líp poznala.“

„Protože jsem někoho zavraždila?“

„O tom já nic nevím. Zatím tu jen čekáte na soud.“

Shirine je docela rafinovaně mazaná. Nějak se jí podařilo mě přimět k řeči.

„Tady ve vazbě člověk potkává nejrůznější typy lidí,“ řekne.

„Vinné i nevinné – v právním i morálním slova smyslu. Nejsem tu, abych někoho soudila.“

„Správně.“

Je vážně neodolatelná. Anebo mi tady fakt chybí společenský vyžití.

„Máte nějaké sourozence, Stello?“

Zmocní se mě pochybnosti. To jako budeme probírat dětství?

Má to bejt nějaká nová forma vyšetřování?

„Proč se ptáte?“

„Někde začít musíme,“ pokrčí rameny. „Jestli vás mám líp poznat.“

Přitisknu si založený ruce ještě křečovitějc k hrudníku.

„Jsem jedináček.“

„To já taky,“ opáčí Shirine. „Existuje jeden psychologický výzkum, který dokazuje, že jedináčci mají lepší vůdcovské schopnosti než ostatní. Často jsme velmi úspěšní. Pokud chceme, můžeme vidět příčinu v tom, že jsme se jako malí snažili rodičům vyhovět, že se na mámu a tátu snažíme udělat dojem i později, když už jsme starší.“

Zamračím se.

„Tak to asi budu výjimka, co potvrzuje pravidlo.“

„Myslíte?“ podívá se na mě Shirine.

„Hm… tak úspěšný?“ Rozhodím významně rukama. „To se teda moc nepovedlo, co?“

Nenápadně se kouknu na hodiny, který má Shirine za sebou. Zatím uběhlo jen patnáct minut. Ještě zbejvá pětačtyřicet. Musím z toho vytřískat něco pozitivního. Hodina tejdně, kdy nemusím bejt mezi těma čtyřma stěnama, obklopená smradem a zatuchlým vzduchem. Nemůžu tu jenom tak sedět a zabíjet čas mlčením.

„Proč jste se dala na psychologii?“ zeptám se.

Shirine si chvilku roztržitě hraje se stříbrnou peckou v uchu.

„Kvůli rodičům.“

„To oni chtěli, aby z vás byla psycholožka?“

„Ale kdepak, právě naopak.“ Skloní hlavu a prohrábne si vlasy.

„Oni ze mě chtěli mít doktorku. Můj děda je doktor a oba rodiče taky. Vidí v člověku především biologického tvora. Nevěří, že by se nějaká nemoc mohla vyléčit čistě jenom tím, že bude pacient mluvit o svých pocitech a dalších abstraktních věcech.“

Usmívá se, ale její hlas zní sklesle a oči se jí lesknou.

„Tak proto jste vystudovala psychologii? Měla to bejt revolta?“

„Ne tak docela. Určitě by ze mě nakonec ta doktorka přece jenom byla – nebýt toho, že mám fobii z bacilů. Jakožto jedináček se budu vždycky snažit rodičům vyhovět.“

„Fobie z bacilů?“ Shirine přikývne.

„Mám za sebou kognitivně-behaviorální terapii.“

„A pomohlo to?“ Pochybovačně se usměje.

„Možná byste měla zkusit nějaký prášky.“

Druhej den ráno se vrátí Méďa. Zůstane stát ve dveřích a tváří se ostražitě. Elsa se ještě chvilku zdrží, aby s ním mohla prohodit pár slov, pak Méďa vejde dovnitř a rozloží si na stůl složky s papírama i ten svůj roztomilej penál.

„Na základce jsem měla podobnej,“ popíchnu ho. Obdaří mě přísným učitelským pohledem.

„Vybrala mi ho moje dcera.“ Evidentně je to pro něj citlivý téma.

„Tak jak se vám to líbilo?“ zeptá se mě na Kdo chytá v žitě.

„Však si to přečtete v tý recenzi.“ Méďa se usměje.

„Akorát jste teda sliboval, že to nebude taková depka.“

„A byla? Já už to četl před spoustou let. Pamatuju si jenom, že se mi to hrozně líbilo.“

„Ten kluk přece skončí v cvokárně,“ připomenu mu. „Občas mě napadne, jestli v tomhle divným světě vůbec jde skončit jinak. Sebevražda nebo cvokhaus, přijde mi, že jiná cesta ven z toho není.“

Méďa zrudne.

„Ale takhle to být nemusí,“ namítne. „Život může být docela jednoduchý. Člověk si ho nemusí tak hrozně ztěžovat.“

Zůstanu na něj zírat. To jako myslí, že si za to všechno můžu sama? Že to Esther Greenwoodová a Holden Caulfield mohli mít lehčí a bylo by jim líp, kdyby se prostě rozhodli nějak jinak a všechno si tak pitomě nekomplikovali?

„Co se děje?“ chce vědět Méďa.

Zavrtím hlavou. Nevím, jak svoje naštvání převést do slov.

„Fajn,“ přikývne. „Tak se pustíme do té recenze.“ Nepřestávám na něj zírat

„Co si o mně vlastně myslíte, Méďo?“

Ještě pořád má zrůžovělé tváře a teď navíc zkřiví rty, jako by ho něco bolelo.

„Nechápu…“

„Stejně jako všichni ostatní,“ opáčím. „Taky si myslíte, že jsem to udělala.“

Uhne pohledem.

Měla bych mu to povědět. Měla bych se mu pokusit vysvětlit, co se doopravdy stalo. Méďa by to sice v životě nepochopil, ale ani by mě neodsoudil. Vyslechnul by mě a ze všech sil by se snažil překonat svoji morálku a předsudky.

„Chcete to vědět?“ zeptám se ho. Pořád uhýbá pohledem.

„Chcete vědět, co se stalo, Méďo?“ Ztěžka dýchá.

Dám mu tolik času, kolik potřebuje. Nakonec se na mě podívá a zavrtí hlavou.

„Ne, nechci to vědět, Stello.“

57

Vlastně jsem ten večer ani nechtěla jít ven. V pátek jsme měli v práci únavnej den, takže jsem byla vyřízená už ze samotný představy, že se budu muset převlíct z tepláků, vyfoukat si vlasy a udělat si mejkap.

„Jen pojď,“ přemlouvala mě Amina, která právě postavila na psací stůl dva panáky. „Když už zejtra pro jednou nemám zápas.“ Nejradši by vyrazila do Tegnérs, ale byla otevřená i všem ostatním nápadům.

„Víš, co potřebuješ?“ zeptala se a přistrčila ke mně panáka naplněného až po okraj. „S někým se vyspat.“

„To jako fakt? Jediný mužský, který v tuhle chvíli potřebuju, se jmenujou Ben a Jerry.“

Váhavě jsem skleničku vyvažovala na dlani.

„Na zdraví,“ řekla Amina a koply jsme panáky do sebe. Takže jsem šla ven čistě z přátelství. Kvůli Amině a alkoholu.

Po dvou ciderech a pár dalších více či méně vnucenejch panákách se mi zrychlil tep a po těle se mi rozlilo teplo. Jinak obvykle tolik nepiju. Amina pustila náš playlist „Party like an animal“ ze Spotify a nakonec jsme se ocitly v taxíku směřujícím do Tegnérs. Taneční parket pod blikajícíma světlama jen přetejkal. Kaskády barev se na nás valily ze všech stran a vibrace nám duněly až v hrudníku jako kanonáda. Dávaly jsme do toho s Aminou všechno. Kabelky na zemi a ruce až u stropu.

Objevilo se tam pár kluků, který jsme znaly ještě z gymplu, a byla s nima překvapivě dobrá zábava. Bavila jsem se s nima o pitomostech a Amina se mezitím vytratila k baru.

„Musím si dát vodu,“ prohlásila.

Kluci se za docela dlouhou chvíli vydali o dům dál, ale Amina se pořád nevracela.

Našla jsem ji u baru.

Stála na špičkách. Vždycky toužila bejt o deset cenťáků vyšší. Oči jí jiskřily a v puse měla dlouhý brčko, který se dole topilo v jedovatě zeleným drinku. Vedle ní byl nějakej kluk v košili s kašmírovým vzorem a vytrvale do ní hučel, jako by se bál, že mu dojde kyslík.

„Tak tady se schováváš?“

Amina sebou trhla. Její společník rázem zmlknul a koukal na mě, jako bych mu právě zkazila večer. Byl to takovej ten klasickej hezoun s hustejma vlasama ulízanejma dozadu a bleděmodrejma očima. A taky jsem teď viděla, že je dost starej. Nejmíň o deset let starší než my.

„Co to tu máš za staříka?“ zeptala jsem se a důkladně jsem si ho prohlídla.

Amina zaúpěla, ale kašmírová košile se jenom zasmála a byla úplně v pohodě.

„Tak starej snad zase nejsem?“

„Všechno je relativní. Al Pacinovi je nějakejch pětasedmdesát.

A Abrahám se dožil snad stopětasedmdesáti.“

„Abrahám?“ podivila se kašmírová košile a přitom mávla na barmana.

„Ten z Bible,“ poučila jsem ji. „Takovej ten otec všech náboženství.“

Náš novej známej objednal pití a pak na mě upřel pohled.

„Takže ty jsi křesťanka?“

„Ani omylem. Tomuhle se říká všeobecnej rozhled.“

Znovu se zasmál. Zuby měl trochu moc rovný a bílý, než aby to vypadalo přirozeně.

„Promiň,“ omluvila se mu Amina. „Ona není zvyklá pít.“

„Za všechno může chlast,“ ušklíbla jsem se.

„Ale má i svý dobrý stránky. Když je člověk hledá dostatečně dlouho a hluboko.“

„Tak kolik ti je?“ chtěla jsem vědět. „Protože starej teda fakt jseš.“

Postavil se do lehce dramatický pózy. Dal si ruku v bok, vypnul prsa a blejsknul po mně dalším úsměvem.

„Kolik byste řekly?“

„Pětatřicet,“ setřela jsem ho. Tvářil se, že se urazil.

„Devětadvacet?“ zkusila to Amina.

„Hezký. A hned na první pokus,“ dotkl se zlehka jejího nadloktí. „Vyhrála jsi drink podle vlastního výběru.“

Amina se otočila ke mně.

„Jmenuje se Christopher.“

Podal mi ruku a já mu jí po chvilce hranýho váhání potřásla.

„Chris,“ mrkl na mě jedním okem. „Můžeš mi říkat Chris.“

Chtěla jsem jít ještě tancovat a Amina slíbila, že se ke mně brzo přidá. To určitě.

Vztáhla jsem ruce vysoko do vzduchu a vlnila se do rytmu. Připadalo mi, že mám v hrudním koši hélium. Jako by mi narostly křídla.

Čas ubíhal a Amina byla pořád neviditelná. Když jsem se ji celá zpocená a namožená vydala znovu hledat, seděla u stolu, oči upřený na Chrise.

„Pijem bublinky,“ oznámila mi a nabídla mi ze svojí skleničky.

Pokoušela jsem se zachytit její pohled. Co se to děje? Má o toho chlapa zájem? Nepatřila k holkám, který by flirtovaly. Nikdy by s žádným klukem z baru neodešla. Naposledy byla do někoho vážně zabouchnutá v pátý třídě. A tenhle chlap je o deset let starší než my. Je mu skoro třicet.

Nalila jsem si do pusy bublinky a zmocnil se mě pocit, že na celý tý věci něco smrdí, že tu něco nehraje.

„Kde pracuješ?“ zeptala jsem se.

Chris se zasmál, jako by měl z tý otázky radost.

„Já dělám všechno možný. Obchoduju. Většinou s nemovitostma. Mám několik firem.“

Znělo mi to pěkně podezřele.

„Amina mi říkala, že chce bejt doktorka,“ pokračoval Chris.

„A jaký plány máš ty?“

Snažila jsem se upoutat Amininu pozornost, ale ona měla oči jenom pro Chrise.

„Jeden čas jsem chtěla bejt psycholožka,“ odpověděla jsem.

„Ale asi bych to nedala. Lidi maj strašně moc problémů.“

Chris se znovu zasmál. Vždycky mě štvali lidi, který působí až moc dokonale. Pod parádní fasádou se vždycky skrejvá nějakej zásadní nedostatek.

„Možná se dám na práva,“ pokrčila jsem rameny. „Máma je advokátka, ale já bych dělala radši soudkyni. Ráda rozhoduju.“

„Moje máma je taky právnička,“ opáčil Chris. „Teď je z ní profesorka práva.“

„To je zajímavý.“

Vyznělo to sarkastičtějc, než jsem chtěla.

„Ani trochu,“ zasmál se. „Práva nejsou nic jinýho než spousta slovíčkaření a puntičkářskýho rozebírání každý maličkosti.“

„To si nemyslím.“

„Však uvidíš.“

„Ale to je fuk,“ protáhla jsem se. „Stejně na práva kašlu. Místo toho vyrazím do Asie. Už několik let sním o tom, že si projedu Kambodžu, Laos a Vietnam.“

„Je tou svojí cestou úplně posedlá,“ ozvala se Amina. „Stačí, když jí položíš pár otázek, a bude ti o tom vykládat, dokud ti nezačne týct krev z uší.“

„Paráda. Taky hrozně rád cestuju,“ prohlásil Chris.

Na mapě skoro nezbejvalo místečko, kde by nebyl. Až na Mongolsko viděl celou Asii. Žil nějakej čas v New Yorku, Los Angeles, Londýně i Paříži. Ale Lund, to bylo jeho dětství, tady byl doma. Z nějakýho důvodu se sem pokaždý vrátil.

Vrtalo mi hlavou, jak to je s tím jeho obchodováním. Vypadal jako někdo, kdo si s penězma nemusí dělat starosti, a taky se tak choval, což ve mně probouzelo zvědavost, ale přitom jsem byla skeptická.

„Stejně to musí bejt fajn, mít v rodině profesorku práva, když člověk podniká a tak vůbec, ne?“

Chris přikývl.

„Popravdě řečeno mi máma v poslední době dost pomohla.

Ale ne v obchodních záležitostech. Do těch se mi neplete.“

„Tak o co šlo?“

Poprvý za celou tu dobu ztichnul a sklopil oči k desce stolu.

„Do toho nám nic není,“ podotkla přemoudřele Amina.

„Ale ne, to je v pohodě,“ pokrčil Chris rameny. „Jenom jsem musel řešit nějaký dost nechutný záležitosti. Ale… to je na dlouhý povídání.“

„Tady zavírají až ve tři,“ připomněla jsem mu.

Podíval se na mě. Usmíval se teď nějak jinak. Na rtech se mu objevil náznak měkkosti.

„Měl jsem svoji osobní stalkerku.“

„Stalkerku?“

„To jako vážně?“ Amina zvedla obočí.

„No jo, ta ženská byla fakt magor,“ ujistil nás.

58

Tancování Chrise nebavilo, a když jsme se s Aminou vrátily z parketu, ještě pořád seděl u stolu s tím svým úsměvem a šampaňským.

„Řekni mi to na rovinu, Amino,“ houkla jsem na kamarádku.

„Jedeš po něm?“

„Nech toho! Co si myslíš?“

Držely jsme se za ruce a točily se dokola. V těle nám příjemně vibrovaly basy.

„Není ošklivej,“ připustila jsem.

„Už jsem viděla horší.“

Se smíchem jsem zavrtěla zadkem.

Nejsem si úplně jistá, co se stalo pak. Jak už jsem říkala, nejsem zvyklá tak moc pít. Postupem času mi došlo, že alkohol nepotřebuju, že se stejně dokážu dostat do rauše, jenom jinak. Když se napiju, bejvám většinou jenom protivná a jakoby zrychlená a druhej den mám kocovinu jako prase.

Určitě tam ale ten večer byl ještě nějakej kluk. Chvíli jsme tancovali, čím dál blíž k sobě, a brzo jsem měla jeho rty vzadu na krku a o zadek se mi třela jeho boule na kalhotách. Už jsme se znali, seznámili jsme se někdy na jaře. Sex s ním byl naprosto oukej, ale nezapamatovala jsem si ani jeho jméno, ani co dělá, ani o čem jme se spolu bavili.

„Musím najít svoji kámošku,“ řekla jsem za chvíli.

„Kurva proč?“

Vypadal, jako bych mu právě sdělila, že je smrtelně nemocnej.

Protlačila jsem se z parketu a pátrala po Amině. Bylo už skoro půl třetí. Sedí zase někde s tím svým Chrisem a čeká na ploužák? Potácela jsem se mezi stolama a podél baru, ale nikde jsem ji neviděla. Když jsem vytáhla mobil, abych jí poslala esemesku, zjistila jsem, že mi jedna mezitím přišla.

Promiň!!! Jela jsem domů, zvracela na záchodě nemohla jsem tě najít

Napsala jsem jí, že se nic neděje, že to chápu, že už se taky chystám domů. Jako odpověď mi od ní přišel zelený zvracející smajlík.

U baru jsem do sebe nalila velkou sklenici vody a vyklopýtala jsem na chodník. Nocí zněl ptačí zpěv, vzduch páchl alkoholem, zpocenou voňavkou a pylem. Na nebi zářily puntíky hvězd.

„Taxi?“ ozval se za mnou mužskej hlas.

Nebrala jsem ho na vědomí. Do taxíků, který jezděj načerno, zásadně nelezu.

„Můžeme to dát napůl,“ pokračoval hlas, a to už jsem se otočila.

Byl to Chris.

„Teda jestli chceš. Vyjde to tak levnějc.“

Znovu nasadil ten svůj důvěrnej, pokornej úsměv. Ve světle modrejch očích se mu odráželo světlo z pouliční lampy.

„Netuším, kam jedeš,“ připomněla jsem mu. Uvědomila jsem si, že mi dělá problémy stát rovně.

Vážně si chci s tímhle člověkem sednout do taxíku?

„Na Pilegatan,“ řekl. „To je hned vedle Polhemky.“ Takže jsme fakt jeli stejným směrem.

Chris se vydal k nejbližšímu taxíku a mávl na mě, ať jdu za ním. Tohle přece nemůže bejt nijak nebezpečný, že ne? Prostě spolu pojedeme zhruba pět minut v jednom taxíku.

Vklouzli jsme každej z jedný strany na zadní sedadlo taxíku a já stiskla kolena k sobě.

Auto se s trhnutím rozjelo, až se mi z toho zvednul žaludek. V puse jsem měla sucho jak na Sahaře a snažila jsem se nebrat na vědomí, jak se mi točí hlava.

„Jak je ti?“ zeptal se Chris.

Pokusila jsem se na něj podívat, ale všechno jsem měla rozmazaný a svět se se mnou točil.

„Cejtíš se dobře?“ položil mi ruku na předloktí.

„Jako princezna,“ odsekla jsem a potlačila hřbetem ruky krknutí. „To asi ta čína, kterou jsem si dala. Nějaká pitomá kachna.“

„Aha, chudinka kachna. To znám, been there, done that. Není to moc hezká vzpomínka.“

Koukala jsem z okýnka. Za chvíli jsem vytáhla telefon a napsala Amině.

Jsem v taxíku se staříkem Chrisem!

Neodpověděla. Snad se nezlobí?

Nejsi naštvaná, že ne? poslala jsem jí další esemesku. Tentokát odpověď dorazila za chviličku.

Haha jen si nech staříka klidně pro sebe

Veselej dědeček se slunečníma brejlema.

„Chodíš sem často?“ zeptal se mě Chris. A zase ten nechutně dokonalej úsměv.

„Do Tegnérs? No, když je člověk mladej, tak tu moc podniků na výběr nemá.“

„Nebo když je moc starej,“ zašklebil se.

To mi přišlo celkem vtipný. Líbilo se mi, že se nebere až tak vážně.

„Lidi v tvým věku asi choděj spíš do Glorias, ne?“ řekla jsem.

„To myslíš Eslövs Nation?“

Taxík prudce přibrzdil a mně se zase znepokojivě zahoupal žaludek.

„Dobrý?“ chtěl vědět Chris.

Zhluboka jsem dejchala a zamumlala něco o tom, že navzdory tomu, jak je to nepravděpodobný, se mu podařilo vybrat toho nejhoršího taxikáře ve městě.

„A zkoušel jsi Tinder?“ zeptala jsem se pak. „Happy Pancake?

Tam se to lidma v tvým věku jenom hemží.“

„Happy co?“

„To je teď taková novinka. Internet se to jmenuje. Celosvětová digitální síť. Teda je to asi hlavně pro nás mladý.“

Znovu se zasmál, pak se mu ale pusa stáhla do vážnýho výrazu.

„Mám tak trochu špatný zkušenosti.“

„S internetem?“

„S holkama.“

Uchechtla jsem se, ale Chrisův úsměv působil nuceně a smutně. Taxík zahnul doprava a přibrzdil. Tentokrát ne tak prudce. Nejspíš řidič ten můj špílec slyšel. Žaludek jsem ale stejně měla jako na vodě a bála jsem se, že se každou chvíli pobliju.

„Tady bydlím,“ sdělil mi Chris a já si teprve teď uvědomila, že taxík zastavil. „Zaplatím celou cestu, stačí, když řekneš šoférovi, kde tě má vyhodit.“

Naklonil se mezi přední sedadla a strčil American Express do čtečky karet.

Zavibroval mi mobil. Nová esemeska od Aminy.

Máš s sebou pepřák??? Člověk nikdy neví!

Co ji to napadlo? Začala jsem psát odpověď, ale žaludek se mi rozhoupal ještě víc, pusu jsem měla plnou slin a už jsem nemohla čekat. Otevřela jsem dveře a vypotácela se z auta.

S pohledem upřeným na asfalt jsem dovrávolala k nějakýmu křoví, hodila kabelku na zem a vyzvracela se.

Chvíli jsem kašlala a dávila se, pak se mi žaludek obrátil naruby znovu. A tak to pokračovalo, dokud ve mně nezůstala už jenom žluč. Jak je možný, že jsem se takhle sťala? Zase tak strašně moc jsem toho přece neměla.

Přesně kvůli tomuhle nerada piju.

Nebo že by mi někdo něco přidal do skleničky?

Když jsem si byla jistá, že už nic dalšího nepřijde, sáhla jsem do kabelky pro vlhčenej ubrousek a pokusila se trochu zcivilizovat. Pak jsem se zahanbeně otočila a zjistila jsem, že taxík mezitím odjel. O kus dál na chodníku stál Chris. V očích měl najednou tvrdej výraz.

„Pojď,“ pobídnul mě. „Můžeš se mnou zajít nahoru a dát se dohromady.“

Vzpomněla jsem si na Amininu esemesku a sáhla do kabelky, abych se přesvědčila, že tam ten pepřák fakt mám. Chvíli jsem se v ní přehrabovala. Co to má sakra znamenat? Nacpala jsem ruku dovnitř až po loket a hrabala dál. Nic. Přitom s sebou ten sprej vždycky nosím. Vždycky.

Jenomže teď tam nebyl.

59

Chris bydlel v prvním patře žlutýho baráku kousek od Polhemky.

C. Olsen, stálo na dveřích.

Co tady dělám? Byla jsem opilá, točila se mi hlava a to, jak jsem vyklopila půlku žaludku, mě totálně vyčerpalo.

Když jsem se v předsíni sehnula, abych se zula, málem se z toho vyklubal stoj na hlavě. Chris mě chytil a přidržel, rukama mi svíral boky.

„Lehni si na chvíli na sedačku,“ poradil mi a vedl mě opatrně do obýváku.

Zhroutila jsem se na sedačku. Ležela jsem tam jako troska a civěla na krásnou štukaturu na stropě. Chris mezitím něco kutil v kuchyni. Víčka mi ztěžkly, byla jsem napůl v limbu.

„Spíš?“ zeptal se Chris.

Postavil na konferenční stolek velkou sklenici vody.

„Vypij to.“

Jak jsem se zvedla do sedu, svět se mi zhoupnul před očima.

Pila jsem vodu velkejma douškama.

Chris mě pozoroval, oči plný očekávání.

Když jsem sklenici zase postavila na stůl, došlo mi, jak jsem byla neuvěřitelně naivní. Moc dobře jsem věděla, že existujou „znásilňovací drogy“, který jsou úplně bez chuti. Proč jsem byla tak neopatrná? No ale dobře, tak jsme u něj doma a já v tuhle chvíli asi nebudu ta nejsvůdnější holka v severní Evropě. Takže se vlastně není čeho bát.

„To, co jsi říkal o holkách. Co jsi tím myslel?“

„Co jsem říkal o holkách?“

„Že s nima máš špatný zkušenosti.“

„Aha, tohle.“

Vtáhl spodní ret mezi zuby a vypadalo to, že lituje, že vůbec něco říkal.

„V pohodě,“ pokrčila jsem rameny. „Nemusíme o tom mluvit.“ Chris se na sedačce pohodlně opřel a položil si ruce do klína.

„Víš, jak jsem vám říkal o tý stalkerce?“

„No jo, ta stalkerka.“ Postupně se mi to vybavovalo.

„Nebyla to jenom tak nějaká ženská. Byla to moje bejvalka.“

„No nazdar.“

Přikývl a poškrábal se na bradě.

„Nedokázala se srovnat s tím, že to mezi náma skončilo. Musím se teda přiznat, že jsem to nezvládnul zrovna nejlíp. Potkal jsem někoho jinýho a zamiloval se. Nebylo to nic hezkýho, ale srdci člověk neporučí, znáš to.“

„Byl jsi jí nevěrnej?“

„To záleží na tom, jak se na to díváš. K ničemu mezi náma nedošlo, teda po fyzický stránce, nedali jsme si ani pusu. Ale z citovýho hlediska jsem jí byl nevěrnej určitě, a rozhodně na to nejsem pyšnej.“

Chápala jsem ho. Nevěru nesnáším, ale city se nedají vždycky ovládat.

„Samozřejmě mi bylo jasný, že tím Lindě ublížím, asi právě proto jsem rozchod tak odkládal. Ale v životě by mě nenapadlo, že jí z toho takhle hrábne.“

„Co udělala?“

Chris se znovu poškrábal na bradě.

„Linda dlouhý léta bojuje s duševní poruchou.“

„S jakou duševní poruchou?“

Nikdy jsem ten pojem tak úplně nepochopila. U tělesnejch potíží se přece taky mluví spíš o nemocech než o poruchách, člověk není stroj, aby se porouchal.

„Věděl jsem, že je labilní. Už předtím, někdy v pubertě, trpěla depresema a poruchama příjmu potravy. Je hodně přecitlivělá.“

Přišlo mi to hloupý. Koneckonců, kdo by nebyl přecitlivělej, když ho někdo, koho miluje, opustí?

„Když jsem jí vysvětlil, jak se věci mají, hrozně se rozzuřila. Měla záchvaty vzteku. Házela věcma a vyhrožovala mi. Tohle je sice můj byt – když se objevila Linda, měl jsem ho už tři roky –, ale navzdory tomu se odmítala odstěhovat. Musel jsem pár tejdnů bydlet u mámy, vyhrožovat Lindě policií a tak dál, teprve pak to vzdala.“

„Takže v tomhle ti tvoje máma pomohla?“

„No, ještě tu bylo pár dalších věcí. Ono to totiž potom bylo ještě horší. Linda začala pronásledovat tu moji novou přítelkyni. Posílala jí esemesky, několik set denně. Pak si na ni jednou počkala před barákem, kde tehdy pracovala, a pověsila se jí na paty.“

„To zní fakt šíleně.“

Jako zápletka z nějakýho filmu.

„Celou tu dobu jsem si myslel, že je možný se s ní nějak domluvit. Koneckonců jsme spolu byli tři roky. Moje nová přítelkyně to chtěla ohlásit na policii, ale přemluvil jsem ji, aby to nedělala. Vždyť jsem Lindu znal.“

„To je teda fakt bizár. Takže jestli to dobře chápu, dáváš si teď na ženský pozor.“

Chris přikývnul.

„Ale ono to bylo ještě šílenější. Linda šla na policii a podala na mě trestní oznámení. Navykládala jim tam hromadu příšernejch věcí. Radši na to ani nemyslím. Tvrdila, že jsem jí ubližoval, že jsem ji znásilňoval. Bylo to absurdní.“

„No do hajzlu,“ vydechla jsem.

„Musel jsem sedět u výslechu a poslouchat spoustu úchylnejch obvinění, co všechno jsem jí podle ní prováděl. Nic horšího jsem v životě nezažil. V jednu chvíli jsem se dokonce bál, že by to mohla vyhrát. Vypadalo to, že jí vyšetřovatelé uvěřili. Moc nechybělo a byl bych v háji, byl bych považovanej za někoho, kdo tejrá a znásilňuje ženský. Měl bych zničenej život.“

„No do hajzlu.“

Nic jinýho jsem ze sebe nedostala. Chris vypadal otřeseně, jako by se mu to najednou všechno znovu vybavilo, a já se styděla, že mě předtím vůbec napadlo to o těch „znásilňovacích drogách“.

Vlastně jsem žádnou chybu neudělala. Život mě naučil vnímat každýho chlapa jako potenciálního hajzla, kterej by mě mohl znásilnit. Opatrnosti nikdy nezbejvá, aneb better safe than sorry. Nebyl důvod, abych se kvůli tomu cítila provinile, ale když jsem viděla, jak je Chris vyděšenej, nemohla jsem si pomoct.

„Po čase to skončilo i s tou novou přítelkyní. Tvrdila, že stojí za mnou, ale jasně jsem na ní viděl, že má svoje pochybnosti. Možná je chyba, že jí to vyčítám, koneckonců jak si mohla bejt jistá? Ale nedokázal jsem bejt s někým, kdo věřil, že bych mu mohl ublížit.“

Bleděmodrý oči se mu leskly a mně se hlavou míhaly myšlenky jako poletující ptáci.

„Takže proto žiju sám a holek se tak trochu bojím,“ dodal Chris s posmutnělým úsměvem. „Asi ještě chvíli potrvá, než dokážu někomu zase věřit.“

„To chápu.“

S hlubokým povzdechem sklonil hlavu. Čistě podvědomě jsem mu položila ruku na koleno, abych ho trochu utěšila. Vyzařovalo z něj teplo a putovalo mi po těle. V očích se mu třpytily slzy.

Nevím, co jsem si v tu chvíli myslela. Nejspíš mi ho bylo líto.

Alkohol mi proměnil mozek v rozmačkaný ovoce.

„No tak,“ vztáhla jsem ruku a objala ho kolem krku.

Když zvedl obličej, přejela jsem mu pusou přes rty a políbila ho.

„Nech toho,“ zamumlal a odstrčil mě. Pustila jsem ho. Co to tady dělám?

„Takhle ne,“ zavrtěl hlavou. „Ne teď.“

Měla jsem sto chutí zalízt pod sedačku a zmizet.

„Myslím, že bude nejlepší, když pojedeš domů,“ prohlásil Chris a vzal do ruky mobil. „Objednám ti taxíka. Kde bydlíš?“

Neuvěřitelně trapný. Nechtěla jsem se na něj ani podívat.

Řekla jsem mu adresu, a zatímco telefonoval, doklopýtala jsem do předsíně. Když jsem se uviděla v zrcadle, musela jsem přivřít oči. Ten odraz v zrcadle jako by křičel sakra pomoc.

V telefonu jsem našla novou zprávu od Aminy.

Co se děje? Kde jsi???

Na cestě domů, odpověděla jsem.

Chris se mnou vyšel až na ulici a tam mě objal. Bylo to takový strnulý. Byla jsem přesvědčená, že už ho v životě neuvidím, a když jsem se usadila v taxíku, zalitovala jsem, že jsem mu dala svoji skutečnou adresu.

60

Michael Blomberg má novou košili – delfíní modř kombinovaná s bílejma knoflíčkama. Vyhrnul si rukávy a z kapsičky mu čouhá halabala složenej kapesník. Nakloní se nad stůl, co to jde, a blejskne po mně přehnaně zářivým úsměvem.

„Byl bych vážně moc rád, kdyby ses setkala se svou matkou.

Potřebujeme si promluvit, všichni tři.“

„To nejde,“ zavrtím hlavou.

Už samotná ta představa mě děsí k smrti.

„A co jí mám podle tebe říct, co?“ zeptá se mě. „Že se nechceš vidět s vlastní mámou?“

Jasně že se s ní vidět chci. Po ničem netoužím víc. Jenže tohle by Blomberg nikdy nepochopil.

„Prostě jí řekněte, jak to je. Že to prostě nezvládnu.“ Zhluboka si povzdychne.

„Anebo jí něco nalžete,“ navrhnu mu. „Určitě jste schopnej vymyslet si nějakou šikovnou lež.“

Velkej advokát zavrtí hlavou.

„Znám Ulriku už spoustu let…“

„Já vím. Znáte mámu dost dobře, co?“

Blomberg ztuhne. Není to poprvý, co jsem něco podobnýho naznačila, a nejspíš to není ani naposled. Jen ať si s tím láme hlavu. Nevědění je moc.

„Znáte i Margaretu Olsenovou?“ zeptám se.

„Ano i ne. Je přece…“

„Profesorka.“

Trhne sebou. Rozmrzele se zamračí.

„Lund je malé…“

„Malej rybníček.“

„Malé město,“ opraví mě. „Lund je malé město.“

„Ona si taky myslí, že jsem to udělala?“

„Cože? Kdo?“

„Margareta Olsenová. Myslí si to?“

„Nemám ponětí,“ pokrčí Blomberg rameny. „Co na tom záleží? Je přece jedno, co si kdo myslí. Důležité je, že můžeme před soudem poukázat na důvodné pochybnosti.“

„Vážně je to to nejdůležitější? Tak proč to teda vypadá, jako by už všichni měli naprosto jasno v tom, co se stalo?“

„Kdo všichni?“

„Policie, státní zástupkyně, tak nějak úplně každej.“ Blomberg si nervózně poposedne, ale i tak se i nadále tváří, že si je stejně jistej jako předtím.

„Tomu se říká konfirmační zkreslení. Když si člověk vytvoří nějakou teorii, všechno, co mluví proti ní, ignoruje. Děje se to nesmírně často. Ani to nemusí být vědomé. A nejspíš to většinou ani vědomé nebývá.“

„Ale vyšetřování by přece mělo bejt objektivní, ne?“ Pokrčí rameny.

„Bavíme se tu o lidech. Všichni jsme jenom lidi.“

Pak si přejede prsty po zlatým řetízku na krku, jako by si dodával odvahu, aby mohl vypustit tu malou bombu.

„Linda Lokindová.“

Dívá se na mě a čeká, jak zareaguju.

„Co je s ní?“ chci vědět.

„Znáš se s ní?“

„Jo i ne. Lund je malej…“

„Rybníček.“

Opře se na židli a spiklenecky mrkne jedním okem.

„No tak povídej, Stello. Ty už ses s Lindou Lokindovou někdy setkala, viď?“

„Setkala?“ To zní dost formálně. „No, každopádně vím, o koho jde.“

„Vážně?“

Blomberg zvolna přikývne. Otázkou je, kolik toho o ní ví on.

„Párkrát jsem ji viděla. Nic víc v tom nebylo.“

„Ale věděla jsi, že s Chrisem Olsenem několik let chodila?

Dokonce spolu bydleli.“

Pokousím se zatvářit překvapeně, ale nezdá se, že by to Blomberga moc přesvědčilo.

„Hodlám jim předhodit Lindu Lokindovou jako další možnou pachatelku.“

„Cože? To jako policii?“ Přikývne.

„To nemůžete!“

Poleje mě horko a točí se mi hlava. Myšlenky mí víří v kruhu.

„Ale mohlo by tě to dostat ven,“ namítne Blomberg.

To si fakt myslí, že Chrise zabila Linda? Natáhnu se po vodě, a když si chci nalejt, povede se mi pobryndat stůl. Blomberg zaujatě sleduje každej můj pohyb.

„Linda Lokindová obvinila Christophera Olsena na jaře, tedy poté, co se s ní rozešel, z domácího násilí. Podle ní to byl opravdový tyran. Obstojný motiv k pomstě, ne? A je úplně jedno, jestli to byla pravda, nebo ne. V očích Lindy Lokindové byl Olsen darebák, který ji znásilňoval a týral těmi nejděsivějšími způsoby.“

„V jejích očích? Vy si myslíte, že lhala?“ Blomberg mávne rukou.

„To není podstatné. Každopádně je tu dost věcí, které naznačují, že ho Lokindová mohla zabít. Vyhrabali jsme toho na ni spoustu.“

„Jak vyhrabali? Vy přece nejste policie,“ namítnu. „Máte akorát hájit mý práva. Ne si hrát na šerloka.“

Obdaří mě shovívavým pohledem, jako bych byla malá holka.

„Takhle prostě vypadá situace. Když policie nedělá svoji práci, musíme ji dělat za ni. Není to tak, že bych chtěl obvinit Lokindovou z vraždy. Prostě se chci postarat, abych v tvém případě vyvolal důvodné pochybnosti.“

Teď už jsem zpocená jak myš.

„Ne,“ zavrtím hlavou. „Tohle není správný. Lindu do toho nezatahujte.“

Tváří se překvapeně.

„Ale tebe to může zachránit, Stello. Musím to probrat s tvojí mámou.“

„Máte sakra zachovávat mlčenlivost. Mohla bych vás nechat suspendovat.“

Blomberg si položí ruce na břicho. Nasadí výraz, jako by mě litoval.

„Ty vůbec netušíš, čím si kvůli tobě Ulrika prošla.“

„Jak to myslíte?“ Odstrčí židli a vstane.

„O čem to sakra mluvíte?“ naléhám.

Moje máma se většinou stará jenom sama o sebe a svoji kariéru.

Čím si asi tak kvůli mně mohla projít?

„Ještě se vrátím,“ ujistí mě Blomberg.

Pak se otočí a zabouchá na skleněný okýnko.

„Vy si to taky myslíte, že jo?“

„Co bych si měl myslet?“

„Taky si myslíte, že jsem to udělala.“

61

V neděli jsme se s Aminou sešly v jedný hamburgrárně v centru. Smrděl tam přepálenej tuk. Lidi se u stolků potichu bavili, byli většinou rozcuchaný a měli zarudlý oči.

Amina mě vzala za paži.

„Stalo se něco?“

Položila jsem tác s bouchnutím na stůl.

„Ne, už jsem ti to říkala.“

„Ale no tak, něco se snad přece jenom stalo, ne?“ nepřestávala dorážet. „Nějaký potíže?“

Z hlasu jí zaznívala podrážděná zvědavost, nebyla ani trochu nadšená.

„To jako žárlíš?“

„Nech toho.“

Amina je jedinej člověk, co znám, kterej jí hamburgery příborem. Teď do toho svýho zabodla vidličku a začala ho pižlat nožem.

„Promiň. Neměla jsem v plánu s ním jet domů. Měli jsme se jenom podělit o taxíka.“

„Nech toho. Já přece nežárlím.“

„Přísahám, že se nic nestalo.“

Amina zařízla nůž do hamburgeru tak prudce, až zaskřípal o talíř.

„Pamatuješ, jak mluvil o tý stalkerce?“ zeptala jsem se jí. „Byla to jeho bejvalá přítelkyně.“

„Cože?“

Vyprávěla jsem jí, co mi Chris pověděl o svý bejvalce, která se nechtěla smířit s tím, že se zamiloval do jiný. Jak sledovala a otravovala jeho novou holku a pak na něj podala trestní oznámení, kde ho obvinila, že ji týral a znásilňoval.

„To je fakt úchylný,“ zašklebila se znechuceně Amina. „Od takovejch týpků by ses rozhodně měla držet dál.“

„Od takovejch týpků? Chris toho s tím, že jeho bejvalce přeskočilo, asi moc nenadělá.“

Nezdálo se, že by to Aminu přesvědčilo.

„Hodláš se s ním ještě sejít?“

„Proč bych měla?“

Vložila jsem do hlasu víc jistoty, než jsem doopravdy cítila.

V pondělí jsem byla celej den v práci. Pepřák jsem našla v kapse od bundy a vrátila ho zpátky do kabelky. Domů jsem se vrátila pozdě večer. Převlíkla jsem se do tepláků, udělala si dva chleby s burákovým máslem a uvelebila se na sedačce v obýváku, kde jsem se pustila do pročítání zpráv v mobilu. A mezi nima jsem našla Chrisovu žádost o přátelství.

Co po mně může chtít? Zazobanej pohlednej devětadvacetiletej frajer, kterýmu říká pane několik firem a kterej si jezdí po celým světě. Ovšemže mi bylo naprosto jasný, o co mu jde. Měla jsem se zařídit podle Amininy rady. Nebyl důvod se s tímhle člověkem dál bavit.

Chvíli jsem váhala, ale pak jsem žádost o přátelství přijala. Koneckonců je to jenom Facebook. Nehodlám si toho chlapa brát.

Za půl minuty se objevila první zpráva.

Nepřestávám na tebe myslet, psal mi.

Něco mě na tý formulaci zarazilo. Tehdy jsem to nedokázala přesně vyhmátnout, dneska už to ale vím. To divný zdůraznění. Co ty na to, Méďo? Jako by na mě myslel neustále, i zrovna v tuhle chvíli.

Stello? napsal, když jsem mu hned neodpověděla. Mimochodem, moc krásný jméno.

Naťukala jsem krátkou odpověď, pak ji zase vymazala, napsala novou a vymazala i tu. Nakonec jsem odeslala tuhle:

V italštině to znamená hvězda

V odpověď mi poslal smajlík – srdíčko.

Táta Itálii miluje, pokračovala jsem. Popravdě je jí trochu posedlej

Chris poslal palec nahoru.

Itálie je fajn. Cinque Terre, Toskánsko, Ligurie.

Odpověděla jsem zívajícím smajlíkem.

Bublinka s třema tečkama mi napověděla, že mi píše další zprávu, ale žádný text se neobjevoval. Svírala jsem telefon v ruce. Nakonec zpráva dorazila.

Víš, že když se zeptáš lidí na smrtelný posteli, čeho ve svým životě nejvíc litujou, tak nikdy nemluví o ničem z toho, co udělali, ale vždycky litujou, že něco neudělali?

Cože? Tak takhle flirtujou devětadvacetiletý staříci?

Já nehodlám litovat vůbec ničeho, odepsala jsem. Usmívající se smajlík.

Myslím, že jsme si podobný, pokračoval. Patříme k lidem, který nikdy nemaj klid. Proto musíme držet při sobě, abychom přežili.

Snažil se mě analyzovat. A to já nesnáším.

Nic o mně nevíš, napsala jsem mu. Vzápětí dorazila odpověď:

Řekl bych, že o tobě vím víc, než tušíš.

Ten člověk to fakt přeháněl.

Tak třeba si myslím, že spíš nahá.

A sakra. Přečetla jsem si to třikrát po sobě.

Chtěla jsem se prostě naštvat, ale proti mý vůli mi to i polichotilo. Bylo to hrozně nečekaný.

Už musím jít spát, napsala jsem mu. A on mi odpověděl:

Sladký sny, hvězdo.

Okamžitě jsem volala Amině. Připadalo mi, že je smutná.

„Dělej, jak myslíš,“ řekla mi.

„Zapomeň na to, nemám zájem.“

I já si uvědomovala, že to zní jako lež.

„Už mě prostě hrozně unavuje, jak se furt nic neděje,“ povzdychla jsem si. „Je tady příšerná nuda.“

„Brzo odsud vypadneš a vydáš se na cesty.“

„Brzo?“ Amina a já jsme nikdy nevnímaly čas stejně. „Do tý doby zbejvá ještě několik měsíců. Jestli teda vůbec vyrazím.“

„To víš, že jo,“ utěšovala mě Amina. „Ono to uteče.“

Vzala jsem si počítač do postele. Pár dní předtím jsem našla jedny americký stránky zaměřený na psychopaty a ukázalo se, že je to hotovej zlatej důl. Spousta zajímavejch příspěvků od různejch psychiatrů a psychologů. Četla jsem, že se psychopati občas popisujou jako predátoři, který manipulujou svým okolím díky mimořádně silnýmu osobnímu kouzlu a charismatu. Když je někdo jejich falešnejm lichotkám vystavenej, málokdy pozná, že s ním dotyčnej manipuluje, dokud není pozdě. Takovej psychopat často a bez výčitek lže. Lže, aby dosáhnul vlastních cílů, vytvořil vylepšenej obraz sebe sama a získal, co chce.

Já byla ve lhaní vždycky přímo mistr. Že by psychopatickej rys? Psychopat moc dobře ví, že lže. Já to taky věděla. A občas se samozřejmě stávalo, že jsem lhala, abych pro sebe získala nějakou výhodu. Nebyla jsem si ani úplně jistá, jestli jsem pokaždý, když jsem lhala, měla výčitky svědomí. Co to o mně vypovídá?

Četla jsem článek o nějaký ženský, která měla zničenej život, protože potkala chlapa, kterej ji postupně připravil úplně o všechno. Pochopitelně mi jí bylo líto, ale nemohla jsem si pomoct, cítila jsem vůči ní i jistý pohrdání.

V pátek mi v práci najednou padnul zrak na Chrisovu esemesku. Jinak si s sebou telefon na prodejnu nikdy neberu. Zvlášť ne, když je tam i Malin, naše vedoucí. Je to takovej ten typ šéfový, která by člověka za to, že v pracovní době používá mobil, byla klidně schopná vyrazit.

Jako brigádnici by mi asi padáka nedala, ale i tak… Pravidla jsou pravidla. Malin už je prostě taková. Kolujou pověsti, že jedný holce přestala přidělovat hodiny jenom proto, že dotyčná v době, kdy stála u kasy, žvejkala žvejkačku.

Ve chvíli, kdy jsem zjistila, že přišla esemeska od Chrise, jsem ale měla pauzu. Byla jsem sama v kuchyňce, což nejspíš bylo jediný štěstí, protože moje reakce by se dala čekat spíš u nadšený patnáctky.

Můžeš bejt dneska hotová už v 6? Pošlu pro tebe limuzínu. Navrhuju, aby sis vzala šaty. A možná pyžamo. I když ba ne, ty vlastně spíš nahá.

Když jsem to četla, úplně jsem se zatetelila.

Na jednu stranu byl Chris fakt přes čáru. Na druhou stranu byl můj život děsně nudnej. Nikdy jsem nejela v limuzíně a přiznávám se, že jsem materialistka, na kterou není těžký udělat dojem. Co by se asi tak mohlo stát? Je to jenom rande. Kdo by se nechtěl hodit do gala a projet se limuzínou do parádní restaurace na jídlo, jehož název ani nedokáže vyslovit?

Chvilku jsem ho na odpověď nechala čekat, ale popravdě řečeno jsem vůbec neváhala. Takový pozvání bylo příliš skvělý na to, abych ho odmítla.

Přesně v šest jsem stála na chodníku ve svým nejnovějším a nejvíc sexy modelu. Dorazila limuzína. Byla to taková ta obrovská s bílýma sedačkama a pořádným barem. Cestou do Kodaně jsme si otevřeli láhev moëtu a připili si.

„Jsem hrozně rád, že se ti chtělo se mnou jet,“ prohlásil Chris. Oči mu zářily.

Jakmile jsme dorazili na místo, oběhnul auto a přidržel mi dveře. Pak mě vedl před sebou, na boku jsem cítila lehkej dotek jeho ruky.

Restaurace měla očividně několik michelinskejch hvězdiček a byla známá po celým světě. Jméno už jsem zapomněla. Jídlo bylo spíš divný a navzdory tomu, že jsme měli čtyři chody, jsem ve chvíli, kdy jsme zase nasedali do limuzíny, nebyla ani zdaleka najedená.

„Můžete na chvilku zastavit?“ křikla jsem na šoféra, když jsme jeli kolem stánku se zmrzlinou.

Koupila jsem si obrovskou porci zmrzliny se šlehačkou a marmeládou navrchu. Pak jsme se usadili u rozkládacího stolku, kolem nohou nám poskakovalo moře racků a Chris s očima navrch hlavy zíral, jak jsem během chvilky celá ulepená od marmelády a olizuju si prsty.

„Já ten tvůj styl žeru,“ poznamenal.

Sice jsem nechápala, co se mu na tom tak líbí, ale pochopitelně mi tím zalichotil.

Večer jsme zakončili v jednom baru vysoko nad městem, odkud byl výhled přes Öresund až do Švédska. Nějakej brunátnej chlapík hrál na piano smutný písničky a Chris se na mě díval tak dlouho a upřeně, že jsem se jen taktak nezačala červenat.

„O čem sníš?“ zeptal se mě.

„Promiň, jenom jsem se zamyslela…“

„Ne,“ skočil mi do řeči a na tvářích se mu objevily dolíčky, který vypadaly jako maličký buráky. „Chtěl jsem jenom vědět, jaký máš sny? Co chceš podniknout se životem?“

„Aha, takhle jsi to myslel.“

Znovu to důvěrně známý sevření žaludku.

„Tuhle otázku nesnáším.“

„Proč?“

„Protože na ni nemám odpověď.“ Chris zvedl obočí.

„Je to pravda,“ ujistila jsem ho. „Všichni moji kamarádi přesně vědí, co chtěj dělat, mají celej život tak nějak naplánovanej. Cestování, vzdělání, práce, rodina. U mě to takhle nefunguje. Akorát by mě to nudilo.“

„To mě taky. Zní to příšerně. Ale já to myslel jinak.“

„Podle mě je otrava dělat si nějaký plány třeba na příští víkend.

Mám radši překvapení.“

Znova se zasmál a oči se mu rozzářily jako diamanty.

„Jsem zrovna takovej.“

Usmála jsem se na něj. Přes věkovej rozdíl jsme měli spoustu společnýho.

„Většina lidí v mým věku má život samou rutinu,“ řekl, zrovna když pianista začal hrát takovou tu písničku ze Lvího krále od Eltona Johna. „Když je člověku pětadvacet, něco se stane. Všichni najednou začnou bejt příšerně nudný. Všechny jejich dny vypadají stejně, dělají pořád ty samý věci, koukají na ty samý programy v televizi, poslouchají pořád to samý, jedí to samý, chodí do tý samý posilovny, na Instagramu sledujou ty samý účty a mají pořád ty samý názory na všechno od politiky po počasí.“

„Brr, doufám, že takhle nikdy nedopadnu.“

„To nehrozí. Ty ani já takoví nejsme.“

Pobrukoval si refrén. Can you feel the love tonight?

„Proto jsem taky sekla s házenou. Byla jsem popravdě fakt dobrá, hrála jsem za národní tým a tak. Ale najednou mi to všechno přišlo hrozně sešněrovaný. Každej útok se musel předem plánovat, a když člověk něco udělal z vlastní iniciativy, dostal od trenérů vynadáno. Už mě to nebavilo.“

„Takhle zabíjej tvořivost,“ povzdychnul si Chris.

„A už to není takový vzrůšo. Jaká to může bejt zábava, když je všechno naplánovaný předem?“

„Mluvíš tak moudře.“

„Na svůj věk?“ Zasmál se.

„Věk se přeceňuje. U většiny lidí funguje podobně jako prázdný kalorie. Člověku pár let přibude, ale nijak se nerozvíjí.“

O hodinu později stál šofér limuzíny na ulici a přidržoval mi dveře. Koutkem oka jsem znova zahlídla pár závistivejch pohledů. Přímo uprostřed mostu přes Öresund otevřel Chris střešní okýnko a vstal. Stáli jsme těsně u sebe, vítr ve vlasech. Jako bychom se vznášeli. Když jsme padli zpátky na bílou sedačku, byla jsem vyčerpaná. Dívali jsme se na sebe, byl to skoro takovej pocit, jako bychom se spolu právě vyspali. Chris se smál a jeho rty byly tak blízko u mejch, že se nakonec nemohly nedotknout. Rychlá pusa a pak mě hned pustil.

„Promiň,“ řekl. „Nechal jsem se unýst.“

„Přestaň se omlouvat. Radši mě líbej.“

Ale Chris sklonil hlavu a jeho pohled jako by se najednou stáhnul.

„Víš, nic jinýho bych neudělal radši,“ řekl.

„Ale?“

Narovnala jsem se, dala kolena k sobě a shrnula si všechny vlasy do jedný ruky.

„Ještě pořád jsem se úplně nepřenesl přes tu záležitost se svojí bývalou. Přísahám, že s tebou to nemá nic společnýho. Jenom potřebuju ještě trochu času.“

„Chápu.“

Vzpomněla jsem si na Aminu. Za všechny ty roky, co jsme byly nejlepší kámošky, se nám nikdy nestalo, že bychom měly zájem o stejnýho kluka. Přesto jsme tohle nebezpečí předvídaly a předem se dohodly, že nikdy nedovolíme, aby nějakej chlap vstoupil mezi nás. Tentokrát to bylo takový divný. V tom baru se Amina s Chrisem seznámila první. A rozhodně to vypadalo, že o něj má zájem. Takže jsem se vlastně měla stáhnout, na Chrise zapomenout a jít dál.

„Díky, že máš takový pochopení,“ položil mi Chris ruce na koleno. „Náš čas teprve přijde.“

62

„Tohle číst prostě nemůžu,“ řeknu Méďovi a vrátím mu knížku, kterou mi právě dal.

Jmenuje se Znásilnění a je to nejtenčí a nejmodernější román z těch, který jsem od něj zatím dostala. Jenže z textu na zadní straně obálky se mi udělalo nanic.

„Jak to myslíte?“

„Přijde mi, že to není nic pro mě.“

Méďa se zatváří uraženě a strčí knížku zpátky do kožený aktovky.

„Mám dojem, že na někoho, kdo toho zatím moc nepřečetl, máte velmi jasný názor na to, co se vám líbí a co ne.“

Ten roztrpčenej tón se k němu vůbec nehodí.

„Ráda svý názory někdy přehodnotím,“ odpovím. „V tom to není.“

„Dobře, tak v čem?“

Zaslouží si vysvětlení. Méďa je jedinej člověk, kterýho tu mám, takže nemůžu riskovat, že bych o tu trochu důvěrnosti, kterou jsme si mezi sebou vytvořili, mohla přijít.

„Nedokážu číst o znásilnění,“ vysvětlím mu a odvrátím pohled. Cítím, jak na mě Méďa zírá.

„Snad ne…?“ zeptá se.

„No jo.“

Skoro to zašeptám.

„Omlouvám se. To jsem nevěděl.“

„Jak byste to mohl vědět?“

Pomalu otočím hlavu a vidím, jak se Méďův výraz změnil. Jasný jiskřičky v jindy chlapeckým pohledu zahalí tma.

„Nikdo to neví,“ pokračuju. „Ani jsme to neoznámili.“

„My?“

Zhluboka se nadechnu a s pohledem upřeným na stůl mu vyprávím o konfirmačním táboře, o Robinovi a o tátovi, o tom svým pitomým plánu, jak se pomstít, a o všem, co se stalo potom.

Méďa mi opatrně položí ruku na záda.

„Je mi to tak hrozně líto, Stello.“ Hlas mi vypoví poslušnost.

Nedokážu pochopit, že tohle dělám. Spousta bariér v mým nitru se uzavírá, křičí na mě, ať přestanu, ale přesto mluvím dál. Takhle jsem nebyla vychovaná. Jsou věci, do kterejch nikomu cizímu nic není. Některý záležitosti člověk drží doma v rodině. Neříkám všechno dokonce ani Amině. Pár let, když nám bylo tak čtrnáct, jsem si myslela, že je to ve mně, že jsem v tomhle jiná než ostatní. Všechny myšlenky a pocity s sebou nesly pocit studu. Kdybych někomu odhalila svoje nejniternější úvahy, nejspíš by mě zavřeli do cvokárny a napumpovali mě těma nejsilnějšíma oblbovákama.

No jo, já vím. Takový příšerný klišé. Ukažte mi čtrnáctiletou holku, která si nemyslí, že je něco extra a že ji nikdo jinej nechápe. Ale tohle nebyla hlavní příčina, proč jsem tak dlouho váhala, než jsem o tom znásilnění řekla Amině. Bylo v tom něco jinýho. Tak zoufale jsem toužila budit dojem silný holky, kterou ve mně všichni viděli, že jsem se s rolí oběti prostě nedokázala ztotožnit. A byla jsem vůbec oběť? Máma s tátou tvrdili, že když to oznámíme na policii, nejhůř si to odskáču já. Tak za tejden nebo tak nějak jsem byla přesvědčená, že jsem vlastně znásilněná nebyla. Koneckonců jsem do tý chaty vedoucích šla dobrovolně, z vlastní vůle. Vždyť jsem to vlastně od začátku plánovala. A ze všeho nejvíc mě štvalo, že mě táta špehoval.

„No do hajzlu,“ zvýší Méďa hlas. „Takže vás znásilnili, a vaši rodiče to nebrali vážně!“

„Jenže já je chápu,“ řeknu. „Teď už je chápu.“

„Cože? To přece nemyslíte vážně?“

„Jsem ráda, že jsme s tím tehdy na policii nešli.“

Méďovi to vyrazí dech.

„To jsem měla sedět u soudu a vysvětlovat, proč jsem mu dala pusu a šla s ním do jeho pokoje? Vyčítali by mi, že jsem se nebránila, že jsem nekřičela o pomoc. Všichni by mě odsuzovali, přestože jsem byla oběť.“

Méďa zavrtí hlavou.

„Člověk musí mít důvěru v právní systém.“

„Ne, to teda ne. Kéž bych ji mít mohla, fakt bych ráda, ale prostě to nejde. Musím ochránit sama sebe.“

Méďovi se zablýskne v očích, jako by mu něco právě došlo.

Mám strach, že jsem mu toho prozradila až moc.

63

V sobotu večer jsme s Aminou seděly u nich na balkoně a probíraly, kam bychom tak mohly vyrazit. V jednu chvíli byla Amina celá natěšená a já váhala. V následujícím okamžiku jsem byla plná elánu já a Amina ztratila zájem.

„Mám zejtra zápas,“ připomněla mi. „A nejsi ty v práci?“

To byla pravda. Vlastně jsem přes léto měla bejt v práci každej den.

„Tomu se snad ani nedá říkat práce, protože tam toho zase tolik nenapracuju. Je to celkem sranda. Chodit do školy bylo sakra těžký, ale v Háemku se člověk fakt nepředře.“

Amina se zasmála.

„Vážně to pro tebe bylo ve škole tak těžký?“

„No, pro mě vlastně ani ne, spíš pro ty, co to tam brali vážně a učili se.“

Amina samozřejmě k těmhle lidem patřila. Já jsem zvládala prolejzat se slušnejma známkama díky tomu, co už jsem znala z dřívějška, zdravýmu rozumu a nadání ze všeho se vykecat. Naproti tomu Amina má něco, co mně chybí. Myslím, že by se tomu dalo říkat smysl pro povinnost, taková ta schopnost některý věci prostě brát takový, jaký jsou, Udělat všechno hned, bez protestů a odmlouvání. Amina sama tvrdí, že je to tím, že sem její rodina přišla z bejvalý Jugoslávie, ale já si tím nejsem tak jistá. Každopádně to bylo vždycky stejný. Amina všechno poslušně odkýve, udělá, co se jí řekne, a svý skutečný pocity ventiluje až potom. Já si naopak postavím hlavu, nafouknu se a veškerý námitky ze sebe vychrlím přímo v žáru okamžiku.

„No tak fajn, zůstaneme doma,“ prohlásila jsem. „Budem tu sedět a hnít ve vší tý marnosti.“

Dole na ulici vesele povykovala nějaká parta holek a Amina nám dolila víno.

„Co dělá dneska večer Chris?“

„Nemám ponětí,“ pokrčila jsem rameny. „To, co třicetiletý chlapi obvykle dělávaj. Večeře ve dvou? Jednání v bance? Velkej nákup na víkend?“

Amina na Facebooku zadala jeho jméno.

„Uzamčenej profil.“

„Na tom není nic divnýho, když tě někdo stalkuje.“

„Společný přátelé,“ pokračovala Amina. „Stella Sandellová.

Tak na ten jeho Facebook musíš ty.“

„A proč?“

„No šmírovat ho přece, co jinýho?“

Vytáhla jsem mobil a vyhledala Chrise na Facebooku. Na profilový fotce se usmíval přímo do objektivu, měl rozcuchaný vlasy a oči mu jiskřily.

Jinak na jeho stránce skoro nic nebylo. Několik jednotlivejch aktualizací statusů, nějaký fotky z cest, doporučení na pár dobrejch restaurací. Jenom sto osmdesát sedm přátel.

„Projeď starý úvodní fotky,“ pobízela mě Amina. „Lidi si je často zapomínaj promazávat.“

Klikla jsem na úvodní fotku, na který byla nekonečná bílá pláž v ananasově žlutým západu slunce. Našla jsem pak ještě dvě další fotky. Na jedný bylo logo fotbalovýho klubu Liverpoolu. A na poslední stál Chris před vysokou kamennou zdí. Byl opálenej, měl zarudlý oči a držel se za ruku s nějakou holkou.

„To je ona? Jeho bejvalka?“ Amina mi zabavila telefon.

„Nevím.“

Ale připadalo mi, že to vlastně vím. Tohle musí bejt ona. Linda. Holka na fotce byla hotová supermodelka. Měla vlnitý světlý vlasy, třpytivý modrý oči, výrazný lícní kosti a pleť hladkou a svěží jako broskvička.

„Nevypadá teda zrovna jako psychopatka,“ podotkla Amina. Neodpověděla jsem. To, co jsem viděla, se mi nelíbilo.

„Podívej tady,“ vyhrkla Amina a ukázala na displej svýho vlastního mobilu.

Našla tam nějakou stránku s osobníma údajema. Nahoře stálo jméno Christopher Olsen. Adresa souhlasila, Pilegatan, Lund. O kus níž se psalo, že má dotyčnej obchodní zájmy ve čtyřech různejch firmách. Že je svobodnej a má narozeniny v prosinci. A že mu bude třiatřicet.

„Třicet tři? Neříkal snad…?“

„Takže nám o svým věku lhal.“

Amina se na mě znepokojeně podívala.

Do tý doby jsem neměla nejmenší podezření. Chris Olsen je očividně přesvědčivej lhář.

Šlapala jsem vlahým nočním vzduchem na kole domů. Na řídítkách se mi houpala kabelka, všechny okna byly pozavíraný. Lund spal.

Když mi Chris zavolal, ze všeho nejdřív mě napadlo, že to nezvednu. Stála jsem rozkročená nad kolem v železničním tunelu na Trollebergsvägen a držela vibrující mobil v ruce. Z displeje na mě lákavě zářilo jeho jméno a mě najednou přemohla zvědavost.

„Nemohla bys sem přijet?“ zeptal se.

„Teď?“

Koukla jsem na hodinky. Půl jedný.

„Jo, teď.“

Byl na nějaký nóbl večeři v Helsingborgu a zněl lehce připitě.

„Stejská se mi po tobě,“ dodal. Znělo to, jako by to myslel vážně.

Byla jsem ještě svěží a plná energie, trochu zklamaná z toho, že se Amině nechtělo jít někam zapařit.

„Tak jo, přijdu.“

Co se může stát nejhoršího?

Vchodový dveře žlutýho cihlovýho domu byly otevřený a já rychle vyšlapala po schodech nahoru. Chris měl na sobě kostkovanou košili a kravatu. Voněl jako chlap a vzduch mezi náma se chvěl.

„Celej den jsem byl nervózní,“ řekl mi, když mi pomáhal z bundy. „Prostě nechápu, že jsem tě ne… Vážně jsem se s tebou chtěl líbat, Stello.“

Vzal mě za ruce a zadíval se mi do očí.

Váhala jsem. Proč nám lhal o tom, jak je starej?

„Kolik jsi říkal, že ti je?“ zeptala jsem se ho rovnou. Odpověděl okamžitě, bez jakýkoli další reakce.

„Nejspíš jsem tvrdil, že je mi devětadvacet. Ve skutečnosti je mi dvaatřicet.“

„Takže jsi lhal?“ Zatvářil se zahanbeně.

„Bál jsem se, abych tě moc nevyděsil. Takže když si Amina tipla, že je mi devětadvacet, prostě jsem řekl, že to souhlasí.“

Malá milosrdná lež. I já si už několikrát ke svýmu skutečnýmu věku pár let přidala.

„Věk je jenom číslo,“ pokrčila jsem rameny. Chris se usmál.

„Nemohl jsem vědět, že se na to díváš takhle. Ale stejně se omlouvám, měl jsem ti to říct dřív.“

„To je v pohodě.“

Vytáhla jsem se na špičky a políbila ho. Špička jeho jazyka mi nesměle vklouzla do pusy, zavřela jsem oči a všechno se se mnou začalo točit.

Srdce mi přetýkalo radostí. Konečně se něco děje!

Brzo už jsem ležela na zádech na sedačce a Chris mě pomalu a něžně hladil, střídavě jenom očima a konečkama prstů. Připadala jsem si jako v nebi.

64

Znovu sedím u Shirine. Působí příjemně a mile jako vždycky, její oči připomínají kolouška Bambiho víc než kdykoli předtím. Takhle koukal v tý scéně, kde mu zastřelili mámu.

„Jak se vám daří?“ zeptá se mě Shirine. Mám sotva sílu pokrčit rameny.

„Přinesla jsem vám tohle.“

Podá mi brožurku nadepsanou Povolání: psycholog. Vezmu si ji a bez většího nadšení v ní začnu listovat.

„Díky,“ řeknu. „Ale nepřijde mi, že by ze mě mohla bejt psycholožka.“

Shirine se zatváří překvapeně.

„To myslíte, že nemůžete, nebo že nechcete? Podle mě by z vás byla naprosto skvělá psycholožka.“

„To jako fakt?“

Odložím brožurku a upírám pohled na stůl.

„Z čeho to pramení?“ chce vědět Shirine.

„Co jako?“

„Ta vaše odevzdanost. Jako byste si ani trochu nevěřila.“

„Děláte si srandu? Sedím tu za vraždu. I kdyby mě soud osvobodil, jsem v háji. Všichni budou přesvědčený, že jsem to udělala. Vážně si myslíte, že by ze mě mohla bejt psycholožka? Ale no tak!“

Shirine se nakloní dopředu.

„Ale vy nejste v háji, Stello. Jste inteligentní, vtipná, bystrá… a hezká.“

Uvádí mě do rozpaků.

„Že vy po mně jedete?“ poznamenám. Její smích uvolní napětí.

„O čem se dneska chcete bavit?“ zeptá se mě.

„O čemkoli, jenom ne o sobě.“

„Můžeme si povídat o něčem jiném. Výběr je na vás.“

„To jako o čemkoli?“ ujistím se.

„Samozřejmě.“

„Potřeba mít všechno pod kontrolou. Co o tom víte?“

„O potřebě mít všechno pod kontrolou?“

„Je to to samý jako nutkavý myšlenky?“

„Ne tak docela,“ odpoví Shirine a přisune ke mně umělohmotnej džbán s vodou. „Potřeba mít všechno pod kontrolou může být nutkavá, ale taky nemusí. Spousta lidí si spojuje potřebu mít všechno pod kontrolou s puntičkářskou pořádkumilovností, ale musím říct, že je to často provázané spíš s potřebou být schopný předvídat budoucnost.“

Naleju si vodu do skleničky.

„Abychom se vyhnuli překvapením?“

„To, že je skutečnost proměnlivá, v mnoha lidech vzbuzuje strach. Hledáme v životě nějakou jistotu. Proto nám připadá, že máme věci pod kontrolou, když dokážeme předvídat, co se stane, a když se můžeme z dobrých pohnutek správně rozhodnout.“

Nestihnu polknout všechnu vodu, trocha mi steče z koutku pusy na bradu.

„Co to znamená správně se rozhodnout?“ Shirine mi podá ubrousek.

„No, to je takové rozhodnutí, o kterém si vy sama myslíte, že je nejlepší, že bude vám i vaší rodině k užitku.“

Zní to rozumně. Jasně že je rozdíl mezi rozhodnutíma, který jsou objektivně správný, a těma, který člověk udělá proto, že je sám považuje za nejlepší.

„V dnešní společnosti, kde se z lidí stávají obchodní značky a všechno se dokumentuje na sociálních sítích, mají mnozí potřebu se prezentovat tak, aby o sobě v očích ostatních vytvářeli určitou představu. Něco takového samozřejmě může vést k nezdravé potřebě mít všechno pod kontrolou.“

V uších mi ozvěnou znějí tátova slova. Drž to v rodině. Táta sociální sítě přímo nesnáší. Některé záležitosti jsou ryze soukromé.

„Paradoxní je, že čím víc se člověk snaží mít všechno pod kontrolou, tím méně mu připadá, že to pod kontrolou skutečně má. A stává se z toho začarovaný kruh. Člověk má pocit, že se mu všechno vymyká z rukou, a tak je ve stresu a pokouší to nějak vyrovnat tím, že se jistě usilovněji snaží dostat všechno zase pod kontrolu.“

Shirine se poškrábe na uchu a dlouho se na mě mlčky dívá. Dokáže vypadat vážně starostlivě, jako by jí na člověku skutečně záleželo, jako by to pro ni nebyla jen práce.

Pak se jí pohled projasní. Položí ruce na stůl a nasadí přísnější tón.

„Teď mluvíme o Christopheru Olsenovi, viďte?“

„Cože?“

Chvíli trvá, než mi to dojde.

„Pokoušel se vás ovládat, Stello? Byl žárlivý?“

Snažím se potlačit impulzy, který mi buší a tepou v hlavě. Tahají a škubou za každičký vlákno v mým těle. Christopher Olsen? Tak semhle se Shirine od začátku snažila dostat? Snaží se mě analyzovat? Celý to byla jenom hra!

„Jděte do prdele!“

Položím ruce na stůl a upřu na ni zuřivý pohled. Shirine se židlí prudce popojede dozadu a ruka jí vklouzne pod desku stolu. Vím, že je tam tlačítko poplašnýho zařízení.

„Jděte do hajzlu,“ zavrčím. „Jste stejná jako všichni ostatní.“

Vstanu a zároveň do místnosti vtrhnou dva dozorci a spoutají mi ruce za zádama.

65

Následující tejdny byly fantastický. S Chrisem jsme jedli zmrzlinu na dlouhým molu v Bjärredu a on mi strčil ruku pod sukni a slíbal mi ze rtů zbytky karamelový posypky.

„Zajedeme si do mořskejch lázní v Ystadu,“ navrhnul další večer, když jsem skončila v práci a seděli jsme na zahrádce baru Stortorget nad dvěma sklenicema osvěžujícího piva.

„Celej víkend pracuju,“ zavrtěla jsem se zklamaným úsměvem hlavou.

„Já nemyslím o víkendu, ale teď!“ No jasně. Kdo by váhal?

Zavolala jsem Malin a ohlásila jsem jí, že jsem nemocná.

„Děsný menstruační bolesti,“ kňourala jsem do telefonu. „Sotva se hejbu.“

Pak jsme se celej den potloukali po lázních v koupacích pláštích, tak jednou za hodinu měli sex, a když přišel večer, usadili jsme se v objetí do proutěnýho křesílka se šampaňským a jahodama a dívali se, jak slunce zalejvá Baltský moře tlumeným světlem přecházejícím v soumrak.

V neděli volala Amina, zrovna jsme se procházeli po pláži.

„Už jsem si dělala starosti,“ prohlásila. „Neodpovídáš na esemesky.“

„Promiň!“

Uvědomila jsem si, že jsem úplně ztratila pojem o čase a prostoru. Chris zaplnil můj svět a já si připadala jako očarovaná.

„V pátek,“ slíbila jsem Amině, „vyrazíme do Tegnérs.“

Chris na mě mrknul jedním okem a něžně mě chytil za ruku.

Z práce jsem se ulejvala dál. V pondělí jsme se vydali vlakem do Tivoli a vykřičeli si hlasivky na horský dráze, a když už pak bylo hodně pozdě, zapsali jsme se do hotelu a ráno se milovali tak dlouho, až nám volali z recepce, že už jsme měli pokoj uvolnit před hodinou.

V pátek přišla Amina za mnou domů a přinesla pizzu.

S Vesuviem v ruce jsme koukaly na Dr. Phila a probíraly některý zásadní životní otázky. Tak třeba jestli je výhodný nebo nevýhodný napsat do životopisu, že člověk účinkoval v nějaký reality show (záleží na tom, která reality show to byla a jakou práci člověk hledá), kterej citát bychom si nechaly vytetovat a na kterou část těla (I fear no evil vzadu na krk nebo Vědět bolí, ale nejistota taky na předloktí). A probraly jsme samozřejmě i manželku Dr. Phila, jestli si doopravdy nechala udělat další plastiku a jak je úchylný, že při každým dílu pořád sedí v publiku a po skončení programu vždycky odcházejí s manžílkem ze studia ruku v ruce. Uběhlo sotva pár minut a už jsem si zase dopisovala s Chrisem.

„Můžu se podívat,“ vytrhla mi Amina mobil. „Copak ti píše?

Něco lechtivýho?“

„Lechtivýho?“

„No, nějaký ty sexemesky.“

„Sexemesky? Copak tomu někdo takhle říká?“ Zasmála se.

„Ale no tak. Proč takový tajnosti?“

Taky mi to nebylo jasný. Normálně mi nedělá problém se jí s milostnejma záležitostma svěřovat. Naopak, ráda je rozebírám do nejmenších podrobností. Nemám na těle jediný erotogenní místečko, o kterým by Amina nevěděla. Ale s Chrisem to bylo tak nějak jiný. Přišlo mi divný to moc podrobně probírat. A nejenom sex, ale i všechno kolem.

„No tak co? Chodíte spolu?“ vyzvídala Amina.

„Jasně že ne.“

„Ale líbí se ti, ne?“

„Jo i ne. Já nevím.“

Nejradši bych o tom moc nepřemejšlela. Nemohlo z toho vzejít nic dobrýho. Rozhodně jsem neměla v plánu se zamilovat – a už vůbec ne do chlapa, kterýmu bylo už dvaatřicet.

„Možná si ho dovedu představit jako takovej svůj letní úlet.“ Amina mě šťouchla do ruky.

„Ty jseš vadná. Prej letní úlet.“

„Nojo, může to bejt takovej letní románek. Člověk si o prázdninách trochu pohraje a pak se vrátí domů a na všechno zapomene.“

Amina se zhroutila smíchy.

Popravdě jsem spíš jen tak něco plácla do větru. Znělo to fajn. Ale už když jsem to říkala, jsem věděla, že to není pravda. Měla jsem z toho úplně jiný pocity. Problém byl, že mě ty pocity, který jsem v sobě začala objevovat, k smrti děsily.

„Sakra, ty jsi hotová playgirl!“ zašklebila se Amina.

„Měla by sis taky dopřát nějakej ten letní úlet,“ zasmála jsem se.

„Je to fakt milý.“

Po večeru v Tegnérs jsem spala u Chrise a probudila jsem se k připravený snídani, včetně čerstvejch houstiček a zapálenejch svíček. Chris dal taky do odšťavňovače několik pomerančů, a když jsem šťávu pila, masíroval mi záda.

„Nemohla by ses dneska vykašlat na práci?“

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou. „Dneska už ne.“

Já tu práci potřebovala. Abych se mohla vydat do Asie, potřebovala jsem každou korunu. Bála jsem se, že Chris bude zklamanej, že rozpoutá přesvědčovací kampaň a bude se mě snažit přimět, abych svý plány na cesty zrušila. Nebo že – v nejhorším případě – bude chtít jet se mnou. Na podobnou debatu jsem nebyla připravená.

„Stejně dneska končím brzo,“ pohladila jsem ho po ruce.

„Za chvíli se zase uvidíme.“ Zavrtěl hlavou.

„Nechápu, co to se mnou děláš. Jakmile se mnou nejsi, připadám si osamělej.“

Ve dveřích jsme se ještě několikrát políbili a já pak seběhla po schodech, nasedla na kolo a šlapala do pedálů jako šílená. Celá udejchaná jsem vpadla do krámu s pětiminutovým zpožděním. Malin si mě prohlídla a pak na mě mrkla.

„Zápas na hřišti soupeře?“

Stála jsem za kasou už hodnou chvíli, když mě Benita konečně vystřídala. Nedostatek spánku z posledních tejdnů mě začínal poněkud vyvádět z rovnováhy.

„Takže si to vezmete?“ obrátila jsem se k zákaznici, která si vyzkoušela už čtyři různý halenky ve stejnejch barevnejch odstínech.

Zlostně po mně loupla očima.

Abych na chvilku vypadla, proklouzla jsem do pánskýho oddělení a balila tam nový košile. Byla jsem zamyšlená, a když jsem za sebou uslyšela nějakej hlas, lekla jsem se.

„Ahoj, Stello.“

Trochu moc blízko za mnou stála asi pětadvacetiletá holka s blonďatejma vlnitejma vlasama a nervózně si mnula ruce.

„My se známe?“

Její tvář mi byla nějaká povědomá, ale nedokázala jsem si ji přesně zařadit.

„Ne, neznáme se,“ zavrtěla hlavou. „Ale znáš se s Chrisem.“

V tom momentě mi bylo jasný, kdo to je. Ta samá holka, kterou jsem viděla na fotce na Facebooku.

„O co ti jde?“

O krok jsem ucouvla.

„Jmenuju se Linda,“ odpověděla. „Chris o mně určitě mluvil.

To proto se teď tváříš tak vyděšeně?“

Srdce mi prudce bušilo. Rozhlížela jsem se kolem, ale v dohledu nebyla živá duše.

„Myslím, že bys měla hned odejít.“

„Taky že půjdu. Mě se bát nemusíš, Stello.“

Byla drobná, hubená a moc hezká, a ani v nejmenším nevypadala, že by byla labilní nebo nebezpečná.

„Jenom ti chci říct, abys byla opatrná,“ řekla. „Chris není takovej, za jakýho ho máš.“

Vysunula jsem loket a protlačila se kolem ní.

„Prosím, musíš mě vyslechnout. Chris tě vodí za nos.“

Vydala jsem se rychle ke schodům, ale cítila jsem, že jde za mnou.

„Podívej se do tý velký skříně, co má v pokoji. V tom, o kterým mluví jako o svojí pracovně,“ křikla za mnou, když už jsem byla na schodech. „V tý zamčený zásuvce vpravo nahoře. Klíč najdeš v levý dolní přihrádce.“

Zamířila jsem ke kasám. Neohlídla jsem se, dokud jsem nedorazila až k pár zákaznicím, který čekaly ve frontě a poskytly mi určitej pocit bezpečí.

Z Lindy jsem viděla už jenom záda. Právě vycházela skleněnejma dveřma ven.

„Co se stalo?“ chtěla vědět Benita, která stála za mnou. „Vypadáš vyplašeně.“

Pokoušela jsem se zklidnit dech.

„To nic,“ zavrtěla jsem hlavou. „Nic to nebylo.“ Najednou jsem nevěděla, čemu mám věřit.

66

„To jako vážně?“ zeptám se Médi, když přijde s dalšíma knížkama.

„Tahle je ale fakt veletlustá.“

„Je to takový projekt,“ opáčí a vysvětlí mi, že bych měla napsat esej.

„Co to má sakra bejt, ten esej?“

Nesnáším, když se lidi ohánějí termínama, který neznám.

„Klid, k tomu se ještě dostaneme.“

Úkosem se na něj podívám a snažím se tvářit, jako by se mi jeho nápad ani trochu nezamlouval, je to ale samozřejmě jenom naoko a on to dobře ví, protože pokračuje jakoby nic.

Zločin a trest. Ruskej román z devatenáctýho století, kterej má šest set čtyřicet šest stránek.

„Víte, za normálních okolností,“ začnu a palcem otáčím stránky, „kdybych si měla vybrat, jestli chci radši číst tohle, nebo mít čtrnáct dní menstruační křeče…“

„Bude se vám to líbit.“

„Tak já to teda přečtu. Abych na chvíli utekla tomu zdejšímu smradu. Protože v base se stejně nic jinýho dělat nedá.“

Méďa se na mě usměje.

„A ještě tohle,“ dodá a dotkne se prstem další knihy.

Ta se jmenuje Tereza Raquinová a je taky z devatenáctýho století, ovšem má jenom sto devadesát pět stránek, takže není o moc tlustší než háemkovej katalog.

„Asi začnu spíš touhle,“ prohlásím.

Pustím se do předmluvy a první kapitoly a Méďa celou tu dobu sedí vedle mě a něco si brouká, nos zabořenej do desek. Podle mě v těch deskách tráví polovinu života.

Ta knížka je pěkně nudná, spousta popisů Paříže, a tak se mi myšlenky brzo někam zatoulají. Mrknu nenápadně na Méďu, který si právě otevřel penál s pestrejma zvířátkama. Uvědomím si, že toho o něm vlastně zase tolik nevím.

„Kolik máte dětí?“ zeptám se ho.

„Jenom jedno,“ odpoví a trochu překvapeně se usměje. „Dceru, jmenuje se Lovisa.“

„Proč?“

Vypadá zmateně.

„Protože je to krásné jméno. A moje žena má tetu, která se tak jmenuje.“

„Ale ne, tak jsem to nemyslela. Chtěla jsem vědět, proč jste se rozhodli mít dítě.“

„Cože?“ vyhrkne a nasadí takovej ten přehnaně širokej úsměv, kterej bezpochyby pramení z nějaký formy úzkosti.

„Nebo to bylo nedopatření? Prasklej prezervativ?“ Úsměv okamžitě zmizí.

„Žádné nedopatření to nebylo,“ zavrčí. „Vždycky jsem chtěl děti. A přišlo nám, že je na to ta správná chvíle. Já… já nevím.“

Obrátím oči v sloup.

„Mám takovou teorii, Méďo.“

„Já to tušil,“ povzdychne si.

„Podle mě si spousta lidí pořizuje děti čistě kvůli sobě. Je to podobný, jako když člověku všechno začne připadat jako nudná šeď, a tak si vyrazí do města a koupí si novou rtěnku, aby se na chvíli cejtil líp.“

„Srovnáváte to, že někdo přivede na svět dítě, s nákupem rtěnky?“

„Jasně, to srovnání trochu pokulhává, ale chápete přece, jak to myslím. Lidi si pořizujou děti, aby jim samotnejm bylo líp, aby posílili vlastní identitu a zabili nudu – a já nevím co ještě.“

„Nebo proto, že je to to nejúžasnější, co člověka může potkat, nejnádhernější podoba lásky, jaká existuje? Smysl života.“

„Ale no tak, Méďo. Smysl života? To jako vážně?“

S úsměvem zavrtí hlavou a znovu se pohrouží do papírů v deskách.

„Plánujete další?“ chci vědět.

„Co další?“

Méďa se tváří, že je zabranej do čtení.

„Další děti. Plánujete vy a vaše přítelkyně… partnerka, manželka… plánujete další děti?“

„Myslím, že ano. Podle mě je fajn mít sourozence.“ Ani teď se na mě ještě nedívá.

„Naši si to mysleli taky. Několik let do toho bušili jak králíci, aby měli další dítě. Ale nešlo to. Nevím, možná nebyl pánbůh tak úplně spokojenej s tím, jak se staraj o to, který už mají? Občas mám každopádně pocit, že se půlka mýho dětství točila kolem sourozence, kterej nikdy nepřišel.“

Méďa zvedne oči od desek.

„Něco takového může být samozřejmě tragédie.“

„Já hlavně chtěla, abychom se přes to prostě přenesli a žili dál.

Koneckonců už jsme přece rodina byli.“

„Rozumím.“

„Tý svý holčičce, malý Lovise, tohle nedělejte,“ řeknu. „Slibte mi to.“

„Slibuju.“

Méďa mi vysvětlí, že esej je literární útvar kratšího rozsahu, úvaha na určitý téma vycházející z faktů, kde autor vyjadřuje vlastní názor a kriticky se zamejšlí.

„Napíšete, co vás při čtení těch dvou románů z devatenáctého století napadalo. Tereza Raquinová a Zločin a trest. Tématem eseje je vražda. Co z člověka udělá vraha? A jsou všechny vraždy stejně odsouzeníhodné?“

Dívám se na čistej sešit. Na první stránku napíšu nahoru velkejma tiskacíma písmenama: ESEJ. Ošklivý slovo. Zní to jako něco, co nosí starý dědci v náprsní kapse. „Jestlipak s sebou máš tu svoji esej, Karle-Gustafe? “

Chvilku oběma knížkama listuju, jen aby se neřeklo, pravda je ovšem taková, že se na čtení nedokážu soustředit.

„Hodně štěstí,“ popřeje mi Méďa na odchodu.

S úsměvem přikývnu a pak knížky odložím.

Místo toho uvažuju o nápadu Michaela Blomberga, že bychom to mohli hodit na Lindu. „Jiný možný pachatel“, jak to nazval. Bavil se o tom s mámou. Určitě jo. A máma to zase samozřejmě probírala s Aminou.

Vím, jak to ve Švédsku funguje. Když se vyskytnou dva potenciální pachatelé, musí se dokázat nade vši pochybnost, kterej z nich to udělal, nebo že jsou v tom namočený spolu, jinak soud nemůže odsoudit ani jednoho z nich. Vždycky mi to přišlo ujetý, měla jsem za to, že je to něco, co by bylo potřeba změnit.

Při vzpomínce na Aminu mě bodne u srdce. Strašně moc se mi po ní stejská. Po Amině. Po mámě. Po tátovi.

Přemejšlím o tom, že když jsem byla malá holka, byl pro mě táta ten nejlepší člověk na světě. Může se tohle zase vrátit? Je to vůbec možný? Nebo už je všechno v háji?

Možná by bylo nejlepší, kdybych policii prostě všechno vyklopila, alespoň by byl těmhle sračkám konec.

Pak se rozhlídnu kolem sebe. Smrad, stěny, nuda. Čas, kterej vůbec neubíhá, noci, který mě zabíjejí. Tohle určitě nevydržím, za chvíli to přestanu bejt schopná snášet. Zabořím hlavu do polštáře a zaječím. Musím se odsud dostat!

67

„To je fakt úchylný,“ vyjekla Amina, když jsem jí vylíčila, co se stalo. „Co když mluví pravdu? Jak si můžeš bejt tak jistá, že je cvok Linda, a ne Chris?“

„Ale no tak. Jestli tu někdo pozná psychopata, tak jsem to já.“ Vedly jsme kola přes městskej park a velká skupina ženských ve středním věku a pestrobarevnejch legínách venčila na přilehlým trávníku psy.

„Připadalo ti, že je… mimo?“

Amina se na mě zadívala. Nevěděla jsem, co jí odpovědět.

„Není trochu divný, když někdo vyhledá novou holku svýho bejvalýho?“

„Možná,“ pokrčila Amina rameny. „Ale ona přece říkala, že tě chtěla varovat. Takže jestli k němu fakt nic necejtíš, možná by bylo skoro lepší…“

Podrážděně jsem se na ni podívala.

„Já Chrise znám.“

„Znáš ho… jak dlouho? Tři tejdny?“

„Dost dlouho na to, abych zjistila, že to není žádnej psychopat.“ Pochopitelně jsem byla zvědavá, co je v tý zásuvce, o který se Linda zmiňovala. Kadopádně jsem se rozhodla, že Amině o tomhle nic neřeknu. Byla by to jenom další voda na její mlejn.

„Chystáš se o tom říct Chrisovi?“ zeptala se. „Že za tebou Linda byla v práci?“

„Nejsem si jistá.“

Věděla jsem, že bych mu to říct měla. Ale na druhou stranu: nevědění je moc.

„Slib mi, že budeš opatrná,“ vybídla mě Amina, než jsme se u Arény rozloučily. „Pepřák snad pořád nosíš, ne?“

Sáhla jsem do tašky, jestli tam sprej pořád je, a přikývla jsem.

Zajela jsem na kole k Chrisovi, osprchovala se a převlíkla. Pomalu mě líbal, a když jsem cítila vůni jeho krku, roztřásly se mi kolena.

„Točí se mi z tebe hlava,“ vydechl. „A to jsem se nechtěl do ničeho vrhat moc rychle.“

Vrtalo mi hlavou, co myslí tím „do ničeho“, ale pak jsem si řekla, že je to lepší nevědět.

Popíjeli jsme víno a hráli Trivial Pursuit. Když Chris zjistil, že vím, kterej režisér měl za ženu Sharon Tateovou, jednu z obětí Charlese Mansona, uznale hvízdnul. Užívala jsem si jeho obdiv, ale nezdálo se mi, že by to byla vhodná příležitost, abych mu prozradila, že jsem na psychopaty expert.

Nakonec jsem ho stejně nechala vyhrát.

Ale ne, vyhrál fakt po právu. Dokázal ze sebe vysypat spoustu králů, letopočtů z předkřesťanskýho období a tak. Mě děják nikdy nebavil. Dávám přednost budoucnosti.

„Začínám bejt unavenej,“ prohlásil Chris a zatřásl láhví, aby dostal ven i poslední kapky vína.

Zvedli jsme se oba najednou a on mi položil ruku na bok. Pohled mu ztvrdl, byl najednou drsnější. Rozhodným pohybem mě vedl k ložnici.

„Děje se něco?“ zašeptal mi do ucha. Zavrtěla jsem hlavou.

Sotva jsme stačili usnout, když nás znovu probudil Chrisův telefon. Chris se překulil na svoji stranu postele, vzal to a otočil se ke mně zády. Vyrozuměla jsem, že jde o nějakou obchodní schůzku, jednání, nabídky.

„Klidně tu zůstaň a pořádně se vyspi,“ řekl a políbil mě zezadu na krk. „Já musím vyrazit na jednání.“

„Teď hned? Kolik je hodin?“

„Za pět minut sedm.“

„No fuj.“

Přivřenýma očima jsem sledovala, jak se souká do toho svýho příšerně drahýho obleku a před zrcadlem si váže kravatu.

„Možná tu budu ležet, ještě až se vrátíš.“ Otočil se a štípnul mě do palce u nohy.

„Ta dnešní mládež.“

„No co, ještě mi nebylo dvacet. Jsem pořád ve vývinu a potřebuju spoustu spánku.“

Usmál se a oči mu zazářily jako diamanty.

„Takže ty dneska nejdeš do práce?“

„Bohužel musím,“ povzdychla jsem si. „Ale začínám až ve čtvrt na jedenáct.“

Naklonil se ke mně, aby mě políbil, jeho kravata se mi zahoupala mezi prsama.

„Dveře od bytu se zamknou automaticky. Stačí, když za sebou zabouchneš.“

Po jeho odchodu jsem ještě chvíli ležela v posteli a snažila se znova usnout, ale ačkoli jsem v noci málem oka nezamhouřila, byla jsem teď úplně čilá. Připadala jsem si jako na trní, v nohou mi cukalo. Dala jsem tomu ještě čtvrt hodiny, převalovala jsem se na posteli a nejmíň stokrát si natřásla polštář. Nakonec jsem to vzdala a s dekou ovinutou kolem těla jsem se odploužila do kuchyně. Lednička praskala ve švech, kolik tam bylo různejch dobrot, a tak jsem si připravila snídani jak v hotelu. Pak jsem se usadila u stolu, nohy položený na židli, a nasnídala jsem se. Pootevřenýma dveřma na balkon jsem slyšela, jak se Lund probouzí.

V hlavě mi pořád znělo Lindino varování. V tý zamčený zásuvce vpravo nahoře. Klíč najdeš v levý dolní přihrádce.

Vyšla jsem do předsíně. Chvíli jsem stála před zcadlem a uvažovala.

Chtělo se mi čurat. V koupelně jsem si rychle prošla Chrisovu lékáničku. Sprej do nosu, prášky proti alergii, Voltaren. Nic zajímavýho.

Vykoupala jsem se a pak jsem zamířila do pokoje, kteýmu Christ říkal vznešeně moje pracovna.

U okna stál psací stůl a kancelářská židle. Na stěně visel obrovskej obraz, tak dva metry na šířku. Nebylo poznat, co na něm je, ale nepochybovala jsem, že stojí víc, než si v Háemku vydělám za rok.

Protější stěnu zabírala registračka. Právě o tý Linda mluvila. Uhnula jsem pohledem a podívala se z okna. Tohle by byl vůči

Chrisovi podraz, ale na druhou stranu by bylo hloupý nezjistit, co v tý zásuvce je. Když už kvůli ničemu jinýmu, tak proto, abych zahnala drobný pochybnosti, který jsem přese všechno měla. Chris se to nikdy nedozví.

Dřepla jsem si a povytáhla přihrádku vlevo dole. Našla jsem v ní dvě plastový krabičky s víčkem. První byla plná různejch drobností: náramky, kroužky na klíče, starý odznaky z plavání. Krámy, který evidentně neměl to srdce vyhodit.

Druhá krabička byla trochu menší. Dělalo mi trochu problémy ji otevřít, ale nakonec se mi to podařilo. Na dně ležely desítky různejch klíčů.

Zvedla jsem se a pořádně si prohlídla zásuvku vpravo nahoře. V krabičce byly dva klíče, který by se do tohohle typu zámku mohly hodit. Zasunula jsem tam ten první a otočila, ale nic se nestalo. Řekla jsem si, že vyzkouším i ten druhej. Když jsem s ním otočila, v zámku to cvaklo.

Vytáhla jsem zásuvku a nakoukla dovnitř. Co jsem čekala?

Jako zkamenělá jsem civěla do zásuvky a pokoušela se všechno pochopit.

68

Zaklapnu Terezu Raquinovou tak prudce, že se na mě Méďa káravě podívá. Zezačátku jsem se v Tereze dost poznávala, chápala jsem, jak ji všechna ta nuda rozčiluje, jak ji ubíjí, že se nic neděje. Terezu tak nějak přiměli, aby si vzala svýho bratrace Camilla. Camille není holka, i když jsem si to v první chvíli myslela. Tereza je samozřejmě na chlapy, bavíme se tu o devatenáctým století. Každopádně Tereza začne brzo spát s Laurentem, což je kamarád jejího muže. Pak si jednou najmou loďku, milenec Laurent shodí Terezina manžela Camilla přes palubu a on se utopí.

Po vraždě se Tereza s Laurentem hádají, kdo za to víc může. Oba jsou z toho naprosto v háji, cloumá s nima strach, a oba se rozhodnou, že toho druhýho zabijou. Nakonec spáchaj společně sebevraždu.

„Mně se to nelíbilo,“ postěžuju si, ale spíš jenom proto, abych Méďu naštvala.

„To není podstatné,“ namítne. „Říct, že se mi něco líbí nebo nelíbí, to umí každý. Vy se musíte naučit to analyzovat.“

Jako by zrovna tohle bylo něco, co bych se musela učit. Už celejch devatenáct let se mě pokoušeli různý lidi analyzovat skrz naskrz, a já přitom analyzovala je. Jestli jsem v něčem fakt dobrá, tak je to tohle, nebo ne?

Méďa blábolí něco o „literární analýze“. Tvrdí, že sice budeme analyzovat knihy, v hloubi duše ale oba, on i já, víme, že to není pravda. Ba ne, budeme do hloubky rozebírat mě, Stellu Sandellovou, a moji nemocnou duši.

Po obědě mám hodinu sama pro sebe v posilovně. Na rotopedu si zařadím nižší stupeň a opírám se do pedálů, až mi stehna zaplaví kyselina mléčná a z čela se mi řine pot a vytváří pode mnou loužičku.

Pak si dám pár koleček shybů a dipů na bradlech. Moje síla spočívá v houževnatosti. Na házenkářským hřišti jsem se vždycky hrozně ráda honila s míčem s jednou nebo dvěma obránkyněma v zádech. Nejlepší bylo, když se na mě pověsily jako dva bágly a snažily se mě udržet za čárou brankoviště. V naší každoroční interní střelecký lize jsem vyhrála pětkrát za sebou.

Občas mi to chybí. Stejská se mi po tý vzájemný soudržnosti a soupeření, po tom, jak si člověk vymezí nějakej cíl a pak všichni společně ze všech sil bojujou, aby toho cíle dosáhli. Ale nakonec už jsem nebyla schopná skousnout, jak je tam všechno předem naplánovaný, že o sebemenším kroku, kterej člověk udělá, o každý přihrávce a střele na branku, rozhodujou trenéři. Připadala jsem si jako figurka v nějaký hře, kterou režíruje někdo jinej, a veškerá chuť do hraní házený mě opustila.

Po cvičení stojím obzvlášť dlouho ve sprše, dokonale narovnaná, a voda mě obklopuje jako ohlušující tunel. Přímo cítím, jak ze mě stejká ten věčnej smrad.

Vylezu ze sprchy jako právě zapálená rachejtle, utřu se a oblíknu, než dovnitř vtrhnou dozorci.

„Ty dneska skoro voníš,“ poznamená Jimmy a odporně se zašklebí.

Druhej dozorce se nahlas zasměje. Má zářivě zelený oči a nad obočím jizvu ve tvaru S. Tipuju ho na Albánce, má takový americký „r“ a neumí pořádně vyslovit „u“.

Odvedou mě přes suterén a nacpou do výtahu. Nepřestávaj se šklebit. Jejich pohledy mi přejíždějí po těle jako nenechavý ruce. Snažím se dejchat tak, aby to nebylo slyšet. Daří se mi potlačovat jeden podnět k impulzivnímu chování za druhým. Fakt se mi to daří. Držím hubu.

Vtom se ke mně Jimmy nakloní a stiskne červenej knoflík. Výtah prudce zastaví, já ztratím rovnováhu, zapotácím se dozadu a padnu na toho Albánce, kterej mě instinktivně chytí kolem pasu.

Jimmy mě provrtává očima. Z jeho přezíravýho pohledu vyzařuje pohrdání i vzrušení. Bez sebemenšího varování mu ruka vystřelí dopředu, jako by mě chtěl praštit, ale na poslední chvíli se velká pěst zastaví ve vzduchu těsně před mojí tváří. Jimmymu se na ksichtě objeví odpornej úsměv.

Obličej mi zaplaví jeho dech. Pohnu se, chci se odtáhnout, ale nikam to nevede, protože mi ten Albánec drží ruce za zádama. Jimmy mi funí do ucha. To pubický ochlupení, co má na bradě, mě šimrá na tváři.

„Ty mrňavá děvko. Teď už nejsi taková drsňačka, co?“ Spolknu obrovskej knedlík v krku a sevřu čelisti, až to bolí.

„Tady si nemůžeš bejt nikdy jistá,“ pokračuje Jimmy. „Můžu tě dostat, kdykoli se mi zamane. To já mám klíče.“

Na rtech mu pořád ještě pohrává ten odpudivej úšklebek. O krok ustoupí, zároveň natáhne ruku, popadne do dlaně moje prso a pořádně ho zmáčkne. Snažím se proti němu obrnit, na povrch nesmí proniknout jedinej pocit. Jimmy se mi dívá přímo do očí, plnej pohrdání a kypícího vzteku, a přitom nechá dotěrnou ruku sklouznout níž na moje břicho.

Albánec se mi za zádama chraptivě zasměje.

Potom Jimmy stiskne tlačítko a výtah se s trhnutím zas rozjede.

Jakmile jsem zpátky ve svý cele, napíšu do sešitu první věty eseje.

Vraždy je schopen kdokoli.

Pokud vám někdo dostatečně ublíží, neexistuje hranice, kterou byste nemohli překročit.

Tohle si nemyslím. To vím.

69

Amina mi samozřejmě okamžitě přispěchala na pomoc, jak se na nejlepší kamarádku slušelo.

„Tohle není normální, Stello. Není to v pořádku.“

Seděly jsme v obýváku, chodidla na okraji sedačky, a já jí právě vylíčila, co jsem v tý Chrisově zamčený zásuvce našla. Máma s tátou odjeli na festival italský kuchyně a měli zůstat přes noc v nějakým zámku v Österlenu.

„Na tyhle věci si potrpí spousta lidí,“ namítla jsem. „Bondáž a sado-maso. Jako že se navzájem svazujou a tak. Je to častější, než bychom si myslely.“

„Ale vážně, ty bys něco takovýho mohla dělat?“

„Já ne.“

Už ze samotný představy, že nebudu mít situaci pod kontrolou, že budu při sexu nějak spoutaná nebo přivázaná, se mi zvedal žaludek.

„Proč asi Linda chtěla, abys ty věci viděla?“ zeptala se Amina.

To jsem nevěděla. V tý zamčený zásuvce jsem našla roubík z černý kůže s takovou tou kuličkou, která se dotyčnýmu nacpe mezi čelisti. Plastovou láhev s průhlednou tekutinou, tmavošedej kus látky a masivní kovový želízka. A úplně dole ležel zavírací nůž s pekelně ostrou čepelí.

„Linda mě nejspíš chtěla vyděsit. Tyhle věci nejsou přece vyloženě důkaz, že je Chris psychopat.“

„Ale ten nůž. Proč tam má ten nůž?“

„To mi řekni ty.“

Skoro jsem se na to neodvažovala ani pomyslet.

„Zeptáš se ho na to?“

„A co bych sakra asi tak řekla? Že jsem čirou náhodou našla klíč k jeho zamčený zásuvce?“

Chris už mi mezitím poslal tři esemesky, ale já na ně neodpověděla. Nevěděla jsem, kudy kam.

„Lhal o tom, kolik mu je,“ připomněla mi Amina.

„Ale to byla jenom taková neškodná lež.“ Povzdychla si.

„Nemohly bychom dělat něco jinýho?“ navrhla jsem. „Někam vypadnout?“

V hlavě se mi honilo až moc různejch nápadů.

„U Jerkera Lindeberga je mejdan,“ přejela Amina palcem přes displej mobilu.

„Lindeberg… Ten bydlí v Bjärredu, ne?“

„V Barsebäcku.“

Ještě horší. Nějakejch patnáct kilometrů od domova.

„Asi bychom si mohly půjčit tátovo auto,“ zamyslela jsem se.

„Na ten festival se naši svezli s nějakejma známejma.“ Amina se zamračila.

„Jenom na chviličku. Když to tam bude stát za houby, zase zmizíme.“

Nebylo to poprvý, co jsem si tátovo auto půjčila. Je to strašně velká kára, zbytečně velká, kdyby vás zajímal můj názor, člověk má za volantem pocit, jako by řídil náklaďák. Daleko radši trénuju řízení v malým fiátku, kterej mi půjčujou v autoškole.

Dovezla jsem nás přes město, kolem Novy a kus dál k pobřeží. Amina zapojila mobil k reprákům a zesílila zvuk na maximum. Zrovna jsme rozebíraly jeden text nějaký taneční skupiny, kde měl hlavní slovo saxofon, zpívalo se tam o vysokejch horách a hlubokejch údolích, když se těsně přede mnou zničehonic vynořilo maličký, ale příšerně drahý Audi TT.

Nabořila jsem to německý tintítko z boku na straně spolujezdce, až vyletělo ze silnice do jahodovýho pole. Řidič byl vrásčitej stařík, co měl na hlavě tupé, vyhrnul si nohavice, aby si je nezamazal od jahod, a pak na mě začal ječet, že vždycky tvrdil, že jsou ženský mizerný řidičky, a že tady má důkaz.

Máma s tátou se museli rychle vrátit z festivalu a ze zámku. Sešli jsme se s nima na policejní stanici. Táta na mě vrhal temný pohledy a já nemohla přestat brečet.

Naštěstí to nešlo k soudu. Jenom jsem musela podepsat prohlášení, že zaplatím pokutu, a pak jsem odjela domů a v duchu si nadávala, jak jsem byla pitomá.

Ten malér s autem – tak tomu říká táta.

Policie to označila za řízení motorovýho vozidla bez řidičskýho oprávnění a neopatrnost v silničním provozu. Zvýšený poplatky za povinný ručení a pokuta stanovená podle příjmů. Třicet tisíc korun spláchnutejch do kanálu.

Byla jsem na sebe tak naštvaná, že jsem se zamkla ve svým pokoji. Třicet litrů. Polovina peněz, který jsem si našetřila na cestu po Asii. Takže není šance, že bych mohla na podzim vyrazit.

Zase jsem byla v háji.

Ležela jsem v posteli, pouštěla si do sluchátek muziku a četla si o psychopatech a sexu. Věděla jsem, že jsem zhruba totéž už někde četla, ale cejtila jsem potřebu osvěžit si paměť.

Pro psychopata jde v sexu o moc.

Zpočátku psychopat často během pohlavního styku zaměřuje veškerou pozornost na partnerku. Psychopaty však láká vzrušení a změna. Brzy si budou chtít pohlavní život něčím okořenit, nezřídka praktikami, které jsou partnerce nepříjemné. Postupně rozšiřují hranice, kam je partnerka ochotná zajít, a získávají nad ní jistou moc. Pokud partnerka návrhy odmítá, snaží se v ní psychopat vyvolat pocit viny, nebo jí vyhrožuje, že ji vymění za jinou.

Měla jsem z toho nepříjemnou pachuť v puse.

Vzpomněla jsem si na naši procházku po pláži, na Chrisovu vůni, když jsem se mu hlavou opírala o hruď, na to, jak mě při západu slunce krmil jahodama, jak mi na horský dráze jeho ruka pevně svírala koleno.

To prostě nemůže bejt pravda.

Když mi Chris zavolal, celá jsem ztuhla a zírala na mobil, jako by to byl kus řeřavýho uhlí.

„Co se stalo?“ chtěl vědět.

Odtáhla jsem si telefon kousek od tváře a vylíčila mu, jak to bylo s tou nehodou.

„Napařili mi pokutu,“ dodala jsem. „A pojišťovna zvýšila sazbu povinnýho ručení.“

„To bude dobrý, Stello. Vždyť jsou to jenom peníze. Nejdůležitější je, že se tobě ani Amině nic nestalo.“

„Ale ty to nechápeš. Už hromadu let sním o tom, že pojedu do Asie. Byl to můj velkej sen. Šetřím na to už hrozně dlouho.“

V telefonu to zapraskalo. Chris chvilku mlčel.

„A teď na to nemám,“ vzlykla jsem.

„To bude dobrý, Stello. Jasně že do tý Asie pojedeš.“

70

„Mám pocit, jako bych se už neměla na co těšit.“

Amina byla samozřejmě přesvědčená, že přeháním. Svraštila čelo a podívala se na mě přes stůl.

„Přestaň ze všeho dělat takový drama.“

Právě jí skončil trénink, takže jsme seděly v bufetu v Aréně, obklopený pachem potu a vůní kafe.

„To se ti snadno řekne. Ty patříš k lidem, který vždycky věděli, co budou dělat. Medicína, svatba, dvě děti, vila ve Stångbynu a chata v Bosně.“

„To zní jako příšerná nuda.“

Obě jsme se zasmály a Amina se napila proteinovýho nápoje.

„Tak dlouho už po tý cestě toužím.“

„Já vím,“ přikývla Amina. „A taky že pojedeš. Přinejhorším to jenom o pár měsíců odložíš.“

Ztěžka jsem si povzdychla. Pár měsíců? Znělo to, jako by život trval celou zatracenou věčnost.

„Už mě tak unavuje, že se tu nikdy nic neděje! Takhle to bude vypadat pořád? Padesát let nudy a pak člověk umře?“

„Padesát?“ Amina zavrtěla hlavou. „Musíš počítat spíš s šedesáti nebo sedmdesáti.“

„Ach jo,“ obrátila jsem oči v sloup. „Ale zase to vypadá, že naši jsou na tom teď na starý kolena tak nějak líp. Doma je najednou úplně jiná atmosféra.“

„Já měla tvoje rodiče vždycky ráda.“

Asi měla dojem, že všechno ví. Docházelo jí vůbec, že do samotnýho jádra naší rodiny nikdy nepronikla?

„Příští tejden jedou na nějakou romantickou dovolenou. Pronajali si chatu na Orustu.“

„No ne, to je fakt úžasný!“

„Musíš k nám přijít a dělat mi společnost.“

„A co ten tvůj letní úlet?“

Amina hlučně vsála brčkem poslední zbytek proteinového nápoje.

„Letní úlet?“

„Myslím Chrise!“

„No, já ti nevím,“ zajela jsem si rukama do vlasů. „Já prostě jenom chci vyrazit do tý Asie.“

„Taky že vyrazíš,“ ujistila mě s úsměvem. „Dřív nebo pozdějc.“

Pozdravila nepřítomně jednu spoluhráčku z týmu, která šla zrovna kolem. Pak vstala, vzala do ruky prázdnou plastovou láhev a zamířila na nejbližší koš.

„Přijde mi, že musí bejt hrozně snadný bejt ty.“

Podívala se na mě, jako by mě měla chuť kopnout do rozkroku.

K večeři táta pro jednou neuvařil nic italskýho. Máma na něj přes stůl vrhala zamilovaný pohledy a táta se usmíval. Když jsme dojedli, řekl, že mi chce něco ukázat na internetu.

„Brzo budeš mít narozeniny.“

Někde našel růžovou vespu. Byla fakt dost dobrá, ale drahá jako prase.

„Takhle už si nebudeš muset půjčovat auto,“ poznamenal.

„Ale tati, třicet táců! To je děsně moc peněz. Říkala jsem přece, že chci akorát příspěvek na tu cestu.“

Podíval se na monitor.

„Uvidíme. Mně se ta vespa líbí.“

„Jenže tvoje narozeniny to nebudou,“ připomněla jsem mu. Zbytek večera jsem strávila na sedačce mezi mámou a tátou.

Když byli spolu, vyzařovala z nich taková jemná energie. Nezvyklej klid. Moc jsme toho nenamluvili, ale nebylo to potřeba. Připadala jsem si v bezpečí.

Zabořila jsem se do opěradla a nechala trochu odpočinout oči. Když jsem se vzbudila, bylo už po půlnoci. Táta chrápal s otevřenou pusou a tváří položenou na knížce. Na druhým konci sedačky seděla máma, kolena přitažený k tělu a na tvářích slzy.

„Co se stalo?“ zeptala jsem se rozespale.

„Ten pes,“ ukázala na televizi. „Ten pes umřel.“ Pohladila jsem ji po rameni.

„Mami, v Hollywoodu psa pokaždý zabijou. To jsi ještě nezjistila?“

Zatápala jsem pod polštářkama po mobilu.

Čtyři nepřijatý hovory od Chrise. Nová esemeska.

Otevřela jsem esemesku a zjistila, že je z nějakýho čísla, který nemám v kontaktech.

K tobě se teď určitě chová úžasně. Se mnou to na začátku bylo taky tak. Trvalo dva roky, než jsem zjistila, jakej vlastně je. Nechci, abys udělala stejnou chybu jako já. Buď opatrná.

Ale sakra práce. To je Linda tak ujetá, že Chrise pořád ještě nehodlá nechat plavat? Snaží se získat kontrolu nad tím, s kým se vídá? Zničit všechno, co ho dělá šťastným?

Přečetla jsem si zprávu znovu. Pak jsem ji smazala a číslo Lindy Lokindový jsem zablokovala.

Na schodech cestou do svýho pokoje jsem zavolala Chrisovi.

„No konečně,“ řekl. „Už jsem si začínal fakt dělat starosti.“ V telefonu byl slyšet nějakej šum. Jedoucí auto, klakson.

„Promiň, usnula jsem na sedačce.“

„Pojď ven,“ vyzval mě. „Sedím tu v autě. Zamluvil jsem nám apartmá v Grandu.“

71

Elsa Méďovi odemkne, ale on ve dveřích zaváhá.

„Už jste v pořádku?“ zeptá se mě opatrně.

„Jo?“ zvednu tázavě obočí.

Pravda, sice ležím na posteli, ale jsem úplně oblečená.

„Říkali, že jste včera byla nemocná,“ řekne Méďa na vysvětlenou. Už jsem na to skoro zapomněla.

„Ále, to nic, jenom jsem neměla náladu jít k psycholožce.“

Nezdá se, že by to Méďu tak úplně přesvědčilo. Obezřetně si rozloží na stůl ty svoje desky a penál.

„Nechápu, proč tam člověka nutí chodit,“ povzdychnu si. Méďa roztržitě listuje ve Zločinu a trestu.

„Chápu, že to může být náročné. Už několikrát jsem si říkal, že bych rád zašel na nějakou psychoterapii, ale nikdy jsem na to neměl sílu.“

Vezmu si sešit a posadím se vedle něj.

„Jak to jde s tím esejem?“ zajímá se.

„Nic moc.“

Můj text pořád ještě tvoří jenom čtyři ubohý věty.

„Pojďme si o tom trochu popovídat, jsem si jistý, že pak už vám to půjde líp,“ navrhne a znovu zalistuje v Dostojevským. „Co si o tom románu myslíte?“

Chvilku uvažuju.

„Je dlouhej.“

No jen si to představte, dobrovolně jsem se prokousala sáhodlouhým ruským románem z devatenáctýho století. A ani mi nepřišel tak hroznej.

Raskolnikovovi je něco málo přes dvacet a má pocit, že je chytřejší než všichni ostatní. Protože potřebuje prachy, rozhodne se, že zabije a okrade starou lichvářku, kterou sám popisuje jako děsnou, zlou ženskou, co si nezaslouží žít.

Člověk ani nemusí strávit deset let na peďáku, aby pochopil, o co Méďovi jde.

„Z čeho hodláte vycházet?“ chce vědět a ukáže na název, kterej jsem si zapsala do sešitu: ESEJ. „Potřebujete mít nějakou otázku, kterou se v eseji budete zabývat. Například: Jsou všechny vraždy stejně odsouzeníhodné, nebo někdy můžou nastat polehčující okolnosti?“

Zamyšleně se na něj podívám.

„Jak moc se v těchhle věcech vyznáte?“

„Vyznám? V těchhle věcech?“

Pokouší se tvářit, že neví, o co jde, ale tenhle Méďa by nedokázal obalamutit ani mrňouse z mateřský školky.

„Teď nám jde čistě o tyhle dva romány,“ řekne. „O nic jinýho.“ Se sarkastickým úsměvem přikývnu.

„Jasně že někdy můžou nastat polehčující okolnosti.“

„Je to tak jasné?“

„V těchhle knížkách možná žádný nejsou, ale někdy nastat můžou. Čistě hypoteticky.“

„Hypoteticky,“ zopakuje Méďa, jako by to slovo slyšel poprvý.

„Jako například co? Co může člověku dát právo na to, aby připravil o život jinou lidskou bytost?“

„Ale my se tu nebavíme o tom, co mu k tomu může dát právo. To je něco úplně jinýho. Bavíme se o polehčujících okolnostech.“

„Dejte mi příklad,“ pobídne mě Méďa a zdůrazní to pohybem ruky.

„Sebeobrana.“

„To je něco jiného. Pak už ale nemluvíme o vraždě. Člověk má právo se bránit. Uveďte jiný příklad.“

Podrbu se na tváři.

„Některý lidi si nezasloužej žít.“

Méďa přimhouří oči.

„Nemyslím tím, že by mohl kdokoli chodit po světě a zabíjet lidi,“ ujistím ho. „Ale jsou lidi, který právo na život promarnili. Možný řešení tohohle problému by samozřejmě byl fungující právní systém. Kdyby byli mizerové, který někoho zabili nebo znásilnili, pořádně potrestaný…“

„Chcete tím říct, že jste pro trest smrti?“

„Podle mě to tak má většina lidí. Je strašně lehký bejt proti trestu smrti, dokud se to člověka nijak netýká. Když se ale zeptáte někoho, komu zavraždili člena rodiny, řekla bych, že je odpověď jasně daná.“

Méďa překvapeně pootevře pusu. Vypadá tak jako kluk z druhýho stupně základky.

„Nemyslíte, že si lidé zaslouží druhou šanci?“ chce vědět.

„Potom, co někoho zabili nebo znásilnili?“

Není mi jasný, jestli se mě vědomě pokouší vyprovokovat, ale každopádně se mu to povedlo.

„Ten chlap, co mě znásilnil,“ vyjedu na něj. „Myslíte, že si taky zaslouží druhou šanci?“

„Já… no…“

„Bylo mi tehdy patnáct. Patnáct! Pevně mě držel a mačkal se na mě tak, že jsem nemohla dejchat. Bojovala jsem o život a on do mě přitom cpal toho svýho hnusnýho ptáka.“

Méďův obličej se zkřiví do groteskní grimasy.

„Na tohle žádný polehčující okolnosti nejsou,“ prohlásím.

„Moc ráda bych se koukala, jak ta svině umírá.“

Méďa má dost rozumu na to, aby se o tom se mnou nedohadoval. Jenom párkrát zamžiká a upře pohled na svoje ruce.

„Klidně bych ho dokázala zabít vlastníma rukama,“ dodám.

72

Probudila jsem se v apartmá v Grandu. Chris se uvelebil v křesle přímo proti mně s hrnkem kafe v ruce, překřížený nohy položený na sedáku před sebou.

„Dobrý ráno, krasavice.“

S úsměvem jsem kolem něj prošla do koupelny. V umyvadle jsem si opláchla obličej a pak jsem si sedla na kraj vany, kde jsme spolu včera pozdě večer leželi. V břiše mi probublávaly svíravý obavy.

„V kolik musíš bejt v práci?“ křikl na mě z křesla Chris.

„Ve čtvrt na jedenáct.“ Už byl nejvyšší čas.

Hodila jsem na sebe oblečení, a když jsem objala Chrise, snažila jsem se tvářit šťastně a vděčně.

„Nezapomeň si tohle,“ řekl a podal mi mapu.

Byl to dárek. Dal mi ji, když jsme v posteli popíjeli bublinky. Byla srolovaná jako pergamen a ovázaná krásnou hedvábnou stužkou. Rozbalila jsem ji a srdce mi poskočilo. Mapa Asie, kde Chris vyznačil zlatejma hvězdičkama některý zvláštní místa. Místa, na který chtěl, abychom jeli spolu. Neřekla jsem mu ani slovo o tom, že už jednu takovou mapu mám, jenom mnohem větší, plnou zapíchanejch špendlíků.

Ve výtahu a cestou na Lilla Fiskaregatan jsem si říkala, že bych měla bejt šťastná. Problém ale byl ve všech těch protichůdnejch pocitech. Nechtěla jsem je mít. A nechtěla jsem jet na svoji vysněnou cestu do Asie s někým, komu je dvaatřicet. To bylo nemyslitelný. Ale přesto mi v hrudníku doutnalo něco, co mi říkalo, abych přestala všechno pořád analyzovat a dala tomu volnej průchod.

V půli cesty přes Stortorget, když už do začátku otvírací doby zbejvaly nanejvejš dvě minuty, se nebe najednou otevřelo a začal se z něj lejt déšť. Poprvý za několik tejdnů.

Když jsem večer z obchodu odcházela, pořád ještě pršelo. Měla jsem v úmyslu proklouznout za roh a vzít to autobusem na Botulfsplatsen. Dobře jsem si to načasovala, abych nebyla promočená na kůži.

K zastávce už mi zbejvalo jenom pár metrů, když jsem uviděla dvě postavy pod deštníkem.

„Stello!“

Amina mě chytila za ruku.

„Pojď, tohle si musíš poslechnout.“

Měla mokrý vlasy a v očích divokej pohled.

„Co se stalo?“

„Půjdeme se schovat někam pod střechu,“ opáčila a pokusila se mě táhnout za sebou.

Vedle ní se třásla Linda Lokindová, v jedný ruce držela deštník a druhou si pokoušela přidržovat výstřih blůzy u krku.

„Co to má sakra bejt, Amino?“

To na mě čekala v záloze s Lindou Lokindovou? Držej ty dvě spolu? Vytrhla jsem se jí a zuřivě se na ni zamračila.

„Prosím tě, musíš si poslechnout, co má Linda na srdci.“

Po tváři jí stékal déšť. Na celý tý záležitosti bylo něco zoufalýho.

„No dobře,“ podívala jsem se na Lindu. „Ale bude to muset bejt rychlý.“

Našly jsme si místečko, který bylo pod střechou a poskytovalo nám trochu soukromí. Amina si z tváří odhrnula pramínky mokrejch vlasů a pobídla Lindu, ať mi poví, co předtím zřejmě vyprávěla i jí.

„Byla jsem s Chrisem tři roky,“ začala Linda Lokindová. „Myslela jsem si, že je můj život dokonalej. Když se to začalo měnit, ani jsem si toho nevšimla.“

Podívala se na mě, ale vzápětí rychle uhnula pohledem.

„Pokračuj,“ řekla Amina.

„Přicházelo to postupně. Jedna drobnost po druhý. Namlouvala jsem si, že už se to nestane, že se to nebude zhoršovat. Hrozně jsem chtěla, aby bylo všechno zase dobrý.“

Na střechu bubnoval déšť. Pár kluků dohonilo autobus a viseli na dveřích tak dlouho, dokud jim řidič neotevřel.

„První, čeho jsem si všimla, bylo, že začal hrozně žárlit,“ mluvila dál Linda. „Napřed mi to přišlo roztomilý, jako by to dokazovalo, že mě opravdu miluje. Jenže se to pořád stupňovalo. Jednou málem dal nějakýmu klukovi přes hubu jenom proto, že si vzal do hlavy, že s ním flirtuju.“

Dívala jsem se jí přímo do očí. Neviděla jsem tam žádný známky toho, že by nemluvila pravdu.

„Když jsme se seznámili, ještě jsem studovala, ale přesvědčil mě, abych toho nechala. Tvrdil, že bude lepší, když budu pracovat v jeho firmě. Na to že žádný vzdělání nepotřebuju. Moji rodiče si už tehdy začali dělat starosti, a on mě přiměl, abych se s nima přestala stýkat. Po čase jsem přestala vídat i svoje kamarády. Vždycky se našla nějaká výmluva. Když jsem mu řekla, že nás někdo pozval na návštěvu, vždycky ho zrovna napadlo, že mě překvapí víkendem v Praze nebo něčím podobným. A tak to šlo pořád. Nakonec mi skoro žádný kamarádi nezbyli. Jenom Chris.“ Vzpomněla jsem si na tu fotku z Faceboku. Vypadali na ní šťastně, ona a Chris. Že by tohle všechno byly jenom nějaký zpětně vymyšlený konstrukce? Temná a vypočítavá pomsta?

„Podřídila jsem Chrisovi celej svůj život,“ pokračovala Linda.

„Přesně jak to chtěl. Postupně mě zlomil.“

Ze zatáčky vyjel na ulici autobus a voda stříkala vysoko na pneumatiky. Obrátila jsem se k Amině. Bylo mi jasný, že to udělala, protože o mě má starost, ale i tak bylo těžký to přijmout. Co si myslí? Prostě se zničehonic objeví a přivleče s sebou Lindu Lokindovou. Věří tomu, co ta ženská vykládá?

„Tobě provede to samý,“ dodala Linda a vytřepávala přitom z deštníku vodu. „Je taky chorobně nedůvěřivej. Napřed jsem si toho nevšimla, ale po pár měsích se u něj začala projevovat ta žárlivost. Chtěl přesně vědět, co dělám, kde jsem a s kým. A přitom byl nakonec nevěrnej on mně.“

Připomněla jsem si, co mi říkal Chris. Byla to citová nevěra, ale k ničemu nedošlo.

„Našla jsem mu v mobilu esemesku. Od jedný holky, kterou jsme znali oba. A já ji považovala za kamarádku. Bylo naprosto jasný, o co mezi nima jde, ale když jsem si o tom s Chrisem chtěla promluvit, praštil se mnou o zeď.“

Sklapla deštník a podívala se ven na ulici.

„Natrhnul mi slezinu. V nemocnici jsme oba lhali, vymysleli jsme si, že jsem měla nehodu na kole.“

Ne. Chris přece není žádnej násilník.

„Kdy to bylo?“ zeptala jsem se.

„Tu první zimu. Pár dní před Vánocema.“

Chris ale tvrdil, že tu novou, kvůli který se s Lindou rozešel, potkal teprve letos na jaře.

„Proč jsi od něj neodešla?“ chtěla jsem vědět.

„Není to tak jednoduchý. Nedokážu to vysvětlit, ale bylo to, jako by mě vlastnil. Celou tu dobu jsem měla strach. Když mě praštil poprvý, bylo to, jako když se člověk snaží dostat z láhve kečup. Dlouho se nic neděje a pak se toho najednou vyvalí spousta. Pokaždý jsem si slibovala, že už se to nesmí opakovat. Jenže on… Nikdy si neodpustím, že jsem s ním zůstala i potom.“

Křečovitě zavřela oči. Stékal jí po tváři déšť, nebo to byly slzy? Amina se lehce dotkla mý paže, jako by se mi snažila omluvit.

Měla jsem na vybranou? Ať už byla tahle historka pravdivá, nebo ne, nemohla jsem se s Chrisem dál vídat. Vlastně bylo podivný, že jsem to s ním vůbec nechala zajít takhle daleko. Jasně, byl zajímavej, vzrušující a sexy a měl hromadu prachů, ale byl čas to ukončit. Další drama už bych nezvládla.

„Otevřela jsi tu zásuvku?“ chtěla vědět Linda. Přikývla jsem.

„Chris mě přiměl, abych dělala věci, který jsem rozhodně dělat nechtěla. Říkal mi, že jestli ho doopravdy miluju, měla bych mu to dokázat. Když jsem nakonec sebrala odvahu a odmítla v tom pokračovat, strašně se rozzuřil. Svázal mi ruce za záda a do pusy mi nacpal roubík. Skoro jsem nemohla dejchat.“

Automaticky jsem zalapala po dechu. Vzpomínky se mi rozzářily v hlavě jako blesky.

„Znásilnil mě. Popravdě musel nejspíš vyloženě toužit po tom, abych se mu postavila na odpor. Přesně takhle to chtěl. Tehdy mi to došlo.“

Vzpomínala jsem na Chrisovy něžný ruce ve vaně v Grandu. Na šplouchání vody, jak rytmicky narážela na naše těla. Nic z toho, co nám tu Linda vykládala, nemělo s Chrisem, kterýho jsem znala, nic společnýho.

„Proč jsi s tím nešla na policii?“

„Oznámila jsem to, ale vyšetřování brzo uzavřeli. Chrisova máma je profesorka práva a zná se s každým soudcem i žalobcem v zemi. Chris je úspěšnej podnikatel a milionář. Proč by mi měl někdo věřit?“

„Kdy jsi to šla oznámit?“ zeptala jsem se. Linda přešlápla na místě.

„V dubnu.“

„Potom, co jsi od něj odešla?“ obrátila se k ní Amina.

„Takže ty jsi odešla od něj?“ podívala jsem se na Lindu. „Nebo to bylo naopak?“

Na chviličku znovu zavřela oči a pak si osušila tváře.

„Bylo to naopak,“ řekla tiše.

Plivla jsem na zem. Kus před náma zastavil ve stanici další autobus a nějaká žena s cestovní taškou uskočila, když voda vystříkla na okraj chodníku.

„Už mi to jede,“ vyhrkla jsem a rozběhla se k autobusu.

73

„Proč jste při našem posledním sezení zareagovala tak prudce?“ Shirine si přitáhne cíp pestrého nákrčníku k bradě a podívá se na mě. Na mé zarputilé mlčení odpovídá tím, že mi klade jednu otázku za druhou.

„Je vám nepříjemné na to myslet? Myslíte si, že by vám pomohlo, kdybyste si o tom mohla promluvit?“

Povzdychnu si. Nevím, proč jsem už zase tady. Mohla bych se dál tvářit, že jsem nemocná, zuřivě protestovat a stavět se na odpor.

„Znáte pojem závislost na adrenalinu?“

Přitisknu si paže k hrudníku a zírám do jednoho bodu na zdi za její hlavou. Jen ať si nemyslí, že je všechno zase v pořádku, jen tak beze všeho. Slíbila mi, že ke mně nebude přistupovat s hromadou předsudků, a přesto ve chvíli, kdy jsem začala mluvit o potřebě mít všechno pod kontrolou, okamžitě usoudila, že mluvím o Chrisovi.

„Vědci dokázali, že někteří lidé potřebují k tomu, aby pocítili příjemné vzrušení, výjimečně silnou stimulaci. Říkáme o nich, že jsou závislí na adrenalinu,“ pokračuje Shirine. „Takový člověk například provozuje extrémní sporty jako horolezectví nebo bungee jumping. Ale taky to může znamenat, že někdo vyhledává nebezpečné vztahy a libuje si v konfliktech.“

Snažím se co nejvíc tvářit, že mě ty její řeči hrozně nudí, přitom ale pozorně poslouchám.

„Připadal vám vzrušující Christopher Olsen?“ vyptává se dál Shirine.

Tentokrát je ve chvíli, kdy to jméno vysloví, očividně opatrnější, má rovná záda a nejspíš i prst připravenej na tlačítku poplašnýho zařízení.

„Ale no tak, nechte toho,“ povzdychnu si.

„Máte ráda vzrušení? Není to tak?“ Hlasitě si odfrknu.

„Ty vaše analýzy se mi líbí. No fakt. Jestli budu někdy potřebovat cvokaře, určitě vám zavolám.“

Podívám se jí do očí.“

„Ten váš humor…“ začne.

„Je vlastně obrannej mechanismus, co?“ Neodpoví.

No konečně, pomyslím si. Konečně to vzdala.

Zpátky ve svý cele se natáhnu na postel a zírám na flek na stropě, dokud nezačne růst a ožívat a nepromění se v optickej klam rozmazanejch barev a vzorů.

Myslím na Chrise. Možná na těch Shirininejch blábolech o chemii mozku, pocitech a potřebě stimulace něco je. Ale znamená to snad, že bych si to neměla vyčítat? Nakonec přece musí každej člověk převzít za svoje jednání zodpovědnost, ne? Nemůže se všechno svádět na dopamin, serotonin a adrenalin. Polehčující okolnosti? No nevím.

Věděla jsem, co je Chris Olsen zač. Mělo mi to dojít.

Impulzy a pocity jsou záležitostí okamžiku. Vždycky jsem si myslela, že láska je něco jinýho, že je to věc volby. Že zamilovanost vzplane a zase pohasne. Do háje, kterýkoli říjnový úterý se vám klidně zamiluju třeba desetkrát za den. Ale to, že se zamiluju do Chrise, jsem si sama nevybrala. Nebo jo? Může si člověk vůbec vybrat?

A proč se mi při tom pomyšlení bolestivě svírá žaludek? Všechno se mi to vrací. Zmatek a znechucení.

Zrada.

Kdykoli pomyslím na Aminu, mám pocit, že mi každou chvíli popraská kůže. Smutek a výčitky svědomí ve mně rostou a žaludek se mi houpe, jako bych seděla v autě.

Myslím na Esther Greenwoodovou a Holdena Caulfielda. Je vůbec možný tenhle život přežít a uchovat si zdravej rozum?

Do dveří vstoupí Méďa, ale já na to nejsem připravená. Bleskově se zvednu, usadím se na kraji postele, schovám slzy pod dlaněma.

„Co se děje?“ zeptá se Méďa a odloží si koženou aktovku na stůl.

„Nic,“ zamumlám. „Jenom jsem unavená.“

Nakloní se ke mně a položí mi konejšivě ruku na rameno. Pomalu k němu obrátím obličej a nechám slzám volnej průchod.

74

V pátek jsme se s Aminou na sedačce v obýváku dělily o talíř kebabu, i když jsem našim slíbila, že budu jíst jenom v kuchyni nebo u jídelního stolu.

„Ne abys tátu zklamala,“ zněla mámina poslední slova před odjezdem.

Svým způsobem typický.

„Stejně nechápu, jak jsi mě mohla předhodit tý psychopatce,“ podívala jsem se vyčítavě na Aminu.

„A co jsem měla dělat? Nemohla jsem se jí zbavit.“

„Hele, vážně, Amino. Linda Lokindová si zjistila, kdo jsi, a našla si tě. Musela tě stalkovat. Jako předtím Chrise.“

Amina se kousla do rtu. Bylo jasný, že chce něco namítnout, ale že si uvědomila, že na to není ta správná chvíle.

Hledaly jsme na internetu další informace o Lindě, nějakej důkaz, že nemá všech pět pohromadě, ale jako by byla neviditelná.

„Tady něco máš,“ upozornila mě Amina a ukázala mi plastovou vidličkou na obličej. „Ale ne, tady. O kousek vejš.“

Přejela jsem si prstem po tváři a utřela si z ní kapku omáčky. Amina si povzdychla. Když jím ledabyle a nedávám si pozor, vždycky se za mě stydí. Sama používá příbor, jako by to byly chirurgický nástroje, nabírá si miniaturní sousta a dokáže je dostat do pusy, aniž by ji musela otevřít. A člověk ji nikdy nevidí žvejkat.

„Zajdeme večer do Tegnérs?“ zeptala se. „Prosím, prosím, prosím.“

„Asi ne.“

Celý odpoledne mě bolela hlava a ze všeho nejradši bych prostě padla na sedačku a prospala deset hodin. Nudnej večer jako stvořenej k tomu, aby ho člověk strávil doma. A ani jsem si nemusela dělat starosti kvůli Chrisovi. Napsal mi, že se má sejít s jedním starým kamarádem a že si zavoláme jindy. Z nějakýho důvodu mi skutečnost, že se s Chrisem budu muset rozejít, naháněla strach. Nevěděla jsem, jestli mám jít rovnou na věc a říct mu to na rovinu, nebo to prostě nechat vyšumět.

„Prosím, prosím,“ opakovala Amina. „Smutně koukám.“

Chtěla tancovat, bavit se, vidět se s různejma lidma. Měla víc energie než kdy jindy. A já jako její nejlepší kámoška, kterou jsem chtěla bejt, jsem jí samozřejmě vyhověla. Blbnuly jsme spolu a trsaly na starý dobrý písničky z popovejch festivalů, strkaly se před zrcadlem v předsíni a každou chvilku se běžely převlíct do novýho outfitu. Teprve těsně před půlnocí jsme sedly na kola a vydaly se dolů z kopce do Tegnérs.

Pohazovaly jsme vlasama a potily se pod světelnejma zábleskama na parketu. Amina mě chytila za ruku a proplítaly jsme se mezi vlnícíma se tělama. Za chviličku jsme už stály u baru a objednávaly si u fousatýho barmana cider.

Byla jsem promáčená potem a hlava mi třeštila.

„Podívej, tamhle,“ vyjekla Amina a ukázala na druhej konec baru. „Neříkal, že se má sejít s nějakým svým starým kámošem?“ Chris stál zády k barovýmu pultu a mírně se nakláněl k nějaký holce se širokejma ramenama a stříbrnejma kruhama v uších. Něčemu se spolu smáli a její ruka se mu zlehka otírala o loket.

„Kdo to je?“ chtěla vědět Amina.

Sevřela jsem v ruce skleničku s ciderem a obešla barovej pult.

Chris se zrovna otáčel a ještě pořád se smál. Vtom mě uviděl.

„Stello! Vy jste tu taky?“

Když mě objal, celá jsem na protest ztuhla. Ta holka s kruhama v uších se na mě překvapeně podívala.

„To je moje kamarádka Beatrice,“ řekl Chris.

Potřásly jsme si rukama a já si ji důkladně prohlídla. Bylo jí tak pětadvacet, možná třicet, byla hodně nalíčená a měla široký rty a pevný tělo.

„Promiň,“ podívala jsem se na něj. „Ale říkal jsi, že se máš sejít s nějakým starým kamarádem, takže jsem si myslela…“

„Tak starým?“ zasmála se Beatrice. Chris se zahanbeně zašklebil.

„Odkud se vy dva znáte?“ zeptala jsem se.

„Seznámili jsme se přes Chrisovu bejvalou,“ sdělila mi Beatrice. Chris se tvářil, jako by to neslyšel, a řekl něco o tom, jak se mu líbí moje tričko. Vypadalo to, že nemá nejmenší chuť v tomhle rozhovoru pokračovat, ale já to odmítala jen tak nechat bejt.

„To jako s Lindou?“ vyptávala jsem se dál.

Beatrice se podívala na Chrise a ten místo odpovědi jenom pokrčil rameny.

„S Lindou jsme byly kamarádky už od gymplu,“ řekla Beatrice.

„Vlastně jsem byla u toho, když se s Chrisem seznámili. Na začátku jejich vztahu jsme se vídaly fakt hodně, to bylo předtím než… než začala bejt nemocná.“

Trochu sklonila hlavu.

„Nemocná?“ zopakovala jsem.

Beatrice přikývla, ale už to dál nerozváděla.

„Linda si mě našla,“ obrátila jsem se k Chrisovi a on si sevřel čelo v dlani.

„Vážně?“

„Dokonce vypátrala i Aminu. Chtěla nás před tebou varovat.

Líčila nám naprostý šílenosti, který jsi podle ní udělal.“

„Ale do prdele,“ ulevil si Chris. „Už toho mám dost. Ona mi chce za každou cenu zničit život.“

„Je to hrozně smutný,“ pohladila Beatrice Chrise útěšně po ruce. „Když jsem Lindu poznala, byla to ta nejmilejší holka na světě. Hrozně hodná a pozorná. Trochu nedůvěřivá a žárlivá asi byla už tehdy, ale koho by napadlo, že to dopadne takhle?“

„Léčí se nějak?“ zeptala jsem se. „Jako na psychiatrii nebo tak něco?“

„Linda chodí k psychologům už od puberty,“ prohlásil Chris.

„Naneštěstí je to postupem času čím dál horší,“ dodala Beatrice.

„Když se s ní Chris rozešel, vykolejilo ji to úplně.“

Takže to bylo zhruba tak, jak jsem si myslela. Podívala jsem se na Aminu a významně zvedla obočí.

Položila mi ruku na rameno.

„Jdem na dámy,“ vyzvala mě.

„Ale…“

„Hned teď, díky. Než se počurám.“

Zamknuly jsme se v kabince a jedna po druhý se vyčuraly. Bylo mi vedro a připadala jsem si skleslá, hlavu jsem měla těžkou. Možná jsem chytila nějakou virózu? Třeba moc pracuju?

„Co je to s tebou?“ chtěla vědět Amina.

„Já nevím. Jsem úplně vyřízená.“

V podstatě jsem netoužila po ničem jiným než jet domů a zalízt si do postele.

„Tak už mi věříš?“ zeptala jsem se jí. „Chápeš, že je Linda Lokindová fakt nemocná osoba?“

Amina si poklepala na čelo, aby ilustrovala, jak bláznivá Linda je.

„Jak jsem to mohla vědět? Bála jsem se to riskovat.“

„To je v pohodě,“ ujistila jsem ji.

„Je fakt k sežrání,“ prohlásila Amina s potutelným úsměvem.

„Kdo jako?“

„Ten tvůj letní úlet.“

Zasmála jsem se, ale vzápětí mě přepadl neodbytnej nepříjemnej pocit. Nevěděla jsem, odkud přišel, ani co znamená, ale šířil se mi po celým těle.

„No tak pojď,“ pobídla mě Amina a otevřela dveře kabinky.

„Jsem totálně nabuzená!“

Propletly jsme se mezi lidma doprostřed parketu, kde to jenom vřelo. Bojovala jsem s únavou, zato Amina to rozjela naplno. Mávala rukama ve vzduchu, smích jí stoupal ze rtů ke stropu jako mýdlový bubliny.

Za chvilku se k nám připojil i Chris a tancoval těsně vedle mě, rukama mi sevřel boky. Krk mi zezadu hladil jeho dech prosycenej alkoholem. Těžký doby mi duněly v břiše. Nohy jsem měla čím dál slabší.

Chytila jsem Chrise za ruku.

„Kde je Beatrice?“

„Jela domů za svým přítelem.“

„Není mi moc dobře. Asi budu muset taky vypadnout.“ Chris i Amina se na mě znepokojeně podívali.

„Mám tě doprovodit?“ zeptal se Chris.

„Ne, zůstaň tu s Aminou. Dojedu domů na kole a půjdu si hned lehnout.“

Spěšně jsem ho políbila a objala Aminu.

„Jseš si jistá?“ chtěla vědět.

„Omlouvám se,“ odpověděla jsem.

Čerstvej vzduch mi okamžitě pomohl. Jak jsem projížděla městem, hlavu jsem už zdaleka neměla tak těžkou a do nohou se mi vlila nová síla. Doma jsem si vzala dva paraleny, vypila rehydratační roztok a pak jsem padla do postele s mobilem a zhasla jsem jak sfouknutá svíčka.

Probudil mě vibrující polštář. Prudce jsem se posadila a hledala telefon, kterej zapadnul mezi rám postele a matraci.

„Haló?“

Na druhým konci přerývaně oddechovala Amina.

„Musím ti něco říct!“

„Co se stalo?“

„Jela jsem s Chrisem domů.“

Sevřel se mi hrudník. Co tím myslí?

„Prostě se to stalo. Podělili jsme se o taxíka. Zapomněla jsem, že mám u Tegnérs postavený kolo.“

Zhluboka se nadechla. Srdce mi divoce bušilo.

„Stalo se něco?“ zeptala jsem se jí.

„Ne, kdepak, nic.“

„Nic?“

Padla jsem zpátky na polštář.

„Jasně že se nic nestalo. Co si sakra myslíš?“

„Ne, jasně.“

„Jenom jsem ti chtěla říct, že jsem s ním jela domů.“

Řekla jsem něco v tom smyslu, že je to úplně v pořádku, že je to v pohodě a nic se neděje.

Předtím už jsem byla rozhodnutá, že se s Chrisem rozejdu.

Teď jsem si tím ale tak jistá nebyla.

„Je ti líp?“ zajímala se Amina.

„Myslím, že jo.“

Mrkla jsem na hodinky. Půl pátý ráno.

„Padej si domů lehnout, nebo si Dino bude dělat starosti.“ Amina se nervózně zasmála.

„Už mi dvakrát volal.“

„Zavoláme si zejtra. Měj se.“

Baterie na pěti procentech. Našla jsem na zemi nabíječku a právě jsem se k ní chystala telefon připojit, když jsem zjistila, že mám ještě jednu esemesku. To číslo mi nic neříkalo.

Prosím tě, drž se od Chrise dál. Je nebezpečnej.

75

Probudím se zalitá studeným potem a nemám tušení, kolik je hodin. Může bejt půlnoc, nebo už skoro ráno. Tady je plynutí času bezvýznamný.

Něco mě pronásleduje. Vyletím z postele a běhám po místnosti kolem dokola. Zdejší smrad je pořád stejně pronikavej, stejně silnej, jako když jsem sem přišla poprvý.

Hystericky buším na zamčený dveře a přitom mi do hlavy pronikaj děsivý obrazy. Tak věrohodný, že se stírá hranice mezi snem a realitou.

„Pusťte mě ven!“ řvu na dveře a nepřestávám na ně bušit, i když v zaťatejch pěstech cítím bodavou bolest.

Před vnitřním zrakem vidím Chrisovo zakrvácený tělo, jak leží na zemi. Jak sebou ve vlnách škube a svíjí se a přitom se z díry na břiše pořád valí krev.

„Otevřete ty dveře!“

Uhodím do chladnýho kovu hlavou a pak se svezu na kolena, nehtama zoufale škrábu na dveře.

Nakonec se okýnko ve dveřích otevře a z něj se na mě dívají vyděšený oči. Je to Elsa.

„Pomoc,“ zaskřehotám.

Topím se. Moje tělo se potápí, i když už ležím na podlaze jako hromádka neštěstí. Přiměju se zvednout a natáhnout ruce, ale vzduch je příliš hustej. Jako bych se pokoušela plavat v cementu.

„Mami! Mami!“

Elsa mi poručí, abych couvla kus ode dveří, a mně se podaří pomaličku kousek odplížit. Slyším, jak přivolává pomoc.

Ležím na zádech a civím do stropu, dozorci mě mezitím prohlížejí. Jejich hlasy ke mně doléhají s odstupem jako slaboučkej šepot někde v dálce.

Obrázek umírajícího Chrise se mi neustále vrací. Jeho škubající se zkrvavený tělo na zemi.

Zdravotník mě pleská po tvářích. Vysvětluju mu, že se mi špatně dejchá, že mám něco s krkem. Přiloží mi ke rtům sklenici vody, ale většina mi jí skončí na bradě a krku. Pak se s pomocí jednoho dozorce posadím.

Těsně před obličejem mám spoustu cizích rukou. Prsty v plastovejch rukavicích mi šátrají v puse. Někdo mi do pusy vrazí dva prášky a řekne mi, že mám spát.

„Ne!“ křičím a mlátím kolem sebe.

Spánek je nebezpečnej. Já se tam nechci vrátit.

„Nechte mě!“ vřískám. Pevně mě zezadu drží.

Zhluboka se nadechnu a zadržím dech. Skoro cítím, jak mi z krve mizí kyslík a srdce postupně začíná bít pomalejc.

V rohu přede mnou stojí Elsa a těká pohledem jako ztracený dítě.

„Policie,“ dostanu ze sebe. „Chci mluvit s policíí.“

Nevím, co jim řeknu: celou pravdu, část pravdy nebo něco, co s pravdou nemá nic společnýho. Vím jenom, že potřebuju s někým mluvit. Musím to říct, než vybuchnu.

76

Chris chtěl přijít ke mně domů.

Chci vidět, jak žiješ, napsal mi. Rád se seznámím i s vašima, ale s tím bychom možná měli chvíli počkat. Takže se teď vlastně hodí, že jsou pryč.

Rozhlídla jsem se kolem sebe. Všude se válely hadry, tašky a všelijaký krámy. V kuchyni to smrdělo, jako bych tam měla nějaký chcíplý zvíře, a v prádelně mi ze spodních kalhotek a tílek vyrostla vysoká hora.

Oukej, odpověděla jsem Chrisovi. Ale musíš mi dát dvě hodiny. Musím si s ním promluvit. Takhle to dál jít nemůže. I když jsem oceňovala jeho bezstarostnej přístup a ochotu žít v přítomným okamžiku, potřebovala jsem vědět, že máme na to, co se děje, stejnej názor. Měla jsem strach, že jeden z nás bude trpět. Říkala jsem si, že po tý záležitosti s autem rozhodně neuškodí, když náš dům pořádně vygruntuju, než se táta s mámou v pátek vrátí. Začala jsem v obýváku. Uklidila jsem, vyluxovala a umyla stůl. Pak přišla na řadu kuchyň. Vyndala jsem nádobí z myčky a naskládala tam další, uklidila všechno do skříněk a vydrhla kuchyňskou linku, až se leskla čistotou.

Nakonec mě čekala obrovská sbírka odpadků v předsíni. Když jsem pytle s nima vlekla ven ze dveří, štípal mě ten smrad v nose. Naházela jsem pytle do popelnice a chvíli jsem jen tak stála na příjezdový cestě a vychutnávala si nezvyklej klid v celým těle. Hrozně miluju takový ty vlahý letní večery, kdy už slunce zapadlo, ale na obloze po sobě nechalo ještě trochu světla, kdy je vzduch dokonale nehybnej a ptáci zpívaj ukolíbavky.

V křoví něco zašustilo. Takovej rychlej pohyb. Že by nějakej pták?

Když jsem ke křoví došla, abych se podívala, zašustilo to znovu. Srdce mi vyskočilo až do krku.

„Je tu někdo?“ zeptala jsem se nahlas.

Pět metrů ode mě se v křoví znovu něco pohnulo. Zašumělo listí, zapraskala větvička.

„Kdo je tam?“

Vrazila jsem ruce do kapes a hledala mobil. Do hajzlu, musela jsem ho nechat v domě.

Rychle jsem se rozběhla zpátky a zabouchla za sebou dveře. Zamknula jsem na oba zámky a slyšela svý vlastní prudký oddechování.

Třeba se mi jenom něco zdálo. Že bych začínala bejt paranoidní?

Možná to byl fakt jenom nějakej pták. Velkej pták. Nebo nějaký jiný zvíře. Třeba kočka.

Nebo se kolem domu někdo plížil?

Chris mi přinesl kytici růží. Dala jsem se mezitím zase dohromady a o tý příhodě před domem jsem mu neřekla.

Provedla jsem ho naším domem, jako by to bylo muzeum. V mým pokoji si ze všeho nejdřív sednul na postel a zapéroval na ní, jako by si chtěl ověřit, kolik toho vydrží. Potom na zdi uviděl moji mapu Asie se všema těma špendlíkama.

„Ty už mapu máš?“

Bylo to dost trapný. Nemohla jsem mu to dost dobře říct, když jsem od něj tu druhou dostala jako dárek, a ani teď jsem nevěděla, jak bych měla reagovat.

„Víš ty co?“ prohlásil Chris. „Zařídil jsem si, abych měl příští rok v únoru a březnu volno. To je pro cestu do Asie to nejlepší období.“

Jenom jsem se usmála. Co jsem mu na to měla říct? Že bych radši jela sama? Že je bez šance, že bych mu dovolila, aby jel se mnou?

Chris se ke mně přitiskl. Něžně mi odhrnul vlasy z obličeje a políbil mě. Rukou mi přejížděl po lemu kalhotek. Zavřela jsem oči a viděla ohňostroj. Ještě nikdy mě nikdo takhle nevzrušoval.

„Kde spí vaši?“

Nepustil mě, místo toho couval i se mnou ze dveří.

„Tady?“ zeptal se a ukázal na dveře.

Strkal mě pozadu chodbou jako v nějakým neochotným tanci. Pochopitelně jsem neměla v úmyslu vyspat se s ním v posteli svejch rodičů. Snažila jsem se ho odtlačit, ale on dál pokračoval v cestě. Dveře se otevřely a my vpadli do ložnice. Celá jsem se napjala, chytila se kliky a odmítala se pohnout z místa.

„Tady ne.“

Chris se zasmál a pustil mě. Stál před manželskou postelí mejch rodičů, jako by vrostl do země.

„Takže tady spává tatík farář.“

Když se na mě podíval, viděla jsem v jeho úsměvu podivný ostří.

„Pojď,“ objal mě. „Chci tě mít v posteli tvojí mámy a tvýho táty.“

„Ne, přestaň.“

Vzepřela jsem se mu. Pokusil se mě povalit na postel, ale očividně podcenil moji sílu. Přelila jsem ji do nohou, takže se chodidla přisály k podlaze jako instalatérský zvony, a horní částí těla jsem zatlačila proti němu. Na čáře kolem brankoviště jsem už zažila daleko drsnější přetlačování.

„No dobře, dobře,“ zasmál se Chris a nasadil neodolatelnej výraz. „Byl to jenom takovej nápad. Experiment. Copak ty nemáš experimenty ráda?“

Vzpomněla jsem si na ty věci v nejvyšší přihrádce jeho registračky.

„Rozhodně ne takovýhle,“ prohlásila jsem.

„Ne?“

Najednou jsem už na sex neměla chuť.

„Sedneme si na chvíli v obýváku.“

Chris se zatvářil ublíženě a chvíli váhal, než se vydal dolů po schodech za mnou. Zapnula jsem televizi a položila mu hlavu na rameno. Myšlenky mi v ní uháněly jako splašený.

Co mě vlastně u Chrise pořád drží? Než jsem ho poznala, strašně mě štvalo, že se nikdy neděje nic zajímavýho, takže když se objevil, vrhla jsem se po hlavě do neznáma. Ale teď? Žádnýho stálýho přítele jsem nechtěla, a ze všeho nejmíň někoho, komu už bylo dvaatřicet. A nehodlala jsem provádět žádný experimenty v posteli svejch rodičů. Ze všeho nejradši bych prostě chtěla vyrazit na ten vejlet do Asie, po kterým už toužím celou věčnost a ještě dýl. A žádnej chlap mi nebude stát v cestě.

Podívala jsem se na Chrise. Jedno z nejhezčích stvoření, ke kterejm jsem se kdy přiblížila. Jenže co na tomhle záleží? Ještě mi není ani devatenáct a mám celej život před sebou.

Chris se na mě dlouho díval. Jeho úsměv teď už zase působil mile a neodolatelně. Všechna tvrdost z něj zmizela.

Nevěděla jsem, co říct. A nevěděla jsem ani, jak to říct. Věděla jsem jenom, že se něco říct bude muset.

77

Druhej den ráno spěchal Chris na nějaký jednání. Po rychlý snídani jsem se vydala na důkladnou prohlídku domu se sprejem a hadříkem, abych zahladila veškerý případný stopy po jeho přítomnosti.

Amině jsem napsala:

Myslím, že musím Chrise pustit k vodě. Proč??? chtěla vědět.

Snažila jsem se najít ty správný slova, ukládala koncept za konceptem, mazala a začínala nanovo. Nakonec jsem odeslala zprávu:

Mám dojem, že se do mě začíná zamilovávat.

Amina mi skoro hodinu neodpověděla. Potom mi napsala, že takhle to nejspíš bude nejlepší.

Pozdě odpoledne se táta s mámou vrátili z dovolený.

„Ty jsi tady ale krásně uklidila,“ pochválila mě máma. Zeptala jsem se, jestli se měli dobře, a oba přikývli.

„Měla jsi jet s námi,“ řekla máma. To určitě.

Měli skvělou náladu. Táta byl samej vtip a různě blbnul. Když se máma snažila vybalovat, lechtal ji na břiše, pak ji zezadu objal a políbil na krk.

„Co jsi to s ním udělala?“ zeptala jsem se mámy.

„Co jako?“ zahihňala se.

„No ano, co jako?“ zopakoval táta a vklouzl mi lechtajícíma prstama do podpaždí, takže jsem musela z kuchyně utýct.

„To je na nějakejch pilulkách štěstí, nebo co?“

„Jediná pilulka štěstí, kterou tvůj táta potřebuje, jsem já,“ zasmála se máma.

Zajela jsem na kole do Arény, že se tam s Aminou po tréninku sejdeme. Už se začínalo stmívat, ale v městským parku byly ještě pořád davy lidí, který si užívali teplýho letního počasí. Někdo tam hrál na kytaru a zpíval, nějaká partička hrála fotbálek, pár lidí nejspíš vyrazilo na rande.

Před bazénem si kolíbavě vykračovala stará kachna a za ní procesí kachňat. Zastavila jsem a slezla z kola, aby mohly bezpečně projít.

Jak jsem tam tak stála a s úsměvem pozorovala, jak se kachňátka batolí po štěrkový cestě, uslyšela jsem zezadu blížící se kroky. Odvedla jsem kolo kousek na stranu, dávala jsem přitom pozor, abych kachničky nevyděsila.

„Prosím tě, vyslechni mě.“

Když jsem se otočila, stála dva metry za mnou Linda Lokindová.

„Do hajzlu,“ vyjekla jsem. „Už mě nech na pokoji. Mezi mnou a Chrisem není nic vážnýho. Můžeš bejt klidná.“

Dívala se na mě, jako bych mluvila nějakým nesrozumitelným jazykem.

„Vím o tobě všechno,“ pokračovala jsem. „Potřebuješ se léčit. Nějaký prášky nebo něco. Jestli mě nenecháš na pokoji, nevím, co udělám.“

Mluvila jsem nahlas. Bylo mi fuk, že to lidi uslyší.

„No jasně,“ řekla. „Chris tvrdí, že jsem cvok. Případ pro psychiatra, co?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Netvrdí to jenom Chris. Nevěřila ti ani policie. A taky jsem se potkala s jednou tvojí bejvalou kámoškou, s Beatricí.“

Linda pokrčila ruku a prsty jí vyjely ke kapse od kalhot. Trochu se pootočila, takže jsem pořádně neviděla, co dělá. To v tý kapse něco má? Začala jsem tlačit kolo před sebou.

„Už jsem ti říkala o tý holce, se kterou mi byl nevěrnej,“ řekla Linda. „Jak jsem mu našla v telefonu její esemesku.“

Přidala jsem do kroku, ale Linda šla pořád za mnou.

„Ta holka byla Beatrice, moje nejlepší kamarádka. Chris spal s mojí nejlepší kamarádkou. A pak jí vymyl mozek. Beatrice si pořád ještě myslí, že to všechno byla moje vina, že trpím nějakou psychózou.“

Zastavila jsem se a natočila kolo před sebe, aby mezi náma tvořilo překážku.

„Kecáš.“

Už jsem na tyhle nesmysly neměla sílu. Chris, Linda i Beatrice ať si klidně táhnou do horoucích pekel.

„Přísahám, že je to pravda.“

„Je mi to fuk.“

Na trávníku před náma si pár rodin rozložilo na květovanejch dekách piknik. Dvě zhruba pětiletý holčičky pobíhaly kolem s koníkama na tyči a mlaskaly jazykem. Jedna z nich vypadala přesně jako já, když jsem byla v jejím věku.

„Minulou zimu jsem jednou v obýváku věšela obraz,“ nenechala se odbejt Linda. „Chris ho předtím srazil, když na něj hodil flašku od piva. Když jsem ho pověsila, přišel to zkontrolovat. Vždyť to kurva visí nakřivo. Ten hřebík je křivej. Omluvila jsem se a slíbila, že to hned napravím.“

Slova se z ní řinuly jako krev z otevřený rány. Neodvažovala jsem se spustit pohled z těch smějících se holčiček na trávě.

„Když jsem se natáhla pro kladivo, Chris po něm chňapnul ještě přede mnou. Hodil mě na postel a mával s ním ve vzduchu. Vždyť ty sakra nedokážeš ani pořádně pověsit obraz!“

Naskočila mi husí kůže. Linda stála přede mnou a holčičky na trávníku vesele povykovaly.

„Pak mě tím kladivem znásilnil.“ Zaplavil mě příval hnusu.

„To stačilo!“

Linda si strčila ruku do kapsy.

„Chtěla bych mu ublížit. Chci, aby trpěl stejně jako já.“

Tváře teď měla šarlatově rudý, krk nataženej dopředu a obočí svraštěný. Šel z ní strach.

„Byla bych schopná ho zabít.“

Nasedla jsem na kolo a vyrazila k Aréně. Než přišla Amina z tréninku, stačila jsem najít Chrisovo jméno a číslo v mobilu a kontakt vymazat.

78

Michael Blomberg proti mně sedí v nebesky modrý košili rozepnutý skoro až k pupíku. Jednu obrovskou tlapu položí na stůl a kouká na mě, jako by byl můj táta.

„Proč se chceš setkat s Agnes Thelinovou?“

„Chci jí něco říct.“

„A co?“

Pokrčím rameny.

„Co se stalo.“

Mávne varovně tou svou velkou prackou.

„Teď mě poslouchej. Mluvil jsem s Ulrikou a dospěli jsme k závěru, že bys měla mlčet, jak dlouho to jenom půjde.“

Propletu si pod stolem prsty.

„Vy dva spolu ještě pořád šukáte?“

Blomberg se zatváří, jako bych ho kopla do rozkroku.

„Nemusíte odpovídat. Vlastně to radši ani nechci vědět.“ Přejede si rukou přes pusu.

„To už je dávno,“ řekne tiše. „Než se tohle stalo, několik let jsme se s Ulrikou neviděli.“

Otře si pot, kterej mu vyrazil na zátylku a za ušima. Potom vytáhne notebook a položí ho na stůl, chvíli kouká na obrazovku a těžkopádně buší do kláves. Konečně se na mě zase podívá.

„Státní zástupkyně má hypotézu, že se Amina a Christopher scházeli za tvými zády.“

„Cože? To jako vážně?“

„Má za to, že ti byl Olsen nevěrný s Aminou a že ty jsi je přitom, abych tak řekl, načapala,“ pokračuje Blomberg.

Slova z něj nemilosrdně padají jako něco, o čem si člověk čte na internetu.

„Nevěrnej?“ Blomberg přikývne.

„Obžaloba se domnívá, že jsi to zjistila a rozhodla ses Olsena zabít.“

„Tak počkat. To si jako státní zástupkyně myslí, že jsem zabila Chrise, protože on a Amina… jako že… spolu spali?“

„Ano.“

„Takže ze žárlivosti?“

„Žárlivost, pocit zrady, co já vím?“ pokrčí rameny.

„To je fakt úplně ujetý!“

V hrudi mi vzplane vztek. Musím to říct. Všichni se musí dozvědět, co se doopravdy stalo.

„Záleží ti na Amině?“ zeptá se mě Blomberg.

„O čem to sakra mluvíte? Já mám Aminu ráda!“

„V tom případě mě koukej poslouchat.“ Odfrknu si, ale přinutím se ho vyslechnout.

„Kvůli Amině,“ připomene mi.

Vidím ji před sebou, vidím hrůzu v jejích očích, zničený sny, a jako by se ve mně něco zlomilo, celá se zhroutím. Nebýt Aminy, nevím, kde bych dneska byla, kdo bych byla. Aminu nikdy nezradím.

„Obžaloba bude nejspíš tvrdit, žes jela k Olsenovi domů s úmyslem připravit ho o život. Jenže důkazy jsou založené na dost slabém řetězci indicií,“ pokračuje Blomberg. „Mají samozřejmě svědectví té sousedky, která tvrdí, že tě viděla před domem. Jenže ta holka je taková labilní osůbka, rozhodně žádná svědkyně snů.“

Upře pohled na obrazovku notebooku.

„Pak tu máme otisk podrážky na hřišti a stopy po pepřovém spreji. Vlasy, šupinky kůže, textilní vlákna. Nicméně neexistuje jediný přímý důkaz, že jsi Olsena zavraždila právě ty.“

„Fajn.“

Obrátí notebook ke mně, ale já miniaturní písmenka nedokážu přečíst.

„Našli taky něco v Olsenově počítači. E-maily a zprávy z chatu.

A taky mají pár výpisů telefonických hovorů.“ Blombergův hlas zní klidně a vyrovnaně.

„V tuhle chvíli je nejdůležitější, že máš alibi, Stello.“

„Jo?“ zeptám se a vůbec netuším, o čem to mluví.

„Časová osa, kterou obžaloba vytvořila, neodpovídá, protože máš pro časový úsek, do kterého soudní lékař určil dobu vraždy, alibi.“

Jeho slova mi vířej v hlavě.

„Já mám alibi?“

Zní to nepravděpodobně.

„Podle vyjádření soudního lékaře zemřel Olsen někdy mezi jednou a druhou hodinou v noci.“

Pořád nic nechápu.

„To už jsi byla doma, Stello.“

„Fakt? Ale to…“

„Tvůj táta se podíval na hodinky. Je si stoprocentně jistý, že jsi ten večer dorazila domů ve tři čtvrtě na dvanáct.“

Táta? Ve tři čtvrtě na dvanáct?

Základní vnímání času se mi úplně vymklo. Nemůžu se v tom nijak vyznat.

„To není možný.“

„Ale samozřejmě že je to možné. Když tvůj táta říká, že si je jistý, tak to tak samozřejmě je.“

Skoro ani nevnímám, co mi Blomberg říká dál. Začíná mi docházet, co se to tu děje.

„Nemyslíš si přece, že by tvůj táta lhal?“

79

Restauraci, kde jsme měli slavit moje narozeniny, vybíral táta. Takže byla pochopitelně italská. Táta totiž považuje za samozřejmý, že když je sám posedlej italským jídlem a vůbec vším, co má s tou pitomou špagetožroutskou zemí cokoli společnýho, musíme na tom bejt stejně i máma a já.

Všechny ty dovolený v Itálii… Upřímně řečeno se mi z bruschet a těstovin, birry grande a vina rossa a všech těch flirtujících číšníků s mastnejma vlasama a tím jejich Ciao bella dělá na blití.

Jinak řečeno jsem si, pokud jde o oslavu mejch narozenin, nedělala velký naděje, ale máma s tátou mě s tím otravovali půlku léta a já je s ohledem na malér s autem nechtěla tak moc zklamat. Večer nezačal nic moc. V restauraci nám rezervovali stůl na špatnej den, nebo to možná byla tátova chyba, co já vím? Potom mi táta nechtěl dovolit, abych si objednala víno.

„Je mi devatenáct,“ namítla jsem. „Mám zákon na svý straně.“

„Zákon není dokonalý,“ prohlásil táta. Ale aspoň že se usmál.

„Nebo co k tomu řekne naše právnička?“

Naštěstí jsem na svý straně měla kromě zákona i mámu.

„Jistě že si může dát víno.“

Ne že by na tom, co budu u večeře pít, nějak záleželo. Ale šlo o princip.

Po jídle jsem dostala přáníčko, ve kterým byl i plánek, podle kterýho jsem měla vyjít ven z restaurace a zahnout za roh. Tam stála ta růžová vespa s velkou hnusnou rozetou na řídítkách.

Nevěřila jsem vlastním očím. Táta se na moje přání úplně vykašlal a vyhodil místo toho třicet táců za vespu.

„Přece jsem říkala…“

„Prosté ‚díky‘ postačí,“ ujistil mě táta.

Byla jsem naštvaná sama na sebe. Samozřejmě že jsem mu měla bejt vděčná, vrhnout se mu kolem krku, jenže já tam stála, nohy vrostlý do země a plná protichůdných pocitů. Co to se mnou je? Po moučníku jsme s plným břichem seděli u stolu, nic neříkali a koukali na sebe přes stůl. Já v pravidelnejch intervalech vytahovala mobil. Na Facebook se mi jenom hrnuly gratulace, ale Amina se zatím neozvala.

„Myslím, že budu muset za chvilku vyrazit,“ řekla jsem.

Tátu to samozřejmě naštvalo. Tak on uspořádá narozeninovou oslavu, a já mám teď v úmyslu z ní utýct.

„Jsem domluvená s Aminou,“ prohlásila jsem a oblíkla si bundu. „Moc díky za večeři a dárek.“

„Bereš si vespu?“ zeptal se táta.

Podívala jsem se na prázdnou skleničku od vína. Tak proto?

Věděl, že když pojedu na motorce, nebudu moct pít.

„Nedělej si s tím starosti,“ uklidnila mě máma. „Dneska večer ti ji dovezeme domů my.“

S posmutnělým úsměvem vstala a objala mě. Zavřela jsem oči. Najednou jsem byla hrozně nešťastná. Spalovala mě lítost, touha, hluboká bolest a dlouho jsem mámu svírala v objetí.

Táta ani nevstal od stolu a naše objetí byla rozpačitá a chladná záležitost. Když jsem odcházela, sledoval mě smutným pohledem.

Teplé pozdní léto má takovou zvláštní vůni. Když vedra trvají dostatečně dlouho, pronikne horko do vzduchu tak silně, že se s ním dokáže vypořádat jen vytrvalej déšť.

Přešla jsem přes Fjelievägen a pokračovala pořád dál podél sportovního areálu. Voněly tu jablka a sauna a vedle na běžeckých drahách si někdo házel míčem o betonovou zeď. Veselý hlasy a nevázanej smích přehlušovaly monotónní šum z ulice Ringvägen.

Vlastně jsem na ten večer žádný plány neměla. S Aminou jsem mluvila ve čtvrtek večer a řekla jsem jí, že nemám chuť něco podnikat. Zajdu se s našima najíst a pak pojedu domů a dám si oraz. Teď mi ale bylo líto ten večer jen tak promarnit. Víno mě nabudilo a už předtím jsem si v práci vyměnila směnu, abych tam v sobotu nemusela, takže kdybych chtěla, mohla bych další den prospat celý dopoledne. Poslala jsem Amině esemesku, a když ani za minutu neodpověděla, radši jsem jí rovnou zavolala.

„Co děláš?“ zeptala jsem se.

V telefonu to zašumělo. Takový slabý zapraskání.

Aminu chviličku nebylo slyšet, ale brzy se její hlas ozval znovu, tentokrát byl zřetelnější. Byla trochu zadýchaná a působila rozrušeně.

„Jsem s Chrisem,“ vyhrkla.

„S Chrisem?“

Cítila jsem, jak mi v hrudníku něco ztuhlo.

„A co děláte?“

S odpovědí nespěchala.

„No, prostě… jsme si tak vyrazili.“

Chvíli bylo ticho. O co tady jde? Scházejí se Amina a Chris beze mě?

„Říkali jsme si, že tě překvapíme.“ Znělo to jako lež z nouze.

„To jste u Chrise doma? Můžu tam bejt za pět minut.“

„Za pět minut?“ zopakovala Amina.

Pak na mě jedním dechem vychrlila spoustu slov, a než jsem se nad tím, co mi říkala, stačila zamyslet, ukončila hovor.

Věděla jsem, že by Amina nikdy nic neudělala za mými zády. Určitě by si nezačala s Chrisem, to ani náhodou, prostě ne bez toho, aby to se mnou napřed probrala. Přesto jsem jí na hlase poznala, že není úplně ve svý kůži.

Vzpomněla jsem si na to Lindino úchylný vyprávění z městskýho parku a přidala jsem do kroku, prošla jsem kolem Polhemky a dál dolů k zahrádkářskejm koloniím. V devítce jsem chvilku chodila s jedním klukem z posledního ročníku na Polhemce.

Párkrát jsme s Aminou po obědě šly za školu, usadily jsme se ve stínu na hřišti na rohu, zapalovaly si jednu cigaretu od druhý a zbavovaly se pubertálních úzkostí při čekání na kluky, který už měli řidičák a půjčovali si tátovo auto, což jim mezi našima vrstevníkama dodávalo ohromnou vážnost.

Když jsem zabočovala do Chrisovy ulice, zazvonil mi mobil.

„Hele,“ vyrazila ze sebe Amina bez dechu. „Počkej na mě venku. Jdu dolů.“

„A proč?“

Upřela jsem pohled na žlutej dům na druhým konci ulice a uviděla jsem, jak to na schodišti zablikalo, než se pořádně rozsvítilo světlo.

„Už jsem na cestě,“ zafuněla Amina do telefonu.

„Co se stalo?“

Položila mi to. V příštím okamžiku rozrazila domovní dveře a vyřítila se na ulici.

Udělala jsem pár rychlejch kroků a potkaly jsme se v půli cesty. Oči měla vykulený a dech jí vycházel z pusy v krátkejch, prudkejch poryvech.

„Kašleme na něj.“

Upírala pohled na asfalt. Rozmazala se jí řasenka a neměla zavázaný tkaničky.

„Tak co se děje?“ chtěla jsem vědět.

„Ať jde ten zasranej Chris Olsen třeba do hajzlu!“

80

Projednou se probudím trochu odpočatá. Mám díky tomu úplně novej, čerstvější pohled na svět. Teprve když člověk nemá možnost nepřerušovaně spát, pochopí, jak moc je spánek důležitej.

Policie naplánovala novej výslech hned po snídani. Pomalu přežvykuju suchej krajíc bílýho chleba a přemejšlím, co Agnes Thelinový řeknu.

Elsa a Jimmy mě vyvezou výtahem do výslechový místnosti, kde už na mě čeká Michael Blomberg.

„Dobré ráno, Stello.“

Vypadá nervózně. Že by se bál, co řeknu? S funěním a hekáním se vymaní z příliš úzkýho saka. Košili má tentokrát tmavě modrou.

Agnes Thelinová pronese pár bezobsažnejch zdvořilostí a pak se posadí proti nám a zapne nahrávání.

„Od našeho posledního rozhovoru jste měla trochu času na rozmyšlenou, Stello. Chtěla byste nám něco říct nebo vysvětlit?“

„No…“

Agnes Thelinová se trpělivě usměje.

„Ani ne,“ odpovím a podívám se na Blomberga. Uhlazuje si kravatu.

„Jsou tu jisté nesrovnalosti ve vašich pohybech v den vraždy,“ nadhodí Agnes Thelinová. „Nedaří se nám to dát dohromady, Stello.“

„Ne.“

Dlouho si mě mlčky měří pohledem. Trochu moc dlouho. Nakonec prostě musím něco říct, cokoli, jenom abych se z toho sevření osvobodila.

„Doktor Blomberg mi říkal, že mi táta poskytnul alibi.“ Advokát vyvalí oči. Poškrábe se na nose.

„No,“ zaváhá Agnes Thelinová a podívá se na Blomberga. „Tak jednoduché to zase není.“

„Ale? A jak to teda je?“ chci vědět.

„Je těžké přesně určit, ve kterém okamžiku někdo zemřel.“

„Ale co ta sousedka? Přece slyšela v jednu někoho křičet.“

Agnes Thelinová na to nic neřekne. Ještě pořád nevím, kolik jí toho povím.

„Můžete se pokusit zapátrat v paměti, co přesně jste ten večer dělala, když jste odešla ze Stortorgetu, Stello?“

Zhluboka a těžce dýchám.

S mou pamětí nic v nepořádku není. Pamatuju si, co jsem dělala, naprosto přesně.

„Co říká táta?“ zeptám se.

Agnes Thelinová se mi podívá zpříma do očí.

„Váš otec říká, že jste v pátek večer dorazila domů přesně ve 23.45. Tvrdí, že si tím je naprosto jistý.“

Nechápu to. To hodlá táta u soudu lhát? Proč?

„Tvrdí, že s vámi mluvil. Je to tak?“ Poposednu si na židli, ale nic neříkám.

V dalším pohledu, který na mě komisařka vrhne, jako by byla ukrytá prosba.

„V kolik hodin jste ten večer přišla doopravdy domů, Stello?“ Nakloní se ke mně, ale já upírám pohled přímo na chladnou stěnu za ní, za Agnes Thelinovou, za všechno ostatní. A myslím na Aminu. Ještě pořád slyším její vyděšenej dech. Vidím její zničenej pohled.

„Odpovídají informace, které nám dal váš otec, pravdě, Stello?

Přišla jste ten večer domů ve tři čtvrtě na dvanáct?“

„Hm.“

„Prosím?“

V místnosti by bylo slyšet spadnout špendlík. Všechno zadržuje dech.

„Nepřišla jsem domů před druhou.“ Je mi z toho dobře u srdce.

Blombergovi div nevypadnou oči z důlků, ale Agnes Thelinová si hlasitě oddechne.

„Co se ten večer stalo, Stello?“

„Zajela jsem na kole k Chrisovi.“

Myslím na Aminu. Vidím ji před sebou, má na sobě bílej doktorskej plášť. Jenom září, jako obvykle. Teď už určitě začala na medicíně. Vzpomínám na všechny ty roky, který jsme spolu sdílely, na všechno, čím jsme si spolu prošly. Necítím žádnej strach, smrad je pryč, všechno je fajn.

Blomberg si osuší pot z čela.

Myslím na to, co mi o Amině řekl. Jestli ti na Amině záleží, nic neřekneš.

Myslím na Méďu a Shirine, myslím na svoji cestu. Myslím na mámu a tátu.

Myslím na toho mizeru, co mě znásilnil. Už nemůžu mlčet.

81

Amina váhavě donesla skleničku ke rtům.

„Chtěli jsme tě překvapit,“ řekla. „Chtěli jsme připravit něco společně. Chtěl, abych přišla k němu domů.“

Nespouštěla jsem z ní pohled. Rychle se napila.

„Dal mi pusu,“ řekla po chvilce, skoro jen tak mimochodem.

„Cože? Chris ti dal pusu?“

Pořádně jsem si lokla růžovýho vína.

„Přísahám, že jsem to vůbec nečekala. Najednou tam prostě byl, hrozně blízko, a jeho rty… snažila jsem se ho odstrčit. Musíš mi věřit.“

Zírala jsem na ni a přitom jsem do sebe kopla zbytek vína. Seděly jsme na zahrádce na Stortogetu, byl pátek večer a všude davy lidí. Přesto mi připadalo, že jsme v tý svý malý bublině úplně samy, jenom Amina a já. Zbytek světa působil jako monotónní hudba ve výtahu.

„Snad mi věříš? Je ti jasný, že já bych s ním nikdy nic takovýho nedělala?“ vyhrkla Amina.

Obrovské zorničky těkaly sem a tam. Byla to samozřejmě otázka cti. Byly jsme nejlepší kamarádky.

„Jasně že ti věřím,“ přikývla jsem, protože jsem věděla, jaká je mizerná lhářka.

„Je to kretén, pěknej děvkař,“ dodala. „Takovýhle věci se přece nedělaj, sakra. Ví, že jsme nejlepší kámošky. Je úplně fuk, že jsi…“

Vzpamatovala se.

„Že jsem co?“

Sklopila oči a nervózně si hrála s přívěskem na krku, stříbrnou kuličkou, kterou jsem jí dala k osmnáctinám.

„Že jsi mu hodlala dát kopačky.“

„Jenže to ten prevít nevěděl.“

„Ne, jasně že ne.“

Nepřestávala si hrát s kuličkou.

„Ty jsi mu to řekla?“ Jí to lhaní fakt nejde.

„Promiň. Ale když on o tom pořád mluvil a stěžoval si. Že ti prej napsal hromadu esemesek a že neodpovídáš. Věděl, že něco není v pořádku.“

Nedostala jsem ze sebe ani hlásku. Nechtěla jsem se na ni ani podívat.

„Jako letní úlet za nic nestál,“ dodala Amina a pokusila se pousmát. „Možná je jedině dobře, že to takhle dopadlo. Teď aspoň víš, jakej je to kretén.“

Ale já se smát nemohla. Stejně jako jsem na tom, co se stalo, nedokázala vidět nic pozitivního. Pořád mi dělalo problém to vůbec pochopit.

Vážně jsem chtěla bejt naštvaná. Zavolat Chrisovi a vytmavit mu to, jakej je trapnej mizera a ať jde do hajzlu. Ale vztek zatlačily do pozadí jiný pocity, pocity, na který jsem nebyla zvyklá.

Především jsem si připadala podvedená.

Druhej den mi poslal další zprávy přes Facebook a Snapchat. Odolala jsem nutkání odpovědět a místo toho jsem si ho všude zablokovala. Už jsem s ním nikdy nechtěla mít nic společnýho. Během tejdne jsem na něj přestala myslet. Teda alespoň tam byly dost dlouhý časový úseky, kdy mi nepronikal do mozku. Pár hodin, kdy mě nepíchalo u srdce. Rozhodla jsem se, že je to jenom otázka času, že to prostě musím vydržet. Že je to podobný, jako když člověk přestane s kouřením.

Když jsem ve středu po práci dorazila domů, zjistila jsem, že jsem na Chrise od rána skoro ani nepomyslela. Byla jsem na dobrý cestě posunout se dál a city, který bych k němu snad pořád ještě chovala, jsem pohřbila hluboko pod povrchem s tím, že je nehodlám už nikdy vyhrabávat. Vlastně to šlo rychlejc, než jsem čekala.

Chris Olsen ani Linda Lokindová nebudou součástí mojí budoucnosti. Jenom se mihli někde na okraji mýho života, stejně jako tisíce dalších lidí. Nic jinýho než krátká epizodka. Brzo na ně zapomenu. Za deset nebo dvacet let se mi možná tahle šílená historie vybaví a já budu svejm novejm přátelům s okouzleným i vyděšeným úsměvem vyprávět, jak mě jeden o čtrnáct let starší chlap vzal limuzínou do Kodaně a zamluvil nám apartmá v Grandu, a jak mě pronásledovala jeho bláznivá bejvalka. Na to, jak vypadali a co se vlastně stalo, budu mít už jenom mlhavý vzpomínky. Nejspíš se budu celý tý nechutný záležitosti jenom smát a lidi, kterejm o tom budu vyprávět, mi nebudou věřit, že se to fakt stalo.

Jen kdyby nebylo Aminy.

82

V pátek svítilo sluníčko. Konec tohohle léta byl fakt kouzelnej a nic nenasvědčovalo, že by se to kouzlo mělo zlomit.

Přemejšlela jsem o svojí cestě do Asie. Až skånskou rovinu zaplaví tma, budu mít konečně v kapse lístek na cestu za sluncem, teplem a dobrodružstvím. Musím na to nějak splašit dost peněz, a to znamená, že budu dřít v Háemku od otevíračky do zavíračky sedm dní v tejdnu. Ve čtvrtek večer jsem na internetu nabídla vespu k prodeji. Připadala jsem si jako hnusná nevděčnice, ale koneckonců jsem to předtím řekla dost jasně. Žádnou vespu nechci, chci příspěvek na cestu.

Dopoledne jsem napsala Amině, jestli nemá chuť se večer na chvíli sejít. Potřebovaly jsme si promluvit. Z toho, co se stalo, jsem byla zklamaná, na druhou stranu jsem se nemohla zbavit pocitu, že dělám z komára velblouda. Co je vlastně na tom, že Amina prozradila Chrisovi, že už se s ním nehodlám vídat? Svým způsobem mi tím prokázala službu.

Amina mi odepsala, že má trénink, ale že si se mnou potom ráda dá skleničku vína.

Chrise jsem si vůbec nepouštěla do hlavy. V prsou jsem cítila novou lehkost. Celý odpoledne jsem chodila po světě s úsměvem a písničkama z disneyovek na rtech.

V sedm jsme zavírali. Vyrazila jsem s pár kolegyněma do hospody na Stortorgetu na něco k jídlu. Koneckonců Amině trénink neměl skončit před osmou.

V půl devátý mi od ní přišla esemeska.

Jsem utahaná, už nikam nejdu, zejtra mám zápas

V pohodě, odpověděla jsem. Měj se. Promiň, snad nejsi naštvaná

Jasně že ne, odepsala jsem.

Můžeme si zavolat zejtra, mám tě moc ráda, měj se

Sama jsem druhej den taky brzo vstávala, protože jsem musela do práce, takže jsem neměla v plánu zůstávat venku dlouho. Navíc jsem se postupně začínala na ty poslední události dívat pozitivně. Na nějakej hlubokomyslnej rozhovor o důvěře a podobný hovadiny jsem doopravdy neměla náladu.

Objednala jsem si skleničku šumivýho vína, nasadila si sluneční brejle, pohodlně se opřela a vychutnávala si teplo.

Holky z práce zase rozjely tu svoji obvyklou debatu o plínách, hovínkách, kojeneckejch výživách a dětskejch sedačkách a nosítkách, a i když jsem přitom naschvál nápadně zívala, nezdálo se, že by jim došlo, co tím chci naznačit. Potřebovaly jsme nějaký fakt zajímavý téma k rozhovoru, něco pikantnějšího, co by ostatní trochu nakoplo. Malin nám líčila, že školní přípravka, kam chodí její děti, klade důraz na zásadu, že všichni lidi mají stejnou cenu, a ostatní sborem jásaly, jak je to důležitý a bezvadný.

Vzala jsem to jako skvělou příležitost.

„Jenže ruku na srdce,“ začala jsem, „vy si fakt myslíte, že mají všichni lidi stejnou cenu?“

Koukaly na mě, jako se člověk kouká na někoho, u koho neví, jestli se právě pokusil o vtip, nebo prostě jenom omylem plácnul nějakou neuvěřitelnou pitomost.

„No ne, úplně vážně.“ Obrátila jsem se k Malin, naší vedoucí, protože tu je nejlehčí vytočit. „Kdybys měla na vybranou, jestli umře padesát dětí někde v Sýrii, nebo tvoje Tindra, co by sis vybrala?“

„Nech toho,“ zaúpěla Sofie. „Takovýhle věci se neříkají.“ Ale Malin mi odpovědět chtěla.

„Tenhle příklad s tím, jestli všichni lidi mají nebo nemají stejnou cenu, nemá co dělat. Samozřejmě že je pro mě Tindra důležitější, je to moje dítě, ale když se na to podívám čistě objektivně, tak si nemyslím, že by měla větší cenu než jiná lidská bytost.“

Nic jinýho jsem ani nečekala. Malin není hloupá.

„A řekla bys, že má Tindra stejnou cenu jako nějakej pedofil?“ Malin se zatvářila znechuceně.

„Pedofil se ani nedá nazvat lidskou bytostí.“ Vítězoslavně jsem se usmála.

„A co takovej vrah? Nebo chlap, kterej někoho znásilnil?“

„Ale tohle jsou všechno extrémní případy,“ namítla Sofie. „Devětadevadesát procent lidí žádný pedofilové ani vrazi nejsou.“

„A co člověk, kteréj mlátí manželku a děti? Nebo je rasista. Nebo někoho šikanuje, v reálu nebo přes internet. Má někdo takovej stejnou hodnotu jako nevinný dítě?“

Sofie začala něco odpovídat, ale Malin jí skočila do řeči a prohlásila, že „tahle debata nemá smysl“. Zkoušela jsem je znova vyprovokovat, ale marně, a tak se vzápětí opět naplno rozjelo žvanění o malejch dětech. Od morálních dilemat k vitaminu D v kapkách a ochucenejm mlíkům není zas tak daleko, jak by se zdálo.

Už jsem toho měla plný zuby.

„Tak ahoj zejtra,“ zvedla jsem se a jednu po druhý jsem na rozloučenou objala. Pak jsem se vydala přes Stortorget pro kolo.

Bylo znát, že se před víkendem bralo. Ačkoli bylo už půl jedenáctý, proudily městem hotový davy, lidi byli celý natěšený, že si můžou dovolit nějakej ten drink navíc. Dychtivě si užívali babí léto a měli chuť si ho před nadcházejícím podzimem naposledy vychutnat plnejma douškama.

U autobusovejch zastávek na Botulfsplatsen jsem si vytáhla kolo ze stojanu a právě jsem přehodila nohu přes rám, když jsem ji najednou uviděla.

Nijak nevyčnívala z davu. Vypadala jako všichni ostatní obyvatelé Lundu, který si vyrazili ven za sluníčkem. Měla na sobě žlutý letní květovaný šaty, vysoký boty a béžovej plášť a křečovitě si přidržovala kabelku na rameni. Stála přímo naproti přes ulici, zády k cihlový domovní fasádě, a upírala pohled k zastávkám.

Musela jsem se na ni podívat ještě jednou.

Svaly na rukou mi ochably, kolo se naklonilo a já ztratila rovnováhu.

83

Méďovi se v očích lesknou slzy.

„No tak se seberte,“ řeknu mu.

Sentimentální loučení není můj styl. Takže jsem pochopitelně mrzutá.

„Až se vrátíte, tak tu určitě ještě budu.“

„Myslím, že ne,“ zavrtí hlavou Méďa a kousne se do rtu. Zejtra odjíždí a bude pryč tři tejdny.

„Takže už začne proces, co?“

„Vypadá to tak.“

Nemám chuť se o tom bavit.

„Tak Kanárský ostrovy?“ nadhodím místo toho a zatvářím se skepticky. „Určitě byste si to mohli ještě rozmyslet. Nejspíš je tam nějaký pojištění storna, ne?“

Méďův truchlivej výraz vystřídá zářivej úsměv.

„To z vás mluví závist. Sedmadvacet stupňů ve stínu.“

„Nezapomeňte si krém na opalování,“ zasměju se. „Takže s plnou penzí, co?“

Přikývne a nakrčí nos.

„To je tak šílený klišé, Méďo.“

„Ano, bohužel. Občas bych chtěl být víc jako vy.“

„Ne, to byste fakt nechtěl.“ Znovu se usměje.

„Ne, to bych fakt nechtěl.“

„Můžu se vás na něco zeptat, Méďo?“

„Děláte snad někdy něco jiného?“

„Ne, vážně. Je to vážná otázka.“

Přestane se smát a přikývne.

Snažím se najít ty správný slova, ale není to vůbec snadný.

Celou noc jsem nespala a přemejšlela o tátovi. Proč tvrdí, že jsem ten večer přišla domů daleko dřív, než v kolik jsem doopravdy přišla?

„Jak daleko byste zašel, kdybyste měl chránit svoji dceru?“

„Teď vám tak úplně nerozumím,“ zavrtí hlavou Méďa. „Pro Lovisu bych udělal cokoli. Podle mě to tak mají všichni rodiče.“

„Co křivá přísaha?“

„Cože?“

Méďa se na mě nedůvěřivě podívá.

„To znamená, že člověk lže před soudem.“

„Já vím, co to znamená, ale podle mě nemůžou nikoho přinutit, aby pod přísahou svědčil proti vlastnímu dítěti.“

„Ale ne, na takový detaily se vykašlete. Lhal byste před soudem, abyste Lovisu ochránil?“

„To je těžké,“ pokrčí rameny. „Záleželo by…“

„Myslím to vážně, Méďo!“

„Tak dobře,“ řekne rozhodným tónem. „Určitě bych udělal všechno, co by bylo v mých silách. Klidně bych i lhal. Před soudem.“

„Fajn.“

„Ale o co tady vlastně jde? Je to tak, jak si myslím, že to je?“ Uhnu pohledem. Už lituju, že jsem vůbec něco říkala. Méďa tohle nikdy nepochopí. Mezi ním a tátou je několik světelnejch let.

„Rodič je určitě schopný pro záchranu svého dítěte dělat i ty nejneuvěřitelnější věci,“ dodá Méďa.

„Jenže můj táta není jako vy. Dělá všechno kvůli sobě. Nebo proto, aby ostatní nezjistili, že on a jeho rodina nejsou zase tak fantasticky dokonalý, jak by si přál.“

Méďovi se na čele udělá vráska. Chvíli mu trvá, než něco řekne.

„Víte co? Podle mě tohle není nic tak neobvyklého. Asi všichni chceme, aby naše rodiny působily navenek o něco harmoničtěji a vypadaly dokonalejší, než ve skutečnosti jsou.“

Zavrtím hlavou. Méďa to nechápe, nedokáže si ani představit, jaký to je.

„Můj táta mě nechtěl vychovávat. Chtěl mě stvořit, jako by byl samotnej Bůh. Chtěl, abych byla přesně jako on. Vlastně ne, on chtěl, abych přesně odpovídala jeho představě o tom, jaká by měla bejt jeho dcera. A když mu to nevyšlo…“

Víc ze sebe nedostanu. Hlas mi vypoví službu a zmizí.

„Popravdě řečeno si nemyslím, že by váš táta o čemkoli lhal jen proto, aby chránil sám sebe nebo pověst vaší rodiny.“

Otočím se k němu zády. Co on zatraceně ví o mým tátovi?

„Tak proč to teda dělá?“

„Protože tyhle věci už tátové prostě dělají. Protože vás miluje.“

Nedívám se na něj. Chtěla bych mu říct něco drsnýho, něco, co by ho ranilo, něco, co by do týhle sentimentální atmosféry prorazilo díru, ale nedostanu přes rty jediný slovo.

„Bude to dobré, Stello.“

Ucítím na paži opatrnej dotyk jeho dlaně a chci jenom jedno: aby odešel.

„No tak,“ zašeptá.

Oči mi přetejkají slzami. Jdi sakra do hajzlu!

Pomalu mě hladí po zádech. Vyvolá to ve mně pocit bezpečí a naději, zároveň ale vím, že mě Méďa za chviličku opustí. Zanedlouho se bude válet na lehátku na některým z Kanárskejch ostrovů a bude lechtat Lovisu, až se ta malá uhihňá k smrti.

Odstrčím mu ruku a vyhnu se očima jeho pohledu.

„Co ten esej?“ vyrazím ze sebe, polknu a utřu si z tváří slzy.

„Zatím jsem toho moc nenapsala.“ Méďa tiše a zhluboka dýchá.

„Na esej se vybodněte,“ řekne nezvykle drsně. Mnu si hrubejma dlaněma oči.

„Už musím jít,“ zvedne se Méďa. Pořád jsem k němu otočená zády.

„Já už vážně musím jít, Stello.“

„Fajn.“

Otočím se a vidím, že už stojí přede dveřma. Ohlídne se přes rameno a pomalu přešlápne z nohy na nohu.

„Fajn,“ řeknu znova.

Pak udělám dva kroky dopředu a obejmu ho kolem krku. Už zase brečím. Nechávám ze sebe všechno odplavit.

Méďa mě pevně svírá v dlouhým objetí.

„Hodně štěstí, děvče,“ zašeptá. Neodpovím. Nemám hlas.

84

Stála jsem obkročmo nad kolem v uličce za trafikou. Tohle už zachází zatraceně daleko. Takže Linda Lokindová mě sleduje dál, i když jsem se už s Chrisem rozešla. Opatrně jsem se podívala k zastávkám, ale nikde jsem ji neviděla.

Potlačila jsem zachvění, vytáhla mobil a zavolala Amině. Nebrala to, a tak jsem jí zkusila poslat esemesku a zprávu přes Messenger a Snapchat, ale všude mi bylo jedinou odpovědí mlčení.

Při každým zvuku a pohybu jsem se prudce otočila. Srdce mi bušilo. Připadala jsem si jako štvaná zvěř a nechtěla jsem bejt sama.

Rychle jsem vedla kolo ke katedrále a zvažovala svoje možnosti. Asi bych se mohla vrátit ke kolegyním na Stortorget. Nemusela bych jim vysvětlovat, co se děje, ale kdybych s nima mohla chvíli posedět, cejtila bych se klidnější.

Nebo bych mohla jet domů. Tam byl ale problém v tom, že by mi to trvalo minimálně čtvrt hodiny. Byla už tma a na ulicích mimo centrum bude pusto a prázdno. Potřebovala jsem kolem sebe lidi.

Znovu jsem se podívala na mobil. Amina byla pořád mimo dosah. Nejspíš už spí.

Je tu ještě někdo jinej?

Mezi malejma profilovejma obrázkama v Messengeru mi padnul zrak na jeho obličej. Zářivej úsměv, diamantový oči. U jeho jména svítila zelená. Online. Z Messengeru jsem si Chrise zapomněla vymazat.

Do hajzlu! Rozhodla jsem se, že na něj zapomenu, že ho vymažu ze svýho života, ale když jsem se teď nad vším zamyslela, Chris mi připadal jako ta nejlepší možnost. Lindu zná. Možná by jí mohl vysvětlit, že mezi náma už nic není? Třeba by ji dokázal přesvědčit, aby mě nechala na pokoji? Jestli mě teď někdo dokáže uklidnit, je to on.

Znovu jsem se podívala na jeho fotku. A v tu chvíli mi taky došlo, jak moc mi chybí. Pokračovala jsem v cestě přes Lundagård a pod víčky mě pálily slzy.

Po štěrkovejch cestičkách kolem mě občas prosvištělo nějaký kolo a u Tegnérova pomníku vlekla nějaká babka na vodítku střapatýho jezevčíka, většinou byl ale všude klid a mír.

Co teď?

Ještě jednou jsem zavolala Amině. Pořád to nebrala. Rychle jsem se rozhodla a napsala Chrisovi.

Jsi tam?

Upírala jsem oči na displej, ale nic se nedělo. Párkrát jsem se otočila, ohlídla se přes rameno, měla jsem dojem, že slyším kroky, že v křoví vidím nějaký svítící oči.

Na Messengeru pořád žádná nová zpráva.

Našla jsem si Chrisovo číslo a poslala mu esemesku. Počkala jsem pět minut a pak mu několikrát po sobě zavolala. Nic.

Co mám dělat?

Nechala jsem kolo před Tegnérs a poslala další esemesky Chrisovi i Amině. Velkejma písmenama jsem jim napsala, ať se mi co nejdřív ozvou. Že je to důležitý.

Vlezla jsem do Tegnérs, abych se na chvíli ztratila v davu. Chvíli jsem tam bezcílně pobíhala a snažila se zahlídnout nějakou tvář, která by mi pomohla myslet na něco jinýho než na Lindu Lokindovou, pak jsem si stoupla k baru, ucucávala hruškovej cider a přitom se nejmíň desetkrát za minutu koukala na mobil. Pořád nic.

Lidi na mě vrhali divný pohledy. Nějakej kluk ostříhanej jako fotbalista Ronaldo se se mnou jen tak ze zvyku pokusil flirtovat, ale já jen mávla rukou, jako když člověk odhání komára. Pak jsem znova upřela pohled na mobil a ze všech sil se snažila předstírat, že na někoho čekám Chvíli jsem surfovala na internetu a poslala už asi stopadesátou esemesku Amině.

Než jsem zase vyšla na ulici, snesla se víceméně neproniknutelná tma. Sedla jsem na kolo a šlapala napříč parkem. Objela jsem louži a jen tak tak se nesrazila s dvouma ocvočkovanejma týpkama, který chtěli vědět, jestli nemám oheň. Neodpověděla jsem jim. Rozhlídla jsem se ve tmě kolem sebe a rozhodla se, že pojedu domů. Právě jsem zahýbala vpravo na Kyrkogatan, když jsem se ohlédla přes rameno. Kolo se zakymácelo a já z něj jen tak tak nesletěla.

Na opačný straně křižovatky stála Linda Lokindová a pod deštníkem mdlýho žlutavýho světla pouliční lampy vypadala jako duch. Obě ruce měla vražený v kapsách letního pláště a civěla do prázdna.

Bez váhání jsem zastavila u chodníku a slezla z kola. Na konci Sandgatan je bar, tuším, že se jmenuje Inferno. Dveře byly dokořán, až ven bylo slyšet muziku a smích, a tak jsem se protlačila kolem pár potetovanech frajerů s plnovousem do zšeřelýho lokálu.

Musela to bejt Linda.

Nebo ne? Mohla jsem se splýst?

Uklidila jsem se do tmavýho kouta a choulila se tam nad skleničkou vína. Srdce mi bušilo. Byla to opravdu Linda? Když jsem o tom tak přemejšlela, přišlo mi, že jsem tý ženský neviděla pořádně do obličeje.

Vzpomněla jsem si, co mi říkala v městským parku. Jak vyhrožovala, že Chrisovi ublíží. Hrozí mu nebezpečí? Nebo je to možná ještě horší. Třeba mu už ublížila. A teď… že by teď šla po mně?

Kde je ta Amina? Proč se mi neozve?

Rozhlídla jsem se po chabě osvětleným baru. Linda nebyla nikde v dohledu. Lidi pili víno, bavili se o kravinách a smáli se, jako by se nic nedělo. Hodila jsem do sebe zbytek vína, takže jsem ještě ke všemu dostala škytavku. Konečně mi zavibroval mobil.

Všechno ok. Už spím. Uvidíme se zejtra. <3

Zpráva přišla z Aminina mobilu. Přečetla jsem si ji několikrát za sebou. Co to má sakra bejt?

S Aminou si esemeskujeme už od školky. A stejně jako bych vždycky poznala její hlas, nemohla bych se splést ani ve způsobu, jakým píše esemesky.

Amina v esemeskách nikdy nepíše tečky. A nikdy nezkracuje oukej na ok.

Tuhle esemesku napsal někdo jinej.

85

Šlapala jsem do pedálů tak rychle, že jsem už necejtila nohy. Nic jinýho neexistovalo, jenom já a moje kolo. Pouliční provoz, auta a lidi se míhali někde na okraji. Nic jsem neviděla, nic jsem neslyšela. Myšlenky mi vířily v hlavě a nedaly se zastavit.

Kde je Amina? Musím si pospíšit. Musím sehnat Chrise. Zrovna jsem vyjížděla z železničního podjezdu na Trollebergsvägen, když jsem před sebou uviděla policejní stanici a napadlo mě, že bych se mohla obrátit na policii. Tohle bylo vážný. Někdo ve mně chtěl vzbudit dojem, že je Amina v pořádku. A Amina to nebyla.

Když jsem ale stanici míjela, rozhodla jsem se, že pojedu dál.

Za pár minut bych měla dorazit na Pilegatan.

Pořád jsem v hlavě slyšela ozvěnu Lindinejch slov. Měla jsem před očima Chrise. Aminu. Co se to děje?“

Poslední kus cesty kolo po asfaltu jen letělo. Vítr mě šlehal do tváří a před očima se mi dělaly mžitky.

U Chrisova domu jsem rychle opřela kolo o fasádu a podívala se nahoru. Chris měl na všech oknech stažený rolety. Všude tma.

Na znecitlivělejch nohách jsem vyběhla po schodech nahoru. Krev mi bušila ve spánkách jako zběsilá, mozek hlasitě křičel.

Zabušila jsem na dveře. Zazvonila na zvonek. Hrobový ticho.

Přitiskla jsem ucho na dveře a chvíli poslouchala. Pootevřela jsem škvíru na dopisy a zavolala dovnitř do bytu:

„Chrisi! Amino!“

Nic.

Věděla jsem, že se něco stalo. Netušila jsem, co se ještě stane.

MATKA

Nic jako spravedlnost neexistuje – u soudu ani mimo něj.

Clarence Darrow

86

Svolávají k hlavnímu přelíčení v jednací síni číslo 2.

Když si sedám mezi diváky, soudce okresního soudu Göran Leijon zachytí můj pohled a zachmuřeně pokývne hlavou. V průběhu let jsme se několikrát setkali při různých příležitostech a já nikdy neměla důvod být s jeho jednáním nespokojená. Leijon není jen schopný právník. Dokáže také projevit porozumění a rozlišit jemné rozdíly, je to zdvořilý člověk vyznačující se silnou vnitřní integritou.

Za ta léta se mi soudní síň stala v mnoha ohledech jakýmsi druhým domovem, tentokrát se tu však jako doma rozhodně necítím. To, co mě na tomhle místě jindy přitahuje, slavnostní atmosféra, vážnost a napětí ve vzduchu, ve mně tentokrát vyvolává pouze nervozitu. Místnost, atmosféra, stěny a tváře, vše mi připadá hrozivé a točí se mi z toho hlava.

Poslední dny mi splývají. Časy a místa se mi v hlavě navzájem kříží ve spletité vzory. Mezi nimi trhaně a bez ukotvení v prostoru a čase probleskují různé dojmy. Jako bych se pohybovala v jakémsi nekonečném mlhavém snu.

Není to tak dlouho, co jsem seděla ve Stockholmu na schůzce s klientem. Už nemám ponětí, co se tam říkalo nebo proč jsem tam byla. Vím jenom, že jsem v letadle cestou zpátky usnula. Letuška se mě ptala, jestli jsem v pořádku. Stále mám před očima její znepokojenou tvář.

Ještě nedávno jsem byla na vrcholu kariéry, energicky jsem si vykračovala po světě oblečená od hlavy k patě do modelů značky Dolce & Gabbana a ostatní oceňovali mé přímé jednání, profesionální schopnosti a píli.

A teď sedím v soudní síni a čekám na přelíčení, které by mělo rozhodnout o budoucnosti mé dcery, o mé vlastní budoucnosti i budoucnosti celé rodiny.

Ještě nedávno jsme byli úplně normální rodina. Teď jsme se ocitli v zajetí nemilosrdného světla reflektorů.

Předseda senátu Göran Leijon vpředu něco šeptá přísedícím. Dvě z přísedících jsou starší dámy kolem sedmdesátky, jedna je členkou Strany zelených, druhá Sociální demokracie – dost typické složení senátu. Od pohledu působí obě empaticky, vypadá to, že budou mít značné pochopení pro socioekonomické faktory ovlivňující trestnou činnost. S podobnými přísedícími jsem sama přišla do styku ve stovkách různých řízení a v devíti případech z deseti to pro mě a mé klienty byla dobrá zpráva. Ale právě v tomhle případě nejsem tak docela přesvědčená, že to bude mít pozitivní účinky, což jsem také nadhodila před Michaelem. Jednak je Stella žena, jednak proti ní bude hrát to, jak vypadá. Navíc bude ve všech ohledech vnímána jako běloška, členka vyšší střední třídy. A co je ještě horší, má sklony vybočovat, bouřit se za všech okolností proti normám, které určují, jak by se dobře vychovaná mladá dáma měla chovat. Doufejme, že jí Michael dostatečně vysvětlil, jak zásadní význam by její chování u soudu mohlo mít. Třetí přísedící ve mně probouzí větší jistotu. Invalidní důchodce kolem čtyřicítky, stoupenec Švédských demokratů, který podle

Michaela o soudní řízení projevuje zvláštní zájem.

Většinou nemá smysl se kvůli přísedícím příliš znepokojovat. Jejich hlavní úloha v soudní síni spočívá v podstatě v tom, že jsou vnímáni jako jakási kuriozita. Jejich názory nikoho zvlášť nezajímají, a pokud by projevili takový nedostatek dobrého vkusu, že by s předsedajícím soudcem nesouhlasili, bez mrknutí oka by je převálcoval. V tomhle ohledu se můžu na Görana Leijona stoprocentně spolehnout.

Nejvzdálenější dveře se otevřou a všechny hlavy v soudní síni se otočí tím směrem. Všichni vstávají. Proti mně zejí otevřené dveře. Jako bych uvízla v úzkém tunelu. Pohnu se, poposednu si a snažím se normálně dýchat.

Jako první se ve dveřích objeví příslušník justiční stráže v uniformě. Otočí se a něco říká. Mám omezený výhled a rozmazané vidění, tunel kolem mě se uzavírá čím dál víc.

Konečně uvidím Stellu. Do očí se mi derou slzy a ještě víc ten pohled zamlží.

Vypadá hrozně maličká a všechno to tak strašně bolí. Mám pocit, jako by to bylo včera, kdy se mi vešla na klín, kdy tam seděla a já se s ní mohla mazlit jako s panenkou. Mám před očima její dudlíky a plyšáky, to, jak se poprvé postavila na nohy a rozběhla se. Nikdy nelezla ani se nebatolila, rovnou běhala. Vybavuje se mi, jak měla plané neštovice, vidím rozbitá kolena, skvrny od lesních plodů na letních šatičkách, pihy i to, jak jsem večer co večer usínala v její postýlce s knížkou na obličeji.

Vzpomínám na všechny její sny. Chtěla změnit svět. K čemu by jinak člověk žil? Napřed chtěla být farářkou jako táta, pak se chtěla dát k policii nebo k hasičům. Hrozně ji štvalo, že je mezi hasiči tak málo děvčat, hodlala být první slavnou hasičkou.

Jestlipak jí ještě nějaké sny zbyly? Když se tak dívám, jak ji vedou do sálu, vidím to najednou hrozně jasně, přímo mě to udeří do obličeje. Mé selhání je zcela zásadní a neodpustitelné. Stelle je devatenáct a všechny sny se jí zhroutily.

Vždycky chtěla pomáhat lidem. Chtěla poznat celý svět, plavat se žraloky, lézt po horách, naučit se potápět a létat a skákat padákem, projet na motorce celé Spojené státy. V jednu chvíli snila o tom, že bude herečka nebo psycholožka.

Co je člověk bez snů?

Než Stella usedne vedle Michaela, naše pohledy se na kratičký okamžik setkají. Oči má unavené a prázdné, vlasy zplihlé, pleť samý pupínek. Je to pořád vyděšená malá holčička. Moje malá vyděšená holčička. A já se trochu nadzvednu na židli, balancuju na špičkách a natáhnu ruku. Nepodpořit své vlastní dítě. Na světě není horší zrady.

87

Pevně se na svém místě v publiku držím stěn tunelu. Hrozí nebezpečí, že když jen nepatrně uhnu pohledem, budu muset čelit obviněním, hanbě a nenávisti, s nimiž se nedokážu vyrovnat.

Adam čeká venku na chodbě, protože má svědčit. Uvědomím si, že toužím po tom, aby tu byl se mnou. Nikdy jsem ho nepotřebovala tolik jako právě teď.

Vzhledem k tomu, že sedím blíž k žalující straně, nemůže mi u ústí mého tunelu chvilkami nepadnout zrak na Margarethu Olsenovou. V devadesátých letech mě učila, vedla několik kurzů na právnické fakultě, teď je z ní profesorka v oboru trestního práva. Dnes je tu ale především jako matka muže, kterého někdo připravil o život. Vedle ní sedí zástupkyně poškozené strany, rudovlasá padesátnice. Mám dojem, že už jsem ji někdy viděla, ale nedokážu si ji přesně zařadit. A je tam i asistent státní zástupkyně, muž s ulízanými vlasy a kulatými brýlemi. A v neposlední řadě tam sedí i sama státní zástupkyně – Jenny Jansdotterová.

Vím, že je zhruba stejně stará jako já, vypadá však podstatně mladší, možná to souvisí s tím, že je tak drobná. Vlasy má stažené do přísného uzlu, a když si nasadí brýle, je její pohled pronikavý a soustředěný. Myslím na všechny ty případy, kdy jsem se nacházela ve stejné situaci jako ona, na napětí a nervozitu, které člověk pociťuje, když začíná nový proces.

Nálada na místech určených pro veřejnost je úplně jiná. Celá nesvá poposedávám na lavici a bojuju se slzami, snažím se přijít na to, co si počít s neohrabanýma rukama. Tady místo soustředěné pozornosti vládnou obavy a zmatek. Z podpaždí se mi řine pot a jazyk se mi lepí na patro.

Pohlédnu na Michaela. Kéž by se tak podíval na mě! Je však plně zabrán do přípravy. Obžalobu jsme si několikrát společně prošli.

Veškeré důkazy v tomhle soudním řízení jsou pouze nepřímé. Žaloba své líčení událostí založila výlučně na okolnostech, které, brány v úvahu každá zvlášť, nedokazují, že by se Stella dopustila zločinu, ale všechny dohromady tvoří řetězec událostí, které jakýkoli jiný výklad vylučují.

Důkazy, na něž se žaloba odvolává, sestávají z otisku boty, který má dokazovat, že onoho večera, kdy k vraždě došlo, byla Stella na místě činu, seznamu Stelliných telefonních hovorů s Christopherem Olsenem a výpisu z jejich chatu, z technických důkazů nalezených v Olsenově bytě a na oblečení, jako jsou šupinky kůže, vlasy a textilní vlákna.

Kromě toho povolala státní zástupkyně několik svědků: My Sennevallová, bytem na Pilegatan, potvrdí, že viděla Stellu v době vraždy na místě činu. Stelliny kolegyně z H&M Malin Johanssonová a Sofie Silverbergová dosvědčí, že Stella nosila v kabelce pepřový sprej. Jimmy Bark, zaměstnanec vězeňské služby, bude tvrdit, že se v posledních týdnech ve vazbě několikrát projevovala násilnicky.

Obhajoba povolává dva svědky: Adama a Aminu.

Jenny Jansdotterová si odkašle a zabodne pohled do Stelly. Mám sto chutí na ni zaječet, ať toho nechá, ať nechá moje dítě na pokoji. Svou úvodní řeč pronese, aniž by zamrkala nebo se nadechla, a také se ani jedinkrát nezakoktá.

„Stella Sandellová se s Christopherem Olsenem seznámila letos v červnu. Došlo k tomu v restauraci Tegnérs Matsalar, kde se jednou dali do řeči. V relativně krátké době navázali sexuální vztah.“

Stella jako by byla duchem nepřítomná. Dívá se přímo na státní zástupkyni a nedá se na ní pozorovat ani náznak toho, že by proti jejímu shrnutí vývoje událostí jakkoli protestovala.

„Postupně se s Christopherem Olsenem začala za Stellinými zády scházet i její kamarádka Amina Bešićová, která bude během přelíčení také vyslechnuta. I Amina navázala s Christopherem sexuální vztah a Stella na to brzy přišla.“

Mám dojem, že jsem zahlédla, jak předseda senátu Göran Leijon nepatrně pokývl hlavou. Přísedící vedle něj naslouchají státní zástupkyni pozorně a se zájmem. Žádné jiné vylíčení událostí zatím není k dispozici. V tuto chvíli je tohle vyprávění prezentováno jako pravda.

„Christopher Olsen se rozhodne vztah se Stellou Sandellovou ukončit a týden nejsou v kontaktu. Nicméně v den vraždy se s ním Stella pokusí znovu spojit a vydá se do jeho bytu v ulici Pilegatan. Ve 23.30 vidí svědkyně My Sennevallová, sousedka Christophera Olsena, jak Stella přijíždí k domu na kole a vybíhá po schodech k jeho bytu. O třicet minut později vidí My Sennevallová Stellu znovu. Stojí na chodníku proti Olsenovu domu a vypadá to, že na někoho nebo na něco čeká.“

Státní zástupkyně má nepopiratelnou výhodu v samotné struktuře přelíčení. Ten, kdo má jako první možnost vylíčit průběh událostí, získává psychologickou převahu. Verzi, kterou člověk slyší ze všeho nejdřív, často považuje za pravdu, ty další proto musejí být skutečně hodně přesvědčivé, aby tenhle prvotní obrázek o tom, co se stalo, změnily. A předseda senátu i přísedící jsou bohužel jen lidé, jakkoli se snaží nad všechno povznést a odhlédnout od různých předsudků a dalších psychologických mechanismů, jimiž se necháme ovlivňovat a ovládat.

Někteří přítomní něco ťukají do klávesnic. Další si píšou poznámky ručně. Novináři a reportéři už si pochopitelně udělali svou vlastní představu o tom, co se stalo, mají ji úhledně zabalenou a připravenou, aby se o ni mohli podělit s každým, kdo má přístup k televizní anténě nebo k internetu. Natáhnu ruku k vousatému mladíkovi na vedlejším sedadle. Je tu ještě jiná pravda, tu jste zatím neslyšel. Možnost vyjádřit se musí dostat obě strany. Vousáč na mě mezi bušením do klávesnice překvapeně pohlédne a zvedne obočí, jako by se chtěl zeptat, jestli mu něco chci.

Znovu se stáhnu do svého tunelu. Cítím pach vlastního potu, jak se pomalu šíří.

„Někdy mezi půlnocí a jednou v noci dorazí Christopher Olsen do svého bytu,“ pokračuje státní zástupkyně. „Pustí Stellu, která stojí venku před vchodem, dovnitř. V bytě vypukne hádka, s největší pravděpodobností ve spojitosti s Olsenovým vztahem s Aminou Bešićovou. Během hádky si Stella vezme ze zdi v kuchyni Chrisophera Olsena nůž. Olsen se snaží z bytu utéct, vyběhne ven na ulici. Utíká směrem k dětskému hřišti na křižovatce ulic Pilegatan a Rådmansgatan. V tu chvíli ho Stella Sandelová dohoní a přímo na hřišti na něj brutálně zaútočí. Několikrát neozbrojeného Christophera Olsena bodne. Zasáhne ho do hrudníku, do břicha a krku, žádná z těchto ran však není přímo smrtelná a Christopher nezemře hned. Stella Sandellová ho nechá ležet na zemi a vykrvácet.“

Před vnitřním zrakem se mi to všechno odvíjí jako film. Vidím nůž ve Stellině ruce, vidím, jak ho zvedá k rameni a bodá.

Musím vstát. Lidé na mě zírají, všichni samozřejmě vědí, kdo jsem. Novináři mě poznali už dávno. Poslední špetka profesionální cti a ohledů k ostatním lidem jim brání zahrnout mě otázkami a obviněními. Rozhlédnu se kolem sebe, udělám pár kroků doprava a pak zase doleva a znovu klesnu na sedadlo. Všechno se se mnou točí.

„Jste v pořádku?“ zeptá se mě vousáč.

Zavrtím hlavou. Tisknu si dlaně na břicho, zhluboka dýchám a rty se mi chvějí.

Vím, že na chodbě za dveřmi sedí Adam, ale přesto mám pocit, že jsem úplně sama a opuštěná. Nechápu to. Říká se sice, že je člověk tvor společenský, že je součástí pevniny a nikoli izolovaný ostrov, ale až dosud jsem měla vždycky problém se s tím ztotožnit. Celý život mi připadalo, jako bych byla od zbytku lidstva odříznutá. Nevzbuzovalo to ve mně žádný hluboký smutek, což samozřejmě mohlo pramenit z toho, že člověk nemůže postrádat něco, co nezná, ale takové ty pevné vztahy spojující ostatní lidi, ať už je symbolizují společenské kruhy, pokrevní spřízněnost, nebo něco jiného, jako by byly v mém případě vždycky volnější, slabší, méně významné, než jak jsem je vnímala u jiných.

Poprvé jsem si to uvědomila před několika lety, když jsem se dívala na Stellino a Aminino přátelství a objevila v něm něco, po čem jsem toužila i já sama. Byl to zcela nepřirozený pocit, závidět vlastní dceři kamarádku. Stálo mě to hodně času, hořkosti a slz, naprostou katastrofu číhající za rohem, než mi došlo, že i když mám Aminu moc ráda, i když se v ní někdy vidím a cítím s ní silnou sounáležitost, ve skutečnosti nejvíc toužím po své rodině.

Toužím po Stelle. Moc toužím mít svou milovanou holčičku zase zpátky.

A stýská se mi po Adamovi.

88

Řekla bych, že mě na Adamovi ze všeho nejdřív upoutalo jeho skromné vystupování. Vídala jsem ho tiše proplouvat po chodbách Wermlandského studentského spolku už dřív, ale nikdy předtím jsem si ho vlastně pořádně nevšimla. Pak jsme se jednou koncem prosince pozdě večer zničehonic ocitli přímo proti sobě usazení na židlích v kuchyňce společné pro celou chodbu a o pár let později jsme spolu založili rodinu.

Takhle ze zpětného pohledu to zní bláznivě, ale já předtím téměř netušila, že muži jako Adam vůbec existují. Doma jsem chodila se spoustou chlapců, ale málokdy se mezi nimi objevil někdo, s kým by stálo za to zůstat déle než pár měsíců. Projevovala jsem zájem o hezké, extrovertní a sebejisté kluky, když ale člověk pod jejich drsnou svrchní slupku pronikl, často se ukázalo, že v sobě ukrývají nejistého malého chlapce.

Ve druhém pololetí třetího ročníku na střední škole jsem se na pár týdnů dala dohromady s chlapcem jménem Klabbe, který čtyřikrát týdně chodil večer do fitka posilovat paže a hrudník, tedy když se zrovna neprojížděl mezi oběma náměstími ve městě v tom svém BMW, které spolykalo polovinu jeho měsíčního platu z pekárny. Říkával mi princezno, protože jsem ho nutila, aby si předtím, než se budeme líbat, odstranil ze zubů zbytky žvýkacího tabáku. Pochopitelně se v mém okolí vyskytovali i další muži jako Adam, ale můj radar je nezachytil, jelikož v městečku, z něhož jsem pocházela, byly jejich postavení a pověst téměř zanedbatelné. V Lundu bylo všechno jinak. Tady se cenily úplně jiné vlastnosti. Pevně jsem se rozhodla, že se domů už nikdy nevrátím.

Adam mi předkládal vzrušující nový pohled na náš malý svět – i na ten velký. Naše debaty velmi často vycházely z diametrálně odlišných názorů na věc, aby postupně dospěly k novým závěrům a jakés takés shodě. Adam měl jedinečnou schopnost přistupovat k názorům druhých s takovou vážností a respektem, že bylo nemožné se na něj rozzlobit. A to mě rozčilovalo.

„Nemůžeš pořád jenom se všemi souhlasit, Adame. Na jednu stranu, na druhou stranu, každý má svým způsobem pravdu. Člověk se přece pouští do debaty proto, aby vyhrál!“

„Myslíš? Podle mě jsou tu debaty od toho, abychom se v nich jako lidé dál rozvíjeli. Kdykoli můj názor někdo zpochybní, naučím se něco nového.“

Často jsme v jeho pokojíku na koleji proseděli půlku noci a jen si povídali. Adam seděl v posteli, kolena přitažená k bradě, já na zemi pod ním s nataženýma nohama. Láhev vína a pytlík smažených brambůrek.

„Mně všechen ten narůstající relativismus nahání strach, Adame. Některé hodnoty prostě musí zůstat absolutní. Copak v náboženství to tak není? Opravdu si člověk může věřit, čemu chce?“

„Ovšemže ano. Proto se taky říká ‚věřit‘, a ne ‚vědět‘.“

Taková představa víry pro mě byla nejen nová, ale i poněkud děsivá. Vlastně jsem ani nevěděla proč, nejspíš to bylo čistě ze zvyku, ale odsuzovala jsem veškeré náboženství jako něco dogmatického, jako nepřítele individualismu. Do mého liberálního a sekularistického pohledu na svět se tyhle věci nehodily. Tam, odkud jsem pocházela, bylo stejně samozřejmé nechat děti pokřtít v kostele, jako s pohrdáním zesměšňovat ty, kdo si říkali křesťané.

„Myslím, že není dobré nechat se pohánět nějakým přesvědčením, ať už jde o cokoli,“ prohlásil Adam. „A nemá to co dělat ani s náboženstvím, ani s vírou v Boha.“

„Přestaň mluvit takhle rozumně,“ odsekla jsem a strčila si do pusy další brambůrky. „Chci si užít debatu, kterou vyhraju!“

„Bude z tebe skvělá advokátka.“

Pak jsme se smáli a líbali a spali jsme spolu. Tohle všechno pro mě bylo nové. Adam se mě dotýkal novýma rukama, díval se na mě tak, jak jsem to nikdy předtím nezažila. Vydal mi napospas své srdce, obnažil přede mnou svou duši a seděl se mnou v té nepořádně ustlané posteli, která voněla deodorantem a brambůrkami se zakysanou smetanou, naprosto beze strachu.

Brala jsem to jako bouřlivý románek. V jistém smyslu jsem po celou tu dobu předpokládala, že to jednou skončí stejně nečekaně a divoce, jako to začalo. V mých očích měly milostné vztahy následující podobu: byly krátké, intenzivní a brzy upadly v zapomnění. Člověk si je užíval, dokud trvaly, ale odešel z nich včas, než skončily v troskách.

Vždycky když jsem někomu ze svého okolí řekla, co Adam studuje, následovala reakce:

„Vážně chce být farářem?“

A já se pokaždé také zarazila. Na obranu jsem často říkala, že Adam ve skutečnosti jako nějaký farář vůbec nepůsobí. Ne jako opravdový farář.

„Ale věří v Boha a v Bibli a tak, ne?“ To jsem nemohla popřít.

„Ale ne tak, jak si myslíte,“ dodávala jsem občas, aniž bych dokázala vyjádřit, jak to je doopravdy.

Bylo pro nás naprosto přirozené, že jsme zůstali spolu. Takhle zpětně, o více než pětadvacet let později, to působí téměř banálně a nudně, ale můj vztah s Adamem byl založený především na jistotě, pocitu sounáležitosti a silném přesvědčení, že jsem našla v životě to správné místo. A právě to jsem potřebovala.

Budoucnost v našem každodenním životě moc prostoru nezaujímala. Měli jsme plné ruce práce s tím, co probíhalo tady a teď. V tomhle ohledu jsme se podle mě příliš nelišili od ostatních lidí v našem věku. Ne že bychom před tím, co leží před námi, zavírali oči – před rozhodnutími, která jsme museli dělat, ať už se týkala rodiny, profesního života nebo něčeho jiného. Jenom jsme prostě neviděli, co je za obzorem.

Ta čárka, která se týden před Vánoci objevila na těhotenském testu, rázem všechno změnila. Napřed jsem žila ve stavu okouzlení, který silně připomínal zamilovanost, ale když tohle omráčené ohromení vyprchalo, netrvalo dlouho a zaplavila mě úzkost tak silná, že jsem předtím nic takového ani zdaleka nezažila. Začalo to pochybnostmi o rozhodnutí založit rodinu – nebylo by přece jenom lepší pár let počkat? – a skončilo to zoufalou beznadějí nad měnícím se světem prosyceným násilím a utrpením. Celá zničená jsem ronila slzy nad temnou budoucností, která mé nenarozené dítě zřejmě nevyhnutelně čeká.

Je hrozné na to teď myslet. Jako bych už tehdy věděla… Jako bych v hloubi duše nosila děsivou předtuchu, varování, abych Stellu na svět nepřiváděla. Pocit viny ve mně hlodá a drásá mi útroby.

Byla jsem příliš mladá. Nechala jsem se přemluvit.

89

Soudce se obrátí ke Stelle.

„Chtěla byste nám o těch událostech a o tom, co jste prožívala, něco říct vy sama?“

Stella zalétne pohledem k Michaelovi a ten pokývne. Jsem hrozně vděčná osudu, že na tom místě sedí právě on.

Když mi tehdy v sobotu večer zavolal, aby nám sdělil, že Stellu zatkli, věděla jsem, že ho dokážu přesvědčit. Po tom všem, co se stalo, mi to dlužil. Bylo samozřejmě utrpení sedět v jeho kanceláři s Adamem, neustále jsme se pohybovali na hraně, snažili jsme se, abychom se nepodřekli, ale nic z toho, co tu nyní probíhá, by bez Michaela nebylo možné.

„Kde mám začít?“ zeptá se Stella a pohlédne na soudce.

Celá soudní síň na ni upírá oči. Pohled Görana Leijona je očividně laskavý a vlídný, vidím však také, jak se Stelliny ruce nad okrajem desky stolu chvějí. Kéž bych si mohla sednout vedle ní a obejmout ji. Tunel kolem mě se čím dál víc zužuje, lapám po dechu. Vousatý novinář se na mě podívá.

Stella přesně ví, co má říkat a co ne. Michael to s ní několikrát prošel. Teď jde jen o to, aby pro jednou skutečně udělala, co se jí řeklo. Prosím tě, Stello, miláčku, udělej to!

Tahle část soudního přelíčení je ohromně důležitá. První a zřejmě jediná šance obžalovaného udělat na soud dojem. Znám Michaelovu techniku od A do Z. Většinu triků jsem se naučila právě od něj. Pro klienta je životně důležité vzbudit důvěru, dát najevo, že je silný, ale i zranitelný. Především by se měl člověk co nejdéle držet verze, kterou nadnesl státní zástupce, a rozcházet se s ním pouze v bodech, kde je naprosto nezbytné se proti jeho popisu průběhu zločinu ohradit. Je důležité vzbudit dojem, že obžalovaný spolupracuje. Stella musí ukázat, že je člověk – nic víc a nic míň.

„Znala jste se s Christopherem Olsenem?“ ptá se jí Göran Leijon. „Můžeme začít tady.“

Stella se zhluboka nadechne a podívá se na Michaela. Povzbudivě přikývne, jako by jí dával zelenou, a pak se pootočí na stranu, odvrátí se od diváků i ode mě. Žaludek se mi bolestně sevře, jako by mi někdo vrazil do břicha nůž. Kratičký okamžik pochybností. Snad Michaelovi můžu doopravdy věřit?

„Seznámily jsme se s ním v Tegnérs,“ vypráví Stella tlumeným hlasem. „Já a Amina.“

Nepohnu se ani o milimetr, sotva se odvažuju dýchat.

„Bylo to někdy v červnu. Chris mi připadal okouzlující a… no, prostě mě vzrušoval. Byl teda o dost starší. Bylo mu dvaatřicet a mně osmnáct.“

Ty dvě přísedící se po sobě podívají.

„Říkal, že hodně cestuje,“ pokračuje Stella. „Byl úplně všude. A bylo samozřejmě jasný, že má peníze. Přišlo mi, že má úžasně rušnej život. Takovej, o jakým člověk sám sní.“

Použila přítomný čas: sní. Nikoli snil. Takže o své sny pořád ještě nepřišla.

„Po tomhle večeru mi napsal, chtěl se se mnou znovu sejít, a tak jsme se sešli.“

Její hlas teď zní pevněji. Sem tam zvedne hlavu a podívá se přímo na Leijona a přísedící. Michael se narovná a povzbudivě se dotkne jejího ramene, aby pokračovala. Přirozeně na sobě má jednu z těch svých modrých košil, které si speciálně objednává od jednoho krejčího v Helsinsborgu. Když jsme kdysi před mnoha lety pracovali spolu, svěřil se mi, že každou košili po jediném dni stráveném u soudu rovnou vyhodí. Ty skvrny od potu se nedají vyprat.

„Párkrát jsme byli u Chrise v bytě,“ mluví Stella dál. „Taky jsme jeli limuzínou do Kodaně a zašli jsme si tam do luxusní restaurace. Nebo jsme byli v lázních v Ystadu a na jednu noc jsme se ubytovali v Grand Hotelu.“

Je šílené, jak málo toho člověk o vlastním dítěti ví. A to jsem si namlouvala, že jsme se ten poslední rok se Stellou dost sblížily. Přesto vím jen o zlomku toho, co se v jejím životě děje. Nevím, jestli je to divné, jestli je to chyba, jestli to platí jen pro vztah nás dvou, nebo jestli si všechny matky dospívajících dcer a synů myslí, že toho o svém dítěti vědí víc, než odpovídá skutečnosti.

„Občas jsme si někam vyrazili ve třech. Chris, Amina a já,“ pokračuje Stella. „Víte, to s Chrisem, to nebyl žádnej vážnější vztah. Občas jsme spolu spali, ale nebyli jsme spolu navážno.“

Přísedící se po sobě znovu podívají. Obě ženy zvednou obočí, švédský demokrat zrudne jako pivoňka. Ani já nijak nestojím o to, aby se sexuální život mé dcery probíral takhle veřejně, ale na to, aby mě něco šokovalo, by byl potřeba podstatně těžší kalibr.

„Nebylo to nic vážnýho, ne v tomhle stylu. Ani z mojí strany, ani z jeho. Popravdě řečeno mi nepřijde, že by se Chris nějak toužil dát dohromady s osmnáctiletou holkou, a pro mě zase bylo nemyslitelný začínat si nějakou vážnou známost. Chystala jsem se už brzo vyrazit na cesty. Do Asie.“

Najednou mě pálí oči, jemně si je osuším kapesníkem. Představím si Stellu pod palmou na nějaké nádherné pláži. Na tu druhou alternativu se neodvažuju ani pomyslet. Několik let ve vězení. A doživotní odsouzení ze strany společnosti, pracovního trhu, přátel a známých. Jak dokážeme s Adamem dál žít? A jak to dokáže Stella?

„Vím, že si s Chrisem párkrát vyrazila i Amina,“ mluví dál Stella. „Nijak mi to nevadilo.“

Göran Leijon se podrbe na hlavě.

„Mohla byste to upřesnit?“

„A co?“

„Co přesně máte na mysli, když říkáte, že si Amina s Chrisem vyrazila.“ Soud teď poprvé vidí Stellinu druhou stránku. V očích jí zablýskne, žíly na krku se napnou.

„Myslím tím, že se spolu párkrát sešli. Nic jinýho! Amina s Chrisem nespala, jestli naznačujete tohle.“

Göran Leijon zrudne a napije se vody. Michael položí Stelle v uklidňujícím gestu ruku na paži.

„Byl to pro mě hroznej šok, když jsem se dozvěděla…“ Hlas se jí zachvěje, přejede si rukou přes ústa. „Když mi na policii řekli, co se stalo. Nemohla jsem to pochopit. Věděla jsem, že Chrisovi někdo vyhrožuje, ale že by mu šlo fakt o život… Ještě pořád mi to nedošlo…“

Tváře v publiku se pomaličku mění. Novináři teď do klávesnic ťukají pomaleji. Někdo za mnou šeptá trochu moc nahlas, chce vědět, o jakých výhrůžkách to Stella mluví? Že by mu vyhrožovala ta jeho bývalá? Zavřu oči a zhluboka dýchám. Tunel se trochu rozšířil.

„Než vám položí několik otázek státní zástupkyně, možná byste nám chtěla povědět, co jste dělala v ten inkriminovaný večer,“ vybídne Stellu Göran Leijon.

Hlas má vlídný, tváří se chápavě a vzbuzuje důvěru.

„Byla jsem v práci, v obchodě H&M, až do zavíračky, teda do čtvrt na osm,“ pustí se Stella do vyprávění. „Pak jsem šla s pár kolegyněma do restaurace Stortorget. Poseděly jsme pár hodin na zahrádce. Když jsem si pak šla vyzvednout na Botulfsplatsen kolo, bylo tak půl jedenáctý.“

Michael se na židli posune kousíček dozadu a uvolní ramena. Na jednu stranu mě to uklidní, zároveň mi to ale připadá znepokojivé.

„Zrovna jsem se chystala nasednout na kolo, když jsem uviděla naproti přes ulici stát Lindu Lokindovou. Teda Chrisovu bejvalku. Už mě párkrát předtím sledovala. Je fakt divná. Takže jsem se pokusila zavolat Amině, ale nebrala mi to. Nevěděla jsem, co mám dělat. A tak jsem se snažila spojit s Chrisem.“

Snažím se vžít do její situace. Co bych dělala já? Je snadné si myslet, že člověk přesně ví, co by za různých okolností dělal, ale dnes už vím – v neposlední řadě i díky svému povolání –, že se takovéhle představy ve chvíli, kdy dojde na lámání chleba, úplně rozplynou. Prostě a jednoduše nikdo nedokáže předvídat, jak v určité situaci zareaguje.

Stela vysvětluje, že ji Linda Lokindová pronásledovala už několik týdnů. Že z Lindy měla strach, věděla, že je nervově labilní a možná dokonce i nebezpečná. A tak teď radši zašla do Tegnérs, hlavně proto, aby kolem sebe měla lidi, než se jí ozve Amina nebo Chris.

„Jenže se neozvali a já se po tom, co jsem se trochu uklidnila, rozhodla, že sednu na kolo a pojedu domů. Jenže jsem se dostala jenom kus po Kyrkogatan na křižovatku u městský knihovny. Tam totiž zase stála Linda Lokindová.“

Přísedící zbystří a mezi diváky to zašumí. Jediná osoba, kterou to zřejmě ani v nejmenším nevyvedlo z míry, je Jenny Jansdotterová. Sedí tam s rovnými zády, ani se nepohne. Jako by pouze čekala, až bude moct zahájit křížový výslech.

„Byla jsem k smrti vyděšená,“ pokračuje Stella a líčí, jak zaběhla do baru Inferno, který se na zmíněné křižovatce nachází. Schovala se úplně vzadu a jen doufala, že Linda Lokindová nepůjde dovnitř za ní.

„Amina ani teď nebrala telefon a neodpovídala na esemesky, Chrise jsem taky nesehnala, a tak jsem se za chvíli rozhodla, že zajedu k němu domů. Bylo to všechno tak děsný… Nevěděla jsem, co mám dělat.“

V sále je teď slyšet jen Stellin dech. Všechny pohledy jsou upřené na ni.

„Ale nebyli tam,“ dodá.

Lidé vedle mě otáčejí hlavu. Něčí podrážka zašoupe o podlahu.

Reportérka z televizního zpravodajství žvýká žvýkačku.

„Zvonila jsem na zvonek a bouchala na dveře. Pak jsem k nim přitiskla ucho a poslouchala, ale nebyli tam.“

Stella zvedne skleničku s vodou. Ruka se jí chvěje, a když se pak nakloní dopředu, vlasy jí zčásti zakryjí obličej.

Něco není v pořádku. Co když teď řekne úplně všechno? Stella si vždycky potrpěla na dramatické výstupy. Snila o tom, že z ní jednou bude herečka, a tady má připravenou scénu, publikum, svůj velký výstup. Zoufale k ní vztáhnu ruku.

„A tak jsem jela domů a šla jsem spát,“ dokončí vyprávění a odhrne si vlasy na stranu. „Co se stalo potom, nevím.“

90

„Předávám nyní slovo obžalobě,“ řekne předseda senátu.

Jenny Jansdotterová se ani nepohne. Jeden každý sval v její přísné tváři jako by vyjadřoval naprosté soustředění. Celá soudní síň čeká, až promluví.

Vtom sebou Jenny Jansdotterová trhne a obrátí se ke Stelle.

„Kdo tam nebyl?“

Pronese to ostrým, autoritativním tónem.

„Cože?“

„Před chvilkou jste řekla: Alenebyli tam. Koho jste měla na mysli?“ Stella blazeovaně pokrčí rameny.

„Chris,“ odpoví. „Christopher Olsen. Nebyl ve svým bytě, a tak jsem zase sedla na kolo a jela domů.“

„Ale vy jste neřekla: On tam nebyl. Řekla jste: Oni tam nebyli. Množné číslo. Víc než jedna osoba. Takže kdo kromě Chrise Olsena tam ještě nebyl?“

Stella zalétne pohledem k Michaelovi.

„Asi Amina.“

„Amina Bešićová?“ Stella přikývne.

„Musím vás požádat, abyste na otázku státní zástupkyně odpověděla slovy,“ napomene jí Göran Leijon. „Kvůli zvukovému záznamu.“

Stella na něj nasupeně pohlédne. Horní ret se jí zachvěje.

„Ano,“ odpoví přehnaně nahlas.

Když pootočím hlavu, všimnu si, že mě vousatý novinář pozoruje. Jakmile se naše oči setkají, spěšně odvrátí tvář.

Co si o mně asi myslí? Rozhlédnu se po ostatních divácích. Co si myslí oni? Možná mě litují. Někteří jsou asi přesvědčení, že je to moje vina. Další si možná myslí, že za činy svých dětí nesou část zodpovědnosti i rodiče. A v mém případě to platí obzvlášť. Jednak proto, že jsem žena a matka: takové břemeno muž nikdy nést nemůže. Jednak proto, že jsem cynická advokátka, zatímco můj manžel je milý pan farář, který hlásá Boží lásku a dodržování „zlatého pravidla“.

Měla bych i já sedět na lavici obžalovaných? Vedle Stelly, obviněná z nedostatku rodičovských schopností, spolupachatelka něčí vraždy? Jsem přesvědčená, že někteří lidé si to myslí.

Jenny Jansdotterová vrhne významný pohled na předsedu senátu a teprve potom pokračuje. Nemám ponětí, co si státní zástupkyně myslí, ale řekla bych, že je vysoce nepravděpodobné, že by mě považovala za naprosto nevinnou.

„Proč jste předpokládala, že je Amina u Chrise?“ zeptá se Stelly.

„Nevím. Nevím, jestli jsem to předpokládala.“

„Ale právě jste to přece řekla.“

Státní zástupkyně účinně nastolila v sále ticho. Stella neví, kam s očima.

„Proč jste si myslela, že je Amina ten večer s Christopherem Olsenem?“ zeptá se znovu Jenny Jansdotterová. „Copak jste s ním nepřerušily veškeré styky? Vy i Amina?“

Stella má zpocené čelo. Její strach se šíří zatuchlým vzduchem v sále a lepí se mi na kůži jako přilnavé řídké bláto. Zoufale si pokožku škrábu a dřu.

Vydrž, Stello! Teď neztrácej odvahu!

„Přestaly jsme se s Chrisem vídat,“ odpoví Stella a podívá se na státní zástupkyni.

„Opravdu?“ Jenny Jansdotterová na ni upírá přísný pohled, ale Stella necouvne. „Měly jste dohodu?“

„Něco v tom stylu.“

Státní zástupkyně odpověď skoro ani neposlouchá. Už má v záloze další otázku.

„Říkáte, že když vám u Chrise nikdo neotevřel, jela jste na kole domů. Kolik bylo hodin?“

„Nevím,“ opáčí Stella.

Vrhne kradmý pohled na Michaela, tak rychlý, že si toho většina lidí v místnosti nejspíš ani nevšimne. Ale já to vidím. A vím, že jsme se dostali do kritického bodu. Jestli bude Stella i nadále tvrdit, že přišla domů ve dvě, Adamovo svědectví padne. Nebude moct před soudem své dceři protiřečit. Hruď jako bych najednou měla plnou betonu.

Michael si popotáhne uzel na kravatě. Pod košilí mu začíná vyrážet pot. Teď se ukáže, nakolik úspěšně splnil svůj úkol.

„To nemáte ani tušení, kolik bylo hodin?“ doráží dál Jenny Jansdotterová.

Stella lehce sevře rty.

„Nejspíš bylo tak kolem půl dvanáctý, dvanáctý. Jo, to zní rozumně.“

Betonový panel v mé hrudi se nadlehčí a do plic mi zase pronikne vzduch.

„Při policejním výslechu jste uvedla, že jste dorazila domů kolem druhé,“ namítne státní zástupkyně ostře. „Nemám pradu?“

Stella sklopí oči.

„Řekla jsem to, abych potrestala tátu.“

Zdá se, že to Jenny Jansdotterovou upřímně překvapilo.

„Vysvětlete nám to.“

„Když jsem se dozvěděla, že mi táta poskytnul alibi, chtěla jsem, aby vypadal jako lhář.“

V hlase jí nezazní sebemenší zaváhání.

„Chcete tím říct, že jste u policejního výslechu lhala proto, abyste potrestala svého otce?“

„Ano.“

„Proč jste chtěla svého otce potrestat, Stello?“

„Protože se pořád chová přehnaně ochranitelsky. Občas je to mezi náma dost napnutý. Chovala jsem se dětinsky.“

Jsem ráda, že to Adam neslyšel. Věděla jsem, že by to slyšet neměl, jinak nevím, jestli bychom to všechno vůbec mohli zvládnout.

„Určitě chápete, že to zní divně,“ zamračí se na Stellu státní zástupkyně.

„Prostě to tak je.“

„Opravdu? A není to spíš tak, že nám lžete teď, Stello? Abyste chránila svého otce?“

Stella zvedne oči a zavrtí hlavou.

„Ne!“

Jenny Jansdotterová listuje svými papíry.

„Kdy jste ten večer dorazila domů, Stello? U výslechu jste tvrdila, že to bylo ve dvě hodiny…“

„Přijela jsem před dvanáctou. Mezi půl dvanáctou a dvanáctou.“ Státní zástupkyně si zhluboka povzdychne.

„Vy a Amina Bešićová jste se dohodly, že se ani jedna z vás s Christopherem Olsenem už nesetká,“ řekne. „Pochopila jsem to správně?“

„Nebyla to žádná dohoda. Prostě jsme si řekly, že to neuděláme.“

„Proč jste se chtěly s Christopherem přestat stýkat?“

„Zjistily jsme, že nám lže. A jako by se nás snažil poštvat jednu proti druhý, ale to se u mě a u Aminy nikdy nikomu nepodaří.“

„Nebylo to spíš tak, že jste věděla, že mají Amina s Chrisem sexuální poměr?“

„Oni žádnej sexuální poměr neměli.“

„Zjistila jste, že vám Christopher zahýbal, Stello?“

„To rozhodně ne.“

Znovu poznávám to ostří v hlase. Dochází jí trpělivost.

„Nebylo to tak, že jste se dozvěděla, že se vaše nejlepší kamarádka a muž, se kterým jste si zrovna něco začala, bez vašeho vědomí scházejí? Nemohla jste si přece myslet, že jejich vztah byl ryze platonický, že ne?“

Zatajím dech.

Stella bloudí pohledem po soudní síni. Na zlomek vteřiny se na sebe podíváme. To stačí.

Ví, že to vím i já?

„Platonický znamená…,“ začne jí vysvětlovat Jenny Jansdotterová, ale Stella ji přeruší.

„Já vím, co znamená platonickej,“ odtuší. „Teda aspoň mám dojem, že vím, jak to myslíte. Ve skutečnosti tím ale Platon nechtěl říct, že by skutečná duchovní láska nemohla zahrnovat i tělesnou blízkost a sex, ovšem tohle nepochopení je hodně obvyklý, takže se kvůli tomu nemusíte cejtit hloupě.“

Jeden muž mezi diváky se zasměje a vousáč vedle mě mi věnuje povzbudivý úsměv.

„Platon je můj oblíbenej filozof,“ dodá Stella.

„Já osobně vždycky dávala přednost Sokratovi,“ poznamená státní zástupkyně.

„To mě nepřekvapuje.“

Michael zvedne ruku k ústům a skryje za ní úsměv. Přísedící dámy se k sobě otočí a úsměv se objeví dokonce i na rtech předsedy senátu.

„Amina s Chrisem Olsenem nespala,“ pokračuje Stella po chvilce a uvolněná atmosféra v sále odumře stejně rychle, jako předtím nastala.

Státní zástupkyně se užuž chystá vznést další otázku, ale Stella ještě nedomluvila a zvedne si ruku k obličeji. Její hlas je slabý a chvěje se.

„Amina s nikým nespala. Ona byla… je… panna.“

91

Přehrabuju se v kabelce, hledám kapesník. Srdce mám až v krku, a ačkoli si bez přestání otírám čelo, stejně se pořád potím. Jako by mi vedro pronikalo do mozku a přivádělo myšlenky k varu. Stella se přede mnou pomalu hroutí. Nevím, jestli je to jen optický klam, ale mám dojem, že jí ramena poklesla a jako by se celá zmenšila.

Jaké jsou její motivy? Po osm nekonečných týdnů byla ve vazbě a neměla povolené žádné návštěvy. Je to téměř nelidská situace, která se stala terčem kritiky OSN i Evropského výboru pro zabránění mučení. Ve veřejných debatách se švédský vězeňský systém často označuje za humánní, občas dokonce za až příliš humánní. Nicméně se často přehlížejí neutěšené podmínky, které ve Švédsku vládnou ve vazebních věznicích.

Stella to všechno samozřejmě dělá kvůli Amině. Ale to jako důvod nestačí. Mohla na to jít i jinak. A bylo by to pro ni snazší. Existuje jediné rozumné vysvětlení: tohle všechno, to, jak tu teď sedí přede mnou se sklopenou hlavou a lesklýma očima, nedělá jenom pro Aminu, ale i pro nás. Pro mě a pro Adama. Pro naši rodinu. Mnohokrát jsem si přála, abych i já měla kamarádku, jako je Amina. Už od školky byly se Stellou víceméně nerozlučné. Pochopitelně občas nastaly nějaké ty hádky a rozmíšky, ale nakonec jejich neotřesitelné přátelství zvítězilo nade všemi myslitelnými překážkami. Tedy alespoň doposud.

Nedokážu si představit nic, co by člověku dodávalo větší pocit jistoty, než když má v životě takového spojence, jakými si navzájem vždycky byly Stella s Aminou. Možná by i můj život vypadal jinak, kdybych byla otevřená podobně důvěrnému přátelství. Jistě, na druhém stupni základní školy a na gymnáziu jsem měla pár nejlepších kamarádek, ale už v té době jsem si kolem svého nejhlubšího nitra začala budovat ochranné zdi. Odjakživa jsem odmítala vystavovat své pocity na odiv ostatním, protože jsem to považovala za slabost.

Znovu si osuším čelo a pokouším se tvářit vyrovnaně. Vousáč vedle mě šustí pytlíkem bonbonů a žvýká je s otevřenými ústy, státní zástupkyně mezitím shrnuje technické důkazy. Je předvolán laboratorní technik a vysvětluje, že není pochyb, že otisk podrážky, který se našel na místě vraždy, pochází ze Stelliny boty. Otisk se našel jen půl metru od mrtvého těla Christophera Olsena a bylo v něm trochu krve, což dokazuje, že vznikl předtím, než byla oběť ubodána. Vzhledem k tomu, že v pátek dopoledne několikrát zapršelo, dá se z toho navíc vyvodit, že se Stella na hřišti pohybovala nejdříve v den vraždy kolem oběda.

Pak na místo svědků usedne My Sennevallová a atmosféra v místnosti se změní. Jako by všichni měli strach, že se jim křehká dívka s ostražitým pohledem a neupravenými vlasy přímo před očima zhroutí. Když jí státní zástupkyně a Michael kladou otázky, oba ztiší hlas. My Sennevallová se předtím, než odpoví, vždycky několikrát ohlédne, střídavě přes obě ramena.

„Říkáte, že jste v jednu hodinu slyšela nějaký křik,“ obrátí se k ní Michael. „Můžete nám popsat, jak zněl?“

My Sennevallová se na na něj dlouhou chvíli mlčky dívá.

„Znělo to, jako když někdo někoho bodá nožem. Nějakého muže. Několikrát zaječel, jako by se do něj zabodl nůž.“

Michael její výpověď samozřejmě zpochybní. Jak mohla vědět, že ten křik pocházel od osoby, kterou někdo bodal nožem?

„Kdyby ho střelili, slyšela bych výstřel,“ sdělí mu My Sennevallová.

Vousatý novinář vedle mě obrátí oči v sloup.

„Neřekla byste nám něco málo ke svému zdravotnímu stavu?“ zeptá se Michael. „Je pravda, že několik posledních let pravidelně docházíte na psychiatrii?“

Když My Sennevallová líčí svůj smutný životní příběh, poslouchám jen na půl ucha. Ze soudní síně vychází ještě zničenější než předtím. Dveře za ní zapadnou se zvukem, který připomíná ulehčené oddechnutí.

Následující svědecké výpovědi proběhnou rychle a bez senzací. Stelliny kolegyně z H&M, Malin a Sofie, potvrdí, že Stella stále nosila v kabelce pepřový sprej a že tu kabelku s sebou měla i v pátek večer. Státní zástupkyně jim ukáže lahvičku od spreje a obě svědkyně se shodnou, že právě takový sprej měla i Stella. Policejní technici soudu předloží celou řadu sprejů a vysvětlí, že je možné chemickou analýzou určit, že tekutina, jejíž stopy se na těle Christophera Olsena našly, odpovídá složením značce, kterou vlastní Stella.

Pak vypovídá vězeňský dozorce Jimmy Bark, že se Stella v době strávené ve vazbě chovala agresivně a několikrát se dopustila násilí. Jimmy Bark působí vysloveně nesympaticky, na otázky odpovídá krátce a ledabyle a já si říkám, že takovýhle člověk by určitě vyvolal agresivní sklony i v dalajlamovi.

Vousatý novinář se během jeho výpovědi mračí. Beze slova přede mě přistrčí svůj sáček s bonbony a nabídne mi. Jsem tak ohromená, že si jednu karamelu vezmu, přestože je nemám ráda.

Vousáč se na mě usměje. Že bych ho špatně odhadla? Vždycky jsem k ostatním lidem přistupovala s pochybnostmi.

Se zdravou skepsí. Celý život jsem se bála, abych nepůsobila příliš důvěřivě. Můj otec jednou řekl, že jen psi v podřízeném postavení odhalují svému nepříteli krk. A mně teprve po pětačtyřicítce začalo docházet, že všechny lidi za nepřátele považovat nemusím.

Studia na právech byla jedno velké soupeření.

„Sbírám jedničky, ne kamarády,“ říkala jsem občas, když jsem odmítala pozvání na nějaký večírek.

Jako bych si v sobě vybudovala jakousi ochrannou kapsli, jejíž stěny byly den ode dne pevnější. Veškeré nedokonalosti je potřeba zakrýt schopnostmi a úspěchem, zároveň jsem měla čím dál větší strach, že někdo odhalí mé pravé já. Navzdory tomu jsem často skončila ve středu všech možných společenských událostí.

Bylo pro mě těžké ocitnout se v nějakém kontextu, a přitom se na situaci nepodílet a neovlivňovat ostatní. Řadu lidí to ke mně táhlo a chtěli mě lépe poznat, nicméně jediný, kdo dokázal dohlédnout za všechny ty debaty, dobré školní výsledky a povrchní společenské styky a skutečně mi porozumět, byl Adam.

Teď sedí přede dveřmi do soudní síně a čeká. Zanedlouho přijde na řadu. Už každou chvíli ho soudní úředník přes reproduktory povolá svědčit. Pořád si ještě nejsem jistá, co bude pak. Zezačátku jsem nevěřila, že by to mohlo jít, že bychom se mohli dostat až takhle daleko. Pokud jde o morální zásady, byl vždycky neoblomný. Představa, že by někdy mohl lhát policii, mu byla vzdálená, bylo téměř nemyslitelné, že by něco takového udělal. Ale to jsem podcenila, jak důležitá je pro něj rodina. Když se člověk snaží ochránit svou rodinu, klidně veškerou etiku a morálku odsune stranou. A když musí chránit vlastní dítě, i ty nejpřísnější zásady se snadno obrátí v prach. Lži, vina a tajnosti.

Kolik rodin na podobných základech staví?

Zároveň s tím, jak člověk přijde na svět, se dva jiní lidé změní v rodiče. Láska k našim dětem má své vlastní zákony a pravidla.

Včera v noci jsme s Adamem seděli v kuchyni a společnost nám dělalo ticho a láhev vína.

„Nevím, jestli to zvládnu, miláčku.“

Modlím se k Bohu, aby to dokázal. Je to zvláštní, ale opravdu spínám ruce k modlitbě. V příštím okamžiku už soudní úředník povolává Adama do soudní síně.

92

Adam pomalu prochází sálem. Předseda senátu ho přivítá a vysvětlí mu, kam si má sednout, Adam však po celou dobu nespouští oči ze Stelly.

Usedne na místo svědků, zády k divákům. Vousáč vedle mě se na mě podívá jako na někoho, kdo trpí vážnou chorobou.

Pak předá předseda senátu slovo Michaelovi.

„Dobrý den, Adame,“ obrátí se Michael k mému muži. „Chápu, že je to teď pro vás hrozně těžké, takže se budu snažit to neprotahovat. Mohl byste začít tím, že soudu řeknete, jaké máte povolání.“

Adam stále upírá pohled na Stellu.

„Jsem farářem Švédské církve.“

Po Michaelově pobídce dodá, že mnoho let pracoval jako vězeňský kaplan a teď je zaměstnaný jako duchovní pastýř v jednom z větších sborů ve městě.

Mluví trochu váhavě.

„Mohl byste nám krátce popsat váš vztah se Stellou?“ zeptá se Michael.

„Já Stellu miluju. Znamená pro mě všechno na světě.“

Srdce se mi sevře. V průběhu let jsem Adamovi nejednou vyčetla, že za to, jak vypadá můj vztah se Stellou, může on. Když byla maličká, neustále jsem ze všech stran slyšela, jaký je báječný táta a jaké mám štěstí, že mám dítě právě s ním. Byla to čistá pravda. Adam byl a je skvělý otec rodiny a já ho kvůli tomu upřímně miluju. Stydím se za to, jak jsem na něj občas žárlila. Proč jsem na své neúspěchy se Stellou reagovala tím, že jsem se ještě víc stáhla do sebe? Nabírala jsem si spoustu práce, místo abych se snažila náš vztah nějak rozvíjet, ještě usilovněji jsem se věnovala tomu, o čem jsem věděla, že mi jde skutečně dobře. Pochopitelně jsem tím obelhávala sama sebe, byla to zrada na Stelle.

„Moje vztahy se Stellou nebyly vždycky nejlepší,“ odpovídá Adam na Michaelův další dotaz, který se týká toho, jak spolu ti dva vycházeli v průběhu času. „Někdy to bylo lepší, jindy horší. Občas hodně obtížné.“

Michael mu dá možnost to dál rozvinout a Adam trochu skloní hlavu.

„Nic není tak těžké jako být rodičem. Přirozeně jsem udělal spoustu chyb. Měl jsem řadu očekávání a představ, jak by to mělo vypadat. Jaký bych měl být já jako rodič a jaká by měla být Stella jako má dcera. Jak by měl vypadat náš vztah.“

„Takže to nebylo vždycky takové, jak jste doufal?“ chce vědět Michael.

„Domnívám se, že problém není v tom, jak se věci vyvinuly, jako spíš v tom, co jsem očekával. S některými Stellinými životními volbami jsem se smiřoval jen těžko. Občas zapomínáme, jaké to je, když je člověk v pubertě.“

Pohlédnu na předsedu senátu. V jeho výrazu je patrná jiskřička porozumění. I Göran Leijon má doma dospívající děti.

„Adame,“ pokračuje Michael, „mohl byste nám povědět, co se stalo v ten osudný pátek?“

Adam se trochu pootočí, aby se dál mohl dívat na Stellu. Nakloním se dopředu, abych zahlédla, jak se tváří.

Chvíli nic neříká. Proč nic neříká?

Ovšemže jsem mu toho měla říct víc, bála jsem se však, že to nepochopí, nebo že mu bude na překážku ten jeho silný smysl pro morálku.

Co když už je pozdě? Co když si to rozmyslel, co když všechno odvolá? To by byla katastrofa.

„Skončil jsem ten den s prací dost pozdě,“ řekne nakonec a každé slovo protahuje.

Klidným hlasem vypráví o pohřbu toho mladého člověka.

Pro Adama to byl těžký týden a v pátek už byl celkově unavený a vyčerpaný. Po práci uvařil večeři, pak jsme seděli na sedačce v obývacím pokoji a hráli hru, nakonec jsme si šli lehnout.

„Věděl jste, kde ten večer Stella je?“ zeptá se Michael.

„Říkala, že má sraz s jednou kamarádkou. S Aminou Bešićovou.“

„Dobrá,“ přikývne klidně Michael. „Takže vy a vaše žena jste si šli lehnout dřív, než Stella dorazila domů?“

„Přesně tak.“

„Kolik bylo hodin?“

Prudce se na svém místě napřímím. Prosím tě, Adame. Mysli na svou rodinu!

„Kolem jedenácté,“ odpoví. „Popravdě řečeno jsem se nedíval na hodinky.“

„Hned jste usnul?“

„Ne, byl jsem vzhůru ještě několik hodin.“

„Několik hodin?“

„Ano.“

Spěšně se napiju, ale nepodaří se mi láhev pořádně zavřít, takže si poliju koleno a setřu vodu rukou. Vousáč na mě vrhne postranní pohled.

„Byl jste vzhůru, když Stella ten večer přišla domů?“ chce vědět Michael.

Vykloním se ještě víc. Adam zvedne bradu, takže na soudce zazáří kolárek, bílý a nevinný.

„Ano, když dorazila domů, byl jsem vzhůru,“ prohlásí.

Hlas má teď silnější. Vyslovuje jasně a zřetelně. Znovu se na sedadle uvolním.

„Víte, kolik bylo hodin?“ vyptává se dál Michael.

„Tři čtvrtě na dvanáct. Když jsem slyšel, že se Stella vrací, podíval jsem se na hodinky.“

Jedna z přísedících si zvedne ruku k ústům. Zbytek soudního senátu na Adama mlčky upírá oči.

„A jste si tou dobou naprosto jistý?“ ujišťuje se Michael.

„Naprosto jistý. Přísahám před Bohem.“

93

„Jak si můžeš být tak jistý?“ zeptala jsem se Adama.

Tohle totiž patřilo k jeho koníčkům: být vždycky na pochybách. Jenže tady na žádné jemné rozdíly nebyl prostor. Jednoduše se rozhodl.

„Bude to báječné. Budeš ta nejúžasnější maminka na světě.“

Nad všemi mými pochybnostmi jen mávl rukou. Mé obavy považoval za přirozenou součást procesu. Jestliže se máme stát rodiči, čekají nás podstatné změny, které navždy ovlivní náš život. Není tedy nijak divné, že váhám a pochybuju a nemám z toho dobrý pocit.

Vlastně jsme byli na děti ještě příliš mladí. Já právě dostala první místo v notářské kanceláři a Adam byl teprve v polovině studia. Ještě půl roku předtím jsme žili studentským životem na koleji a několik večerů v týdnu trávili po hospodách, klubech a různých posezeních, nicméně v létě se nám proti veškerému očekávání podařilo narazit na relativně velkou garsonku v Norra Fäladen. Adam byl navíc přesvědčený, že když budeme čekat přírůstek do rodiny, mohli bychom místo toho dostat přidělený dvoupokojový byt.

„Miluju tě,“ opakoval mi Adam několikrát denně a vždycky se ke mně sklonil a políbil rostoucí bouli na mém břiše. „A tebe tam uvnitř taky.“

Postupně mé nejhorší obavy a nejčernější myšlenky polevily a nahradily je bolesti v kříži a oteklé, sloní nohy. Někdy jsem zůstala celý den v posteli a připadalo mi, že jsem ta nejnešťastnější žena na světě.

Adam mě krmil šípkovou polévkou, zásoboval mě stahovacími punčochami a nahřátými rýžovými polštářky a masíroval mě. Ačkoli jsem měla jisté pochybnosti o načasování a nebyla jsem si jistá, jestli je skutečně ten správný čas přivést na svět dítě, nikdy jsem ani na okamžik nezapochybovala, že je Adam ten pravý, že je to muž, který by se měl stát otcem mého dítěte.

Když byla Stella malá, poměrně hodně jsem pracovala. Občas jsem si říkala, jestli se mnou není něco v nepořádku, jestli nejsem nějak jinak stavěná než ostatní novopečené maminky, protože nedokážu fungovat po zbytek života jen v omezeném režimu a čerpat veškerou sílu pouze z toho, že mám dítě.

Bez Adama by to nebylo možné. Byl pořád po ruce, bezpečný přístav, kde jsem mohla zakotvit. Nikdy mi nic neodepřel. Podporoval mě za každou cenu.

Úspěchy, které mi nebyly dopřány v rodinném životě, nahradily ty, kterých mi umožnila dosáhnout moje práce. Už v devětadvaceti ze mě byla plně kvalifikovaná advokátka a jako perspektivní mladá právnička jsem dostala místo v jedné velké advokátní firmě s pobočkami ve všech třech největších švédských městech. Zatímco Adam učil Stellu jezdit na kole bez pomocných koleček a lepil jí na rozbitá kolena náplasti, já přebíhala mezi jednáními s důležitými klienty ve Stockholmu a stručnými debatami u dětských pořadů nad talířem s večeří ohřátou v mikrovlnce. Nejspíš nebudu jediná žena, jež tvrdí, že k úplnému sebenaplnění potřebuje jak rodinu, tak kariéru. I když jsem se náhodou narodila bez penisu.

Připadalo mi však, že všude kolem sebe vidím ženy, které se od svých snů a plánů odřízly a omezily se jen na roli chůvy a kuchařky. Představa oddané matky jako by byla vždycky v konfliktu s mou sobeckou touhou po sebeprosazení a úspěchu i v jiných oblastech života, a ačkoli jsem se skutečně snažila, nikdy se mi nepodařilo potlačit své ego natolik, aby ze mě mohla být matka, jakou očekávalo okolí a jakou jsem si i já sama myslela, že bych chtěla být. Zároveň jsem celou tu dobu viděla, jak mužům nedostatky, které mě trápily a vzbuzovaly ve mně dojem, že jako rodič nestojím za nic, procházejí.

Pevné pouto, které se vyvíjelo mezi Adamem a Stellou, jsem ze začátku vnímala jako něco naprosto pozitivního. Stella byla tatínkova holčička. Někdy jsem přišla domů pozdě, s hlavou plnou paragrafů a precedentů, a našla je, jak si v pyžamu a s pohádkou na dobrou noc hoví v moři polštářů. Malá Stella se na všech drobných křižovatkách svého života držela táty za ruku. Byl to svět jako z knížek Astrid Lindgrenové a moje srdce si vždycky ráno, když bosé nožičky naší dcerky ťapkaly po podlaze v ložnici, vesele poskočilo.

Změna přicházela velmi pomalu. Nedokážu říct přesně, kdy to začalo, ale z věcí, které mě dřív hřály u srdce, mi postupem času začal spíš běhat mráz po zádech. Všude jsem nacházela nové a nové důvody k podráždění. Když někdo poznamenal, jaký je Adam báječný táta a jak skvělý vztah má zřejmě se Stellou, už mě to nenaplňovalo hrdostí, spíš to ve mně vyvolávalo pocit odcizení. Když Adam dlouze a barvitě popisoval své pohádkové dny se Stellou, vřelo to ve mně výčitkami svědomí a studem.

O tom, že bychom rodinu ještě rozšířili, jsme začali mluvit brzy. Mám dojem, že naše touha po dalším dítěti pramenila z neurčitého zklamání, které jsme pociťovali, ale nahlas bychom to před tím druhým nikdy nevyslovili. Rodinný život nebyl takový, v jaký jsme doufali. A já si v rozporu s veškerým zdravým rozumem namlouvala, že pokud Stella dostane bratříčka nebo sestřičku, náš vztah se zlepší.

Víc než rok jsme se snažili, abych znovu otěhotněla. O tom, proč se to nepovedlo, jsme nikdy nemluvili. Řekla bych, že za tím byl jakýsi vzájemný, ale naprosto nesprávně zaměřený respekt. Dřív nebo později bude těhotenský test pozitivní a do té doby nemusíme dělat nic jiného než se o dítě pokoušet tak často, jak to půjde, a v Adamově případě se ještě navíc modlit k Bohu o jakousi podporu.

Jednou v noci, bylo to na čarodějnice, když byly Stelle čtyři roky, jsme tohle mlčení konečně prolomili. Leželi jsme v posteli, a jakmile jsem otevřela oči, celý svět se se mnou začal točit. Vůně kouře z ohňů nám pronikla pod kůži.

„Miláčku,“ zašeptal Adam. „Nejspíš je něco v nepořádku.“

„V nepořádku?“ opakovala jsem po něm, i když mi bylo naprosto jasné, o čem mluví.

„Co budeme dělat?“

Nedostala jsem ze sebe ani slovo. Pod víčky mě pálily slzy, ale já je vytrvale potlačovala.

„Miluju tě,“ řekl Adam. Nedokázala jsem mu odpovědět.

94

„Chce se svědka na něco zeptat obžaloba?“ obrátí se předseda senátu Göran Leijon na státní zástupkyni.

„Ano, chci.“

Jenny Jansdotterová se chvilku o něčem radí se svým asistentem a pak se obrátí k Adamovi.

„Jakou jste měl v pátek náladu?“

Mám dojem, že jsem zahlédla náznak pokrčení rameny, ale než Adam stačí odpověď zformulovat, státní zástupkyně pokračuje:

„Předtím jste říkal, že jste byl unavený a vyčerpaný. Že jste měl za sebou perný týden. Že jste musel vést pohřeb nějakého mladého člověka.“

„To je pravda.“

„A přesto jste večer nemohl usnout?“

„Občas podobná únava mívá spíš opačný účinek, než by se čekalo,“ odpoví Adam klidně. „Člověk nemůže usnout, i když je k smrti vyčerpaný. A později jsem si pochopitelně začal dělat starosti o Stellu. Velké starosti. Nerad si chodím lehnout dřív, než dorazí domů.“

Jenny Jansdotterová vezme do ruky propisovačku a otáčí ji v prstech.

„Takže tvrdíte, že jste ten večer ve chvíli, kdy Stella přišla domů, byl vzhůru?“

„Ano.“

„A kolik bylo hodin?“

„To už jsem říkal.“

„Chci, abyste to zopakoval.“

„Tři čtvrtě na dvanáct,“ odsekne Adam podrážděně.

Jenny Jansdotterová zvedne bradu a trhne nad stolem hlavou dopředu jako dravý pták.

„To je zvláštní,“ poznamená.

Z hlasu jí zaznívá znepokojivě vítězoslavný podtón.

„Velmi zvláštní,“ dodá a vytáhne z hromádky na stole před sebou jeden papír.

Co to má? Něco nám snad ušlo?

„Mám tady výpis z vašich textových zpráv, Adame. Je v něm každá esemeska z vašeho telefonu, kterou jste v ten večer, kdy došlo k vraždě, odeslal nebo přijal. Dvě zprávy jste z telefonu vymazal, ale policejní technici je dokázali zase obnovit. Víte přece, že se esemesky, které v telefonu vymažete, dají obnovit?“

Adam skloní hlavu.

Sakra, to snad není pravda! Jak mohl Michael zapomenout na výpis z telefonu? Věděli jsme, že policie Adamův mobil zabavila, ale nikdy by mě nenapadlo, že tam může najít nějaké kompromitující informace.

„Ve 23.18 byla z vašeho telefonu na Stellino číslo odeslána následující esemeska: Hodláš dnes večer dorazit domů?“

Státní zástupkyně zvedne výpis z esemesek ze stolu a ukáže na příslušné místo propisovačkou.

„Ano?“ řekne Adam tázavě.

„Vzpomínáte si, že jste takovou esemesku posílal?“ Adam pokrčí rameny.

„No ano, nejspíš to tak bylo. Moje žena mi řekla, že Stella možná přespí u Aminy. Proto jsem jí tohle napsal.“

„Hodláš dnes večer dorazit domů?“ opakuje Jenny Jansdotterová. „Odpověděla vám Stella?“

Adam se podrbe na bradě. Pokouším se upoutat Michaelovu pozornost, ale on se na mě odmítá podívat. Po tváři mu stéká pot a tahá se za uzel na kravatě, jako by neměl dostatek kyslíku.

„Už si nevzpomínám,“ zamumlá Adam.

„Jste si jistý? Nevzpomínáte si, jestli vám přišla odpověď?“ Adam polkne, sklopí oči a zavrtí hlavou.

„Nejspíš ne.“

Jenny Jansdotterová zamává výpisem. Vousáč vedle mě syčivě vtáhne vzduch mezi zuby. Začínám tušit, kam tohle všechno směřuje. Jak nám to mohlo uniknout?

„Stella vám totiž odpověď poslala,“ pokračuje státní zástupkyně.

„Ano?“

Adam tam jen tak nehybně sedí, jako by čekal na smrtící úder. Chci na něj zaječet, aby si trval na svém, že to teď nesmí vzdát.

„Policejním technikům se podařilo rekonstruovat i tu. Obě zmíněné esemesky jste smazal v sobotu, poté co jste zjistil, že Stellu zatkla policie.“

„Opravdu?“ opáčí Adam. Nepůsobí jako dobrý lhář.

„Stella vám odepsala: Za chvíli jsem doma. Zpráva byla do vašeho mobilu doručena v jednu hodinu čtyřicet minut v noci. Tedy v době, kdy podle toho, co jste říkal, byla Stella už skoro dvě hodiny doma.“

95

Adam na otázku obžaloby neodpovídá.

„Můžete nám tu esemesku nějak vysvětlit?“ zopakuje mu ji Jenny Jansdotterová. „Proč by vám Stella v 1.40 posílala esemesku, když tvrdíte, že byla doma už ve 23.45?“

Adamova záda mlčí. Vteřiny ubíhají.

Nějaká žena v řadě za mnou mě zatahá za halenku a posunkem mi naznačí, abych se posadila. Ale já musím k Adamovi. Potřebuje mě. Všechno je to moje vina!

„Esemesky se přece můžou pozdržet,“ řekne Adam nakonec. Vousáč vedle mě na mě zasyčí pssst a ukáže na konec lavice, kde už příslušník justiční stráže vypjal hruď a upřeně se na mě dívá.

„Jak to myslíte, Adame?“ chce vědět státní zástupkyně.

„Občas nějaká ta esemeska uvízne v kyberprostoru,“ vysvětluje Adam, ale z hlasu mu zaznívají pochybnosti. „To, že jsem zprávu dostal v určitou dobu, ještě nemusí znamenat, že byla ve stejnou dobu i odeslaná.“

Svezu se zpátky na sedadlo a celým tělem se mi šíří úlevný povzdech. Adam má samozřejmě pravdu. Pochopitelně o těchhle technických záležitostech nemá ponětí, ale je inteligentní a myslí mu to rychle. Zdravý rozum mu dává za pravdu. Obžaloba sice může dokázat, kdy byla esemeska přijata, ale v praxi to nic neznamená, pokud nemůže dokázat i to, kdy byla odeslána. A aby tohle státní zástupkyně zjistila, musela by mít přístup ke Stellinu telefonu.

Jenny Jansdotterová se zatváří ztrápeně.

„Není to tedy tak, že Stella ve skutečnosti dorazila domů podstatně později, než tvrdíte?“

Zalétnu pohledem k příslušníkovi justiční stráže a zjistím, že jeho zájem o mou osobu polevil.

„Ne,“ řekne Adam. „Stella dorazila domů ve tři čtvrtě na dvanáct.“

Michael si přejede hřbetem ruky zpocené čelo. Stella vedle něj upírá pohled na desku stolu a oči se jí lesknou. Vypadá hrozně maličká a křehká a já se za to, čemu ji vystavuju, nenávidím.

V posledních týdnech jsem znovu a znovu musela vysvětlovat sama sobě i Michaelovi, proč Stelle nemůžeme povědět všechno. Bolestně ve mně hlodaly pochybnosti, ale říct jí to by bylo příliš riskantní. Pro Stellu je hrozně těžké ovládat impulzivní chování. Stačil by jediný pocit navíc, jediné neuvážené slovo, a všechno by bylo ztraceno.

Navíc Stella vždycky hrozně ráda dělala všechno přesně naopak. Když jí na házené trenéři řekli, že má střílet nízko, hodila míč vysokým obloukem, když Adamova maminka obdivovala její polodlouhé vlasy, oholila si hlavu.

Dívám se na ni a v hrudi se mi rozlévá bolest.

„Víte, kde je Stellin mobil?“ ptá se státní zástupkyně Adama.

„Nemám ponětí.“

„Proč ho vyšetřovatelé nemohli najít?“

„To nevím.“

Adam se státní zástupkyni podívá zpříma do očí.

„Kdy jste Stellin mobil viděl naposledy?“

„Nevzpomínám si.“

„Nenašel jste ho náhodou, Adame?“

„Ne,“ zavrtí hlavou. „Stella mívá telefon vždycky u sebe.“

„Máte za to, že měla tehdy v sobotu, když ji zatkla policie, telefon s sebou v práci v H&M?“

„Předpokládám, že ano.“

„V tom případě by ho ale policie našla, nemyslíte?“

Jenny Jansdotterová se na něj upřeně dívá, ale Adam zachová klid.

„Není to tak, že jste v sobotu Stellin mobil našel? Den po vraždě?“

„Rozhodně ne.“

Adam prudce pootočí hlavu a podívá se přes rameno, na okamžik si pohlédneme do očí.

„O Stellině mobilu nic nevím,“ opakuje.

To tvrzení má k pravdě blíž, než státní zástupkyně tuší. Adam skutečně neví, co se se Stelliným mobilem stalo. To vím jenom já. Státní zástupkyně na chvíli ztratí nit. Docela dobře se jí to daří skrývat, ale mně ani ostatním zkušeným právníkům v soudní síni to pochopitelně neujde. Dovolím si nepatrně se uvolnit, opřu se na židli a trochu se napiju vody. Vousáč na mě upírá pohled, mám pocit, že všechno ví, že mi vidí přímo do hlavy.

Jenny Jansdotterová se vzpamatuje a probere situaci se svým asistentem, pak pokračuje s otázkami.

„Když se Stella v ten pátek, kdy zemřel Christopher Olsen, vrátila domů, mluvil jste s ní?“

„Ano,“ odpoví Adam. „To už jsem uvedl.“

„A co jste si řekli?“

„Otevřel jsem dveře a popřál jí dobrou noc.“

„Takže jste ji viděl?“

„Ano.“

„Co měla na sobě?“ chce vědět státní zástupkyně.

„Spodní prádlo.“

„Byla jenom ve spodním prádle? To se obvykle svlékne, než jde nahoru do svého pokoje?“

„Někdy se to stává. Když je potřeba oblečení vyprat, nechá ho dole v prádelně.“

„Stelliny kolegyně, které s ní byly toho večera v restauraci Stortorget, tvrdí, že na sobě měla tmavomodré džíny a bílou halenku. Džíny policie při domovní prohlídce našla, halenku se ale najít nepodařilo. Viděl jste tu bílou halenku, když přišla Stella domů?“

„Ne,“ zavrtí hlavou Adam. „O žádné halence nic nevím.“ Do jisté míry je to skutečně pravda.

„Jste si jistý? V prádelně jste tu bílou halenku neviděl?“

„Ne.“

„Ani v sobotu?“

„Pokud se pamatuju, tak ne,“ prohlásí Adam. „Ale i kdybych ji viděl, asi bych si to stejně nezapamatoval.“

„Podle mě byste si to nejspíš zapamatoval,“ opáčí státní zástupkyně. „Jsem totiž přesvědčená, že na sobě měla skvrny od krve. Skutečně jste žádnou zakrvácenou halenku neviděl?“

„Samozřejmě že ne!“

Teď mluví Adam tak rozhodným tónem, že to skoro zní, jako by se zlobil. To není dobré. Ani trochu. Michael mu nenápadně pokyne.

Jenny Jansdotterová útočí dál.

„Máte v domě kamna?“

„Ano?“ odpoví zmateně Adam.

„Při domovní prohlídce si policisté všimli, že se v kamnech nedávno topilo. Kdo tu sobotu v kamnech zatopil?“

Adam se poškrábe za uchem.

„Možná jsem to byl já. Nebo moje žena.“

Myslí mu to rychle. Samozřejmě že pochopil, o co tady jde. Teď jde jenom o to, aby zachoval klid. Mysli na svou rodinu, Adame! Mysli na Stellu a na mě.

„Vy nevíte?“ zvedne obočí státní zástupkyně.

„Zatápíme celkem často.“

„V létě? V srpnu? Když je venku přes dvacet stupňů?“

„Je to pak doma takové útulné.“

Státní zástupkyně si hlasitě povzdychne.

„Nebylo to tak, že jste našel Stellinu zakrvácenou halenku a spálil ji v kamnech?“

„To rozhodně ne,“ ujistí ji Adam. „Žádnou halenku jsem nespálil.“

Ne, opravdu žádnou halenku nespálil.

96

Když předseda senátu Göran Leijon zakončí první den soudního přelíčení, vstanu a podaří se mi zachytit Stellin pohled, než ji dozorci odvedou. Několik vteřin se na sebe díváme. Vztáhnu k ní ruce, zůstanou nejistě viset ve vzduchu. Teď nadešla ta chvíle, kdy musím být opravdová máma, kdy musím Stelle vynahradit všechno, co jsem jí nezvládla poskytnout, když byla malá. Dělám teď to, co mi jde nejlíp. Prosím tě, Stello, musíš mi věřit.

V posledních letech se náš vztah postupně zlepšoval. Zatímco pro Adama bylo čím dál těžší smířit se s různými Stellinými životními volbami, já měla to štěstí, že se mi s mou dcerou dařilo krok za krokem sbližovat a čím dál lépe ji chápat. Do jisté míry za to vděčím Amině. Právě díky ní jsem se nakonec mohla se Stellou setkat za jejích vlastních podmínek. Prostřednictvím Aminy jsem se jí naučila rozumět.

Pochopitelně mě vždycky mrzelo, že je pro mě snazší mluvit s Aminou než se Stellou. Na dně mé duše neustále ležel jako nános těžkého bahna pocit viny. Ve chvílích, kdy jsem Stellino jednání a její motivy a pohnutky nedokázala pochopit, jsem síly, které poháněly mě, rozpoznávala v Amině.

„Stella není jako ty nebo já,“ řekla mi jednou. „Stella je prostě Stella.“

Stalo se to krátce poté, co Stella skončila s házenou. Jeden den se účastnila soustředění národního juniorského družstva a předpovídali jí zářnou budoucnost, druhý den už prodávala boty na házenou na internetu. Adam ani já jsme to nechápali.

„Stelle nemůžeš porozumět, pokud nezačneš jako Stella uvažovat,“ poučila mě Amina.

Znělo to hrozně jednoduše, jako by se to rozumělo samo sebou, ale nic jednoduchého to nebylo.

„Stella nesnáší, když se jí někdo snaží říkat, co má dělat,“ pokračovala Amina. „Na týhle úrovni už je házená hodně o tom, že se dělají předem připravený akce, nacvičený postupy. Stella tyhle věci nedává.“

Myslím, že z nás dvou to byl Adam, kdo víc trpěl skutečností, že už jsme neměli další děti. Potil krev, aby se Stella přizpůsobila našim očekáváním, místo aby ji přijal takovou, jaká je. Byl to zázrak, že se naše rodina nerozpadla. Snažím se v tom, co se teď děje, vidět možnost začít znovu, novou šanci, kterou hodlám využít za každou cenu.

„Kdybys tak mohla být víc jako Amina,“ ujelo mi při jedné příležitosti, když Stella opět vyletěla a převrátila už bůhvípokolikáté všechno kolem sebe vzhůru nohama.

Pro jednou nepřišla s žádnou sžíravou odpovědí. Jenom ztichla. Dívala se na mě, a ačkoli měla oči suché, bylo to, jako by plakala.

Samozřejmě to pochopila. Ta slova mi prostě uklouzla, jen jednou jedinkrát a nikdy víc, ale Stella do mě viděla. Sledovala, jak se dívám na Aminu, jak si s ní povídám, jak něco sdílíme.

Pevně jsem tehdy Stellu objala a plakala jí na rameni.

„Promiň, broučku, promiň. Já to tak nemyslela.“

Bylo to přirozeně k ničemu. Obě jsme moc dobře věděly, jak jsem to myslela.

Vyjdu ze soudní síně, ale Adama nikde nevidím. Lavičky u recepce jsou obsazené cizími lidmi. Udělám pár kroků po chodbě, ale Adam nikde.

Kde je?

Před chviličkou seděl před soudem a zapřísahal se, že v době, kdy ten člověk umíral v kaluži krve na hřišti v jiné čtvrti, byla jeho dcera doma.

Musí být na pokraji zhroucení.

Srdce mi buší, dlouhými kroky zamířím do další chodby. Adam se choulí na lavičce před toaletami a vypadá, jako by měl zlámané všechny kosti v těle.

„Miláčku,“ zašeptám. „Jsem na tebe pyšná.“

Jednou rukou ho obejmu. Vnímám, jak je jeho tělo napjaté a studené. Opatrně se mu opřu o rameno a v hrudi se mi rozlévá příjemné teplo. Nedělám tohle všechno jenom pro Stellu a pro Aminu.

„Co když to nepomůže?“ V očích se mu odráží zoufalá prosba.

„Co jsem to udělal?“

Hladím ho po šíji a po zádech.

„Jsem tady s tebou,“ šeptám mu. „Jsme v tom spolu.“

Moc to není, ale lepší útěchu pro něj nemám. V posledních pár týdnech jsem měla dojem, že jeho mučivé trýzni rozumím, a srovnávala jsem ji se svým vlastním utrpením. Tak jako Adam hrubě porušil etiku svého povolání, prohřešila jsem se i já vůči všemu, čemu jsem dosud věřila. Mým náboženstvím bylo právo. Jistě, má svoje chyby, v některých ohledech dost značné, ale opravdu jsem předtím pevně věřila, že je pilířem moderní společnosti a jejím vůdčím světlem. Věřila jsem, že představuje optimální možnost regulovat demokratickou společnost. Teď už ale nevím, čemu mám věřit. Zjistila jsem, že existuje svět, který nejde vysvětlit ani změřit paragrafy. A že zákon stejně jako život sám nebere ohledy na to, čemu normální člověk říká spravedlnost.

Při pohledu na Adama mi dochází, že si na něm tahle záležitost vybírá ještě větší daň než na mně. V nejhorším případě bude muset i on sám čelit obviněním: porušování domovní svobody, násilí proti úřední osobě, nezákonné ovlivňování…

Nakonec se z lavičky zvedneme. V budově soudu Adama celou cestu jednou rukou pevně objímám kolem pasu, projdeme kolem recepce ven na schody.

„Udělal jsi správnou věc, miláčku,“ ujistím ho. „A zítra je řada na Amině.“

Domů jedeme taxíkem a Adam se mě vyptává na všechno, co se v soudní síni stalo, než přišel svědčit. Když mu řeknu o tom otisku boty a policejní analýze pepřového spreje, objeví se mu kolem očí ustarané vrásky.

„Ale žádné konkrétní důkazy nemají,“ řekne.

„Vyhodnocení důkazů je na soudu. V případech, jako je tenhle, které jsou založené na nepřímých důkazech, není možné posuzovat každý důkaz sám o sobě, je třeba si z nich utvořit celkový obrázek. Proto bude soud porovnávat popis zločinu, se kterým přišla obžaloba, s dalšími možnými hypotézami. Pokud nebude možné jiná vysvětlení průběhu událostí vyloučit, znamená to, že je tu důvodná pochybnost, a soud musí obžalovaného zprostit viny.“

„Nějaké jiné vysvětlení ale musí existovat vždycky, ne?“

„Obvykle musí být splněno minimálně to, že se obžalovaný nacházel na místě činu, že měl možnost zločin spáchat a že se dají vyloučit jiní potenciální pachatelé.“

Adam se dívá z okénka a já vytáhnu mobil, abych se podívala, co se píše v novinách. Regionální noviny Sydsvenskan a Skånskan krátce informují o prvním dni soudního přelíčení, ale nijak to nepřehánějí. V Aftonbladetu v kriminálním sloupku dostal článek titulek „Státní zástupkyně tvrdě tlačila na otce“. Text je plný náznaků, které Adamovo svědectví zpochybňují. Před sto lety by bylo naprosto nemožné, aby kněz u soudu lhal, po dnešním přelíčení u okresního soudu v Lundu však máme veškeré důvody pochybovat, že by něco takového platilo i dnes. Téměř nevěřím vlastním očím. Nahoře na stránce je fotografie autora. Je to ten vousáč, který celý den seděl vedle mě.

Taxík zahne do naší ulice. Na chodníku postává v hustém hloučku několik sousedů, dívají se na nás.

„Hezký večer,“ popřeje nám taxikář, když mu platím.

„Hm.“

Obejdu auto a vezmu Adama za ruku. Ani jeden z nás se na sousedy nedívá.

V předsíni Adam ztuhne.

„Udělala… Udělala to Stella?“

Pevně ho objímám. Nechci Adamovi lhát. Jen ještě jednou, naposledy.

„Já nevím, miláčku.“

97

Soudní síň je můj domov, můj hrad. Po různých soudních síních jsem strávila téměř víc času než se svou rodinou. Nikdy předtím jsem se tu ale necítila tak ztracená a zranitelná, nedusila mě úzkost a nemučila lítost.

Adam se na chodbách soudní budovy drží těsně vedle mě. Když vstoupíme do soudní síně, vidím mezi diváky jen samé neznámé tváře. Nejspíš to budou novináři, možná pár zvědavců z řad takzvané veřejnosti. Rozhlížím se po tom vousatém reportérovi, ale není nikde v dohledu. Že by sem dnes Aftonbladet poslal někoho jiného? Obchodní známí Christophera Olsena v drahých oblecích každopádně sedí na stejném místě jako včera. Hlasitě si něco šeptají. Zdá se, že několik z nich teď policie vyšetřuje, protože, jak odhalil Michael, jsou zapletení do spousty pochybných obchodů s nemovitostmi a nelegálního zaměstnávání cizinců.

Vzadu mezi diváky zahlédnu známou tvář. Alexandra se právě sklonila a vytahuje něco z kabelky, ofina jí přitom spadla do očí. Chvilku kloužu pohledem po sále. Pak si Alexandra odhrne ofinu a uvidí mě. Krátce na sebe kývneme a já si ulehčeně vydechnu, když si uvědomím, že tu není Dino.

Alexandru jsem měla vždycky ráda. V mnoha ohledech se v ní poznávám. Silná žena s úspěšnou kariérou, která má uvolněný pohled na život. Dobré jídlo, pár skleniček nějakého lepšího vína, příjemná posezení s přáteli – to nás vždycky spojovalo. Zároveň však nemůžu popřít, že přišly i chvíle, kdy jsem Alexandře záviděla, jak je s Aminou vždycky všechno tak snadné, chvíle, kdy jsem si přála, abychom si to mohly vyměnit.

Soudní úředník povolá prvního dnešního svědka a dveře se otevřou.

Amina kráčí rovnou k místu pro svědky a posadí se. Ani jednou za tu dobu nezvedne hlavu. Je bledá a nenalíčená, tváře má po posledních pár týdnech maličko vpadlé.

Michael se na mě nervózně podívá.

„Chápete, co to znamená vystoupit jako svědek?“ zeptá se jí Göran Leijon.

Amina přikývne a zašeptá „ano“. Potom po předsedovi senátu opakuje:

„Já, Amina Bešićová, přísahám na svoji čest, že vypovím úplnou a čistou pravdu a nic nezamlčím.“

Přitisknu si ruku na bránici a soustředím se na dýchání. Sžírá mě neklid. Děsivý pocit blížící se katastrofy mě zatlačuje do opěradla židle.

„Začneme otázkami, které pro vás má připravené obhajoba,“ řekne Göran Leijon.

Teď jde o všechno.

Michael mluví pomalu a vlídně. Stella vedle něj prudce zvedla hlavu a dívá se přímo na Aminu. Ty dvě se neviděly už několik týdnů.

„Mohla byste začít tím, že nám povíte, jak se se Stellou znáte?“ Amina upírá oči na stůl.

„Jsme nejlepší kamarádky už od školky. Celou základní školu jsme chodily do jedné třídy, hrály jsme ve stejném házenkářském družstvu.“

V hrudi mě pálí. Vidím ty dvě holčičky před sebou.

„Jak byste řekla, že váš vztah vypadá dnes?“ pokračuje Michael. Amina dál upřeně zírá na stůl. Čas běží a já cítím, jak Michaelova nejistota roste.

„Je to pořád moje nejlepší kamarádka.“

Michael přikývne. V tichu, které následuje, zahlédnu, že se ve Stelliných očích objevily opatrné jiskřičky. Co si asi myslí? Co si asi myslela doposud? Kdyby to bylo jen na Amině, nikdy bychom Stellu v tomhle vězení myšlenek a strachu samotnou nenechaly. To já rozhodla, co budeme dělat, a ať už to dopadne jakkoli, to já se budu Stelle zodpovídat.

„Jak byste Stellu popsala jako osobnost?“ ptá se Michael dál.

„Ona… Je prostě taková, jaká je. Je to Stella, na světě není nikdo, kdo by byl jako ona.“

Neubráním se úsměvu.

„Je hrozně odvážná. Vždycky si stojí za tím, co si myslí, dělá si, co sama chce. Vůbec netuší, co to znamená podléhat něčemu, jako je společenský tlak.“

Obě nejlepší kamarádky se na sebe podívají. Pouto, které Stellu a Aminu spojuje, je silnější, než si kdokoli tady v soudní síni dokáže představit.

„A taky je hrozně chytrá,“ dodá Amina. „Ne každý si to uvědomí, dokud ji pořádně nepozná. A je to ten nejtvrdohlavější člověk, kterého znám. Je hodně impulzivní a průbojná. Jde si za svým. Někomu připadá, že to přehání. Podle mě patří Stella k lidem, které ostatní buď milují, nebo nenávidí.“

Michael se už chystá položit další otázku, ale Amina zvedne ruku a zarazí ho.

„A já ji mám hrozně ráda.“

Hlas se jí zlomí, ukryje obličej v dlaních. Mám knedlík v krku.

Dokonce i Michael vypadá dojatě.

„Můžete nám říct něco o Christopheru Olsenovi?“ zeptá se jí.

„Jak jste se s ním poznaly?“

Amina pohlédne na Stellu. Srdce mi tluče až v krku, v podpaždí mi vyráží pot. Je to hrozný pocit, když už člověk nemůže to, co se děje, nijak ovlivnit. Teď se musím spolehnout na Aminu. To ona nyní o všem rozhodne.

98

„Řekněte nám něco o Christopheru Olsenovi,“ opakuje Michael.

„Jak jste se s ním seznámily?“

Podá Amině přes stůl balíček papírových kapesníčků a Amina si osuší z tváří slzy.

„Jednou večer jsme se s Chrisem potkaly v Tegnérs.“ Kradmo pohlédnu na Adama. Vypadá velmi soustředěně.

Toho, co má za chvilku přijít, se k smrti děsím.

Amina vypráví stejný příběh jako včera Stella. Děvčata se s Christopherem Olsenem párkrát setkala v nějakém podniku nebo u něj doma.

„Řekla byste, že spolu Stella a Christopher Olsen chodili?“ zeptá se Michael.

„To rozhodně ne. Spíš spolu tak jako laškovali, nic víc.“ Michael přikývne.

„Upřesnila byste to? Byl mezi nimi sexuální vztah?“

„Spali spolu, ale vyloženě vztah to nebyl.“ Amina působí sebejistě a přesvědčivě.

„Včera jsme tu slyšeli jistá obvinění, že se Stella občas chová násilnicky. Je to pravda? Zažila jste u ní někdy takové chování?“

Amina vtáhne hlavu mezi ramena. Srdce mi poskočí. Nechápu, proč jí Michael tuhle otázku položil. Možná proto, aby tak předešel obžalobu?

„Ne,“ odpoví Amina.

Tentokrát to ale už nezní tak přesvědčivě. Michael si setře pot z čela.

„Má obhajoba ještě nějaké otázky?“ zeptá se ho Göran Leijon.

„Ne, díky.“

„Předávám tedy slovo obžalobě.“

Otočím se. Adam se na mě dívá široce otevřenýma očima.

Jenny Jansdotterová si dává načas. Dělá to úmyslně, snaží se tak Aminu vyvést z míry. Rozloží si před sebe na stůl hromádky papírů, s puntičkářskou pečlivostí jim narovná rohy a pak se pomalu protáhne.

Michael a Stella ji napjatě pozorují.

Když jsem tu sobotu našla na psacím stole Stellin mobil, okamžitě mnou projela vlna svíravého strachu. Jak mohla nechat telefon doma?

Nepatřím k lidem, kteří někoho špehují nebo mu slídí ve věcech. Drby a pikantní tajemství mě nikdy nijak zvlášť nezajímaly. Mám ráda fakta a spolehlivé důkazy. Jestli u nás někdo Stellu špehoval, prohlížel jí věci a do jisté míry porušoval její právo na soukromí, byl to Adam. Nevím, co by se bylo stalo, kdyby Stellin mobil tehdy našel on.

Hodiny ubíhaly a Stella se pořád neozývala, a tak jsem se nakonec rozhodla, že se do jejího mobilu podívám. Nechtěla jsem vyzvídat. Jenom jsem byla bez sebe strachy. A když jsem si přečetla ty poslední esemesky, došlo mi, že se opravdu něco stalo, něco skutečně hrozného. Okamžitě jsem se zkusila dovolat Amině, ale odmítla se se mnou bavit. Zavřela se ve svém pokoji a tvrdila, že je jí příliš zle na to, aby s někým mohla mluvit. Bylo mi jasné, že lže.

Teď tu sedí před státní zástupkyní a vypovídá pod přísahou. Hlas Jenny Jansdotterové je ostrý jako skalpel a Amina před ním couvá.

„Co jste tím myslela, když jste řekla, že spolu Christopher Olsen a Stella nechodili?“

„Já… myslela jsem tím přesně to, co jsem řekla. Nechodili spolu.“

„Můžete nám jejich vztah nějak definovat? Popište, co mezi nimi bylo.“

Amina obezřetně pohlédne na Stellu, jako by ji prosila o dovolení.

„Říkala o Chrisovi, že je to takový její letní úlet.“

Prudce se nadechnu. Tak letní úlet. Na světě je spousta věcí, které matka o svém dítěti netouží slyšet.

„Letní úlet?“ zopakuje Jenny Jansdotterová.

„To se jenom tak říká. Letní románek.“

Ale nezdá se, že by ji Jenny Jansdotterová poslouchala. Už má v záloze další otázku.

„Co jste si o tom myslela, Amino?“

„O čem?“

„O celé té situaci? O tom, že má Stella s Christopherem Olsenem sexuální vztah, i když o něj vlastně nemá vážný zájem?“

Amina skloní hlavu. Vteřiny tiše odtikávají.

„Co jste vlastně ke Christopheru Olsenovi cítila?“ zeptá se státní zástupkyně překvapivě vlídně.

„Měla jsem Chrise ráda. Byl okouzlující a fajn. Byla s ním legrace.“

„Přitahoval vás?“

„Možná.“

Podívám se na Stellu. Z její tváře se nedá nic vyčíst. Jaké myšlenky se jí teď asi honí hlavou? Nejsem si jistá, co všechno ví.

Je mi zle. Která matka vystaví svoje dítě něčemu takovému? Musím mít nějakou závažnou vadu. Třeba trpím citovou dysfunkcí? Mám problém s vytvářením osobních pout? Dívám se na sebe jakoby zvenku a vidím osobu, kterou být nechci.

Kdyby si ty dvě vyměnily role, kdyby ve vazbě seděla Amina, zachovala bych se stejně? Nejsem si tím ani zdaleka jistá. Nejspíš jsem měla nechat hned ze začátku rozhodnout Aminu. Měla jsem ji poslouchat. Měly jsme udělat, co říkala. Teď už je příliš pozdě.

Jenny Jansdotterová Aminu ždíme pohledem.

„Došlo mezi vámi a Christopherem Olsenem k něčemu, pokud jde o sex?“

Amina skloní hlavu.

„Ano,“ odpoví. „K něčemu došlo.“

99

Velmi brzy jsme si uvědomili, že Stella ráda rozhoduje. Často mnou a Adamem manipulovala, abychom se dostali do sporu. Ten, kdo se jejím přáním podvolil jako první, býval zahrnut spoustou lásky, ten druhý jako by nestál za zlámanou grešli. A mohlo se to změnit během okamžiku, v jednu chvíli jste byli nejlepší máma na světě, v příští se z vás na neurčitou dobu stala persona non grata.

Naštěstí tu vždycky byla Amina coby neutralizující síla, prostřednice mezi naší nespoutanou dcerou a zbytkem světa.

Házená představovala pro Stellu i určitý ventil. Na hřišti mohla dát průchod veškeré té energii, která v ní bublala a vřela, a na čáře brankoviště byly její tvrdošíjnost a výbušná povaha obrovským přínosem.

Házená však byla dobrá i pro Adama. Z něj a Dina se stali oblíbení trenéři a brzy se svým družstvem dosáhli značných úspěchů. Během napínavého zápasu jako by se Adam na postranní čáře zapomněl, nechal se hrou úplně pohltit, pokřikoval, fandil a divoce gestikuloval.

Jednu sobotu, když jsem z tribuny v Borgeby sledovala, jak Stella střílí gól za gólem, se stalo něco, co mě poznamenalo dodnes. Myšlenky se mi někam zatoulaly, a když Amina najednou ležela na zemi a svíjela se bolestí, vůbec jsem netušila, co se jí stalo. Vzhledem k tomu, že tam tehdy Alexandra nebyla, připadalo mi přirozené, že právě já seběhnu dolů na hřiště a pomůžu Amině do šaten.

„Neměly bychom zajet do nemocnice, aby se ti tam na to podívali?“ zeptala jsem se jí. Seděly jsme na lavičkách proti sobě a dívaly se na její ledabyle ovázané koleno.

Zavrtěla hlavou.

„Já už to prostě nevydržím.“

Z hlasu jí zaznívala naprostá rezignace.

„A co?“ chtěla jsem vědět.

„Slib mi, že to neřekneš tátovi! Nikdy by to nepochopil. A máma taky ne! Slibuješ?“

Aniž bych věděla, co dělám, jsem jí to slíbila.

„Neřekneš jim, že jsem to v obraně zkazila? A hned dvakrát, pokaždý ta samá finta.“

Nezbývalo mi než se jí přiznat, že jsem to neviděla.

„A pak se mi nepovedla ta poslední přihrávka Stelle. To jsi přece viděla, ne?“

„Vždyť stejně vedete 12:4,“ namítla jsem.

„To tátu nezajímá,“ zavrtěla hlavou Amina a upírala pohled na podlahu mezi nás. Pak si několika rychlými pohyby odmotala obvaz z kolene. „Já prostě nedokážu bejt pořád nejlepší. Už to nevydržím.“

Úplně mě to zabolelo. Myslela jsem na to, jak jsem se i já celý život ze všech sil snažila, abych někoho nezklamala.

„Je to jenom házená,“ utěšovala jsem ji. „Houby to znamená.

Není to doopravdy důležité.“

„Jenže ona to není jenom házená.“ Podívala se na mě a oči se jí leskly. „Je to úplně všechno. Škola, kamarádi, i doma. Už to prostě nedávám.“

Bez rozmyšlení jsem si sedla vedle ní a nabídla jí svou náruč. Amina se v ní schoulila jako malé dítě a já ji pomalu houpala dopředu a dozadu.

Mé city k ní byly tak silné, že jsem si nebyla jistá, jak se k nim postavit.

Když pak o několik let později přišla ona pekelná neděle na konci srpna, která mě postavila před neřešitelné rozhodnutí a já si musela vybrat mezi Aminou a svou vlastní dcerou, vybrala jsem si obě dvě.

A teď mám strach, že by mě to rozhodnutí mohlo připravit o všechno.

100

Jenny Jansdotterová trpělivě čeká, až Amina odpoví. Čeká na to celá soudní síň. Amina už brzy všechno prozradí.

„Jednou večer, už si přesně nepamatuju, kdy to bylo, jsme byli v Tegnérs. Každopádně Stellu rozbolela hlava a vyrazila domů dřív. Skončilo to tak, že jsem jela s Chrisem k němu domů.“

Dlouhou chvíli mlčí a nespouští oči ze Stelly.

„Vlastně jsme se původně měli jenom podělit o taxíka, ale… Docela dost jsme toho vypili a…“

Amina poslední slova nedořekne a svěsí hlavu. Stella se na ni dívá a v očích má zmatek.

„Posadili jsme se u něj na sedačku a dali si něco k jídlu. Moc jsem toho vypila. Prostě se to stalo.“

„Co se stalo?“ chce vědět Jenny Jansdotterová.

„Pokusil se mě políbit.“

„A co jste dělala?“

Jsou to hotová muka. Stella a Amina jedna pro druhou hrozně moc znamenají. Může jejich přátelství tohle přežít?

„Nechala jsem ho,“ odpoví Amina slabým hlasem. „Políbil mě několikrát, dokud jsem nepropadla panice a neřekla, že musím pryč. Vyběhla jsem na ulici a cestou domů zavolala Stelle.“

„Řekla jste Stelle o tom, že jste se líbali?“

„Ne. Chtěla jsem to udělat, ale pak… nedokázala jsem to.“

Stella si pomalu zvedne k ústům skleničku s vodou a nechá ji chvilku viset ve vzduchu, teprve pak se napije. Státní zástupkyně si pohrává s propisovačkou.

„Setkala jste se s Chrisem po tomhle ještě někdy?“

„Zavolal mi další pátek. Že připravíme nějaké překvapení pro Stellu, měla narozeniny. Chris pro mě přijel autem a koupili jsme si suši, že si ho sníme u něj doma.“

Zarazí se a zvedne ruku k čelu.

„Co se v jeho bytě stalo?“

„Znovu mě políbil.“

Stella se nad stolem celá schoulí a já si vzpomenu, jak jsme se objímaly ten večer po jejích narozeninách. Začaly jsme se takhle objímat až v poslední době. Přirozeně, vřele. Adam seděl na pohovce s otevřenou pusou a chrápal a my si dávaly pozor, abychom ho neprobudily. Stella mi mezi popotahováním stručně vylíčila, co se stalo, když odešla z restaurace. A mně to v té chvíli došlo. Nejsem sice na vztahy žádná odbornice, ale okamžitě jsem poznala, před čím sama Stella zavírala oči. Čím víc mi toho řekla, tím jasnější mi to bylo. Měla zlomené srdce. Zamilovala se a on ji zradil.

„O čem jste ten večer s Christopherem mluvili?“ pokračuje státní zástupkyně. „Když jste byli sami.“

Amina si zhluboka povzdychne.

„Chris mi řekl, že se mu líbím. Že si v Tegnérs všimnul nejdřív mě. Tvrdil, že se mu Stella taky líbí, ale ne tak jako já. Že začal objevovat i její horší stránky. Že si uvědomuje, že to bude problém, ale že lásce se člověk neubrání.“

Stella si nervózně mne ruce. Toužím ji obejmout.

„Věřila jste mu?“

„Byl velmi přesvědčivý,“ odpoví Amina. „A každopádně jsem věděla, že o něj Stella nemá zájem. Ne že by na tom teď záleželo, ale stejně.“

„Takže jste svoji nejlepší kamarádku zradila.“ Amina vzlykne a zavrtí hlavou.

„No, byla jsem tak nějak zamilovaná… nebo… jsem si to alespoň myslela.“

Chytím Adama za ruku a vidím v jeho očích zmatek. Kolem nás šumí symfonie propisovaček šustících po papíře a ťukání kláves. Rychle se ohlédnu přes rameno na Alexandru. Má na tvářích šmouhy od řasenky a v očích hrůzu.

„Se Stellou jste se ten večer neviděla?“ zeptá se Jenny Jansdotterová. „Říkala jste přece, že jste měli slavit její narozeniny.“

„Ale ano, volala mi a řekla, že je na cestě ke Chrisovi. Zmocnila se mě hrozná panika, křičela jsem na Chrise, že je Stella venku na ulici, a pak tam vyběhla za ní.“

„Řekla jste Stelle, co se stalo?“ Amina popotáhne.

„Řekla jsem jí, že mě Chris políbil. Vážně mě to moc mrzelo, cítila jsem se hrozně, a pak jsme se shodly na tom, že je Chris mizera a že se s ním už nesejdeme.“

„A dodržela jste tu dohodu?“ zeptá se státní zástupkyně. Amina se obrátí ke Stelle.

„Ne,“ zavrtí hlavou. „Nedodržela.“

101

Je asi nejsnazší spojit své obavy s něčím konkrétním. Když nemůžeme najít jádro problému, když to, co nás pálí a rozdírá, není vidět, je nanejvýš praktické zaměřit se na něco uchopitelného.

Že by se právě proto lidé obraceli k Bohu? Svět, který nelze pochopit, si žádá vysvětlení, která pochopit jdou. Obraz člověka, absolutistický vládce.

Moje a Adamova představa o světě se dlouho točila kolem dítěte, které nikdy nepřišlo. Vajíčko, jež se nenechalo oplodnit, se stalo symbolem našeho života, který uvázl na mrtvém bodě a nikdy nebude takový, jaký jsme si ho představovali. Jak jsme se jeden druhému postupně čím dál víc vzdalovali, probouzela se ve mně touha po duševní blízkosti, kterou jsem nepoznávala. Nejhorší to bylo vždycky v období, kdy jsem dokončila nějaký případ. Jako bych najednou měla v nitru vakuum, nesmírnou osamělost. Seděla jsem třeba v letadle, vracela se ke své rodině do Lundu, a přitom mi připadalo, že se vnitřně hroutím.

Je to hrozný pocit, když nedokážete pochopit své vlastní dítě. Marně jsem se snažila se Stellou sblížit a často jsem si připadala bezmocná a vyčerpaná.

„Je jako ty,“ řekl mi Adam po jedné hádce, která se protáhla na celý večer.

„Jak to myslíš?“

Začalo to tím, že nám její učitelé dali vědět, že Stella napadá některé spolužačky. Když jsme si s ní o tom chtěli promluvit, dostala záchvat vzteku a hodila po Adamovi sklenici mléka. Odmítala o tom, co se stalo ve třídě, mluvit. Chtěli jsme zjistit, jaké z toho všeho má pocity, ale ji v kuchyni popadl takový amok, že jí byl Adam nucen držet ruce za zády, dokud nevisela nad podlahou jako vzlykající a vřískající vyždímaný hadr.

O dva dny později stála u nás v předsíni Amina v botách na házenou a podkolenkách, na zádech vínově červený batoh. Jakmile si Stella odběhla pro věci na trénink, Amina na mě upřela vážný pohled. Najednou vypadala podstatně starší.

„Stella za to fakt nemůže,“ prohlásila. Tázavě jsem se na ni podívala.

„Teda za to, co se děje ve škole. Oni ji schválně provokujou. Vědí přesně, co mají říct, aby vyletěla. A pak žalujou paní učitelce.“

V hrudi jako by mi narostla hora z výčitek svědomí.

„Ve skutečnosti se chovají hnusně ty druhý,“ dodala Amina. Její hnědé oči vypadaly ve zšeřelé předsíni téměř černé.

Vzpomněla jsem si, co mi o Stelle říkal Adam. Je jako ty.

To léto, kdy mělo být Stelle patnáct, jsme jeli na házenkářský turnaj do Dánska. Děvčata a trenéři přespávali ve škole, já a Alexandra jsme sdílely pokoj v hotelu.

Jednou večer jsme s Alexandrou zapadly do zakouřeného baru, kde nás někdo pozval na pár drinků. Alexandra se dost opila a před hotelem zvracela. Potom jsem ji přinutila zalézt si pod sprchu a ona později ležela na pohovce v hotelovém pokoji a fňukala, jak její život stojí za houby. Naříkala si na Dina, že se stará jenom o tu svoji házenou a v domácnosti nehne ani prstem. Jenže si stěžovala i na Aminu, že nikdy nemá čas na nic jiného než na školu a ty své pitomé tréninky. Pochopitelně jsem jí na to nic neřekla, ale v hrudi mi rostlo štiplavé podráždění. Podobně jako Amině ani mně rodiče nikdy neřekli, že jsou se mnou spokojení. Vždycky tu byla ještě nějaká vyšší meta, někdo jiný, kdo uspěl víc, kdo byl chytřejší a hezčí než já.

O pár týdnů později, jednoho slunečného dopoledne, přišla Amina k nám dolů. Pro jednou se mi podařilo odpočívat na zahradě se sklenkou vína a románem.

„Stella není doma,“ informovala jsem Aminu. „Jela do Landskrony. Myslela jsem, že jsi jela s ní?“

Amina neodpověděla. Stála pod třešní v krátkých kalhotách a tílku a s ponurým výrazem ve tváři.

„Stalo se něco?“ odložila jsem knihu. Amina se rozhlédla na všechny strany.

„Máš chvíli čas?“ zeptala se.

„Jasně!“

Když jsem jí udělala limonádu a přinesla jí skořicového šneka, zdálo se, že už se necítí tak nesvá.

„V tuhle chvíli si připadám jako ta nejhorší kamarádka na světě.“

„Proč? Co se děje?“

Upřela pohled do zahrady a vysvětlila mi zdrženlivým tónem, že s tím, co mi teď řekne, čekala, jak nejdéle to šlo. Že určitě nechce být špatná kamarádka, ale že ji přemohl strach. Že se o Stellu bojí.

„Ty kluci z Landskrony, se kterejma se vídá. Nejsou to dobrý lidi. Dělají spoustu pitomostí. Pijou a kouří.“

„To jako alkohol? Vždyť je vám teprve čtrnáct.“

„Já vím.“

„Dobře, že jsi mi to řekla, Amino.“ Naklonila se ke mně.

„Slib mi, že to nepovíš Stelle. Jestli zjistí, že jsem ti to řekla… Musíš mi to slíbit!“

Samozřejmě jsem jí to slíbila.

Vlastně jsem v tu chvíli na Stellu ani tak moc nemyslela, i když se to může zdát divné. Myslela jsem spíš na Aminu. Obdivovala jsem její odvahu, její přirozený instinkt udělat tu správnou věc.

„Jsem hrozně ráda, že jsi za mnou přišla,“ řekla jsem jí. Dlouze jsme se objaly.

V průběhu dalšího týdne jsme si já a Adam se Stellou vážně promluvili. Byl to začátek dlouhého a hrozného období. Čím víc jsme se snažili Stellu přesvědčit, tím víc vyváděla.

„Nepleťte se mi do života! Připadám si tu s váma jako ve vězení!“

Když se pak na podzim přišlo na to, že Stella bere drogy, uvědomili jsme si s Adamem po mnoha „kdyby“ a „ale“, že potřebujeme profesionální pomoc.

Různé ty schůzky s vedením školy a učiteli, zdravotními sestrami a kurátorkami byly hotová muka – o psycholozích a psycholožkách a lidech ze sociálky ani nemluvě. V životě jsem si nepřipadala tak zranitelná a pošpiněná, tak ponížená z lidského hlediska. Žádný neúspěch na světě se nedá srovnat s pocitem, že člověk selhal jako rodič.

Michael Blomberg mi nabídl cestu ven, poskytl mi útěchu.

102

Znovu se v soudní síni otočím a pohlédnu na Alexandru. Tolik mi připomíná mou matku. Když si vzpomenu, jak málo vděčná byla za Aminu, sevře se mi srdce.

Naše pohledy se setkají. Alexandra ještě pořád nic neví. Jsem si jistá, že jí Amina nic neřekla.

Jakmile se mi Amina svěřila, co se jí stalo, jasně jsem jí vysvětlila, že o tom musí vědět co nejméně lidí.

Nesměl se to dozvědět ani Adam. Ani Stella. Až nadejde ten správný čas, všichni to pochopí.

Jenny Jansdotterová zvýší hlas a její pronikavý soprán prořízne do ticha v soudní síni díru.

„Takže jste dohodu se Stellou porušila a dál se s Christopherem Olsenem stýkala?“

Amina zavrtí hlavou.

„Takhle to přesně nebylo.“

Státní zástupkyně nasadí zmatený výraz.

„Ne? Copak jste zrovna tohle neřekla?“

„Po Stelliných narozeninách jsem se s Chrisem sešla už jenom jednou. Několikrát mi ten týden volal a psal, ale já mu vždycky odpověděla, že se vidět nemůžeme. Opravdu hodně naléhal. Psal mi, že je na mě hrozně zvědavý a že by byla škoda, kdybychom to, co by se mezi námi mohlo vyvinout, neprozkoumali.“

„Takže jste souhlasila, že se s ním setkáte?“

„Měla jsem vážně v úmyslu poslat ho do háje. Nesešla jsem se s ním, abychom byli spolu nebo tak něco. Prostě jsem se ho chtěla zbavit, přísahám.“

Vezme si nový kapesníček a vysmrká se.

„V pátek mi napsal znova. Vlastně jsem už měla něco domluveného se Stellou. S Chrisem už jsem se sejít nechtěla.“

„Ale sešla jste se s ním?“

„Psal mi, že pro mě objednal překvapení. Chtěl pro mě přijet limuzínou. Řekla jsem mu, že jestli se s ní objeví u nás doma, tak ho táta zmlátí. Ale každopádně… to odmítal vzdát, takže jsme se dohodli, že mě vyzvedne u Bollhusetu.“

„Přijel tam limuzínou?“

„Ne, vlastním autem. Prý nějak popletli objednávku.“ Stella upírá na Aminu pronikavý pohled. Kolik toho ví?

„A to tedy bylo ten večer, kdy byl Christopher Olsen zavražděn?“

„Ano.“

„Co jste dělali potom, Amino? Když vás Chris vyzvedl autem.“

„Jeli jsme k moři. Nevím přesně, jak se to tam jmenuje. Rozhodně je odtamtud vidět Barsebäck. Ta jaderná elektrárna. Seděli jsme na takovém travnatém kopečku a Chris s sebou měl piknikový koš s vínem a pečivem a spoustou sýrů.“

Amina se zarazí a chvilku mlčí.

„Pokračujte,“ vybídne ji státní zástupkyně.

„Jedli jsme a pili jsme víno. Dívali jsme se na západ slunce a potom…“

Amina znovu ztichne. Jeden novinář v řadě přede mnou upustí tužku a ta dopadne na zem. Zvuk se rozlehne po celém sále. Stella se prudce otočí a upře pohled tím směrem, takže se její temné oči dívají přímo na mě.

„A potom,“ zopakuje Jenny Jansdotterová. „Co se stalo dál?“ Michael položí v uklidňujícím gestu Stelle ruku na paži.

„Pak mě políbíl,“ vydechne Amina. „Líbali jsme se.“

103

Možnost pracovat s Michaelem Blombergem byla jako sen. Jeden z nejlepších obhájců v celé zemi. Bylo mi jasné, že to bude obnášet hodně cestování a nocí strávených po hotelech, ale Adam mě z celého srdce podporoval a byla to příležitost, kterou jsem si nemohla nechat ujít.

Co by se stalo, kdybych tehdy Michaelovu nabídku odmítla? Vím, že je k ničemu takhle uvažovat, ale není snadné na to nemyslet.

Když Amina mluví v soudní síni o Christopheru Olsenovi, o tom, jak mu nedokázala odolat, jak jí popletl hlavu a připadala si zamilovaná, i když ve skutečnosti šlo o něco úplně jiného, není pro mě těžké to chápat.

Občas možná k tomu, aby si člověk připadal zamilovaný, stačí, když má dojem, že ho ten druhý dokáže ocenit. Že ho vidí takového, jaký je, že ho obdivuje pro něj samotného, a nikoli pro to, co dělá. Právě kvůli tomu jsem se kdysi zamilovala do Adama. Kvůli tomu, jak přirozeně dokázal dohlédnout dál než jen na to, co jsem dokázala. Kvůli tomu, jak si svým pohledem získal mou duši.

O patnáct let později udělal totéž Michael Blomberg.

Můj vztah s Michaelem se rozvíjel ruku v ruce s tím, jak mi dělalo čím dál větší problémy vycházet s Adamem. Muž, do kterého jsem se kdysi zamilovala, romantický idealista se srdcem velkým jako celá planeta a názory plnými nejrůznějších odstínů, jako by najednou neexistoval. Netrávila jsem doma dost času na to, abych mohla zjistit, jak se to vlastně stalo, ale Adam si v průběhu času vypěstoval neurotickou povahu, která byla na nejlepší cestě zvrhnout se v nutkavou potřebu mít všechno pod kontrolou.

Život, o kterém vždycky snil, byl úplně jiný než ten, v němž teď uvízl. Jeho představy o budoucnosti a rodině, jež si kdysi vytvořil, se od reality diametrálně lišily, takže narůstající potřeba mít všechno neustále po kontrolou nebyla z tohoto pohledu nic jiného než zoufalá, ale účinná metoda, jak dostát snu o životě, který si pro sebe naplánoval. Nicméně to, že jsem chápala, co se děje, pochopitelně ještě neznamenalo, že jsem se s tím měla v úmyslu smířit.

Jednou večer Adam překročil veškeré meze, protože poté co za dveřmi Stellina pokoje ucítil kouř, vtrhl bez ptaní dovnitř. Právě jsem přiletěla posledním večerním letadlem z Brommy a o půlnoci seděla doma v kuchyni úplně zničená.

„Musíš Stelle dát prostor, aby udělala pár vlastních chyb. Přece jsi byl kdysi taky v pubertě, ne? Takhle narušuješ její integritu.“ Adam přecházel po kuchyni tam a zase zpátky a zoufale si něco mumlal. Když jsem ho v tomhle stavu viděla, dospěla jsem k rozhodnutí.

„Miluju tě,“ řekla jsem a objala ho kolem krku. „Odteď budu trávit víc času s vámi doma.“

„Promiň,“ povzdychl si Adam. „Všechno je to moje chyba.

Nemusíš…“

Snažila jsem se potlačit výčitky svědomí.

„Já to s tou prací přeháněla,“ připustila jsem a slíbila mu, že si zkrátím pracovní dobu. „Některé ty věci můžu dělat z domova.“

„Musím se pokusit uklidnit,“ dodal Adam. „Mluvit se Stellou, aniž bych se rozčiloval.“

„Vždycky napřed napočítej do deseti.“ Usmál se a pak jsme se políbili.

Hned jak v pondělí Adam odešel do práce, sedla jsem k telefonu. Michaelova pozornost mi pochopitelně lichotila, ale nikdy jsem si nenamlouvala, že by to mezi námi mohlo vést k něčemu jinému než ke krátkým okamžikům uspokojení. Znala jsem Michaela natolik dobře, že jsem si nedělala žádné iluze o případné společné budoucnosti nebo o tom, že by náš vztah mohl být něco mimořádného.

Když jsem mu po telefonu vysvětlila, že se naše vztahy musí odteď odvíjet na přísně profesionální úrovni, nezdálo se, že by ho to nějak překvapilo nebo zklamalo. Musím se přiznat, že mě ve chvíli, kdy náš rozhovor a zároveň i náš vztah zakončil věcným „bez problému“, trochu píchlo u srdce.

Ukončila jsem hovor a zhroutila se nad kuchyňským stolem. Jako by se ve mně protrhla přehrada. Pláč byl očistná koupel, dlouhodobé napětí se konečně uvolnilo. Vůbec jsem si nevšimla, že do místnosti vešla Stella. Jen jsem najednou cítila na rameni její ruku.

„Co to bylo?“ chtěla vědět.

„Ty jsi mě ale vyděsila! Jak dlouho už tu jsi?“ Stella se na mě beze slova dívala.

Bylo mi jasné, že všechno slyšela.

„Není to tak, jak si myslíš, Byla to pracovní záležitost. Volal Michael, můj šéf.“

Vztáhla jsem k ní ruce, ale ona se obrátila na podpatku a vyšla do haly. Běžela jsem za ní, srdce až v krku, a právě když položila nohu na první schod, prudce jsem ji zezadu objala a přitáhla si ji těsně k sobě.

„Mám tě moc ráda, Stello.“

Dlouho jsme se objímaly, a jakkoli smutné to někomu může připadat, už několik let jsem neměla ke své dceři takhle blízko. V mém nitru to bublalo silnými slovy a sliby, ale nedokázala jsem ze sebe vydat ani hlásku a v tom okamžiku to ani nebylo zapotřebí, stačila nám vzájemná blízkost.

O několik měsíců později jsem z firmy Michaela Blomberga odešla, protože jsem si našla novou práci blíž k domovu. Vztah s Adamem se postupně zlepšoval a zdálo se, že se Stella poněkud zklidnila. Ona a Amina si k sobě brzy znovu našly cestu a já dospěla k závěru, že to, co se dělo předtím, byla jen taková přechodná fáze, těžké období, které nás sice málem zlomilo, ale z něhož jsme se dostali a nakonec snad naši rodinu ještě posílilo. Jak jsem mohla tušit, že skutečná katastrofa teprve číhá za rohem?

104

Státní zástupkyně otáčí propisovačkou v prstech a čeká, až se Amina znovu vysmrká.

„Takže jste jela s Chrisem Olsenem na pláž a tam jste se znovu líbali?“

„Jenže já začala mít pochybnosti,“ pokračuje Amina. „Víte, najednou jsem dostala strach.“

„A to byl ten večer, kdy Chris Olsen zemřel? Kolik tak mohlo být hodin?“

Amina pokrčí rameny.

„Stella pro mě znamená všechno,“ vypráví dál, jako by neslyšela, na co se jí státní zástupkyně ptala. „Nás žádný chlap nerozdělí.“

„Ale líbala jste ho?“ doráží dál Jenny Jansdotterová. „V kolik hodin tohle probíhalo?“

„Okamžitě jsem toho litovala. Jako bych najednou všechno viděla zvnějšku, bylo to skoro, jako bych se dívala na nějaký film. Uvědomila jsem si, co dělám, a řekla jsem Chrisovi, ať přestane.“

Státní zástupkyně ji přeruší.

„Dvakrát vás vyslýchala policie, Amino. Proč jste nic z toho neřekla tehdy? Při výslechu jste opakovaně tvrdila, že jste se po Stelliných narozeninách s Christopherem Olsenem už vůbec nesetkala.“

„Nedokázala jsem o tom mluvit. Myslela jsem, že Stellu propustí i bez toho.“

Prohlížím si přísedící. Švédský demokrat se na židli opřel a vystrčil břicho, jako by si právě dopřál bohatou večeři. Okamžitě to ve mně vzbudí pocit, že už se rozhodl. Vedle něj se obě dámy naklánějí k sobě a něco si špitají.

Jenny Jansdotterová položí Amině další otázku, a z hlasu jí přitom zaznívá upřímná zvědavost.

„Proč bychom vám teď měli věřit, Amino? Měla jste spoustu možností říct, co se stalo, policii.“

Ruka mi vklouzne do Adamovy dlaně, nemám však odvahu se na něj podívat.

„Jenže on nepřestal,“ vydechne Amina „Několikrát jsem mu opakovala, ať přestane.“

Jenny Jansdotterová upustí propisovačku, ale dál pohybuje prsty, jako by si ani nevšimla, že jí upadla.

„Pořád pokračoval,“ řekne Amina.

Státní zástupkyně na ni zírá s otevřenými ústy. Už jí to dochází. Několikrát se užuž chystá něco říct, ale vždycky jako by si to rozmyslela a musela začít znova.

„Říkala jsem mu, že nechci,“ pokračuje Amina. „Křičela jsem na něj.“

„Proč jste tohle neřekla, když vás vyslýchala policie?“ chce vědět Jenny Jansdotterová.

Amina ze sebe vyrazí:

„Byla… jsem… panna.“ Státní zástupkyně ztichne.

„Snažila jsem se ho odstrčit, ale nešlo to. Přitlačil mi ruce k zemi. Prala jsem se s ním, házela jsem sebou a křičela, ale nedokázala jsem se osvobodit.“

Pustím Adamovu ruku, otočím se a znovu se podívám na Alexandru. To stačí, aby se veškeré mé pochybnosti rozplynuly. Teď už jsem si jistá, že jsme se rozhodly správně. Jinak jsme to udělat nemohly. Na světě stejně není žádná spravedlnost.

Amina dělá, co může, aby se jí nezlomil hlas. Napije se vody a odkašle si.

Potom upře pohled na předsedu senátu.

„Christopher Olsen mě znásilnil.“

105

V podstatě to byl pitomý nápad hned od začátku. Stellin vztah k církvi byl vyloženě nepřátelský. Co by jezdila na nějaký konfirmační tábor?

„Myslím, že by jí to mohlo prospět,“ prohlásil Adam. „Jestli nepojede, možná si pak bude připadat mimo.“

„Amina tam taky nepojede,“ připomněla jsem mu.

„Ale ta je přece muslimka, ne?“

„Její táta je muslim. A Stella je ateistka.“

Kéž bych tehdy trvala na svém. Ta strašlivá lítost, se kterou teď musím žít. Proč jsem ji tenkrát nechala jet?

Adam Stelle konečně trochu povolil otěže a začal vůči ní být benevolentnější a chovat se rozumněji, a tak se mi nechtělo přispět k tomu, aby se věci vrátily do starých kolejí. Proto jsem se navzdory svým pochybnostem nakonec podvolila, a když jsem viděla, jak se Stella rozzářila radostí, říkala jsem si, že jsem se rozhodla správně.

Když mi potom Adam z tábora volal a snažil se mi vysvětlit, co se stalo, co ten hajzl naší holčičce provedl, napřed jsem si to vůbec nedokázala dát dohromady. Byl večer a právě jsem přiletěla ze Stockholmu.

„Že jsi na tom konfirmačním táboře? Co tam děláš?“

Adam chvilku něco blekotal o odpovědnosti a pak dodal, že tohle je teď přece úplně jedno.

„Chápeš, co se stalo?“ křičel do sluchátka. „Stella byla znásilněná.“

Zatočila se mi hlava. Telefon se mi třásl u ucha.

„Musíš zavolat policii. Zavez ji do nemocnice, Adame.“ Odpověděl vyhýbavě.

„Adame! Je důležité, aby ji viděl doktor, aby ji pořádně vyšetřili.“

„Tohle můžeme probrat později. Teď jedeme domů.“

Seděla jsem zrovna u kuchyňského stolu, když se na příjezdovou cestu vřítilo auto. Rychle jsem vyskočila, hlava mi třeštila.

Stella se mi vrhla do náručí a já ji odnesla do domu, jako by jí bylo pět let. Strnule seděla v kuchyni, tvář naprosto bezvýraznou.

S pláčem jsem bušila Adamovi pěstmi do prsou.

„Jak se to mohlo stát?“

„Uklidni se,“ řekl mi Adam a chytil mě za paže.

„Proč jsi nezavolal policii? Proč jste přijeli domů?“ V očích měl absolutní prázdno.

„Co jsi tam dělal? To jsi Stellu špehoval?“

„Je to moje práce.“

„Tvoje práce?“ O tom, že by se na konfirmační tábor chystal, předtím neřekl ani slovo. „Jdu zavolat na policii.“

Vytáhla jsem telefon z pouzdra, ale Adam mi ho vytrhl z ruky.

„Počkej! Není to tak jednoduché, jak si myslíš.“

„Cože?“

Pohlédl na Stellu a pak mi nenápadně pokynul, abych s ním vyšla do haly. Ztišil hlas:

„Stella šla s Robinem do chaty vedoucích. Dokonce to vypadá, že to vzešlo z její inciativy.“

Nevěřila jsem vlastním uším.

„Z její iniciativy?“

„Pár dalších konfirmandů mi řeklo, že ho měla v plánu svést.“

„Svést? Slyšíš se vůbec, jak to zní? Vždyť je jí patnáct.“

„No ano, jistě. Já Robina nehájím.“

„Tak co mi to tady říkáš?“

Chytil mě za ramena a podíval se na mě smutnýma očima.

„Ten chlap už od Švédské církve v životě žádnou práci nedostane, to ti garantuju. Nejradši bych mu zakroutil krkem.“

„Ale?“

„Ale hnát tohle do důsledků… To nám jenom ublíží. Ublíží to Stelle.“

Jako by se ve mně otevřela propast.

„Ale my to musíme ohlásit, Adame. Prostě musíme!“ Zavrtěl hlavou.

„Všichni se to dozvědí. Lidi si na ni budou ukazovat prstem.

Bude s tím muset žít už napořád.“

Myšlenky mi vířily v hlavě jedna za druhou. Prudce jsem se rozkašlala, bála jsem se, že se pozvracím. Do jisté míry jsem Adama chápala. Obhajovala jsem pár mužů obviněných ze znásilnění. Kladla jsem oběti všechny ty nepříjemné otázky týkající se jejího oblečení, vypitého alkoholu, dřívějších zkušeností a sexuálních preferencí. V některých případech jsem o tom, co oběť tvrdila, pochybovala. V jiných jsem prostě jenom dělala svoji práci.

„Stella je oběť,“ vzlykla jsem. „Na tomhle nenese žádnou vinu.“

„Já vím, miláčku. Samozřejmě že nenese žádnou vinu. Ale to znásilnění proběhlo, na tom nic nezměníme. V tuhle chvíli už nemůžeme dělat nic jiného než ji chránit, aby to pro ni nebylo ještě horší.“

Objal mě a já se mu křečovitě tiskla k hrudi. Naše srdce tloukla rychle a každé v jiném rytmu.

Tak takhle to teď s naším životem vypadá, říkala jsem si tenkrát. Teď si myslím, že je pořád ještě možné to změnit. Že mám ještě pořád šanci naši rodinu zachránit, zachovat se jako matka, jakou jsem vždycky chtěla být, jako matka, která pro záchranu svého dítěte udělá cokoli na světě.

106

Tehdy v sobotu, kdy nám policejní technici prohledávali dům, byl Adam pozván k prvnímu výslechu. Prosila jsem ho, ať je silný, ať pečlivě zváží každé slovo. Mezitím jsem přemýšlela, kolik mu toho mám říct. Nebylo pochyb, že Adam je kvůli Stelle ochoten projít třeba peklem, ale měla jsem obavy, že v tomhle případě by jeho neochvějné morální zásady mohly představovat až příliš těžký kříž, který by musel nést.

V noci na neděli se státní zástupkyně rozhodla uvalit na Stellu vyšetřovací vazbu a pro mě bylo jediným světlým bodem na celé záležitosti to, že byl naší dceři jako veřejný obhájce přidělen Michael Blomberg.

Požádala jsem svůj kontakt na policii, aby mi zavolal, jakmile budou s domovní prohlídkou hotoví. Pak jsem na roztřesených nohou přecházela z místnosti do místnosti a snažila se vypátrat, co tam technici našli. Mnoho toho být nemohlo.

Než jsme v sobotu večer s Adamem nasedli do taxíku a odjeli na policejní stanici, odpotácela jsem se mezi kontejnery na tříděný odpad, které stály za rohem. Předstírala jsem, že zvracím, mezi hlasitými dávivými zvuky rozdupala Stellin mobilní telefon a jeho pozůstatky vyhodila do kontejneru na kov. SIM kartu už jsem měla bezpečně uloženou v kabelce. Ještě jsem nevěděla, co se přesně stalo, ale uvědomovala jsem si, že by některé esemesky mohly být pro Stellu kompromitující. Hrudník mi svíral strach, ale všechno šlo snáz, než jsem si představovala. Jsou věci, o kterých si člověk myslí, že by je nikdy neudělal, ale jakmile dojde na ochranu vlastního dítěte, připadá mu to najednou jako samozřejmost.

V sobotu v noci jsem pak prohledala každý koutek v domě a objevila zakrvácenou halenku, která ležela halabala nacpaná pod hromadou prádla v prádelně. Byla pořád ještě vlhká. Schovala ji tam snad Stella? Nebo že by prádlo z pračky vyndal Adam? Chvilku jsem váhala, jak s halenkou naložím, ale ve chvíli, kdy volal Michael, aby mi řekl, že je policie na cestě, jsem se rozhodla, že radši vsadím na jistotu, a hodila halenku do kamen. Stála jsem tam a dívala se, jak praskající látku olizují plameny.

Svářely se ve mně protichůdné pocity. Jako právnička jsem se dopustila toho nejstrašnějšího přestupku, jaký si člověk vůbec dokáže představit. Jako matka jsem se nemohla zachovat jinak. Ještě pořád jsem nevěděla, co se v pátek večer stalo, byla jsem si ale jistá, že je mou povinností dceru ochránit.

V neděli dopoledne mi Adam hned po skončení výslechu zavolal. Když jsem pochopila, že policii lhal a poskytl Stelle alibi, hruď mi zaplavilo příjemné teplo. Byl to projev lásky, snad nejdokonalejší důkaz toho, jak Adam Stellu a mě miluje. Od toho okamžiku jsem věděla, že pro naši rodinu udělám cokoli na světě.

Adamovi jsem namluvila, že jsou u nás ještě pořád policejní technici. Že ještě pár hodin domů nemůže. Potřebovala jsem získat víc času.

O pár minut později někdo zaťukal na domovní dveře. Potichoučku jsem přistoupila k oknu v prádelně a podívala se ven.

Z návštěvníka byla vidět jen černá čepice s kšiltem stažená hluboko do čela, takže zakrývala obličej. Nohy v tmavých sportovních botách neklidně přešlapovaly na kamenném schodišti.

Maličko jsem pootevřela domovní dveře, přesně natolik, abych postavu mohla chytit za paži a vtáhnout do předsíně.

„Nechtěla jsem volat,“ řekla.

Podívala jsem se ven kukátkem na dveřích a dospěla k závěru, že je na ulici pusto a prázdno. Mou návštěvnici nikdo neviděl.

„Pojď dál,“ pozvala jsem ji.

Šla přímo do kuchyně, ani se nezula. Běžela jsem vedle ní rovnou k oknu a prudce zatáhla závěsy.

„Tak co se stalo?“ Hlas se mi třásl.

Amina se na mě podívala těma svýma krásnýma hnědýma očima, které teď byly v koutcích mokré od slz a celé zarudlé.

„Já to nechápu… Stella… Já…“

Vzala jsem ji za ruku a cítila, jak se třese. Objaly jsme se a já měla pocit, jako by se ke mně chtěla přimknout co nejpevněji. Po chvíli jsem se ale musela z jejího objetí vymanit.

„Já vím,“ řekla jsem. „Četla jsem Stelliny esemesky.“

„Vážně?“

Amina ztuhla. Pohladila jsem ji po paži a odhrnula jí z obličeje pramínek vlasů.

„Stella zapomněla mobil doma.“

Amina zalapala po dechu. Držela jsem ji oběma rukama a bojovala sama se sebou, abych se nezhroutila i já.

„Nějak to zvládneme, holčičko. Zvládneme to.“ Plakala jako malé dítě.

Ostatně vždyť ještě dítě byla. Ona i Stella byly ještě děti.

To já jsem tady byla dospělá. To já byla máma. To já je musela zachránit.

Najednou se pláč utišil. Amina tiše a zhluboka oddechovala.

„On neměl umřít.“

107

„Byla to sebeobrana,“ vyhrkla Amina. „Že jo?“

Snažila jsem se vstřebat, co mi právě pověděla. Bylo toho hrozně moc najednou, spousta pocitů a podrobností.

„Říkala jsem si, že musím utýct, hned jak zastaví. Měla jsem ruku nachystanou na kličce dveří, byla jsem připravená okamžitě vyletět z auta. Jenže on ty dveře zamknul. Ven jsem se nedostala.“ Dívala se na mě, jako by visela z útesu a já byla jediný člověk, který jí může podat pomocnou ruku.

„Musela jsi mít hrozný strach,“ řekla jsem. Přikývla.

„Že to byla sebeobrana?“

„To nevím,“ odpověděla jsem naprosto po pravdě. Ještě pořád mi nebylo úplně jasné, co se stalo. „Kde se tam vzal ten nůž?“

„Byl v piknikovým koši, kterej Chris vezl s sebou.“

Amina odjela s Christopherem Olsenem na schůzku někde u moře. Alespoň tolik jsem z jejího vyprávění vyrozuměla.

„Ten nůž ležel v košíku úplně nahoře. Byl položenej mezi sedadlama,“ pokračovala Amina. „Viděla jsem ho tam, a tak jsem ho prostě sebrala. Nijak jsem o tom nepřemejšlela.“

Christopher Olsen se jí vnutil proti její vůli. Ta bestie Aminu znásilnila.

„A co ten pepřový sprej?“ zeptala jsem se jí.

„Ten nosím pořád u sebe. Stella má stejnej. Dají se koupit na netu.“

To jsem pochopitelně věděla. To já Stellu pobízela, aby si jeden objednala. Dokonce jsem jí ho i zaplatila.

„Takže jsi ho postříkala a pak sebrala ten nůž?“

Amina přikývla a já ji jemně pohladila po opuchlé bledé tváři.

„Jenže jak jsem ten sprej zmáčkla, on si toho všimnul. Zvednul ruce a odvrátil obličej. Trocha ho ale zasáhnout musela, protože zařval jako zvíře. Já se pak pokoušela otevřít dveře auta, ale tlačítko bylo na špatným místě, na palubní desce. Abych na něj dosáhla, musela jsem se nahnout Chrisovi přes kolena, ale nakonec se mi přece jenom podařilo ty dveře otevřít. A v tu chvíli jsem uviděla ten nůž.“

„A pak jsi utíkala od auta s nožem v ruce?“

„Jo.“

„A on běžel za tebou?“ Znovu přikývla.

„Jasně že jsem neměla v plánu ten nůž použít. Proč jsem ho s sebou sakra vůbec tahala?“

„Nech toho,“ zarazila jsem ji. „Tohle nemá smysl. Byla jsi hrozně vyděšená. Udělala jsi to správně. Ten nůž by popadnul každý.“

Amina si tiše spílala.

„A co Stella?“ ptala jsem se dál. „Co tam dělala Stella?“

„Já nevím. Měla vztek… dělala si starosti. Volala mi, poslala mi spoustu esemesek.“

„Ona nevěděla, že jsi s Christopherem?“

„Já jí lhala. Zradila jsem svoji nejlepší kamarádku.“

Amina se zlomila v pase a znovu se rozplakala. Já se ji pokoušela utěšit, objímala jsem ji a hladila. A myšlenky se daly do pohybu.

„Stella měla na halence krev, Amino.“ Otřásla se a zvedla ke mně obličej.

„On je mrtvej! Chápeš? Je mrtvej!“

Pevně jsem jí sevřela paže. Držela jsem ji, jako člověk drží dítě, aby neupadlo na zem.

Mé myšlenky pomalu nabývaly tvaru.

Nikdy nevíte, co jste schopni pro někoho udělat, dokud nemusíte čelit skutečné hrozbě. Ještě pořád jsem netušila, co všechno jsem pro Aminu ochotná obětovat.

„Stellu zatkli, je podezřelá z vraždy,“ řekla jsem. „Byla tu policie, dělali u nás domovní prohlídku.“

Amina zalapala po dechu.

„Omlouvám se. Je to všechno moje vina! Můžeš mě hodit na policii, abych jim tam všechno řekla? Musí Stellu pustit…“

Samozřejmě měla pravdu. Přesně tohle bylo potřeba udělat. Je to to jediné správné řešení. Amina jim tam řekne, jak to doopravdy bylo, a Stellu pustí z vazby. Nakonec se nastolí jakás takás spravedlnost. Tedy pokud něco takového jako spravedlnost vůbec existuje. Když už nic jiného, jsou tu jisté polehčující okolnosti. Aminu nejspíš obviní ze zabití, ale je mladá a trest jí pravděpodobně zkrátí. Nebylo nemožné, že ji případně pustí z vězení už za pár let.

Jenže pak by z ní už nikdy nebyla doktorka. Ten rozsudek se s ní povleče do konce života. Její zářná budoucnost najednou dostala trhliny.

„Musíme Stellu dostat ven,“ prohlásila. „Můžeš jet se mnou?

Prosím tě, odvez mě tam.“

Odstrčila jsem židli a vzala si ze stříbrné misky na kuchyňském ostrůvku klíče od auta.

Byla tu ještě nějaká jiná možnost?

„Policie přijde na to, že to musela udělat jedna z nás,“ řekla Amina. „Určitě na to přijdou, viď?“

Zastavila jsem se uprostřed kroku.

Ale samozřejmě že je tu ještě jiná možnost. Vždycky tu je.

Hlavou se mi honila Aminina slova. Policie přijde na to, že to musela udělat jedna z nás. Ovšem tohle na to, aby někoho odsoudili, nestačí.

Dívala jsem se na Aminu a myslela na Stellu. Srdce mě bolelo. Nikoho nemůžou odsoudit za vraždu, pokud jsou tu dva potenciální pachatelé a nejde dokázat, který z nich zločin spáchal, ani že se na něm podíleli oba.

Vrátila jsem klíče od auta do misky.

108

Dotáhla jsem Aminu k sedačce v obýváku a pobídla ji, ať se posadí. Pohybovala se jako stroj. Bylo jasné, že to, co se stalo, ještě nestačila pořádně zpracovat. Bude tedy na mně, abych byla silná a racionální a uvažovala jako obhájkyně.

„Neměly bychom už jet?“ chtěla vědět Amina.

Posadila jsem se těsně vedle ní a položila jí ruce na koleno.

„Musíš mi věřit.“

„Ale…“

Kolena se jí třásla. Rozpraskaný spodní ret jí visel na bradu jako povolený kožní záhyb.

„Ty i Stella jste tam byly, když Christopher Olsen zemřel, nebo ne?“

„Ano.“

„Ve Švédsku máme velké důkazní břemeno,“ začala jsem jí vysvětlovat, a přitom jsem si snažila ujasnit, kam moje argumenty povedou. „Když jde o vraždu a na místě činu se pohybují dva potenciální pachatelé, musí obžaloba prokázat, který z nich vraždu spáchal, nebo před soudem dokázat, že ji spáchali společně.“

Aminin prudký tep se mi šířil dlaní a proměnil celé mé tělo v pulzující hmotu.

„Co to říkáš? Mám policii říct, že jsme tam byly obě, já i Stella?“

„Hm, já nevím…“

Třeba blábolím nesmysly? Ten nápad se mi zrodil v hlavě z čirého zoufalství a ještě jsem ho hlouběji nerozebírala. Co to bude obnášet? Dokážu je zachránit obě, Stellu i Aminu? A jsem připravená obě dvě vystavit tomu všemu, čím si budou muset projít?

„Nemuselo by to vyjít,“ zamračila jsem se. „Když to řekneš policii, budou se ze všech sil snažit, abyste byly odsouzené obě. Pokud chceme, aby to fungovalo, budeš muset počkat až na soudní proces.“

„Proč?“

„Pro obžalobu to musí být překvapení. Zničehonic se zjistí, že existuje jiný možný pachatel, a soud nebude moct popřít, že jsou tu vážné pochybnosti. A když někoho zprostí viny, je třeba najít spoustu dalších důkazů, aby mohla být vznesena nová obžaloba. Žádný státní zástupce nebude riskovat, že by mohl v jednom soudním sporu prohrát dvakrát.“

Amina na mě zírala s otevřenou pusou.

„Čekat až do procesu? Ale to přece nějakej čas trvá? To necháme Stellu…?“

Ne, to nejde. Nemůžeme nechat Stellu zavřenou ve vazbě.

„Já nevím,“ povzdychla jsem si.

„Bude lepší, když se prostě přiznám.“

„Ale co tvoje škola, Amino? Celá tvoje budoucnost…“ Zároveň jsem ale měla před očima Stellu v bezútěšné cele. Copak by nějakou matku vůbec mohlo napadnout, že by nechala svoje dítě sedět ve vězení? Než dojde na soud, může to trvat několik týdnů, možná dokonce měsíců.

„Musíme se postarat, aby Stella nic neprozradila,“ prohlásila jsem.

„Jak to myslíš?“

„Nemůžeme jí to říct. Víš, jaká je. Musíme se postarat, aby mlčela, jinak toho prozradí příliš.“

„Zbláznila ses? To necháme Stellu sedět ve vazbě a nic jí neřekneme?“

„Jestli máte obě skončit na svobodě, jiná možnost tu není.

Znám se se Stelliným advokátem. Pomůže nám.“

„Ne, to nejde,“ protestovala Amina. Vzala jsem ji za ruku.

„Milujeme Stellu a ona to ví. A až tohle skončí, bude to vědět víc než kdy předtím.“

Amina vzlykla.

„Všechno je to moje vina.“

Napadlo mě, jestli je to skutečně pravda. Jestli je něco takového vůbec někdy pravda. Existují situace, kdy může člověk se vší rozhodností tvrdit, že je za to, co se děje, zodpovědná jen jedna jediná osoba? Všechno, co se nám v životě přihodí, závisí na spoustě různých faktorů, které se vzájemně ovlivňují mnoha způsoby.

Kdo může za to, že je dnes naše rodina taková, jaká je?

Občas bych si přála, abych dokázala věřit v Boha, v nějakou vyšší moc. Třeba by to pak bylo snazší, měla bych někoho, na koho bych mohla svalovat vinu. Na druhou stranu ani ti nejdogmatičtější fundamentalisté zjevně nemají sklony připisovat svému všemohoucímu božstvu vinu za všechny ty nepříjemné věci, které v životě každého dřív či později potkají. Narodit se jako člověk znamená nosit v sobě vinu.

„Co by na to podle tebe řekla Stella? Co by chtěla, abychom udělaly?“ zeptala jsem se Aminy. „Necháme o tom rozhodnout ji.“

Amina na mě upřela zoufalý pohled. To už jsem ji držela za obě ruce, jako bychom stvrzovaly nějaký závazek, slib.

Spravedlnost neexistuje. Existuje jen to, co si společně vytvoříme.

„Stella by nás přemlouvala, abychom to udělaly,“ odpověděla Amina.

Zašla do předsíně a přinesla odtamtud igelitový sáček. Okamžitě mi bylo jasné, co je uvnitř.

109

Amina skryje obličej do dlaní, zbude tu jen malá holčička, jejíž ramena sebou křečovitě škubou.

„Chcete chvilku přestávku?“ zeptá se Göran Leijon.

Michael přikývne. Zdá se, že jím i předsedou senátu vyprávění, které si právě byli nuceni vyslechnout, otřáslo.

Po Stellině znásilnění jsme se já a Stella dokázaly sblížit tak, jak to dřív nebylo možné. To mě pak přišla v noci vzbudit, když nabyla přesvědčení, že pokud usne, už se nikdy neprobudí. To já seděla na kraji její postele a stírala jí konečky prstů z tváří slzy. A jak se přede mnou pozvolna otvírala, začalo mi docházet, kolik toho máme společného, jakmile člověk pronikne pod povrch. Náš sdílený strach dát najevo slabost. Neustálé obavy, že nebudeme dost dobré. A v neposlední řadě i ochromující pocit, že nedokážeme navázat spojení ani s vlastními pocity, ani s druhými lidmi.

„Občas si přeju, abych mohla bejt víc jako Amina,“ řekla mi jednou Stella. „Abych taky přesně věděla, kdo jsem a co chci. Můj mozek je jako nějakej pitomej pinball, fakt to nenávidím.“

„Nechci, abys byla jako někdo jiný,“ ujistila jsem ji a svíralo se mi přitom hrdlo. „Jsi dokonalá taková, jaká jsi.“

Pohladila jsem ji po tváři, ale nedokázala jsem se jí podívat do očí. Hrozně mě tížil stud, styděla jsem se, že si i já přeju, aby Stella byla víc jako Amina.

Stella něco šeptá Michaelovi a provází to gesty. Vypadá podrážděně a zmateně. Zajímalo by mě, kolik toho pochopila.

„Nepotřebuju přestávku,“ řekne a Amina zmačká další papírový kapesník.

Adam mi sevře paži.

„Co se to děje?“

Syknu na něj, aby byl zticha, a znovu se otočím.

„V tom případě může obžaloba pokračovat s otázkami,“ řekne Göran Leijon.

Jenny Jansdotterová soustředěně listuje svými papíry. Nad ní stojí její asistent, na něco v dokumentech ukazuje a probírají to spolu.

„Já to nechápu, Amino,“ zavrtí státní zástupkyně hlavou. „Proč jste tohle neřekla policii?“

„Nemohla jsem.“

„Ovšem teď můžete.“

„Musím,“ opáčí Amina. „Kvůli Stelle.“

Jenny Jansdotterová vezme znovu do ruky propisovačku a zvedne si ji k bradě.

„Co se stalo poté, co vás…“ Poslední slovo spolkne. „Co se stalo potom? Amino? Jela jste s Christopherem zpátky do města?“

„Celou cestu jsem v autě brečela. Ale neměla jsem na vybranou.“

„Proč jste neměla na vybranou? Mohla jste…“

„Příšerně jsem se bála!“ skočí jí Amina do řeči. „Už jsem chápala, že všechno, co nám Linda Lokindová vyprávěla, byla pravda. Že je Chris fakt psychopat. Pokusila jsem se nenápadně napsat esemesku Stelle, ale Chris si toho všimnul a mobil mi sebral. Říkala jsem si, že jakmile se dostanu zpátky do města, uteču, jen co se mi naskytne příležitost. Měla jsem v kabelce pepřový sprej, říkala jsem si, že jakmile Chris zastaví, postříkám ho, a pak vyskočím z auta a uteču.“

Jenny Jansdotterová se nakloní dopředu a opře se o lokty.

„Proč jste měla v kabelce pepřový sprej?“

„Nosím ho s sebou vždycky. Jako holka musíte být připravená se bránit.“

Nezdá se, že by to státní zástupkyni přesvědčilo, ale už dál nenaléhá. Cvakne propisovačkou a zapíše si do papírů stručnou poznámku. Pak vyzve Aminu, aby řekla, co se dělo, když Christopher Olsen zastavil před domem.

„Jakmile vypnul motor, stříkla jsem mu do obličeje ten sprej. Sebrala jsem mu svůj mobil a vrhla se ke dveřím auta, ale nešly otevřít. Chris křičel: Moje oči, moje oči! Nakonec jsem našla tlačítko na odemčení dveří, vyskočila z auta a co nejrychleji utíkala pryč. V životě jsem nebyla tak vyděšená. Byla jsem si jistá, že jestli mě dohoní, zabije mě.“

„Kterým směrem jste utíkala?“

„Nemám ponětí, prostě jsem běžela pryč. Pamatuju si, že jsem před sebou zahlédla Polhemku, teda tu školu, ale jinak bylo všechno jenom jedna velká rozmazaná šmouha.“

„A Christopher? Co dělal on?“

„Když jsem se ohlédla poprvé, ještě pořád seděl v autě. Ale pak jsem viděla, že vystoupil. Věděla jsem, že mě chce chytit, a tak jsem prostě utíkala, co jsem mohla.“

Jenny Jansdotterová se jí snaží položit další otázku, ale Amina jí k tomu nedá prostor.

„Viděla jsem na parkovišti u Bollhusetu několik mužů. Zpomalila jsem a šla těsně za nimi až ke stanici. Celou dobu jsem se ohlížela, ale Chrise jsem neviděla. Zdálo se, že to vzdal.“

„Volala jste policii?“

„To mě pochopitelně napadlo ze všeho nejdřív, ale pak…“ Amina zavrtěla hlavou. „Pak jsem začala myslet na to, jak by to asi dopadlo.“

„Jak to myslíte?“ chce vědět státní zástupkyně.

Amina ztěžka dýchá. Záda se jí pomalu zvedají a zase klesají.

„Bylo to týden předtím, než jsem měla začít na medicíně. Snila jsem o tom už odmalička.“

„Takže jste o tom, že jste byla znásilněná, nikomu neřekla?“

„Nesebrala jsem k tomu odvahu. Myslela jsem na tátu. Vím, že to musí znít hloupě, ale kdyby se to táta dozvěděl, zničilo by ho to. Bála jsem se, co by udělal. A navíc Linda Lokindová už Chrise na policii oznámila, a stejně to bylo k ničemu. Takovým jako on vždycky všechno projde.“

Téměř se nedokážu přimět poslouchat, co říká. Přeju si jediné: aby to už bylo za námi. Adam na mě ze strany upírá pohled a já se bojím, jak pravdu přijme.

Amina trochu zvýší hlas.

„Stellu taky jednou někdo znásilnil.“

Chvilku mi trvá, než mi dojde, co řekla. Zalapám po dechu tak hlasitě, že se novinářka v řadě přede mnou otočí.

Co to děláš, Amino?

„Bylo jí tehdy teprve patnáct.“

V soudní síni to zašumí. Sjedu na židli o kousek níž. Nejradši bych sklouzla úplně dolů na zem.

„Její rodiče to neohlásili,“ pokračuje Amina.

Všechny pohledy se stočí k Adamovi a ke mně. Mám pocit, že se rozpadnu na kusy.

„Stellina máma je taky advokátka. Bylo jí jasné, co by takový soudní proces obnášel.“

Amino, prosím tě, přestaň!

Schoulím se do sebe, snažím se být neviditelná. Adam zírá do prázdna a oči má jako z porcelánu.

„Ani já bych proces nezvládla,“ dodá Amina. „To mi okamžitě došlo. Vyptávali by se mě, házeli by vinu za to, co se stalo, na mě, a nakonec bych se stejně musela dívat, jak Chrise zprošťují viny, nebo ho odsoudí nanejvýš k pár měsícům vězení. Viděla jsem, co znásilnění udělalo se Stellou, viděla jsem, jak zle je na tom Linda Lokindová.“

Už mi dochází, o co Amině jde. Je chytrá. Obětuje moji pověst, protože tak pomůže Stelle. A správně si spočítala, že bych byla proti, takže mi to dopředu neřekla. Když pootočím hlavu a podívám se na Görana Leijona a rozčilené přísedící, vidím, že její taktika funguje.

„Kdy jste o tom řekla Stelle?“ zeptá se státní zástupkyně. Amina se trochu napřímí.

„Neřekla jsem jí to. Nějak to nešlo.“

Stella se na ni podívá. Snaží se v sobě probudit hněv, smutek ho ale úplně zastíní.

„Vy jste své nejlepší kamarádce nic neřekla?“ Amina upírá pohled na desku stolu.

„Já Stellu zradila. Samozřejmě jsem netoužila po ničem jiném, než abych si s ní mohla promluvit, ale prostě to nešlo. Nedokázala jsem to. Musela bych jí říct, že jsem zradila její důvěru a sešla se s Chrisem za jejími zády, a prostě jsem na to neměla.“

„Takže jste se Stellou ten večer, kdy byl Chris Olsen zavražděn, vůbec nebyla v kontaktu?“

„Stella mi několikrát psala a volala, ale já na to nereagovala.“ Zatímco se státní zástupkyně radí se svým asistentem, odvážím se znovu narovnat. Rychlý pohled na Adama mi napoví, že dospěl k určitým závěrům.

„Stella sama nám řekla, že ten večer zajela na kole k domu, kde Christopher Olsen bydlel,“ promluví znovu Jenny Jansdotterová.

„Že tam zvonila a bušila na dveře. Viděla jste ji?“

„Ne.“

„Neviděla jste Stellu kdykoli ten večer nebo později v noci?“

„Ne.“

Státní zástupkyně si povzdychne. Asistent jí ukazuje prstem na nějaké místo v dokumentech.

„Měl s sebou Christopher Olsen na pikniku nějaký nůž?“ Amina odpoví rychle a bez váhání.

„Ano, v piknikovém koši nějaký nůž byl.“ Jenny Jansdotterová ji vyzve, aby nůž popsala.

„Jak byl dlouhý?“

Amina rukama naznačí vzdálenost jednoho nebo dvou decimetrů.

„Kam se ten nůž později poděl? Když už jste jeli zpátky do města?“

„Nejspíš byl pořád v tom košíku.“

„Jenže tam nebyl. Policie tam žádný nůž nenašla.“

Amina s odpovědí chvilku otálí. Všichni tři přísedící teď sedí jako na trní.

„Nevím, co se s ním stalo.“

Všimnu si, že pokyvuju hlavou. Neměla jsem to v úmyslu.

Stella i Amina byly na místě, kde Christopher Olsen zemřel, a ani jedné z nich nechyběl motiv. Zato chybí vražedná zbraň.

Ten nůž nikdy nenajdou.

„Zabila jste Christophera Olsena vy?“ chce vědět Jenny Jansdotterová.

Adam překvapeně vydechne. Amina se dívá přímo na státní zástupkyni.

„Já ho nezabila,“ odpoví. „Postříkala jsem ho pepřovým sprejem a pak utíkala jako o život. Nevím, co se stalo potom.“

Jenny Jansdotterová pohlédne na svého asistenta. Adam se podívá na mě a já ho vezmu za ruku.

„Já bych nikdy nikoho zabít nemohla,“ dodá Amina.

110

Závěrečné návrhy téměř nevnímám. Hlasy jako by ke mně doléhaly z dálky jako ozvěna řinčení prázdné plechovky. Jakýsi cizí jazyk, kterému nerozumím.

V jednom okamžiku jsem přesvědčená, že všechno dobře dopadne. V dalším mě přepadne hrůza, že je všechno ztraceno. Stellu zavřou a navždy si ponese stigma vražedkyně, Aminu odsoudí veřejné mínění a její lékařská kariéra skončí ještě dřív, než vůbec začala.

Státní zástupkyně Jansdotterová jen s obtížemi zachovává klid. Několikrát ztratí nit a musí se podívat do papírů nebo se poradit s asistentem. Rozhodně se domnívá, že se Stella nacházela na místě činu v době, kdy přišel Christopher Olsen o život. Má také za to, že bylo dokázáno, že Stella měla pro vraždu Christophera Olsena motiv. Žárlila a chtěla se pomstít, protože Olsen navázal vztah s Aminou. Podle státní zástupkyně měla Stella spoustu času si svůj čin promyslet. Rozhodla se, že Olsena zabije, než se vydala na cestu k jeho bytu. Proto si státní zástupkyně myslí, že by měla být odsouzena pro vraždu. Informace, které soudu předložili Adam a Amina, podle ní vzbuzují příliš velké pochybnosti. Připadá jí, že jsou zde jasné důvody pro to, aby byla Aminina výpověď o znásilnění zpochybněna, v neposlední řadě proto, že o tom nezpravila nikoho dřív, v průběhu vyšetřování. Soud by měl následně Stellu odsoudit za vraždu a obžaloba požaduje trest odnětí svobody na dobu čtrnácti let.

Zatočí se mi hlava. Za čtrnáct let bude Stelle třiatřicet. Myslím na všechno, o co by přišla. Za čtrnáct let může člověk poznat ze světa hrozně moc. Když bylo třiatřicet mně, byla jsem na vrcholu sil. Stella možná nikdy nebude mít možnost stát se mámou, založit si rodinu, budovat kariéru.

Čtrnáct let je dlouhá doba. Čtrnáct let ve vězení je nesmírně dlouhá doba. Zatracená věčnost.

Dívám se na Stellu a uvědomím si, jak maličká najednou vypadá. Jako by to pořád byla ta dvanáctiletá dívenka s toužebným výrazem v modrých očích, sedmiletá holčička, kterou probudila noční můra a ona si nenápadně vlezla do postele rodičů, aby mohla spát mezi mámou a tátou. Možná ji takhle budu vnímat vždycky. V mých očích je pořád dítě. Moje dítě.

Výčitky svědomí se prohlodávají hloub a hloub. Co jsem to provedla? Proč jsem tehdy neposadila Aminu do auta a neodvezla ji rovnou na policejní stanici?

Několikrát mě napadlo, že tímhle způsobem možná platím za to, že jsem svou rodinu zanedbávala, ale co když jsem jenom obětovala vlastní dceru, abych zachránila Aminu? Nevím, jestli s tím dokážu žít.

Michael si urovná uzel na kravatě a teprve pak spustí závěrečnou řeč. Mluví rychle a věcně, krok za krokem vyvrací důkazy obžaloby, až z nich nic nezbyde.

„Státní zástupkyně mohla dokázat jen jednu věc, že se totiž má klientka nacházela onen večer, kdy byl Christopher Olsen napaden, v blízkosti jeho bytu. Na druhou stranu jsme se v průběhu dnešního přelíčení dozvěděli, že tou dobou byla na místě činu i Amina Bešićová.“

Upírá pohled na předsedu senátu a mluví důvěrným tónem, téměř jako by to všechno říkal jen jemu. Jako by v soudní síni nebyl nikdo jiný.

„Jak Amina Bešićová, tak Stella Sandellová tedy byly v době, kdy Christopher Olsen zemřel, v blízkosti místa činu. Obě dvě měly zřejmě k zabití Olsena motiv. Nicméně to pochopitelně vůbec nic nedokazuje. Rozhodně tím není prokázáno nade vši pochybnost, že bodné rány, které způsobily smrt Christophera Olsena, zasadila moje klientka.“

A pak je konec. Nic z toho, co se bude dít dál, už nemám možnost nijak ovlivnit.

Göran Leijon letmo pohlédne na přísedící a pak se obrátí k divákům s tím, že je jednání u konce.

„Soud se teď musí poradit a posléze vynese rozsudek.“

Znovu sklouznu na sedadle níž. Mám pocit, jako bych visela na skále nad propastí času a prostoru.

Stellu odvádějí v doprovodu Michaela dveřmi, které vedou do suterénu, aby nemuseli čelit davu novinářů a fotografů na chodbě před soudní síní.

Diváci z řad veřejnosti tvoří hloučky, šťouchají se do žeber a něco si mumlají, celí dychtiví dostat se ven. Já si mezitím posbírám své věci. Kabelku, kabát, šál.

Adam hartusí, abych si pospíšila. Netuším, proč tak spěchá.

Když vstanu, mám pocit, jako by se mi všechna krev přelila do nohou. Necítím tělo, hlavu, paže. Ztratím rovnováhu a znovu klesnu na sedadlo.

S rukou na srdci tam sedím, mám pocit, že jsem zlomená vejpůl, a snažím se soustředit na dýchání.

Adam mi pomůže na nohy. Opatrně mě vede ze sálu. Nohy mám jako z olova, vzduch je hrozně těžký. Jdeme po chodbě, všude nás obklopují zvědavé obličeje a hlasy.

„Potřebuju napít,“ řeknu a ukážu na automat v rohu.

Zapátrám v kabelce po drobných. Ruka se mi chvěje, hledám a hledám. Na povrch se dostane balíček žvýkaček a gumičky do vlasů, které mi upadnou na zem. Ruka hmatá kolem dokola, až se celá kabelka točí jako míchačka na cement.

„Uklidni se!“ chytí mě Adam za paži.

Kabelka spadne na podlahu a já stojím před blikajícím automatem jako roztřesená hromádka neštěstí. Adam mi podá dvě zlaté desetikoruny a zvedne mi kabelku ze země.

„Co se to tam před chvilkou stalo, miláčku?“

Vím, že musím Adamovi všechno vysvětlit, a brzy. Ale nemám ponětí, jestli to půjde.

„Soud se teď radí,“ řeknu a hltavě se napiju vody.

„Jak dlouho jim to bude trvat?“

Podívám se na něj. Místo srdce mám velkou tepající ránu. Co jsem to své rodině udělala?

„Nevím,“ zavrtím hlavou. „Může to trvat stejně dobře pět minut i několik hodin.“

Adam se zmateně rozhlíží.

„Já to nechápu. Takže to Amina…“ Položím mu prst na ústa.

„Miluju tě,“ řeknu a vezmu ho za ruku. Jde mi to přímo ze srdce.

Adam a Stella jsou pro mě vším. A vím, že Stella a já jsme vším Adamovi.

„Já tě taky miluju,“ ujistí mě.

Držím ho za ruku. Ne, tisknu ji, svírám ji, pevně se k ní přimknu.

Musím mu to říct.

111

Dlouho jsem se bála, že by Adam mohl všechno prozradit. Kdyby věděl, o co šlo, nikdy by mi nedovolil ten plán uskutečnit. Dost nepravděpodobné bylo už to, že zřejmě právě on ukryl tu zkrvavenou halenku a že pak navíc lhal policii o tom, kdy Stella přišla domů. Rozhodně se nesměl dozvědět nic dalšího.

Už v sobotu začal podezírat Aminu. Po společném obědě u jejích rodičů naznačil, že Amina lhala, když tvrdila, že byla v pátek někde se Stellou. Nezbylo mi než odvést jeho pozornost několika kouřovými clonami.

V sobotu pozdě večer, když jsme se vrátili z policejní stanice, jsem se chvíli zdržela venku na ulici, protože jsem si potřebovala promluvit s Michaelem, který nás dovezl domů. Měl za to, že by Stellu měli brzo propustit, ale já si přečetla esemesky v jejím mobilu a dostala jsem strach, že celá situace bude podstatně komplikovanější, než vůbec tušíme. Zatímco jsme čekali na další zprávy, pokusila jsem se Adamovi naznačit, že Stella potřebuje alibi. Nemohla jsem mu toho povědět moc, za žádných okolností nesměl pojmout podezření, že toho vím víc, než jsem mu řekla, ale naznačila jsem mu, že jen on a nikdo jiný může Stellu zbavit obvinění tím, že bude tvrdit, že dorazila domů dřív, než skutečně přišla. Pochopitelně jsem mohla policii zalhat i já, i já mohla Stelle poskytnout alibi. Bylo mi však jasné, že Adamovo slovo bude mít daleko větší váhu. Kdo by si troufl zpochybňovat pravdomluvnost faráře, který celý život horlivě prosazoval pravdu?

Navíc jsem doufala, že svědčit nebudu muset. S přihlédnutím ke všemu ostatnímu, co jsem udělala, by lhaní před soudem nebylo nic převratného, moje profesní čest už byla stejně v troskách. Ale bylo pro mě také důležité sledovat celý proces z pozice diváka. Chtěla jsem všechno vidět. Asi to mělo co do činění s pocitem, že mám situaci pod kontrolou.

V sobotu v noci jsem nedokázala usnout, myšlenky se mi řítily hlavou jako splašení koně, po pár hodinách jsem si však uvědomila, že Adam do sedačky zapadá hlouběji a hlouběji. Párkrát zamžikal, hlava se mu svezla na rameno a já tam seděla nehybně a tiše jako socha a nevydávala sebemenší zvuk, dokud mu v krku nezačalo chrčivě dunět chrápání.

V tu chvíli jsem po špičkách proklouzla nahoru do své pracovny a zavolala Amině. Mluvila horečně a nesouvisle. Rozhodly jsme se, že se co nejdřív sejdeme, ale že už teď v noci musí Adamovi zavolat a přiznat se, že mu lhala. Nemůže trvat na tom, že byly v pátek večer se Stellou spolu.

Adam se ovšem nenechal tak snadno uchlácholit. Vždycky uměl uhodnout, když mu někdo lže, a teď mu bylo jasné, že Amina tají ještě něco. Adamovi totiž dokážou úspěšně lhát jen dva lidé, Stella a já.

Ve čtvrtek, několik dní po vraždě, mi Amina zavolala znovu. Do té doby se všechno dařilo, jak jsme doufaly, teď však byla Amina celá rozčilená a bez dechu. Adam na ni čekal před Arénou a snažil se z ní páčit nějaké další informace. Byla si jistá, že něco ví. Nějak přišel na to, že jsou do vraždy Christophera Olsena zapletené Stella i Amina.

Nehodlala jsem Adamovi prozradit, že když Stella v pátek večer dorazila domů, byla jsem vzhůru i já, ale vzhledem k tomu, že se choval čím dál zoufaleji, jsem se rozhodla, že je třeba s tím něco udělat. Právě tehdy mě také napadlo, že bychom se mohli přestěhovat do Stockholmu.

Miluju Adama. Naše manželství bylo místy rozkolísané, to přinejmenším, občas mělo na kahánku a málem z něj zbyly jen střepy, ale říká se, že popraskané vázy vydrží nejdéle. Dva lidé, kteří si prošli vším, co jsme měli za sebou my, kteří prožili takové trápení jako my a zůstali vcelku, jsou spolu svázaní tak pevně, že to pro jiné lidi může být těžké pochopit.

Ve Stockholmu bychom si mohli vybudovat něco od základu nového. Mezitím se vyšetřování protahovalo a já musela Adama z Lundu dostat, než celá záležitost skončí katastrofou. I když mi nakonec nezbylo než se mu přiznat, že to já se postarala, aby Stellin mobil zmizel, a i když mu určitě došlo, že jsem se zbavila i té zakrvácené halenky, podařilo se mi ho přesvědčit, aby lhal dál a poskytl Stelle alibi.

Došlo mi, že něco není v pořádku, jakmile jsem zjistila, že si Stella zapomněla mobil doma. Stella si telefon nikdy nezapomíná. Jak minuty ubíhaly, byla jsem čím dál nervóznější. Nakonec jsem neviděla jiné řešení než se jít podívat do esemesek.

S hrůzou jsem si přečetla její poslední zoufalou zprávu Amině. Jeden kratičký okamžik jsem váhala, jestli bych ji neměla ukázat Adamovi, ale rychle jsem si uvědomila, že by to bylo zničující.

Seděla jsem na sedačce a nespouštěla ze Stellina mobilu oči, když najednou zavolal Michael.

„Je mi to hrozně líto, Ulriko, ale Stella je na policii.“

Byla jsem v šoku, že po všech těch letech zase slyším jeho hlas.

„Vyžádala si mě jako veřejného obhájce.“

„Cože?“

Nic jsem nechápala. Stella si vyžádala Michaela jako advokáta?

„Ví, kdo jsi?“ zeptala jsem se, když později večer odvezl Adama a mě domů.

„Samozřejmě.“

Tohle byla celá Stella. Věděla, že můj a Michaelův vztah překročil pracovní rámec, vyslechla náš telefonický rozhovor, a proto si teď vyžádala, aby ji obhajoval právě on.

Protože to přece nemohlo znamenat, že všechno ví? Že pochopila, že Michael poruší povinnou mlčenlivost a do případu mě zasvětí?

Bylo to děsivé rozhodnutí, nechat Stellu o všem, co se stalo, tápat v nevědomosti, nechat ji ve vazební cele jen samu se sebou.

Bylo mi z toho tak mizerně, že jsem nakonec poprosila Michaela, ať zařídí, abych se s ní mohla sejít a všechno jí vysvětlit, Stella ale schůzku odmítla a já se neodvážila nechat pokusy o vysvětlení na Michaelovi. Jiné řešení neexistovalo. Pokud se mi má podařit Aminu i Stellu z téhle šlamastyky dostat, musíme si počkat na soudní přelíčení. Sázky v téhle hře byly příliš vysoké. Riskovala jsem budoucnost své dcery. Své rodiny.

V neděli dopoledne mě hned poté, co policie prohledala náš dům, přišla navštívit Amina. Adam právě seděl u výslechu, a když pak volal, získala jsem ještě trochu času díky tomu, že jsem mu namluvila, že policejní technici pořád ještě nejsou hotoví s prohlídkou.

Jakmile jsme se s Aminou rozhodly, co uděláme, vyndala Amina zpod bundy igelitový sáček, který tam měla schovaný. Vysvětlila mi, že ho na hřišti vylovila z koše, a mně bylo hned jasné, co je uvnitř.

Sedly jsme do auta a vyrazily rovnou k lomu v Dalby. Na úzké štěrkové cestě jsem vypnula motor.

Nervózně jsem se rozhlédla na všechny strany a pak jsem obsah sáčku vysypala na zem. Amina stála vedle mě a posmrkávala, a já zatím rozdupala mobil Chrise Olsena na kusy.

„Ještě ten tvůj,“ pobídla jsem Aminu.

Vykulila na mě oči. Pak sáhla pro mobil a já z něj vytáhla SIM kartu a rozdupala ho taky. Drtila mě úzkost, ale na nějaké pochybnosti nebyl čas. Konečně jsem věděla, co je důležité, co má skutečně význam. Bylo načase to dokázat.

Vylezla jsem na skálu nad kamenolomem, až co nejblíž ke kraji, kde kamenná stěna příkře spadala do temné vody, jež byla tak klidná a tichá, že připomínala velkou černou díru. Navlékla jsem si rukavice a hodila nůž, který zabil Christophera Olsena, do propasti. Prolétl širokým obloukem vzduchem a čepel se zařízla do mlčenlivé vodní hladiny Hluboké, temné jezero se otevřelo a se žbluňknutím nůž pohltilo.

112

Adam ustoupí o krok dozadu, až zády málem narazí na nápojový automat.

„Uvědomuješ si, co jsi to udělala?“

Nesnesitelně to bolí. Okamžitě všeho lituju. Jako by nestačilo, že jsem riskovala, že přijdu o dceru. Nezůstane mi ani Adam.

„Udělala jsem to pro vás. Pro svou rodinu.“

„A pro Aminu?“ Přikývnu.

„Ale já to nechápu. Na vlastní oči jsem viděl, že Linda Lokindová měla podobné boty jako Stella. A ten večer Stellu sledovala.“

Dopiju poslední doušek vody, zmačkám plechovku a hodím ji do koše.

„Linda Lokindová Christophera Olsena nezabila,“ zavrtím hlavou. „Všechno, co řekla, když se snažila Stellu varovat, bylo zřejmě pravda. Olsen ji odporně týral a zneužíval.“

Dám si záležet, abych poslední větu pořádně zdůraznila. Možná proto, abych Adama přesvědčila, že se zachoval správně? I když se možná snažím přesvědčit hlavně samu sebe?

Adam ještě pořád zmateně těká očima.

„Ale co s těmi Poláky?“

„S těmi, co dělají pizzu?“ pokrčím rameny. „Jsou to samozřejmě zlodějíčci a podvodníci, ale s Olsenovou vraždou neměli nic společného. Jenom nechtěli přijít o tu svou pizzerii v jednom z jeho domů.“

Adam zavrtí hlavou.

„To je šílené,“ povzdychne si. „Proč Amina nikomu nic neřekla? Jak mohla dopustit, aby si Stella prošla vším tímhle trápením?“

Užuž otevírám ústa, ale nevydám ze sebe ani hlásku. Adam mi nikdy neodpustí. Nikdy to nepochopí.

„A ty?“ pokračuje. „Ty taky?“

Zní to téměř jako konstatování. V jeho hlase neslyším ani stopu po výčitkách.

„Co by člověk neudělal pro svoje dítě?“ odpovím otázkou.

Adam se mi zadívá do očí. Možná, pomyslím si. Možná mě přece jenom dokáže pochopit.

„Miluju tě,“ zašeptám.

Konečně vím, že je to pravda. Ano, miluju ho. Miluju Adama. Miluju Stellu. Miluju naši rodinu. Vtom reproduktory zapraskají a povolají nás zpátky do jednací síně číslo 2.

Držíme se s Adamem za ruce. Lavice pro veřejnost jsou teď skoro prázdné. Zdá se, že mnoho novinářů došlo k závěru, že se jednání protáhne, a tak ze soudní budovy odešli. Jiní zjevně nečekali žádné překvapivé novinky, prostě počítají s tím, že Stella zůstane ve vazbě a počká si tam na rozsudek, který bude vynesen někdy později. Je tak hrozně hubená. Vlasy jí zplihle visí podél obličeje v rozcuchaných pramíncích, pohled má kalný a prázdný. Nedívá se na nás. Stejně jako všichni ostatní přítomní upírá pohled na Görana Leijona.

„Soud rozhodl,“ řekne předseda senátu a podívá se na přísedící.

„Jsme připraveni vynést rozsudek.“

Srdce se mi zastaví. Tak oni už se rozhodli? A přitom se neradili ani dvacet minut.

Adam mi pevně stiskne ruku a upře na mě tázavý pohled.

„To už se rozhodli?“

Přikývnu a nakloním se dopředu.

V mém světě teď neexistuje nic jiného než hlas Görana Leijona. Nevnímám všechno, co říká, ale to nejnutnější ke mně proniká. Ona zásadní slova si prorazí cestu vším šumem a doléhají ke mně, jako by mě někdo udeřil do obličeje. Nehýbu se z místa.

Jako by můj mozek všechny ty informace sice bral na vědomí, ale nechtěl je přijmout.

Po chvíli se otočím k Adamovi. Má sklopené oči, dívá se přímo na podlahu.

To není pravda. Nemůžu uvěřit, že je to pravda.

„Stella Sandellová se zprošťuje obvinění a soud proto ruší vazbu.“

V sále to zašumí. V hlavě mám jeden velký zmatek. Je to pravda?

„Co se to děje?“ chce vědět Adam.

„Zprostili ji obvinění!“ Teprve když to řeknu nahlas, mi dojde, co to všechno znamená. „Stella je volná!“

V následujícím okamžiku se Michael zvedne a Stellu obejme. Lidé na lavicích pro veřejnost se začnou zase hýbat. Všichni najednou hrozně spěchají. Mohutný příslušník justiční stráže vypne hruď a rozhlíží se kolem ostřížím pohledem. Teprve teď může každá část mého mozku konečně přijmout, že je to všechno skutečnost.

„Stello!“ vykřiknu a prodírám se mezi lavicemi. Pod přísným dohledem příslušníka justiční stráže si prorazím cestu kolem Michaelova uslzeného úsměvu.

Jako bych běžela po mostě přes všechny ty ohavné věci, kterými jsme si prošli, tunelem plným jasného zářivého světla. Vrhnu se Stelle přímo do náruče.

Za námi slyším Adamův užaslý hlas.

„Je to vážně pravda? Co se to stalo?“

„Důkazní řetězec se přetrhl,“ prohlásí Michael a z hlasu mu zaznívá taková pýcha, až to vypadá, že to byla především jeho zásluha. „Po vaší a Aminině svědecké výpovědi už v případu bylo příliš mnoho pochybností. Byli nuceni pustit Stellu na svobodu.“

Adam z Michaela nespouští oči.

„Moc se vám omlouvám, že jsem o vás pochyboval, ale nic jsem nevěděl,“ řekne. „Teď už chápu, co jste pro mou rodinu udělal.“ Michael vypadá, jako by ho to zaskočilo. Pokývne Adamovi, a když pak pohlédne na mě, zahlédnu, že se usmívá. Zdá se, že si to užívá. Že by to všechno dělal právě proto?

„Omlouvám se, Stello,“ řeknu a odhrnu své dceři pramínek vlasů z tváře.

„A za co?“

„Za tohle. Za všechno.“ Dlouho se na mě mlčky dívá.

Moje holčička. Lepím se na její chvějící se tělo jako náplast, objímám ji a už nikdy ji nechci pustit. Cítím na prsou tlukot jejího srdce a touha v našich očích se ztiší a zklidní.

„Mami,“ šeptá Stella.

Je úplně jedno, jestli je jí osmnáct let, nebo čtyři týdny. Bude to vždycky moje dítě.

„Udělala bych pro ni cokoli na světě.

„Mám tě moc ráda, mami.“

Pokouším se odpovědět, ale všechno mi to uvízne v hrdle. Jako by to byla zátka z emocí, jako by mi krk ucpala léta potlačované touhy. A teď, když se přehrada protrhla, mám pocit, jako by se mi celé tělo rozpouštělo a nabývalo tekuté formy.

Čas neexistuje, prostor ztratil význam. Vznášíme se společně ve věčnosti, moje holčička a já. Stella se pomalu nakloní dopředu a pošeptá mi do ucha: „Že jsem si vybrala dobrýho advokáta?“ Tělo se mi napne a ztuhne. Když se Stella odtáhne, vidím v jejích očích samu sebe. Obrátí se k tátovi.

Adam vypadá zničeně. Jako někdo, kdo se rozpadl na kusy. Zklamala jsem ho už tolikrát, že tentokrát pohár přetekl. Kdyby se někdy dozvěděl o mně a o Michaelovi… Nikdy by to už nešlo napravit.

Michael se na mě znovu usměje. Obrátí se ke Stelle.

„Díky,“ šeptá Stella svému otci.

Adam pláče jako malé dítě. Nechává slzy volně téct, bez jakýchkoli rozpaků, nic neskrývá.

Stella zvedne ruku a dotkne se ho. Adam sleduje pohyb její dlaně, prsty, které se k němu natahují a setkají se s jeho pokožkou. Jemné chloupky na předloktí se mu zježí.

„Tak co, je ti teď dobře u srdce?“ zeptá se ho Stella.

Epilog

Zazvonila jsem u Chrise a přitiskla ucho na dveře, pak jsem seběhla po schodech dolů. Nasedla jsem na kolo a bezcílně jezdila po okolí, přitom jsem se snažila přijít na to, co se stalo. Fakt mě Linda Lokindová sleduje, nebo se mi to jenom zdá? Že bych přicházela o zdravej rozum?

Vždycky jsem byla jiná než ostatní a nikdy jsem se v nich moc nepoznávala. Co když jsem celou tu dobu směřovala právě sem: k psychóze, která jenom čekala na to, aby se mohla rozjet naplno? Po chvíli bezcílnýho kroužení jsem zaparkovala kolo před Polhemkou a posadila se na lavičku. Nohy se mi třásly a ve spánkách mi tepala krev. Nemohla jsem jen tak odjet domů a Aminu opustit.

Už postý jsem si četla její esemesku.

Všechno ok. Už spím. Uvidíme se zejtra. <3

To srdíčko na konci bych ještě dokázala skousnout. Ale co to ok? Tečky v esemesce? Ne, to teda ani náhodou. Spěšně jsem si projela kilometr dlouhou konverzaci, esemesky, který jsme si s Aminou posílaly, a dospěla jsem k závěru, že Amina v esemesce fakt nikdy nekončí větu tečkou. Takže tuhle esemesku nepsala ona.

Musel to bejt Chris. Odmítal mi brát telefon a číst esemesky. Že by Linda Lokindová nakonec přece jenom mluvila pravdu? Co když Chris Aminu někde drží proti její vůli? Nebo něco ještě horšího…

Netrpělivě jsem přecházela po ulici sem a tam, na školní dvůr, ke kruhovýmu objezdu a pak zase zpátky. Nakonec jsem se kolem živýho plotu vydala k Chrisovu domu. Podívala jsem se nahoru do oken, ale zahlídla jsem v jednom z nich stín nějakýho člověka, a tak jsem rychle vyrazila zpátky ke škole. Jen co jsem se zastavila, sedla si nebo se opřela o strom, ten plíživej pocit se zase vrátil, jako by po mně lezl nějakej hmyz, neúprosný svalový záškuby, který mě přinutily začít se znovu hýbat.

Byla jsem zrovna v půli cesty mezi školním dvorem a hřištěm, padesát metrů od Chrisova domu, když ticho najednou skončilo. Nocí se zničehonic rozlehl jako potlačovaný výkřiky zvuk klopýtavejch kroků na asfaltu.

Utíkala prostředkem ulice. Tričko měla stažený z jednoho ramene, vlasy zběsile rozcuchaný. V očích bojovnej pohled. Na házený ji lidi občas přirovnávali k pitbulovi.

„Amino!“ zaječela jsem.

Zprudka oddechovala, ohlídla se přes rameno a zformovala rty do němýho výkřiku.

V tu chvíli se za ní zpoza rohu vyřítil Chris. Jednu ruku před obličejem, druhou pohyboval u boku, jako by běžel závod na sto metrů.

„Utíkej!“ houkla na mě Amina.

Ale mně boty jakoby přimrzly k asfaltu. To už byla Amina u mě, viděla jsem, jak má zkřivenou tvář.

„Utíkej!“

Hledala jsem nějakou únikovou cestu a Chris se blížil pořád víc.

Právě když jsem se obracela k útěku, jsem uviděla ten nůž. Nepatrnej pohyb rukou, takže se ostří zalesklo ve světle pouliční lampy.

Chrisovy nohy dupaly po asfaltu.

„Dělej!“ křikla jsem a táhla Aminu za sebou.

Zabočily jsme za živej plot a vřítily se do tmy na hřišti. Cítila jsem v nose pot a adrenalin, ale navíc ještě něco jinýho, něco silnýho a štiplavýho. Pepř?

„Co se sakra stalo?“

Amina neodpovídala. Jako by jí oči halila hustá mlha. Zacloumala jsem s ní, ale byla úplně mimo.

Chytila jsem ji za zápěstí a přiměla ji, aby se na mě podívala.

„Co ti proved?“

Měla pootevřenou pusu a rty se jí třásly, jako když ryba lapá po vzduchu.

„Promiň,“ dostala ze sebe. „Porušila jsem dohodu.“

„Co ti to sakra proved, Amino?“

„On… on…“

Kroky z ulice se blížily. Za pár vteřin se Chrisovi ocitneme tváří v tvář.

„Znásilnil mě.“

Její hlas na mě zapůsobil jako kopanec do břicha.

„Znásilnil?“

V příštím okamžiku už se zpoza rohu vynořil Chris a najednou byl skoro u nás. Na štěrku přibrzdil, zastavil se a stál před náma. Jednou rukou si držel oko.

Ucouvla jsem. Dva rychlý kroky. Pustila jsem Aminu, ale předpokládala jsem, že půjde za mnou.

Celá jsem ztuhla. Kůže se mi napnula tak, že jen taktak nepopraskala. Měla jsem cítit strach, ale místo toho mi každou buňku v těle prostupoval vztek. Nenáviděla jsem ho. Nenáviděla jsem Chrise Olsena tak moc, že mě to div neroztrhalo na kusy.

Znovu a znovu jsem byla nucená prožívat svoje vlastní znásilnění: ten tlak na krku, tíhu, která na mně spočívala, bolest, když ten hajzl proniknul dovnitř.

Jak jsem mohla dovolit, aby to samý potkalo i Aminu? Kdybych Lindu poslouchala…

Chris prudce oddechoval a občas něco nesrozumitelně zavrčel. Zlobně se ušklíbnul a promnul si oči hřbetama rukou. Otočila jsem se a uvědomila si, že Amina vůbec neucouvla. Místo toho udělala dlouhej krok směrem k Chrisovi. Ve chvějící se ruce, kterou k němu zvedala, roztřeseně držela nůž.

„Lidi jako ty si nezasloužej žít,“ zasyčela na něj skrz zaťatý zuby.

„Nech toho,“ odsekl Chris.

Jeho hlas neprozrazoval lítost ani strach. Byl teď naprosto bezvýraznej.

„Nech toho, Amino.“ Tohle byl můj vlastní hlas.

Nevím, jestli mě slyšela. Byla v tu chvíli v úplně jiným světě, ve světě, kde existovali jenom ona a Chris. Ona a člověk, kterej ji znásilnil. A pak taky nůž, kterej se jí třásl v ruce.

„Vypadni!“ řekla.

Chris na ni jen mlčky zíral.

„No tak sakra vypadni!“

Stoupla jsem si vedle ní. Ostrá čepel se chvěla ve vzduchu přímo přede mnou. Žaludek se mi svíral nenávistí, svíjela se ve mně ve smyčkách jako had, jako zaťatá pěst, která se každou chvíli chystá udeřit.

Viděla jsem Aminin zpustošenej pohled a věděla jsem, že je to všechno moje vina. Měla jsem dát na varování Lindy Lokindový. Jak jsem to mohla nevidět?

Pak se Chris Olsen zasmál.

Podívala jsem se na svoji nejlepší kamarádku a vzala jí nůž z ruky.

Poděkování

Děkuju Markusovi von Martens, který mi jednak dal skvělou manželku, jednak si přečetl rukopis téhle knihy.

Vřelý dík patří Birgittě Ekstrandové a Monice Weiserové za jejich nesmírně cenné připomínky.

Díky Zackariasu Ekmanovi za geniální postřehy a odborné právní rady.

Děkuju všem z nakladatelství Bokförlaget Forum a Ahlander Agency za to, jaké jsou hvězdy. Bylo mi ctí s vámi spolupracovat.

Bez mého redaktora Johna Häggbloma by se tenhle román nikdy nestal tím, čím je. Díky za tvou pečlivost a moudrost i za to, žes mi od samého začátku věřil.

Bez mé nakladatelky Karin Linge Nordhové by všechno bylo podstatně horší. Díky za všechno.

Bez mé agentky Astri Ahlanderové by takhle kniha zřejmě nikdy nespatřila světlo světa. Ze všeho, co pro mě děláš, mám velkou radost a jsem ti za to vděčný.

Bez Kajsy, Ellen a Tove by nic nemělo smysl.

POZNÁMKA PŘEKLADATELKY

V knize jsou citovány úryvky ze Zločinu a trestu F. M. Dostojevského v překladu Jaroslava Huláka, z Terezy Raquinové Émila Zoly v překladu Dany Melanové, Kdo chytá v žitě J. D. Salingera v překladu Rudolfa a Luby Pellarových a Pod skleněným zvonem Sylvie Plathové v překladu Tomáše Hrácha.

Veškeré citáty z bible uvádím v ekumenickém překladu.

L. J.

Mattias Edvardsson

SKORO NORMÁLNÍ RODINA

Ze švédského originálu En helt vanlig familj,

vydaného nakladatelstvím Forum ve Stockholmu roku 2018,

přeložila Lucie Johnová

Obálku upravila Růžena Hedrichová

Redigovala Viola Somogyi

Vydala Euromedia Group, a. s., v edici Kalibr,

Nádražní 30, 150 00 Praha 5

v roce 2019 jako svou 3076. elektronickou publikaci

www.euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetových knihkupectvích

www.booktook.cz a www.knizniklub.cz

Table of Contents

Prolog

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

Epilog