Divotvůrce (2) - Černé Znamení

de Castell, Sebastien

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Kellen opustil lid Jan'Tepu a v šestnácti letech se stal psancem. Teď se musí víc než kdy jindy spoléhat na svůj důvtip, aby přežil v zemi Sedmi písků. Chybí mu domov, rodina a Nephenie, kterou nepřestal milovat. Pak se ale potká se Seneirou, dívkou se zavázanýma očima ukrývající velké tajemství. Společně s Ferius se rozhodnou pomoct, jenže v sázce je víc, než oba tuší. Moc černého stínu sílí a Kellen má podezření, že za vším stojí jeho vlastní lid.

1-Talisman

„ Není to krádež,” přesvědčoval jsem se trochu příliš nahlas vzhledem k tomu, že jediný, kdo mě mohl slyšet, byl půl metru vysoký kočkoveverčák, jenž se právě pilně zabýval číselným zámkem, který jediný stál mezi námi a obsahem skleněné vitríny zastavárny.

Reichis soustředěně tiskl jedno své chlupaté ucho k zámku a šikovnými tlapami rychle otáčel třemi malými lesklými kroužky.

„Neotravuj!” zaprskal zlostně. „Není to tak snadné, jak se zdá.“ Tlustý zadek se mu třásl rozčilením.

Pokud jste ještě nikdy neviděli kočkoveverku, tak si představte kočku s mrzutým výrazem, dlouhým chlupatým ocasem a tenkými kožnatými záhyby porostlými srstí mezi předníma a zadníma nohama, jež umožňují plachtit ve vzduchu způsobem, který jednou působí směšně, jindy zas nahání hrůzu. A abych nezapomněl, přidejte k tomu náturu zloděje, vyděrače, a pokud věříte Reichisovým povídačkám, i  několikanásobného vraha.

„Už to skoro je,” oznámil.

To opakoval téměř celou hodinu.

Mezerami mezi dřevěnými laťkami na průčelním okně zastavárny a pode dveřmi začaly dovnitř pronikat paprsky světla. Brzy se hlavní ulice zaplní lidmi, kteří budou otevírat své krámky nebo postávat před hostincem v očekávání veledůležitého prvního ranního panáka. Zde v pohraničí bylo běžné, že se chlapi dostávali do alkoholového opojení ještě před snídaní. To byl také jeden z důvodů, proč lidé řešili prakticky všechny spory násilím. Proto jsem také začínal být trochu nervózní. „Mohli jsme prostě rozbít sklo a nechat mu tam něco peněz na úhradu škody,“ poznamenal jsem.

„ Rozbít sklo? Amatére,“ zavrčel Reichis opovržlivě a dal tím jasně najevo, co si o tomto nápadu myslí. Začal se opět věnovat zámku. „Jen klid… klid…“

Ozvalo se cvaknutí a v následující vteřině Reichis pyšně zvedl tlapy, ve kterých držel složitý lesklý zámek. „Sleduješ?“ holedbal se. „ Takhle se dělá správná vloupačka!“

„ Není to vloupačka,“ namítl jsem už asi podvanácté od chvíle, co jsme v noci vnikli do zastavárny. „ Zaplatili jsme mu za ten talisman, nepamatuješ se? To on vzal na hůl nás.“

Reichis pohrdavě zafrkal. „A co jsi s tím udělal, Kellene? Jen jsi tam stál jako pitomec, zatímco on si strkal do kapsy náš těžce vydělaný peníz. To jsi udělal!“

Pokud sahá má paměť, Reichis si v životě žádný peníz nevydělal. „Měls mu rozervat krk zubama, jak jsem ti říkal,“ pokračoval.

Správné řešení těch nejožehavějších problémů - alespoň pro kočkoveverky - je jít přímo ke zdroji potíží, pořádně se mu zakousnout do krku a odejít s pokud možno co největším kusem krvavého masa.

Přenechal jsem mu poslední slovo, natáhl jsem se přes něj a otevřel jsem skleněné dveře vitríny. Z ní jsem sebral malý stříbrný zvoneček připevněný k tenkému kovovému kroužku. Piktogramy vyleptané podél jeho okraje zazářily v pološeru: bylo to umlčovací kouzlo. Účinné jan’tepské umlčovací kouzlo. S jeho pomocí jsem mohl používat magii, aniž bych za sebou zanechával ozvěnu, která by umožnila lovcům lidí nás vystopovat. Poprvé od doby, co jsme opustili jan’tepské území, jsem cítil, že dýchám opět skoro - skoro - volně. „Hele, Kellene?” zajímal se Reichis, vyskočil na pult a pohlédl na stříbrný kroužek v mé ruce. „Ty značky na talismanu - jsou kouzelné, že jo?“

„Tak trochu. Spíš je to způsob, jak uchovat kouzlo v talismanu.” Otočil jsem se a zkoumavě na něho pohlédl.

„Odkdy se zajímáš o magii?“

Zvedl tlapu, v níž držel číselný zámek. „Od té doby, co tahle věc začala svítit.“

Kolem válcovitého pouzdra rudě světélkovaly tři řady složitých piktogramů. Vzpomínám si, že vzápětí se rozlétly dveře, zastavárnu zalilo sluneční světlo a dovnitř vrazila nejasná postava, která mě povalila na zem a rázně tak ukončila vloupání, které, když o něm zpětně uvažuju, mohlo vyjít, kdyby bylo pečlivěji naplánováno.

Čtyři měsíce v pohraničí mě přivedly k neoddiskutovatelnému závěru: stal se ze mě dokonalý vyvrhel. Neulovil jsem nic, co by stálo za řeč, zabloudil jsem všude, kam jsem přišel, a zdálo se, že každá osoba, s kterou jsem se setkal, si našla víc než dobrý důvod, aby mě oloupila nebo zabila. Někdy obojí.

2-Cesta pěstí

Rána pěstí do obličeje bolí mnohem víc, než si umíte představit.

Když na vaši čelist narazí cizí klouby, je to, jako kdyby se do vašich úst pokoušeli prorazit čtyři miniaturní beránci. Zuby vás krutě zradí, zakousnou se vám do jazyku a naplní vám zadní patro kovovou chutí krve. No a to zapraštění, které slyšíte? Ten zvuk je velice podobný tomu, jak jste si představovali, že bude znít lámající se kost. Hlava vám automaticky udělá čtvrtobrat po směru hodinových ručiček ve snaze udržet bradu nahoře, aby to vypadalo, že prohráváte se ctí.

A co je na tom nejhorší? Jakmile vaše nohy opět nabudou rovnováhy a otevřete oči, zjistíte, že protivník, který vám bezhlavě zasazuje jeden zničující úder za druhým, je vychrtlý pihatý kluk, kterému je nanejvýš třináct let.

„Neměls mi krást talisman,“ prohlásil Pihoun.

Sunul se ke mně, čímž mě přiměl instinktivně uskočit dozadu. Mé tělo se zjevně rozhodlo, že radši potupně upadne samo, než aby riskovalo další ránu.

Mezi přihlížejícími obyvateli městečka, kteří vyšli ze svých obchodů a barů, sledovali boj a uzavírali sázky na jeho výsledek, se ozval řehot.

Nikdo si nevsadil na mě; z mého lidu možná pocházejí ti nejlepší mágové světadílu, ale dojde-li na pěstní souboj, nestojíme za nic.

„Za ten talisman jsem ti zaplatil,“ oponoval jsem. „Kromě toho jsem ho vrátil do vitríny. Nemáš žádný důvod k -“

Pihoun ukázal palcem nahoru, kde trůnil Reichis na houpajícím se vývěsním štítu zastavárny a spokojeně si prohlížel stříbrný zvoneček na talismanu. Pokaždé, když mě Pihoun udeřil, Reichis zazvonil na zvoneček. Je to jedna z věcí, které kočkoveverky považují za náramně zábavné. „Myslíš, že jsem se celou noc páral s tím zámkem jen proto, abys mu ten talisman mohl vrátit?“ „Jsi mizerný zloděj,“ řekl jsem kočkoveverčákovi.

Pihounův obličej zrudl o další odstín; musel si myslet, že mluvím k němu. Neustále zapomínám, že ostatní lidé neslyší, co Reichis říká - zní jim to jako nesrozumitelné vrčení a prskání.

Pihoun zařičel a vrhl se na mě. Najednou jsem ležel na zádech, lapal jsem po dechu a můj protivník mě tlačil k zemi.

„Nejlíp uděláš, když vstaneš, chlapče,“ poznamenala Ferius Parfax se svým typickým hraničářským přízvukem.

Opírala se o sloup, u kterého jsme měli přivázané koně, a černý klobouk měla naražený hluboko do čela, jako kdyby podřimovala. „Těžko mu můžeš uhýbat, když ležíš natažený na zádech.“

„Kdybys mi radši pomohla,“ řekl jsem. Nebo spíš, řekl bych to, kdybych měl v plicích aspoň trochu vzduchu.

Ferius byla mou učitelkou a průvodkyní ve zvycích Argosanů - záhadných, rychle mluvících karbaníků, kteří se potulovali po světě a dělali… nikdo mi ještě nedokázal

říct, co vlastně dělali. Ale Ferius mě měla učit, jak přežít jako psanec a vyhýbat se lovcům lidí, kteří po mně pásli. Dělala to zpravidla tak, že trousila podobná moudra jako: „Těžko mu můžeš uhýbat, když ležíš natažený na zádech.“ To mě zlobilo skoro stejně, jako když mi neustále říkala „chlapče.“

„Říkala jsem ti, že máš zapomenout na talisman, chlapče,” pravila.

Byl bych dbal jejího varování, kdyby pak nezačala s nějakými argosanskými nesmysly o „cestách vody“. Ty mě rozčílily do té míry, že jsem si nakonec nechal poradit od kočkoveverčáka, který považoval za jediné řešení všech problémů - nejednalo-li se o zakousnutí se do něčího krku - krádež. Takže za to nakonec mohli oba, že jsem skončil na zemi pod Pihounem, který se ze všech sil snažil vytřást mi duši z těla.

O soubojích bez použití magie už jsem věděl, že si musím chránit obličej, o což jsem se pokoušel. Bohužel můj protivník mi koleny přitiskl ruce k zemi a dál mě zpracovával. Předkové, jak to, že má ten kluk takovou ránu?

Pihoun pohnul boky, posunul se na mně dopředu, jednou rukou mě popadl za zápěstí a druhou pevně uchopil můj ukazováček. „Každý ví, jaká je cena za zlodějnu,“ řekl a začal mi ho pomalu ohýbat dozadu.

Panika mě zaplavila dřív než bolest. Každé jan’tepské kouzlo vyžaduje přesné tělesné tvary vytvářené rukama.

Pochopitelně je nemůžete dělat se zlámanými prsty.

Ze všech sil jsem vyhodil boky, zoufalství mi dodalo právě tolik síly, že se mi podařilo shodit Pihouna ze sebe, až se zaryl tváří do bláta. Rychle jsem se přetočil a vstal.

Pihoun už na mě čekal. „To tě přijde draho,“ ucedil.

To tě přijde draho. Čtyři slova, která dokonale vystihovala horký, vyprahlý, špinavý kout světa, který se nazýval Sedm písků. Byla to nehostinná pustina, donekonečna se táhnoucí pláň prachu a písku, kde se tu a tam nacházela zanedbaná městečka s lidmi, kteří byli hrubí, nepříjemní a dávno přestali předstírat, že jsou aspoň trochu civilizovaní.

Pihoun, zjevně znepokojený tím, že jsem ho napoprvé neslyšel, oznámil ještě hlasitěji: „To tě přijde hodně draho.“

Spustil jsem ruce podél boků. To byl reflex vypěstovaný spíš učením magii než účastí na ruční výměně názorů: nemůžete totiž vysílat kouzlo, když máte ruce sevřené v pěsti jako barbar. Uvolnil jsem prsty a sáhl jimi do váčků s prášky, které jsem měl na opasku. Stačila mi jen troška: špetka červeného, ždibec černého. Ještě je vyhodit do vzduchu, rukama vytvořit tělesné tvary, vyslovit jednoslovné zaklínadlo a Pihoun by ochutnal to samé, čím mě až dosud tak hojně častoval.

Většina jan’tepských mágů ovládá účinnější a lepší kouzla než já, ale já nahrazuju nedostatek čarodějných schopností rychlýma rukama. Jsem ten, koho můj lid posměšně nazývá divotvůrce - čaroděj, který kombinuje ubohé zbytky magie, jichž je schopen, se všemi možnými triky, jen aby zůstal naživu. V mém případě to je trocha dechové magie spolu s výbušnými prášky. Samy o sobě ne znamenají mnoho, ale při správném načasování dokážou způsobit výboj, který prorazí dubové dveře jako mokrý papír. Takže jo, Pihoun co nevidět zažije největší překvapení svého života. „Žádnou magii, chlapče. Pamatuješ?” ozvala se Ferius.

Aha. Jistě.

To umlčovací kouzlo jsem potřeboval především proto, že pokaždé, když jsem provedl nějaké kouzlo, vyslalo to jakousi záhadnou ozvěnu, která umožňovala čarostopařům - čarodějům, kteří se specializovali na pronásledování jiných čarodějů - sledovat naši stopu. Jelikož vyhnout se jim bylo pro tuto chvíli mým hlavním životním cílem, Ferius trvala na tom, abych se přestal spoléhat na magii a zbavil se tak svých potíží. Problém byl v tom, že Pihoun znovu vyrazil proti mně s napřaženou pěstí, připravený poslat mě k předkům.

„Vyhráls,“ řekl jsem a zvedl ruce na znamení, že se vzdávám. „Vrátím ti talisman a můžeš si nechat peníze.” Nejspíš to nebyla chvíle, kdy bych na sebe mohl být pyšný.

„Vezmu si talisman, vezmu si prachy,” pravil Pihoun.

Potom mávl rukou směrem, kde na vývěsce seděl Reichis.

„A taky stáhnu z kůže to tvoje zvíře. Nechám si z něj udělat klobouk, nebo ho možná jenom podpálím a budu se dívat, jak utíká, dokud nepadne.“

Při těch slovech jako by mi žaludek sevřela ledová ruka. Před nedávnem jsem byl svědkem toho, jak jeden čaroděj použil ohnivou magii, aby upálil Reichisův kmen. Tento zážitek mě pořád ještě pronásledoval, stejně jako škodolibý výraz ve vrahově tváři. Velice se podobal tomu, který teď měl na tváři Pihoun.

Ferius říkala, že strach a hněv jsou dvě strany téže mince. Pihoun právě cvrnkl do té mojí.

V levém oku jsem pocítil bodavou bolest, jako když člověka bolí hlava, jenomže mnohem horší. Pokusil jsem se ji mrkáním zahnat, ale bolest stále sílila. Ranní slunce se skrylo za mraky, ale stíny zůstávaly, rostly a bobtnaly

a svět kolem mě potemněl, jako když se sny mění v noční můry. Až na to, že jsem byl plně při vědomí.

„Ovládej se, chlapče,“ řekla Ferius varovně. Už mě v tomhle stavu několikrát viděla, ale tentokrát její varování přišlo pozdě. Její hlas zněl jakoby z velké dálky, jako pouhá vzpomínka na někoho, koho jsem znal.

Pihounův smích naopak zněl v mých uších čím dál tím silněji. Jeho úsměv byl čím dál širší a znetvořoval jeho rysy. Když to na mě přijde, vidím na lidech jen to ošklivé.

Jejich špatné stránky. Bylo to, jako kdyby se Pihoun před mýma očima měnil v tu nejhorší verzi sebe sama: v toho, kdo rád ubližuje ostatním, v toho, kdo se bude hlasitě smát, až podpálí Reichise.

Můj vztek narostl do té míry, že jsem přestal cítit bolest v oku a ani jsem si neuvědomil, kdy jsem znovu ponořil prsty do váčků u boků, dokud jsem před sebou neuviděl poletovat zrnka červeného a černého prachu. Těsně předtím, než se setkala, mé ruce vytvořily tělesný tvar příslušného kouzla: spodní dva prsty přitisknuté k dlaním na znamení zadržování; ukazováčky a prostředníčky namířené dopředu na znamení letu; a palce obrácené k nebi na znamení: „Předkové, prosím, ať mi to neutrhne ruce.“

„ Carath,“ pronesl jsem a mé rty dokonale vyslovily obě slabiky. Z rukou mi vyšlehl ohnivý záblesk zuřivosti a vzteku - ne dost silný, aby zabil, ale víc než dost silný na to, aby ublížil. Červený a černý plamen se navzájem propletly jako dva podráždění hadi, prolétly Pihounovi těsně vedle ramene a ožehly vnější stěnu zastavárny. Byla by to opravdu působivá demonstrace síly, kdybych ji zasáhl. Jak se ukazuje, pořádná rána do hlavy opravdu silně narušuje vaše schopnosti.

Bolest v oku okamžitě zmizela, temné představy, které mě pronásledovaly, pominuly a zanechaly za sebou zanedbanou prašnou ulici a vyděšené pohledy přihlížejících. Po duševním vypětí předcházejících okamžiků jsem se třásl a potácel - což nebyl zrovna nejlepší stav, v kterém jsem se mohl úspěšně bránit.

Pokud Pihoun utrpěl nějaký šok, rychle se z něho oklepal. Než jsem stačil zvednout ruce, abych si chránil obličej, uštědřil mi ostrý pravý hák těsně nad levou líci. Na pěsti se mu objevila stopa krve. Jeho samolibý výraz se změnil ve zmatený, když uviděl na kloubech šmouhy světle béžového mesdetového krému. Pohlédl na mě a myslím, že tehdy poprvé uviděl černé čáry vinoucí se kolem mého levého oka jako popínavé výhonky stvořené z čiré temnoty.

„Černý stín,“ zašeptal.

To slovo se šířilo mezi diváky jako oheň suchým listím.

„Ďáblova nemoc!“ prohlásil jeden z přihlížejících.

Většina z nich poděšeně couvla, ale Pihoun byl zjevně z jiného těsta. Jeho hlas vůbec nezněl vystrašeně, když poznamenal: „Zdá se, že náš zloděj je posedlý ďáblem.“ Kdyby mi dali možnost jim to vysvětlit, mohl jsem jim říct, že černý stín není ve skutečnosti posedlost nebo dokonce prokletí, ale spíš jakási záhadná nemoc, která vzácně postihuje můj lid a podle všeho, co o ní vím, není nakažlivá. Vynechal bych, že postupně vede k šílenství provázenému děsivými představami a vaše magické schopnosti se nakonec stanou hrozbou pro celé vaše okolí. A také to, že každý jan’tepský čaroděj, který mi zkříží cestu, je povinen mě zabít.

Teď na tom stejně nezáleželo, protože Pihoun mě popadl oběma rukama za krk. Škubal jsem mu za zápěstí v zoufalé snaze se osvobodit, ale jeho stisk byl příliš silný. Hrdlo se mi stáhlo a lapalo po dechu. Přestával jsem vnímat svět kolem sebe. Tehdy mě napadlo, že pravděpodobně existuje nějaký chytrý způsob, jak se vykroutit ze škrcení.

Jednou bych se ho vážně měl naučit.

3-Krvavá cena

Mé mrákoty nemohly trvat déle než vteřinu, protože ještě než mi hlava narazila na zem, otevřely se mi oči a uviděl jsem Pihouna letět zpátky ode mě. Nejprve jsem si myslel, že se mi přece jen podařilo vyslat nějaké nové a maximálně účinné kouzlo, ale pak jsem spatřil Ferius, jak drží Pihouna za límec košile, a uvědomil jsem si, že ho jen ze mě zvedla.

To bylo špatné. Opravdu jsem měl použít větší porci magie.

Kašlal jsem prach a pak můj protivník najednou ležel pár metrů stranou na zádech jak široký tak dlouhý a Ferius stála mezi mnou a nějakým velkým, ramenatým chlapem, který byl nejspíš Pihounův blízký příbuzný, jelikož měl stejně pihatou kůži a stejné držení těla.

„Nejlíp uděláš, když odsud vypadneš, ženská,“ řekl ramenáč a zlostně na ni upíral svá šilhavá očka. „Duše toho kluka patří ďáblu a já ho teď pošlu na Temné místo.“ Temné místo. Pohraničí si libuje v takových složitých oduševnělých výrazech.

„Poslyš, příteli,“ odvětila Ferius, „přece se nebudeme zbytečně rozčilovat kvůli obyčejnému mateřskému znamínku.“ Následující slova vyslovila napůl vyčítavě a napůl pobaveně: „Jak je možné, že vy, takoví osvícení a vzdělaní lidé, skočíte na takovou starou pověru.“

Nazvat tyto lidi „osvícenými a vzdělanými” bylo víc než optimistické, ale některým z nich se její slova zalíbila. Jakási žena z davu přistoupila blíž a pohlédla na mě. „Když je to jen mateřské znamínko, tak proč ho schovává?”

Ferius se ke mně sklonila, seškrábla ještě trochu krému a odhalila další linky, které se mi vinuly kolem oka. „Protože to není hezké. Klukovi záleží na tom, jak vypadá!”

A hlasitě se rozesmála.

Její bezstarostnost dav nakazila. Nevím, jak to Ferius dělá, ale pokaždé ví, co má říct, aby přiměla lidi přiklonit se k jejímu názoru.

Totiž, aspoň většinu lidí.

Šilhoun na mě namířil prst. „Říkám, že je posedlý ďáblem, a i kdyby nebyl, tenhle nafoukaný malý Jan’Tep se pokusil okrást moji rodinu. Teď za to zaplatí krvavou cenu.”

V Sedmi píscích „krvavá cena” znamená zhruba totéž, co „to tě přijde draho”.

„Mně se zdá, že Kellen už za tu cetku zaplatil dost,” mínila Ferius a kývla hlavou k vývěsce obchodu, na níž stále ještě seděl Reichis a spokojeně si prohlížel zvoneček.

„Jenomže tvůj kluk chtěl víc.“

„Na tom nezáleží. Zloděj je jednou zloděj a krvavá cena říká, že přijde o prsty.“

Ferius mu věnovala jeden ze svých shovívavých úsměvů. „Zdravý rozum nám velí nechat to být. Zrovna teď si všichni budou pamatovat, že tvůj kluk přepral chlapíka dvakrát většího než je sám. To je dobrý příběh. Budeš ho moct vyprávět kamarádům, až budeš v baru otáčet rundu panáků.“

Šilhoun se na ni rovněž zazubil. „A ještě lepší bude, když jim k tomu ukážu kostičky z klukových prstů.“

Udělalo se mi nanic. Děsil jsem se už pomyšlení, že mi Pihoun bude lámat prsty; kdyby mi je uřízli, znamenalo by to, že po zbytek života už neprovedu žádné kouzlo. Ferius ztlumila hlas natolik, že její slova slyšel jen mohutný muž a já. „Nepůsobilo by zrovna dobře, kdyby ti tvoji kamarádi připomněli, že potom, co ses pokusil připravit nevinného kluka o prsty, nakopala ti zadek ženská jen o málo větší než tvoje levá ruka, viď?“

Jednu chvíli se zdálo, že Šilhoun pečlivě zvažuje její slova, ale vzápětí si vyhrnul rukávy a zaťal velké masité ruce v pěsti, až mu zapraskalo v kloubech. „Nebudu brát žádný ohled na to, že jsi dáma.“

„Och, nejsem žádná dáma, takže buď bez starosti.“ Ferius si sundala černý hraničářský klobouk a položila ho na zem. Na ramena jí spadly rudé kadeře. „Chceš si se mnou zatančit, kámo? Řeknu ti jak -“ poklepala si prstem v rukavici na bradu. „Dáš mi co největší ránu přesně sem. Pokud se ti bude zdát, že to tím není vyřízené, dobrá, pak bude řada na mně a uvidíme, jak se to vyvrbí.“

Davem proběhl vzrušený šepot a v rukou zacinkaly další mince, nesázeli však na to, jestli Ferius prohraje, ale na to, jak rychle a jak těžce.

Za tu krátkou dobu, co jsem Ferius Parfax znal, jsem ji nikdy neviděl se před někým nebo něčím sklonit. Možná to mělo co dělat s tím, že byla Argosanka, ale spíš jsem se přikláněl k tomu, že byla prostě šílená. Teď se musela vypořádat s tímhle chlapíkem, který vypadal na to, že jí bez větší námahy utrhne hlavu.

Otočil jsem se na bok a dal si ruce pod tělo, připravený vyskočit.

Ferius udělala nepatrný pohyb prsty na znamení, abych se do toho nepletl. „Tak dělej,“ vyzvala Šilhouna. S pravou nohou za tělem se naklonila dopředu a nastavila obrovi bradu.

Ohlédl se, jako by se chtěl přesvědčit, že se kamarádi dobře dívají, a z ničeho nic jí zasadil ránu, která by porazila dva metry vysoký tamaryšek.

Do poslední chvíle jsem si myslel, že Ferius uskočí, uhne nebo udělá něco, aby se vyhnula úderu, že má v úmyslu se přikrčit a vzápětí ze všech sil kopnout Šilhouna do rozkroku nebo mu zasadit ránu do krku, ale byl příliš rychlý. Schytala ránu přímo na čelist, její hlava sebou trhla doprava následovaná rameny a zbytkem těla, až se nakonec celá otočila a zůstala stát tváří ke mně.

Stála tam, vypadala zmateně, jako by byla omráčená, jen její tělo si to dosud neuvědomilo. Zastrčil jsem ruce do váčků u boků. Pokud se ji Šilhoun pokusí udeřit znovu, pošlu ho k čertu bez ohledu na následky. I když jsem pochyboval, že budu muset, poněvadž jsem ještě nikdy neviděl nikoho dostat takovou ránu, jakou právě schytala Ferius.

Pak zvedla koutek úst a mrkla na mě.

Než jsem stačil vydechnout úlevou, otočila se Ferius Parfax k muži, který ji udeřil, a řekla jakoby nic: „Dobrá,

dejme tomu, že tohle bylo zahřívací kolo. Chceš si to zkusit ještě jednou, než přijde řada na mě?“

Šilhoun zíral, jako kdyby spolkl vlastní jazyk. „Jak…?

Jak to, že jsi…?“

Ferius se sehnula a zvedla svůj klobouk. „Oceňuju, že ses ke mně choval tak zdvořile. Co kdybys teď byl tak velkorysý a nechal nás jít si po svých?“

Na ulici se rozhostilo trapné ticho. Dav mlčky přihlížel a čekal, kdo z nich se pohne první. Bylo uzavřeno několik dalších sázek a nejeden z přihlížejících si rozepnul pochvu s nožem. Šilhoun měl přátele připravené přispěchat mu na pomoc. Špatné bylo, že my jsme neměli nikoho.

Po celou dobu, co se obr a Ferius probodávali pohledy, Reichis nespokojeně prskal na svém posedu: „Co na sebe tak civí? Chystají se snad pářit?“

Poslední, co byste chtěli učinit v podobné situaci, je zahihňat se jako idiot, ale přesně to jsem udělal. Všichni na mě zlostně pohlédli, až na dva soupeře. Neviděl jsem Ferius do očí, ale v jejím pohledu bylo zřejmě cosi, co přimělo Šilhouna změnit názor na krvavou cenu. „Řekl bych, že by ti tahle lekce mohla stačit,“ zabručel. „Vraťte talisman a jděte si po svých.“

„Domluveno,” řekla Ferius. Přešla ke kůlu a odvázala naše koně. „Kellene, buď tak laskav a vyřiď kočkovever čákovi, ať sleze a vrátí tomu muži jeho cetku.” Otočila se a vedla koně ulicí na konec městečka.

Pořád ještě jsem dobře nechápal, co se vlastně stalo, když Reichis seskočil z vývěsky, doširoka roztáhl tlapy a nabral vítr do tenkých osrstěných blan mezi předníma a zadníma nohama. Dav vyjekl, ozval se polekaný šepot a někteří z přihlížejících zvedli ruce do výše prsou a propletli prsty do tvaru domečku. Zřejmě se jednalo o jakousi místní obranu proti zlu. V některých lidech Reichis pořád vyvolával posvátnou hrůzu.

Kočkoveverčák se hladce snesl k zemi. Půvab jeho přistání byl umenšen zlostným pohledem, kterým mě počastoval, když obratnými tlapami odepnul od zvonečku stříbrný talisman. „Kdybys tomu zmetkoví vyrval hrdlo, jak jsem ti radil, už jsme mohli jíst jeho oči.“ Odhodil talisman za sebe na zem a zacinkal na mě zvonečkem.

„Tohle si nechám.“

Vyrazil za Ferius a nechal mě sedět v blátě a prachu obklopeného davem lidí, kteří se nepochybně stále zabývali myšlenkou, jestli by přece jen nestálo za to ušmiknout mi prsty.

„Nejlíp uděláš, když se tu víckrát neukážeš, Černý stíne,“ řekl kdosi.

Pár ostatních souhlasně zabručelo.

Přikývl jsem a pomalu se postavil na nohy.

Bylo mi šestnáct a na moji hlavu už byla vypsaná odměna v polovině míst, která jsem kdy navštívil. Byl jsem bez peněz, bez čarodějných schopností a bez talismanu. Každý čaroděj v pohraničí bude přesně vědět, kde se právě nacházím, jakmile se uchýlím k jedinému kouzlu, které mi šlo aspoň jakž takž dobře.

A abych nezapomněl, mými společníky na cestách byli argosanská hazardní hráčka, která mi nikdy na žádnou otázku nedala jasnou odpověď, a zabijácký kočkoveverčák, jehož oblíbeným jídlem byly lidské oči.

Vítejte v životě psance-divotvůrce.

4-Umění zvítězit v souboji

Po zbytek dne jsme jeli po staré dlážděné silnici, která protínala křivolakou stezku vinoucí se mezi holými vrchy.

Ostrý vítr vzdouval po obou jejích stranách písečné duny, které se táhly před námi jako vlny nekonečného oceánu. Ferius říká, že Sedm písků dostalo svůj název podle různých barev, které dává místní půdě nerostné složení. Když jsme před čtyřmi měsíci opouštěli můj domov ještě na jan’tepském území, písek měl většinou zlatožlutý odstín jako směs železa a křemene. Dál na sever zářil díky hojným částečkám olivínu smaragdově zeleně, ale my jsme teď mířili na východ, kde bohatá ložiska lazuritu měnila zbarvení písku na tmavě modré. Možná bych dokázal i obdivovat krásu tohoto kraje, kdyby se místní lidé přestali pokoušet mě zabít.

Jelikož jsem přišel o talisman, peníze a valnou část své důstojnosti, začínal jsem mít o svém budoucím životě psance vážné pochybnosti. „Ty víš, že tady umřu.“ Ta slova mi neodbytně zněla v hlavě, ale z úst mi kvůli pohmožděné čelisti a naběhlému jazyku vycházelo jen něco jako:

„Ýý… hehahy… huhu.“

Zdálo se, že Ferius má ve všem jasno. „Pohraničí je v tuhle chvíli nejbezpečnější místo, kde můžeme být, chlapče, vzhledem k tvému černému stínu a vůbec. Je tu míň čarodějů než v jan’tepské arkánokracii, míň nájemných vrahů než v daromanské říši a ani nechtěj, abych ti vyprávěla o berabesqských vezírech. Ti hoši by tě upálili, než bys řekl švec.“

„Zatímco tihle barbaři mi jenom chtěli uříznout prsty.“ Znovu jsem si začal třít bolavou tvář a přál jsem si, abych byl opět ve svém rodném městě mezi Jan’Tepy.

Matka by mě jistě pomocí hojivých mastí zakrátko zbavila modřin a bolesti. Místo toho jsem trčel tady na pomezí, kde se za moderní medicínu považovala leda tak rezavá pilka na kosti a nabádání, abych se vzmužil a vydržel trochu bolesti.

Samozřejmě, kdybych se vrátil domů, moje mladší sestra Shalla by se mým zraněním jenom posmívala. Jasně jsem si ji představoval, jak si mě prohlíží se založenýma rukama a jedním obočím káravě zdviženým. „Jan’tepský mág z rodu Ke by nikdy neměl strach z hraničářských buranů a podělaných čarostopařů, Kellene.“

Stýskalo se mi po Shalle. I když jsme se skoro pořád hádali, přece jen byla moje rodina. Občas se mi dokonce zastesklo i po matce a otci, i když mi kvůli černému stínu zablokovali pásky a zbavili mě tak čarodějných schopností. Ze všeho nejvíc se mi ale stýskalo po Nephenii. Stýskalo se mi po jejích tmavých vlasech a plachém úsměvu, po chvíli, kdy se mi, tím jsem si byl jist, konečně podařilo ji přesvědčit, že se ve mně mýlila. Políbili jsme se jenom jednou, ale mohl bych přísahat, že jsem pod pohmoždě ninami na tváři stále cítil na svých ústech dotyk jejích měkkých, nesmělých rtů.

Předkové, vážně jsem se chtěl vrátit domů.

Jenže tam mě chtělo vidět mrtvého víc lidí než tady v celém pohraničí. Jak bych se asi mohl postavit válečným mágům a čarostopařům, když jsem se nedokázal ubránit ani vychrtlému třináctiletému klukovi?

Reichis na mém rameni hlasitě zachrčel. Rád na něm sedával, přestože byl trochu moc velký a těžký na to, aby to pro nás bylo pohodlné. Ne snad že by ke mně cítil kdovíjakou náklonnost; ten skrček se prostě rád díval na svět svrchu. „Škoda že jsi mě neposlechl,” zabručel. Tu a tam si přihnul z placaté láhve s pálenkou, kterou měla Ferius v sedlové brašně.

Několikrát jsem otevřel a zavřel ústa, dokud jsem nemohl mluvit zřetelně, byť s námahou. „Už zase začínáš?”

Reichis mi zafuněl do ucha. V jeho řeči to znamenalo vzdychnutí. „Nejdřív tomu druhému zatneš zuby do krku.” Široce rozevřel tlamu, odhalil své tesáky a vystrčil bradu. „Pak s ním třeseš, dokud mu neroztrhneš hrdlo. Je to úplně jednoduché.”

„Dobře. Budu se snažit si to propříště zapamatovat.” Hádat se s kočkoveverčákem o rvačkách k ničemu nevede. Pokaždé, když jsem to zkusil, mě nakonec kousl a řekl:

„Vidíš? Vidíš? Tak kdo je jen blbý zvíře?”

„Nebo mu můžeš vyškrábat oči,” pokračoval. „To taky zabere.”

„Chápu.”

„Uši taky ujdou. Ono se to nezdá, ale trhání uší opravdu bolí.” Ferius se zasmála. „Ten malý otrava už zase začíná o očích?“

Neměla ponětí o tom, jak dokáže moje mysl převádět Reichisovo vrčení, prskání a pšoukání do lidské řeči, ale zjevně byla ve styku s kočkoveverkami dost často na to, aby věděla, že si všechny myslí, že jsou vrcholnými predátory zvířecího světa. „Ne, teď zrovna básní o uších,“ řekl jsem.

Ferius zavrtěla hlavou a její rudé vlnité vlasy zavlály ve větru. „Je to pořád to samé. Oči, uši, jazyky. Už by si taky mohli vymyslet něco jiného.“

„Hele, hvš he hoho, ho habívá, híkám pokavdý.“

Otočil jsem se a pohlédl na Reichise. „Jsi opilý? Mluvíš nějak divně.“

Ferius se rozesmála. „Není opilý, chlapče.“

„Co to tedy…?“ Chlupatou tváří kočkoveverčáka se mihl náznak samolibého úšklebku. „Co jsi zas vyvedl, Reichisi?“

Váhal s odpovědí, a proto jsem mu přísně pohlédl do očí. Oční souboje neměl rád. Po několika vteřinách otevřel tlamu a zvedl jazyk. Objevily se tři mince, které měl pod ním ukryté.

„Ty zatracený. Ty ses tam vrátil? Zatímco jsem dostával nakládačku, vplížil ses zpátky do toho krámu a kradl podruhé?”

Reichis mi seskočil z ramene na předek sedla, sáhl si tlapou do tlamy a vytáhl odtud mince. „Hele, ti burani nás okradli, zapomněls?” zavrčel. „ Někdo musel zachránit naše těžce vydělaný prachy.” Začal zastrkávat mince do černého váčku ukrytého pod hruškou sedla. Kdysi jsem mu ten váček koupil, aby si měl kam schovávat svoje poklady, a on dal jasně najevo, co se stane nenechavým prstům, které by se snad do něj chtěly podívat. Nyní tam skončily „naše” těžce vydělané peníze.

Jeli jsme mlčky dál. Teprve když se slunce začalo sklánět k obzoru, zeptala se Ferius: „Nechceš si promluvit o tom, co se stalo tam ve městě, chlapče?”

„Myslíš o tom, jak mě málem uškrtili?”

„Myslím o tom, jak jsi toho kluka tím svým kouzlem málem připravil o hlavu.”

Na někoho, kdo mě měl učit jak zůstat naživu, si Ferius dělala až moc velké starosti o druhé lidi. „Toho prachu nebylo dost na to, aby ho zabilo,” ujistil jsem ji. „Jenom

tolik, aby…“

„Jenom aby co? Aby ho to zapálilo? Aby byl do konce života mrzák?”

„To ten černý stín,“ bránil jsem se. „Někdy -“

„Černý stín ti ukazuje svět z té špatné stránky, Kellene,“ přerušila mě. „To tě neopravňuje být také špatný.

Tohle není argosanská cesta.“

Argosanská cesta . Už je to tu zas.

Chtěl jsem se odvrátit, ale natáhla ruku a chytila mě za bradu. Držela mě pevně dokonce i za jízdy. „Ta tvoje znamení se nepatrně zvětší pokaždé, když použiješ magii,

víš o tom?”

„To se ti jen zdá,“ řekl jsem a odstrčil jsem ji. „Kromě toho, jak jinak se mám bránit, když mě nechceš naučit žádnému vašemu argosanskému bojovému umění?”

„Říkám ti celou dobu, chlapče, že nic takového neexistuje.” Sáhla si do černé kožené vesty a vytáhla jedno ze svých dlouhých tenkých cigárek. „Ani záápas není argosanská cesta.”

Záápas - takhle tomu Ferius říká pokaždé, když se dostanu do úzkých. „Nezapomeň, že jsem viděl, jak jsi ráno porazila toho velkého chlapa Byl tak obrovský!”

„Byl docela velký,” připustila. „Ale já s ním nebojovala.

Jen jsem si s ním trochu zatancovala.”

„Po takové ráně by normálnímu člověku ulítla hlava.

Musíš mít čelist ze železa!”

Usmála se, jako kdybych ji tím náramně pobavil, a zapálila si cigárko sirkou, kterou vylovila z manžety své plátěné košile. Dlouze a pomalu si potáhla a vyfoukla hustý oblak kouře, který nás zahalil modrobílou mlhou. „Chlapče, moje čelist není o nic tvrdší než tvoje nebo kohokoli jiného. Přemýšlej, co jsi doopravdy viděl, a ne co jsi čekal, že uvidíš.”

Mám dobrou vizuální paměť - následek celoživotního cvičení v představování si kouzel před jejich vysláním. Když jsem si znovu vybavil ranní souboj, viděl jsem Ferius, jak se naklání dopředu, nastavuje soupeři bradu a pravou nohu nechává za sebou. Šilhounova pěst vyrazila proti ní, vložil do té rány všechnu sílu svých boků a ramene.

Potom… Když jsem si ten okamžik znovu představoval, najednou se mi na něm něco nezdálo. Události se seběhly příliš rychle na to, abych si je mohl přesně vybavit, ale když jsem o tom přemýšlel, mohl bych přísahat, že v okamžiku, kdy pěst dopadla, se Ferius nejenom otočila kolem dokola, ale že její tělo se současně naklonilo dozadu. Což znamenalo, že ve zlomku vteřiny, kdy se mužova pěst dotkla jejího obličeje, Ferius se už zakláněla v dokonalém souladu s dráhou úderu, aby zrušila jeho sílu. „Ty jsi ho oklamala,“ vyhrkl jsem. „Jenom to vypadalo, že tě trefil, ale zatím se tě sotva dotkl, bylo to tak?“

Ferius se rukou podrbala na čelisti. „Ale ne, praštil mě pořádně. Kdyby to bylo jen o trochu míň, uvědomil by si, že jsem největší ráně uhnula.“

„Ale takhle rychlý pohyb, to je…“

„Tanec,“ odtušila.

Při studiu magie se učíte především přesnosti. Vysílání kouzel je exaktní věda. Každá slabika, každý tělesný tvar, který vytváříte prsty, a představa, kterou máte v hlavě, musí být bez nejmenší chybičky. Ale nic z toho, co jsem se naučil, se nemohlo rovnat obratnosti Ferius, s jakou provedla svůj manévr. „Načasování muselo být naprosto dokonalé,“ hlesl jsem.

„Načasování je součást tance,“ konstatovala, jako kdyby to vysvětlovalo vše.

Pořád mi to vrtalo hlavou. „Musela jsi přesně vědět, kam ránu umístí. Ale jak by to bylo možné? Ledaže…“

V tu chvíli mi to došlo: poklepala si prstem na bradu a předklonila se, takže se z toho místa stal jediný vhodný cíl. Přesto muselo být všechno - pohyb, úhel - dokonale vypočítané. „Ta rána ti mohla zlomit vaz.“

„Možná.“

Ucítil jsem, jak mi zrudly tváře z náhlého pocitu zahanbení. „Riskovala jsi život, abys mě zachránila. Už zase.“

Ferius si nasadila klobouk a zastrčila pod něj své nepoddajné kučery. „To bylo ode mě velice ušlechtilé, viď?“ Než jsem stačil něco říct, pobídla svého koně do klusu a můj se k němu přidal. „Tak pojeď,“ řekla. „Ať jsme od toho města co nejdál. Nerada bych byla ušlechtilá dvakrát za den.“

5-Příběhy od táboráku

Večer jsme rozbili tábor jako obvykle: Ferius mě poslala pro dříví a sama zatím nastražila kolem našeho tábořiště své četné pasti. Nikdy mi nedovolila, abych si je prohlédl, což mě nekonečně zlobilo. Reichisovým úkolem bylo vypravit se na lov, z něhož se vrátil se značně potrhanými ostatky králíka, kterými přispěl do naší kuchyně. Jeho srst teď nabyla nazelenale hnědého odstínu a jeho pruhy připomínaly tenké hranaté stvoly pelyňku.

Kočkoveverky umějí měnit zbarvení srsti, aby lépe splynuly s prostředím, což z nich dělá zvláště nebezpečné lovce. Reichisovou oblíbenou taktikou bylo ukrýt se za nějakým kusem zeleně, který se mu naskytl, a když se králík nebo jiné zvířátko přiblížilo natolik, aby zjistilo, že se nejedná o trochu přerostlý keř, bylo už pozdě.

Králík není mezi mým lidem běžnou potravou, ale zjistil jsem, že mi docela chutná. Připomínám, že po ničem vás nepřejde chuť na maso tak rychle, jako když slyšíte Reichise zabíjet kořist. Potíž nebyla ani tak v krutosti, s jakou trhal kořist na kusy, jako ve zvyku na ni mluvit, i když už byla usmrcená.

„Tak, a máš to, ty natvrdlý hlodavče. Ptáš se, kdo tě zabil? Já tě zabil.“ Reichis stál nad mrtvolou zvířete a krev mu ještě odkapávala z tlamy. „Až se dostaneš na onen svět, nezapomeň říct svému pitomému králičímu bohu, že jsem ti vyrval hrdlo a teď mám hroznou chuť na jem- ňoučké králičí masíčko. “

Někdy uměl být až poetický. Většinou se to týkalo obětí jeho násilí.

Ani o hodinu později, když byl králík upečen a napůl sněden, se Reichis nepřestal vychloubat svým úžasným vítězstvím, dopodrobna nám líčil každou maličkost a při každém opakování zveličoval své zásluhy.

„Viděli jste zuby toho králíka?“ zeptal se nás. „Obrovské. Měl je jako lev. Ani si nejsem jistý, jestli to vůbec byl králík. Muselo se jednat o nějakého křížence králíka s medvědem.“

V takové chvíli bylo nejlepší být zticha, v klidu jíst a nechat Reichise, ať se vypovídá. Někdy mi připadalo, že neposlouchám půlmetrového kočkoveverčáka, ale spíš dvoumetrového lvího veterána.

Občas mi jeho chvástání ani nevadilo; v noci v otevřené krajině, když jsou koně opatření a oheň se rozhoří, si těžko najdete jinou zábavu. Většinu večerů jsem tak strávil civěním do plamenů a snažil jsem se netřást, když jsem přemítal o tom, co všechno se mi může stát. Dříve jsem se třásl mnohem víc, ale zdálo se, že poslední dobou jsem si na věčně přítomný strach zvykl.

Ferius sedávala se zkříženýma nohama u ohně, brnkala na malou kytaru, kterou nosila s sebou, a vyprávěla nám své zážitky - měla jich stovky. Přišlo mi, že většina z nich byla vymyšlená, zejména nebezpečná, notně za vlasy přitažená dobrodružství, která, jak tvrdila, zažila s pozoruhodnými lidmi v exotických krajinách, o kterých jsem v životě neslyšel. Vzhledem k tomu, že ve škole nás zeměpis učili opravdu důkladně, jsem si byl skoro jistý, že si vymýšlela i ty krajiny.

Reichis má velice soutěživou povahu, takže se ji s oblibou snažil trumfovat svými vlastními příběhy. Ty byly buď o neskutečně velkých zvířatech, která zabil, nebo o neuvěřitelných pokladech, které ukradl. Ani pro jedno neměl žádné důkazy, nicméně mě nutil, abych překládal tyhle historky o neuvěřitelných schopnostech kočkoveverek Ferius do nejmenších podrobností a pokaždé přitom vyžadoval, abych přeháněl. „A pak, což je mimochodem pravda pravdoucí…“ Ferius dokázala úžasně předstírat, že mu věří. Po několika bolestivých kousnutích do ruky jsem se naučil předstírat i já.

Tu noc se Reichis zrovna pustil do obzvlášť hrůzostrašného popisu, jak zabil - a sežral - jakési zvíře, o kterém jsem si byl takřka jistý, že se jednalo jenom o nějakou velkou myš, když ho Ferius nečekaně přerušila a odložila kytaru do látkového pouzdra. „Myslím, že pro dnešek už bylo těch historek dost.“

„Opravdu?“ zeptal se Reichis. „A co takhle jednu o Argosance, které ukousli obličej za to, že skákala ostatním do řeči?“

Nevšímala si jeho prskání, vstala, přešla ke svým sedlovým brašnám a sáhla do jedné z nich. Když ruku opět vytáhla, držela v ní balíček karet, které jsem dobře znal: ocelové, tenké a ostré jako břitva. V jejích rukou byly ty karty stejně smrtící jako zbraně, které používají běžní lidé. Rozdělila balíček na dvě poloviny a jednu mi podala.

„Budeme trénovat házení karet?“ zeptal jsem se. Základům mě naučila hned první noc, kdy jsme se setkali, a postupně jsem se v tomto umění docela zdokonalil.

„Jak se to vezme.“ Zahleděla se na dlouhou silnici, která se vinula po úbočí kopce dolů do městečka. „Teď chvíli nemluv, ano, Kellene?“

„Co se -“

Zavrtěla hlavou a naznačila mi, abych mlčel. Něco se dělo. Zavřel jsem oči a pokoušel se zaslechnout to, co slyšela Ferius. V divočině se pořád zdá, že je ticho, ale když se pořádně zaposloucháte, zjistíte, že je plná zvuků: zvířata šramotí v křovinách, hmyz cvrliká, listí a písek šustí ve větru. Chvíli mi trvalo, než jsem mezi tím rozpoznal dusot koňských kopyt. Jeden jezdec, odhadoval jsem, i když jsem v těchto věcech nebyl ještě příliš zběhlý. Všiml jsem si Feriusina pohledu a v duchu jsem uvažoval, co ji tak znepokojilo. I kdyby se někdo z vesničanů rozhodl nás napadnout, nezdálo se mi, že bychom se měli čeho obávat.

Uslyšel jsem zavrčení a pohlédl dolů. Reichis stál vedle mě, zježenou srst měl teď černou a větřil ve vzduchu.

„A kruci,“ řekl.

Šeptem jsem se zeptal: „Co je to?“

„Smrdí to tu magií,“ odvětil. „Jan’tepskou magií.“

Musel jsem se ovládnout, abych nesevřel karty v dlani příliš silně a neřízl se o jejich ostré okraje. Existoval jediný důvod, proč by se někdo z mého lidu ocitl sám uprostřed noci zde v pohraničí: někdo z čarostopařů mě našel.

6-Hedvábí a železo

Muž, který mě přišel zabít, přijel na světlém koni a usmíval se, jako kdybychom byli staří přátelé, i když jsem si byl jist, že jsem ho nikdy v životě neviděl. Byl vysoký a pečlivě upravené světlé vlasy mu padaly až na široká ramena. Měl přes ně přehozený dlouhý červený plášť, který ho chránil před blátem a prachem. Byl až absurdně pohledný. To mě nejspíš nemělo znepokojovat. Řekli byste, že pod bezprostřední hrozbou smrti se člověk méně zabývá podružnostmi, ale pravda je taková, že kdybych už měl zemřít, dal bych přednost tomu, aby mě zabil někdo ošklivý.

Mág ladně sklouzl z koně, jako kdyby strávil v sedle celý život. To bylo podivné, protože příslušníci mého lidu zpravidla nebývají příliš dobří jezdci. Když se jeho nohy dotkly země, nebylo slyšet vůbec žádný zvuk. „Předkové mě museli poctít zvláštní přízní,“ řekl. „Stopa, po níž jsem původně šel, vychladla a už jsem se obával, že jsem celou cestu podnikl zbytečně. A hle, kdo mi to nečekaně spadl do klína? Kellen, syn rodu Ke.“

„Slušný úvod,“ podotkl Reichis, vyšplhal se mi na rameno a usadil se tam. „Měl by ses podobné úvody taky naučit.“

„Hned se do toho dám.“ Žaludek se mi nepříjemně sevřel, nejen ze strachu, co se mnou bude, ale protože jsem všechno zavinil sám. Ten lovec čarodějů mě ani nehledal, dokud jsem hloupě nepoužil magii ve snaze přemoct třináctiletého vychrtlého kluka v pouliční rvačce. Kdybych byl Ferius poslechl, mág by o nás vůbec nevěděl. Místo toho jsem ho přivedl až k nám.

„Myslím, že sis toho hocha s někým spletl,“ nenuceně se na lovce lidí usmála Ferius. Její dosavadní ostražitost byla tatam, jako by se jednalo o pouhé nedorozumění. „Můj synovec se jmenuje Hluch a není Jan’Tep o nic víc než já.“

Reichis se mi tiše zachechtal do ucha. „Hluch. Hehe.“ Mág se zastavil asi dvacet metrů od nás, stále příliš daleko na to, abych proti němu mohl použít svůj prach, a přitom dost blízko na to, aby proti mně mohl vyslat každé kouzlo, které by ho zrovna napadlo. Že jsem z toho neměl žádnou radost, o tom nemohlo být pochyb. „Nedorozumění, tvrdíš? To je ale divné.“ Sehnul se, nabral do ruky hrst písku, zašeptal několik slabik a vyhodil ho do vzduchu. Místo aby jemná zrnka spadla na zem, zůstala viset nad zemí, začala se přeskupovat a vzápětí se složila do podoby mé tváře. Pod obrazem se objevily dva znaky napsané složitým soudcovským písmem mého lidu. První znamenal „černý stín“ a druhý „smrt“.

Nikdy předtím jsem kouzelný zatykač neviděl, přestože se každý jan’tepský zasvěcenec učí je poznávat: jednou vyslaná zaklínadla s krátkodobým účinkem mohla být každým patřičně vycvičeným mágem kdykoli vyvolána znovu, aby dokázal rozpoznat uprchlíka, kterého zrovna pronásledoval. Je to poměrně obtížné kouzlo a to, že fungovalo tak daleko od mého města, znamenalo, že mě musel proklít některý z lordů mágů mého klanu. Můj lid mě zjevně nenáviděl ještě víc, než jsem si myslel.

„Mělo by ti lichotit, jaká cena byla vypsána na tvoji hlavu,“ pokračoval mág. „Je skoro třikrát vyšší než na toho, po kom jsem šel původně.“

„Pokud k tomu můžu něco říct,“ vmísila se do hovoru Ferius a zkušeně přitom otáčela smrtícími ocelovými kartami kolem prstů, „ten dokonalý pískový obraz se ani trochu nepodobá tady Hluchovi. Nejlíp uděláš, když se poohlídneš po své odměně někde jinde, aby mezi námi nedošlo k dalším nedorozuměním.”

Mágovi zahrál na rtech lehký úsměv. Nechal písek spadnout na zem. Normálně bych ho ve tmě skoro neviděl, ale magické síly, které sálaly z vytetovaných pásků na předloktích, ozařovaly jeho postavu šesti různými barvami.

„Ty, Kellene?“ zeptal se Reichis.

„No?“

„Ten poslední kluk, který se nás pokoušel zabít - kolik měl rozzářených pásků? “

„Tři,“ odpověděl jsem. Každý jan’tepský zasvěcenec je tetován speciálními inkousty, které ho propojují se základními prvky různých forem magie: železem, ohněm, dechem, krví, pískem a hedvábím. Většina mágů rozzáří dva nebo tři ze svých pásků a podle toho se pak specializují na různé obory. Železo a oheň například předurčují k životu válečného mága, zatímco železo a hedvábí je ideální kombinace pro znehybňovače. Netušil jsem, jakou magickou odbornost měl muž, který stál před námi, ale přízračným svitem jiskřilo všech šest jeho pásků.

„Takže… šest je horší, co?“ chtěl vědět Reichis.

„Jo.“ Šest pásků znamenalo, že je s námi konec.

Ohlédl jsem se k Ferius v naději, že poznám její plán. Vždycky nějaký měla. Zatím bez pohnutí upřeně hleděla na našeho nepřítele a čekala, co udělá.

„Vidím, že jste kolem vašeho tábora nastražili pasti,“

pronesl čaroděj a pomalu se oklikou blížil k nám. Pohyboval se naprosto neslyšně a pečlivě se vyhýbal okům a ostrým bodcům, které jsem já neviděl ještě ani teď.

„Co tě přivedlo na ten nápad?“ zeptala se ho Ferius. Čaroděj si poklepal prstem na hlavu. „Hedvábná magie. Sledoval jsem vás v křišťálové kouli celé hodiny a čekal jsem, až se z vašich myšlenek dovím něco o vašich plánech.“ Přimhouřil oči a pohlédl přímo na ni. „Je vážně pozoruhodné, jak ses dokázala zbavit myšlenek na všechny ty lsti a pasti. Je takřka nemožné poznat, co máš zalubem. Tvá mysl je neuvěřitelně ukázněná.“

„Houby,“ odtušila. „Jsem jen zapomnětlivá. A taky ne- šikovná.“ Hodila jednu z ocelových karet jako vrhací nůž a mířila čaroději přímo na krk. Těsně před dosažením svého cíle se karta snesla k zemi, aniž způsobila jakoukoli újmu.

„Působivé,“ řekl čaroděj s rukama stále svěšenýma podél boků.

To nebylo možné. Štítová kouzla vyžadují specifické tělesné tvary, nedají se vyvolat pouhou silou vůle. Jak to udělal?

„Hej, probuď se,“ řekl Reichis a zaryl mi drápy do ramene. „Je načase spálit toho frajera.“

Přes rostoucí pochybnosti jsem strčil své ocelové karty do kapsy, sáhl do váčků na opasku, vyhodil do vzduchu špetky červeného a černého prášku a vytvořil prsty tělesné tvary. „ Carath,“ pronesl jsem a vyvolal kouzlo. Tmou vyšlehl záblesk a ozvěna výbuchu se nesla otevřenou krajinou ještě dlouho poté, co plameny uhasly několik centimetrů před svým cílem.

Bylo to neskutečné. Existuje jediný způsob, jak držet štít bez tělesných tvarů: stát v měděném kruhu z kouzelných znaků. Potíž byla v tom, že čaroděj teď kráčel přímo k nám.

„S tím chlápkem není něco v pořádku,“ zavrčel Reichis.

„Napadá tě, co by to asi mohlo být?“ Reichis občas dokázal vnímat věci, které jsem já nedovedl.

„Jo. Na člověka je až moc hezký.“

Dobrá. Kočkoveverčí jasnozřivost nejspíš není pokaždé použitelná.

Mág nás pozoroval, zjevně pobaven. „Takže je to pravda? Nekhek s tebou mluví stejně jako před staletími jeho předkové s Mahdeky? Rád bych věděl, co ti ten malý brach říkal.”

Pečlivě jsem zvážil svou odpověď. Ferius říká, že stojíme-li tváří v tvář jisté smrti, je důležité vystupovat sebevědomě. „Říká, že smrdíš, a chce vědět, jestli jsi jedl zkažené maso.“

Mág zavrtěl hlavou a bylo vidět, že jsem ho zklamal. Zjevně neoceňoval můj smysl pro humor, protože v následujícím okamžiku jsem se svíjel bolestí. Moje vnitřní orgány byly drceny na kaši. Napadlo mě několik věcí. Zaprvé, že bych měl odtamtud okamžitě zmizet. Což ovšem nebylo možné, protože těžko se dá utíkat, když máte pocit, že se vám někdo pokouší rozmačkat žaludek, ledviny, srdce a játra. Zadruhé, že bych se měl přestat řídit Feriusinou radou, že se mám v této situaci chovat sebevědomě. Třetí věc byla ve skutečnosti otázka: jak mohl tenhle chlapík vysílat kouzla bez vytváření tělesných tvarů nebo vyslovování zaklínadel?

Reichis zavrčel, seskočil mi z ramene a rozběhl se po písku. Když se ocitl v příhodné vzdálenosti od mága, odrazil se zadníma nohama a vzápětí se zřítil k zemi, jako by narazil do zdi. Mág kývl hlavou - žádné gesto, připomínám, jenom kývl hlavou - a Reichis prolétl vzduchem a dopadl metr ode mě. Pokusil jsem se na něj sáhnout, ale bolest byla tak strašlivá, že jsem stěží dokázal pohnout rukou.

Ferius se začala pomalu plížit k mágovi, přibližovala se k němu, jako by byl dovádivé zvíře. „Okamžitě přestaň týrat toho kluka. Opravdu nerada bych ti pocuchala ty tvoje krásné vlasy. “

Mág se té plané hrozbě jen zasmál, nicméně bolest svírající mé vnitřnosti náhle zmizela. „Je s tebou zábava, ženo, a abych pravdu řekl, nemám zájem znepřátelit si Argosany. Tvůj lid rád provozuje výměnné obchody, že?“

„Jsem známá tím, že tu a tam uzavřu nějaký ten kšeftík.“

„Pak mi dovol, abych ti nabídl nejlepší obchod tvého života: odejdi odsud a já chlapce uspím, než pošlu jeho duši do hlubin, kam patří.“ Ohlédl se na Reichise. „Nekhek musí být rovněž zničen. Tím bude tato nepříjemná záležitost vyřízena.“

Ferius postoupila o další krok k mágovi. „Bohužel nemůžu tvoji velkorysou nabídku přijmout, příteli. “

Nechápavě na ni pohlédl. „To dítě je Jan’Tep. Nic pro tebe neznamená, a přesto jsi ochotná obětovat svůj život v beznadějném pokusu ho ochránit?”

„Houby, to dítě mě štve,“ odsekla, „ale na toho kočkoveverčáka jsem si začínala zvykat.” Její ruka se mihla tak rychle, že jsem to stěží postřehl, a náhle vzduchem směrem k mágovi zasvištělo půl tuctu ocelových karet. Ještě než se stačily odrazit od jeho štítu, vrhla se za nimi, překulila se přes rameno a vztyčila se za jeho zády. Zvedla ruku a já jsem viděl, že v ní drží zbytek karet roztažený do vějíře jako břit sekery. Švihla jimi ve vodorovném směru tak, aby mu vzadu rozsekla nohy, až na to… že se nic nestalo.

„Už jsi skončila?” zeptal se mág.

„Říkal jsem ti, že na tom chlápkovi je něco nadpřirozeného,” řekl Reichis, už opět na nohou. Přední tlapy zarýval do písku a chystal se zaútočit podruhé. „Nikdo nemůže být takhle hezký.”

„Na tom přece nesejde,” řekl jsem. Vzhled našeho útočníka nebyl problém; byl to jeho. Počkat. Objevil se tu najednou, přijel cestou necestou blátem a prachem pohraničí, a přesto byl jeho oděv bez poskvrnky, jako by právě vyšel ze soukromé svatyně. Ale to nebyla jediná podivnost: jeho vytetované pásky zářily příliš jasně i na lorda mága, natož na lovce lidí, který strávil celý život plahočením se po pohraničí a pátráním po jan’tepských uprchlících. A pak tu byly jeho boty, které při chůzi nevydaly sebemenší zvuk. Takže bylo nabíledni, proč tenhle chlapík při vysílání kouzel nepotřeboval tělesné tvary nebo zaříkadla. On tu ve skutečnosti nebyl.

„Je to přelud,“ vykřikl jsem. „Je v našich hlavách.“

„Vlastně jste spíš vy všichni v mojí,“ opravil mě mág.

„Docela šikovný vynález, řekl bych -“

„Zmlkni,“ zavrčela Ferius, posbírala ocelové karty, které po něm hodila, a rozběhla se ke mně. Zavřela oči a roztáhla karty v obou rukou do dvou jako břitva ostrých vějířů.

Půvabně se vlnily, jako když vánek pohybuje stébly trávy.

„Co to děláš?“ zajímal jsem se s prsty ve váčcích, připraven vypálit další kouzlo, i když jsem neměl tušení, kam ho mám zaměřit.

„Hraje si s námi,“ řekla Ferius a neustále přitom hbitě pohybovala rukama. „Člověk neztrácí čas vyvoláváním přeludů, jen aby nám předvedl, jak je dobrý: ten sem nepřišel sám.“

Jsou dva. V duchu jsem zaklel. Proto na nás tenhle muž nezaútočil přímo. Nebyl to žádný neskutečně mocný lord mág, který rozzářil všech šest svých pásků - pomocí hedvábné magie jen zaměstnával naše mysli, aby se jeho společník mohl nepozorovaně přiblížit a udeřit. Ferius nepřestávala mávat ocelovými kartami. Pohybovaly se nepředvídatelným způsobem, což každému, kdo by na ni chtěl zaútočit přímo, značně znesnadňovalo jeho úkol. Ledaže by ten druhý chlapík byl válečný mág. V tom případě právě zaujímá nejvýhodnější pozici pro vyslání kouzla.

„Rozptylte se,“ řekla Ferius. „Nedovolte mu, aby jedním kouzlem dostal víc než jednoho z nás.“

Reichis zavrčel na zjevení před námi. „Teď je cítím oba. Jeden je blízko, ale ten druhý musí být nejmíň půl míle odsud.“

Náhlý nápor bolesti v břiše mi potvrdil, že náš druhý protivník - ten, který díky hedvábnému mágovi zůstával našim očím neviditelný - používá jednoduchou železnou magii. Což znamená, že nejspíš rozzářil jenom jeden pásek.

Byla by to dobrá zpráva, kdybych na něj ovšem viděl. Z úst mi splynul bolestný výkřik.

„Přikrč se, chlapče!“ poradila mi Ferius.

Bylo snadné jí vyhovět, poněvadž jsem se tak jako tak svíjel bolestí. Její karta mi hvízdla kolem hlavy a vzápětí jsem odkudsi za sebou uslyšel jakési zabručení. Bolest v břiše opět pominula.

„Zůstaň ležet, Kellene,“ řekla Ferius a vzduchem prolétlo několik dalších karet. Žádná z nich nenašla svůj cíl. Železná magie se hodí pro útok i pro obranu a srdcový štít je jedno z mála zaklínadel, která mohou být vyslána v kombinaci s dalším kouzlem.

„Argosanská děvko,“ zvolal jakýsi hlas. Rozhlédl jsem se kolem sebe a neviděl nic.

Ferius najednou zasténala a klesla na kolena s bolestivou grimasou ve tváři. Pokusila se hodit další kartu, ale nešlo to; svaly se jí kroutily v křečích, které jí přivodil železný mág.

„Měla jsi přijmout naši nabídku,“ pravil hedvábný mág. Přelud, který ze sebe vytvořil, se pomalu vytrácel, protože ho už nepotřeboval. „Opravdu jsem tě chtěl nechat naživu, Argosanko.“

Ferius se svíjela na zemi a tvář měla zkřivenou bolestí. Vůbec nepřipomínala arogantní namyšlenou ženu, která se před pár okamžiky vrhla vstříc nebezpečí, aby mě ochránila. „Přestaňte!” vykřikl jsem do tmy. „Přijímám vaší nabídku. To na mě byl vydán zatykač, ne na Argosanku nebo kočkoveverčáka!“

Smích, který mi zazněl v uších, pocházel odnikud a odevšad. „Kdepak, Kellene z rodu Ke. Teď je jasné, že ona ti celé ty měsíce pomáhala přežít, a to je podle našich zákonů a v očích našeho lidu zločin. Ale neboj se, brzy budeme u tebe.“

Reichis vztekle pobíhal sem a tam. „Nemůžu ho najít,” vrčel. „Zatracená jan’tepská magie!”

„Chlapče…,” zasípěla Ferius, „přestaň kecat a poslouchej.”

„Poslouchám. Co chceš, abych -”

„Ne,” zalapala po dechu. „Mě ne, ty pitomče. Jeho poslouchej.”

V tu chvíli jsem pochopil, co mi říká a jak to mám provést. Přestože jí železný mág pomalu drtil vnitřnosti, Ferius se ovládla natolik, aby nekřičela. Dávala mi tím možnost nalézt našeho protivníka. „Reichisi, zůstaň stát,” řekl jsem. Zavřel jsem oči a soustředil jsem se na zvuky kolem sebe tak, jak jsem to viděl dělat Ferius. Železný mág může být neviditelný, ale musí dýchat. Stačilo ho jen slyšet.

Ponořil jsem se do zvuků pustiny. Bzučení hmyzu. Hrabání zvířat. Tlukot mého srdce. Vánek. Ne… to nebyl vánek. I když jsem jeho postavení mohl jenom odhadovat, bez meškání jsem vylovil prášek z obou váčků. Tentokrát hodně prášku.

Je ještě jedna verze mého kouzla, kterou jsem kdysi použil k prolomení jan’tepského štítu. Do červeného prášku v levém váčku bylo stále přimícháno trochu krve Reichisovy matky. „ Carath Chitra, “ vykřikl jsem a vyslal kouzlo do tmy před sebou.

Ohnivý záblesk projel nepřítelovým štítem jako Reichisovy drápy králičím masem, ale můj odhad postavení železného mága byl skoro o půl metru chybný. Jeho štít zkolaboval, ale muž sám zůstal nezraněn. Než jsem se dostal k druhému pokusu, vyslal na mě kouzlo meč v břiše a vzápětí mě zdrtila taková bolest, že jsem nedokázal vůbec reagovat. Otočil jsem hlavu a uviděl Ferius, jak leží v bezvědomí na zemi. Teď mohl železný mág soustředit veškerou pozornost na mě.

Pět vteřin, pomyslel jsem si. Kdybych byl o pouhých pět vteřin rychlejší, kdyby bylo moje kouzlo o zlomek silnější, kdybych byl o trošku šikovnější, můj nepřítel by byl poražen. Byl jsem ale moc pomalý, moc slabý a ještě k tomu moc hloupý. Teď kvůli mně Ferius a Reichis zemřou.

„Je po všem,“ uslyšel jsem v duchu hlas hedvábného mága. „Byl to dobrý pokus, ale nikdo nedokáže unikat jan’tepské spravedlnosti dlouho. Až budeš v šedé uličce, pros naše předky o slitování, aby tě neposlali do nejhoršího ze všech -“

Jeho slova dozněla, podivně přerušena. Stále jsem cítil svíravou bolest v břiše, ale vnímání se mi začínalo vracet, obrysy věcí kolem se zaostřovaly, barvy rozjasňovaly. Stále jsem neviděl hedvábného mága, ale asi pět metrů ode mě stál shrbený muž v dlouhém šedém cestovním plášti s pravicí nataženou před sebou v tělesném tvaru meče v břiše.

Ať už selhání kouzla jeho společníka způsobilo cokoli, nemělo to žádný vliv na železného mága. „Reichisi…,“ zachrčel jsem a snažil jsem se ze všech sil udržet na nohou.

„Je můj!“ zavrčel kočkoveverčák a rozběhl se po rozblácené zemi. V posledním okamžiku vyskočil, jeho mohutné zadní tlapy ho vynesly přes dva metry vysoko. Doširoka roztáhl nohy a napnul tenké, srstí pokryté blány mezi nimi. Na okamžik se nechal nadnášet vzduchem, aby se vzápětí snesl na železného mága. Pokud vám ještě nikdy neskočila kočkoveverka do obličeje, pak vězte, že je to opravdu hodně rušivé. Čaroděj udržel štít, ale jeho soustředění na kouzlo meče v břiše ochablo.

Prudce jsem se nadechl, rukama jsem nabral z váčků na opasku další prášek a současně jsem zklidňoval a soustřeďoval mysl, protože na tom záleželo úspěšné provedení kouzla. „Teď uhni, Reichisi.“

Kočkoveverčák bleskově zmizel ve tmě. „Podpal ho, Kellene!“

Mág opět obrátil pozornost na mě, ale než stačil znovu vyvolat meč v břiše, vyhodil jsem prášky do vzduchu, rukama vytvořil tělesné tvary a naposledy jsem vyslovil kouzlo: „Carath Chitra.“

Dvojí záblesk, černý a červený, se zařízly do čarodějova štítu, roztrhly ho na kusy a pronikly k mágovi. Vzápětí ho obklopily plameny, které ho olizovaly, až ječel bolestí. Kouzlo neúčinkovalo dlouho, ale ani čaroděj dlouho nevydržel. Zbytky jeho štítového kouzla stačily na to, aby ho udržely naživu, ale když klesl v bezvědomí k zemi, byly vidět ošklivé popáleniny. Slyšel jsem vlastní těžké oddechování, jako bych uběhl několik kilometrů, a po čele mi stékaly kapičky potu.

Přinutil jsem se dýchat pomaleji a silou vůle jsem rozpohyboval ochromené nohy, abych se přesvědčil, že Ferius stále žije.

Reichis se přiloudal ke mně. Srst měl posetou červenými a černými skvrnami, jako by ho zasáhl odraz mého kouzla. „Dobrá trefa, výjimečně.”

„Díky. Výjimečně.”

„Až na to, že máme problém.”

„Jenom jeden?”

„Jo.” Mávl tlapou k muži v plášti, kterého jsem právě skolil. „Jestli je tohle chlápek, co vysílal ta útočná kouzla, kde je ten druhý, co nám vlezl do hlavy?”

Aha. Pravda.

7-Pocestná

Stáli jsme oba ve tmě a čekali, jaké další neštěstí nás potká. „Třeba ten druhý chlápek dostal infarkt,” utěšoval se Reichis.

„Třeba. “

Zamnul jsem si prsty ve snaze vrátit do jejich bříšek cit, který ztratily v důsledku toho, že jsem prováděl své jediné kouzlo tolikrát za sebou. Kdybych se o něj pokusil teď, přišel bych o ruce. Reichis se ohlédl na železného mága ležícího v bezvědomí na zemi za námi. „Tenhleten vypadá dost staře, Kellene. Co když byl ten druhý taky starý? Magie přece huntuje tělo, ne? Třeba ho to zmohlo a umřel. “

„Možné je všecko.“ O pár metrů vedle vrhaly dohasínající uhlíky našeho táborového ohně zbytky světla na místo, kde ležela Ferius. Viděl jsem, že stále dýchá. Snad byla v pořádku. Snad každou chvíli vstane, opráší se a řekne něco, co bude znít velice moudře, ale co nebude dávat žádný smysl. „Jednoho dne už musíme konečně mít štěstí, ne?“

Reichis zavětřil ve vzduchu a zatahal mě za kalhoty.

„Kellene?“

„No?“

„Dneska to nebude. “

Od cesty bylo slyšet zvuk kroků, které se blížily k nám. „Kolik?“ zeptal jsem se tiše a zuřivě jsem si třel bříška prstů.

„Tři. Jeden muž a dvě ženy.“ Opět zavětřil. „Muž je starý. Jedna z žen je plně vyspělá a druhá je mládě jako ty.“

„Je mi šestnáct. Nejsem žádné, mládě

„Říkám, co cítím. “

Na kraji cesty se objevily tři postavy. V matném světle vrhaném dorůstajícím srpkem měsíce bylo stěží vidět jejich obrysy. Několikrát jsem zamrkal, dokud jsem nebyl schopen rozeznat další podrobnosti. V čele šla vysoká žena zahalená dlouhým, bílohnědým pruhem plátna připevněným k tělu koženými řemínky. Většinu obličeje jí zakrýval kus stejného plátna, z něhož byl zhotoven její oděv. Na rameni nesla jako pytel vyhublého muže ve špinavém bílém plášti. Za ní se neochotně loudal osel, na němž seděla dívka v kalhotách a jezdeckém kabátě, jaké se nosily v pohraničí. Kolem hlavy měla omotaný pruh světlé látky, který jí zakrýval oči.

„Myslíš, že je zajatkyně?“ zeptal se Reichis. Byl zajetím a zajatci přímo posedlý.

Neodpověděl jsem, protože jsem tušil, že odpověď brzy poznáme. „Už ani krok,“ zavolal jsem. „Ani krok, jestli se chcete dožít svítání. Dnes v noci už jsem podpálil jednoho nepřítele a s potěšením si to zopakuju, jestli se přiblížíte jen o kousek.”

Připadalo mi, že to zní dostatečně výhružně, ale žena, která se k nám blížila, nevypadala ani trochu vyděšeně. „To by bylo velmi nerozumné.”

„Jo? A pročpak?” zeptal jsem se a ze všech sil jsem se snažil tvářit, že jsem nad věcí.

„Podívej se na své ruce.”

Poslechl jsem a všiml jsem si, jak strašlivě se mi třesou. Potíž je v tom, že pokud se ocitnete v bezprostřední blízkosti smrti a nezemřete, začnete se neovladatelně třást. Po takovém zážitku se to skoro nedá zastavit. „Já se teda neklepu,” zavrčel Reichis se zježenou srstí a plížil se k ní.

„Požádej laskavě to zvíře, aby neútočilo, dokud se nezbavím tohohle poněkud nepříjemně páchnoucího břemene.” Zahalená žena se zastavila několik kroků ode mě a složila muže, kterého nesla, na zem. Teď, když hedvábné kouzlo pominulo, viděl jsem mága v jeho pravé podobě: křehkého starce prostoduchého výrazu s vrásčitou kůží sežehlou od slunce. Sehnul jsem se s pohledem stále upřeným na nové příchozí a ohrnul jsem oba rukávy jeho pláště. Na kostnatých předloktích mu zářil pouze hedvábný pásek, žádné jiné. Stejné to nejspíš bylo i u jeho společníka, který proti nám používal železnou magii. Ti dva by byli mému lidu leda pro smích; možná dokonce byli také psanci jako já a doufali, že budou přijati zpět do svého klanu odměnou za to, že ulovili černý stín.

Žena pohlédla na omráčeného muže mezi námi. „Jak křehcí tvorové se z nás stanou v okamžiku, kdy se zbavíme svých iluzí.“ Její výraz - alespoň z toho mála, co jsem viděl pod látkou, která jí zakrývala obličej - nebyl ani posměšný, ani soucitný, spíš zvědavý. „Je to zvláštní, jaké si mág dokáže přivodit potíže, když se snaží, aby v našich myslích vypadal mladistvě a hezky. Myslíš, že kdyby nevěnoval tolik pozornosti svému vzhledu, všiml by si, že se k němu zezadu blížím? “

V situaci, kdy jsem měl necitlivé prsty, ruce se mi třásly a Ferius byla stále v bezvědomí, mě tento problém opravdu netrápil. Hlavně jsem potřeboval vědět, zda pro nás tato žena znamená nebezpečí. Lidé málokdy odpovídají na otázku „Přišla jsi mě zabít? “ upřímně, a tak jsem místo toho zavolal na dívku se zavázanýma očima, která seděla na oslu: „Drží tě v zajetí?”

„Je v mé péči,“ odvětila žena.

„Raději bych to slyšel od ní.“

Dívka na oslu zvedla ruce, aby bylo vidět, že nejsou spoutané, a řekla: „Kdo asi nechá zajatce jet, když jde sám pěšky, hlupáku?” Měla slabý nosový přízvuk, který jsem si spojoval s lidmi v pohraničí, a její výslovnost byla přesnější - trochu jako daromanských vyslanců, které jsem občas viděl projíždět svou rodnou zemí. Kdybych měl hádat, řekl bych, že dívka byla zhruba v mém věku, bohatá a pravděpodobně vzdělaná. „Civí na mě?“ zeptala se ženy.

„Vypadá to tak.”

„Řekni mu, ať toho nechá. Je to nezdvořilé.” Sesedla a šátrala po čemsi, co měla připevněné k sedlu. Když tu věc nahmatala, spatřil jsem tenkou dřevěnou hůlku asi metr dlouhou. Držela ji před sebou a mávala s ní sem a tam několik centimetrů nad zemí.

To vysvětlovalo pásku, která jí zakrývala oči. „Jsi slepá,” řekl jsem.

„Ne, slepý jsi ty. Já jen nevidím.” Otočila se k ženě.

„Jak vypadá? Mluví jako pitomec.“

„Omluv mou svěřenky ni; jsme na cestě už mnoho dní. Tihle dva se několikrát pokoušeli to dítě dostat a ona „Seneira,” řekla dívka. „Žádná, svěřenkyně‘ ani ,dítě‘. Seneira. “ Chtěla přijít blíž a v tu chvíli jí pravá noha uklouzla na plochém kameni v písku. V obavách, že upadne, jsem instinktivně vyrazil, abych ji zachytil. Naneštěstí pro nás oba přesně v okamžiku, kdy přenesla váhu, aby se udržela na nohou. Naše čela se srazila s bolestivým zaduněním, a co hůř - mnohem, mnohem hůř je nanejvýš pravděpodobné, že se přitom mé rty otřely o její.

„On se mě pokusil políbit?“ zlobila se nahlas, otáčela hlavou nalevo a napravo a hůlku držela před sebou jako meč.

Rychle jsem couvl. „Ne! Nikdy bych… Vždyť jsi slepá!

Nechtěl bych…“

„Co bys nechtěl?“ zeptala se a její hlas byl náhle chladný jako noční vzduch. „Nechtěl bys políbit slepou dívku? “ Předkové, pošlete mi prosím okamžitě dalšího lovce lidí, který by mě zabil. Přísahám, že se tentokrát nebudu bránit.

„Kdybys toho hocha viděla, “ řekla žena v plátěném oděvu, „došlo by ti, že je zmatený, zraněný a vyděšený po souboji se železným mágem. “

„Nejsem vyděšený,“ namítl jsem, ale nikdo tomu nevěnoval pozornost.

„Dobrá, pak ať drží svoje ruce - a rty - dál ode mě.“

Žena vzdychla. „Holčičko, dobře víš, že ti chtěl jen pomoct, abys neupadla na tvář. Jeho zjevně chabé reflexy a neobratnost jsou důvodem k politování, ne k tomu, abys ho trýznila.“

„Díky za zastání,“ ozval jsem se.

Přešla můj sarkasmus a pohlédla mi přes rameno na Reichise. „Tomu zvířeti je špatně? Vypadá, jako kdyby…“

„Nic mu není,“ přerušil jsem ji. „Tyhle zvuky vydává, když se směje.“

Dívka, Seneira, zřejmě změnila názor ohledně mého podílu na nešťastné srážce. „Dobrá,“ řekla nakonec, sklonila hůlku a podala mi ruku. „Zkusme to znovu. Já jsem Seneira. “

Uchopil jsem její ruku a potřásl jí tak krátce, jak to jen bylo možné. „Kellen.“

„Ráda tě poznávám.” Otočila se ke své průvodkyni. „Vidíš? Takhle se zdraví lidé - aspoň normální lidé. Mají jména jako Seneira nebo Kellen nebo…“

„Reichis,” zaprskal kočkoveverčák. Teď, když se mi dost nasmál, se přiloudal k nám, obě dvě ženy očichal a nespokojeně zamručel. „Nelíbí se mi.”

„Tobě se nelíbí nikdo,” zamumlal jsem.

„Co to bylo?” chtěla vědět Seneira. „Slyšela jsem, jak tu něco vrčí.”

„To byl Reichis,” odpověděl jsem. „On je můj…” zarazil jsem se. Nechtěl jsem před cizími lidmi vypadat jako duševně zaostalý.

„Jen to řekni,” zavrčel kočkoveverčák. „Řekni to, nebo zjistíš, že ti na vysílání kouzel bude muset stačit jen devět prstů.”

„Fajn. Reichis je můj obchodní partner.”

Seneira otáčela hlavou na všechny strany. „Obchodní partner? Neslyšela jsem žádné jiné lidi. Kdo to tam je?”

„Mluví o zvířeti,” vysvětlovala žena.

„O kočkoveverce.” Nevidomá dívka chvíli mlčky stála. „Skvělé,“ řekla nakonec a posadila se přímo do bláta. „Teď tady zůstanu sedět, dokud si ze mě nepřestanete dělat blázny, jestli vám to nevadí.“

„To si nejspíš počkáš hodně dlouho, “ podotkl jsem. I když většinu ženina obličeje zakrývala plátěná rouška, vycítil jsem, že se usmívá, když řekla: „Konečně moudrá slova. Sedm kapek vody na jinak vyprahlé poušti.“

Seneira skryla tvář v dlaních. „Mohla bys prosím přestat takhle mluvit?“ Bylo mi jí trochu líto. Ferius na mě vytahovala tyhle průpovídky tak často, že… „Moment… Kdo vlastně jsi?“ zeptal jsem se ženy.

„Pocestná na pouti bez konce. Průvodkyně bez cíle, ale nikdy ne ztracena. Následovnice, která nenásleduje nic než stezku před sebou. Jsem Cesta trnů a růží.“

Neměl jsem ani potuchy, co to všechno znamená, ale skutečnost, že její odpověď nedávala žádný smysl, mi prozradila, kdo byla, nebo spíš co byla. „Ty jsi Argosanka.“

Aniž se obtěžovala dát najevo, jestli jsem měl, nebo neměl pravdu, přistoupila k Ferius a poklekla u ní, aby ji prohlédla. „Ach, sestro. Proč nám všem pořád přinášíš tak hrozné zklamání?”

8-Cesta trnů a růží

„Rozdělej oheň,” poručila Argosanka. Velice opatrně vzala Ferius do náruče a odnesla ji k ohništi. „Dnes v noci ji musíme držet v teple.”

„Bude v pořádku?” Nevím proč, ale ještě nikdy mě nenapadlo, že by Ferius Parfax mohla být opravdu vážně zraněná. Byla příliš rychlá, příliš obratná, příliš zarputilá na to, aby se nechala někým zabít. Teď, když jsem viděl starostlivý výraz v očích druhé Argosanky, mi náhle došlo, že i Ferius může zemřít.

„Kouzlo železného mága jí zlomilo tři žebra. Je tu taky vnitřní krvácení, i když zatím nedokážu určit, jak vážné. Jestli má poškozené vnitřní orgány… Ne, nemalujme si mapy zemí dosud neviděných. Když se do rána probere, můžeme doufat, že všechno dopadne dobře. Tak co je s tím ohněm?”

Rozběhl jsem se k ohništi, přiložil na žhnoucí uhlíky zbytek dřeva a položil na ně trochu troudu. Když se ohniště hned nerozhořelo, posypal jsem ho trochou černého prášku a nadto přihodil špetku červeného, aby se vznítilo. Za pár vteřin vyšlehly plameny.

„Dobře,“ ocenila žena a položila Ferius k ohni. „A teď, mohl bys mi prokázat ještě jednu službu?”

„O co jde?“ zeptal jsem se.

Ukázala za mě. „Byl bys tak laskav a poprosil svého… obchodního partnera, aby přestal s tím svým podivným rituálem, který provádí s mým zajatcem?”

Otočil jsem se a uviděl Reichise, jak sedí hedvábnému mágovi na prsou, jednou tlapou otvírá starci oční víčko a druhou se mu pokouší vyloupnout oko. „No tak polez… polez…”

„Reichisi, nech toho!”

Kočkoveverčák se ke mně otočil a výhružně zavrčel. „Děláš si legraci? Tihle jan’tepští vypelichanci nás málem všechny zabili. Ani náhodou nebudu čekat, až se proberou a zkusí to znovu. A taky mám hlad.”

„Co říká?” zajímala se Argosanka.

„Říká… připomíná mi, že ti dva mágové nám brzy způsobí spoustu starostí, i když jsou teď v bezvědomí.“ „To zvíře má pravdu,“ vzdychla a vstala. „Dohlédni zatím na Cestu… odpusť mi. Pro tebe je Ferius, že?“

„Kdo je pro tebe?“

„Já ji znám jako Cestu divoké sedmikrásky.“

„Pěkně pitomé jméno,“ zabručel Reichis a nespouštěl oči z hedvábného mága.

Argosanka přešla ke kočkoveverčákovi, spustila se na kolena a opřela se o lokty, aby měla hlavu ve stejné výšce jako on. „Přenech tohoto muže mně, válečníku z korun stromů. Postarám se o to, co se musí stát.“

Reichis zavrčel, dotkl se jí čenichem a opět ji očichal. Nevím přesně, co tím myslel, ale tu malou bestii bylo snadné udobřit si lichotkami. „Válečník z korun stromů. To se mi líbí.“ Seskočil z prsou hedvábného mága a zamířil do tmy. „Jdu zavraždit pár králíků,“ oznámil mi. „Je to činnost důstojná nás válečníků z korun stromů. “ Když byl pryč, Argosanka sáhla do záhybů svého oděvu. Napadlo mě, že vytáhne nůž, a byl jsem připraven protestovat. Ať už se Ferius vůči svým soupeřům dopustila čehokoli, bylo to v boji a nikdy jsem neviděl, že by zabila někoho, kdo se nemohl bránit. Přitom jsem v duchu s Argosankou souhlasil. Předkové, kvůli tomu kočkoveverčákovi se nakonec ještě začnu chovat krvežíznivě.

Argosanka nevytahovala nůž, ale pevně zavázaný uzlík. Když ho rozvázala, ukázalo se, že je v něm miska s tloukem a několik nádobek. Dvě z nich otevřela, nabrala trochu obsahu a začala ho třít v misce.

„Co to děláš?“ zeptal jsem se.

„Popáleniny železného mága nejsou smrtelné, ale budou, když mu je neošetříme.“

„Počkej… tohle máš v úmyslu? Chceš ošetřit zranění mužům, kteří se nás pokusili zabít? “

„Zdá se mi, že vyjednávat s mrtvolou nám moc užitku nepřinese. “

„Vyjednávat? To myslíš vážně? Tihle muži jsou čarostopaři. Lovci lidí. JanTepští mágové. Dostanou zaplaceno jenom tehdy, když přinesou mrtvolu. A ty jim teď chceš vyléčit rány a zkusíš jim to rozmluvit?“ Argosanka přimhouřila oči a dál usilovně pracovala tloukem. „Tak dlouho cestuješ s mou sestrou, a ještě tě nenaučila Cestě vody? Není naším zvykem ukončit něčí pouť, aniž bychom mu nabídli jinou cestu. “

Marně jsem hledal náležitou odpověď na toto šílenství. Nakonec jsem toho nechal a raději jsem hlídal Ferius a staral se o to, abych měl prsty v teple a ruce vláčné, připravené k tomu, k čemu jsem je nezbytně potřeboval. Seneira za trochu divokého mávání hůlkou přišla k ohni a přisedla si ke mně. „Tak se mi zdá, že tvůj život brzy začne být stejně pitomý jako můj.“

„Dobrý večer,“ pozdravila Argosanka oba muže, když otevřeli oči. Mluvila nenuceným tónem, jaký byste spíš použili vůči pocestným, které náhodou potkáte, než vůči nepřátelům na život a na smrt, kteří se vás před pouhými pár hodinami pokusili zabít.

Žena, která si říkala Cesta trnů a růží, oběma mužům ošetřila rány a pak je posadila zády k sobě, aby se mohli jeden o druhého opírat. Předpokládal jsem, že je v této poloze sváže, a chtěl jsem ji upozornit, že pokud s sebou nenosí očarovaný měděný nebo stříbrný drát, zbývalo pořád množství kouzel, která proti nám mohli použít.

Ona je však nespoutala. Místo toho vyňala ze záhybů svého oděvu maličkou nádobku stěží větší než lidský palec a vytáhla z ní zátku. „Vy se Seneirou laskavě počkejte tamhle,” kývla směrem k tmavé mýtince několik metrů od ohně.

„Proč,“ chtěl jsem vědět.

„Tihle muži mají důvod vás zabít, ne? Nevystavujme je tedy pokušení.”

Když jsme se Seneirou udělali, co nám poručila, Argosanka nabrala z nádobky špetku bílého prášku, opatrně usypala několik zrnek každému muži pod nos, zašpuntovala ji, posadila se a čekala. Po několika vteřinách muži zakašlali a probrali se.

Hedvábný mág okamžitě zvedl ruku a prsty vytvořil tělesný tvar, který jsem sice neznal, nicméně jsem nepochyboval, že pro nás nevěstí nic dobrého. Sáhl jsem po svých prášcích, ale Argosanka na mě vrhla varovný pohled. Jelikož mě na místě, kde jsem stál ve tmě, rozhodně nemohla vidět, musela moji reakci předpokládat. „Nehrozí vám žádné nebezpečí,” řekla.

Vrásčitá tvář hedvábného mága se roztáhla do úsměvu.

„Tobě ano.“

Argosanka přikývla. „Tak už to chodí. Svět, ve kterém žijeme, je nebezpečný.”

„Možná, ale podstatně méně nebezpečný pro mágy s naší mocí než pro potulné filozofky, které se pletou do cizích záležitostí.”

Kdybych se účastnil hovoru, nejspíš bych podotkl, že ani jeden z mužů nerozzářil víc než jeden pásek, což z nich dělalo nej slabší mágy, jací se u mého lidu vyskytují. Vyjma mě, pochopitelně.

Argosanka nic takového neřekla. Místo toho její tvář nabyla zamyšleného výrazu, jako by pečlivě zvažovala čarodějova slova. „Máš pravdu. Svět je nebezpečnější pro potulné filozofky, jak říkáš.“

Železný mág, muž s řídkými ryšavými vlasy, zhruba o deset let mladší než jeho společník, se chraplavě zasmál. „Slyšíš, jak rychle slavná Argosanka obrací? Ta ženská chce vyjednávat o svůj život.“

Zavrtěla hlavou. „Odpusť, ale mýlíš se. Já chci vyjednávat o vašich životech.”

Prsty hedvábného mága se zachvěly. „Chceš vyhrožovat jan’tepskému mágovi? Lehni si na břicho, ženská, a polib mi nohy, než tě vtáhnu do kouzla, které ti roztrhá mysl. Tvá duše se roztříští na tisíc kousků stejně jako tvůj prázdný duch a bude bezmocně ječet, dokud neutichne srdce v tvé hrudi. “

To nebylo špatné, pomyslel jsem si. Můj lid si na poezii příliš nepotrpí, ale dokážeme ocenit dobře vyslovenou hrozbu smrtí. Nicméně Argosanka se jen tiše, takřka melodicky zasmála. „Myslím, že bys mě ve své hlavě mít nechtěl, mistře mágu. Říká se o mně, že mám velice nepříjemnou povahu. “

Pohled mužových očí mi prozradil, že zašla příliš daleko. Než jsem jí stačil nějak přispět na pomoc, hedvábný mág na ni upřel zrak. Jakmile zašeptal jediné slovo, vzduch mezi nimi se zachvěl. Vtahoval ji do hedvábného kouzla - ne příliš silného, pokud jsem tomu dobře rozuměl, nicméně takového, které ji mohlo připravit o rozum.

Málem jsem porušil Argosančin příkaz, když tu najednou hedvábný mág vykřikl do nočního vzduchu: „Dost! Pusť mě!“ Kouzlo se zlomilo a vzduch mezi nimi znovu znehybněl. Mág přerývaně dýchal a pomalu se uklidňoval. „Jak je to možné? “ zeptal se.

Argosanka omluvně pokrčila rameny. „Jsme jen poutníci. Máme v povaze brát cestu každého takovou, jaká je, bez strachu, bez soudu.“

Muž se ohlédl k ohni na Feriusino bezvládné tělo. „Ale ona…“

„Zastihl jsi moji sestru nepřipravenou. Nedoporučuju ti zkoušet to znovu, až se probere.” Argosanka se naklonila dopředu a spiklenecky zašeptala: „Mnozí soudí, že její povaha je ještě horší než moje.” Napřímila prst a poklepala jím mužovi na čelo. „Naplň si mysl čistšími myšlenkami, mistře mágu. Není rozumné nosit v sobě tolik zla.”

Železný mág zavrčel na svého kolegu: „Nenech se rozptylovat jejími řečičkami. Vyšli další kouzlo a zabij ji!”

Hedvábný mág pomalu zavrtěl hlavou s očima stále upřenýma na ni. „Nedotknu se jejích myšlenek podruhé.”

„Dobrá, tak si to s ní vyřídím sám.”

Železný mág zvedl pravou ruku a vytvořil znamení meče v břiše, kterým na nás zaútočil předtím. Argosanka zvedla prst. „To by také nebylo rozumné.”

Mág si jí nevšímal, vytrčil prsty, jako kdyby je chtěl do něčeho zabodnout, a vyslovil zaklínadlo pro železné kouzlo, které nazýváme krvavé kladivo. Napřed se nedělo nic, ale pak se mág najednou zkroutil a zvracel na zem. „Co jsi to se mnou provedla?“ sténal.

Argosanka široce rozpřáhla ruce a odhalila prázdné dlaně. „Nic, mistře mágu, až na to, že jsem ti pomazala spáleniny hojivou mastí. Bohužel, do směsi je třeba přidat drcené listy nočního květu, aby se urychlilo hojení a zmírnila bolest. “

„Oslabující býlí?“ zvolal mág. „Otrávilas moje čarodějné schopnosti!“

„To sotva. Ujišťuju tě, že dávka byla pečlivě odměřena. Za pár dnů budeš znovu schopen provádět ta vaše jan’tepská kouzla. Jako tvoje lékařka ti to nicméně nedoporučuju. Dopřej si čas na vyléčení a při tom zotavování možná najdeš i jiný pohled na věc.“

Hedvábný mág, který se zdánlivě zcela zotavil, se zeptal:

„A jaký pohled by to podle tebe měl být, Argosanko?“ „Jen ten, že na světě jsou nebezpečnější věci než kouzla, mistři mágové.“ Pohlédla střídavě oběma mužům do očí. Dokonce i z místa, kde jsem seděl ve tmě, více než deset metrů od nich, jsem cítil její děsivý klid. Nakonec dodala: „Já jsem jedna z těch věcí.“

Po dlouhou dobu nikdo nepromluvil. Zdálo se, že Argosanka na cosi čeká, nějaký skrytý souhlas v očích obou mužů, který jsem nemohl vidět. Musela ho nicméně postřehnout, protože se pohodlně usadila a řekla: „Dobrá. Začneme tedy vyjednávat?”

9-Dva balíčky karet

Nikdy bych si nepomyslel, že bude možné začít se nudit tak záhy poté, co jsem málem přišel o život, ale Argosanka mě vyvedla z omylu. Domníval jsem se, že v jejím podání bude „vyjednávání” spočívat v několika málo pečlivě zformulovaných výhrůžkách. Ukázalo se, že jde o slovní úmluvu, která musela být skoro stejně dlouhá jako konečná mírová dohoda, která ukončila poslední válku mezi daromanskou říší a jan’tepskou arkánokracií. Když se dva mágové konečně vydali zpět k silnici, byl jsem si docela jistý, že zapomněli, proč sem vlastně přišli.

Nohy a záda jsem měl ztuhlé od dvouhodinového sezení vedle Seneiry. Několikrát za tu dobu si zdřímla s hlavou opřenou o mé rameno. Cítil jsem se nesvůj v takové blízkosti osoby, o které jsem nic nevěděl - zvláště někoho, kdo mě zjevně pokládal za místního vesnického blba.

Pokud šlo o ni, zdálo se, že dospěla k závěru, že život už horší být nemůže, a pro ni bude proto nejlepší prospat z něj, co se dá.

„O co jsem přišel?“ zajímal se Reichis a upustil na zem vedle nás okousané tělo králíka.

„U všech duchů země a nebe, co to tady smrdí? “ vyjekla Seneira, vyskočila a belhala se pryč. Divoce přitom mávala hůlkou a nadávala na farmářské balíky a jejich pitomá

mluvící zvířata. Neobtěžoval jsem se ji upozornit, že jsem na farmě nikdy nebyl.

Reichise se její výbuch silně dotkl. Vzal králíka opět do tlamy a zamumlal: „Nic pro ni, tak se mi zdá.“

„Nemohli byste být zticha?“ zaskřehotal slabý hlas. „Copak tělo nemůže umřít v pokoji? “

Vyskočil jsem a hnal jsem se k Ferius. Tvář měla bledou a vlasy zplihlé, ale když se naše oči setkaly, šibalsky se na mě pousmála, což mi okamžitě uvolnilo svíravý pocit na prsou a poprvé od konce souboje se mi dýchalo lehce. „Hej, chlapče,” řekla, natáhla ruku a pohladila mě po tváři. Přimhouřila oči, když zaslechla nepřetržitý proud Senei- řiných nadávek. „Ta tvoje kamarádka má ale slovník.”

„Jmenuje se Seneira,” odvětil jsem. „Nemyslí si o mně kdoví co.”

„Měl by sis na to pomalu začít zvykat.” Ferius si přejela rukou po žebrech a prsty se jí zastavily u obvazů, které měla ovinuté kolem trupu. „Ty ses dal na léčitelství, zatímco jsem spala?”

„Dobré jitro, sestro,” řekla druhá Argosanka a stanula vedle mě. Sáhla si za krk a rozvázala uzel na širokém pruhu látky, který jí zakrýval dolní část obličeje. Původně jsem se domníval, že bude nejspíš nějak zohyzděná, ale když si sundala roušku, nebylo na ní nic zvláštního. Pleť měla tmavší než Ferius, spíš berabesqskou než daromanskou, ale stejně tak mohla být JanTepka nebo mohla pocházet z hraniční oblasti. Staletí trvající migrace přes moře vedla v tomto světadílu k míchání kultur, které spojoval spíš účel než rasový původ.

„Chlapče?” ozvala se Ferius.

„No?”

„V tom boji, dostala jsem hodně velkou ránu do hlavy?” „Ničeho takového jsem si nevšiml.”

„To jsem si myslela,” vzdychla. „Ahoj, Rosie.“

Otočil jsem se k druhé Argosance. „Rosie? Tak se jmenuješ?”

Žena se zatvářila mrzutě. A rozzlobeně. „Ano, Cesta divoké sedmikrásky je jedna z těch, které nalézají příliš velké zalíbení v plytkých zábavách.”

„To jsi pochopila správně,” pravila Ferius a natáhla ke mně ruku. „Pomoz mi vstát, chlapče. Nemá cenu to odkládat.”

Cosi na jejím výrazu mě znepokojilo. „Co odkládat?” chtěl jsem vědět.

S námahou se posadila s tváří zkřivenou bolestí. „Musím Rosie nakopat zadek.”

„Počkej - cože? To nemyslíš vážně. Zachránila nás! Kromě toho máš tři zlomená žebra. Málem jsi umřela!” „Jo, jo, život je krátký. Musíš vyřídit důležité věci, dokud ještě můžeš.”

Ohlédl jsem se na Seneiru, která kartáčovala oslí srst. Snad mi aspoň ona bude schopná říct, co se tu sakra děje.

Druhá Argosanka nevypadala ani znepokojeně, ani pobaveně. „Obávám se, že budeme muset náš - jak je to slovo, které se ti tolik líbí? ,Záápas?‘ - odložit.” Poklekla, poněkolikáté sáhla do záhybů svého oděvu a tentokrát vytáhla balíček karet. „Mám nové.”

Ferius chvíli hleděla na karty se semknutými rty, pak sáhla do své černé kožené vesty a vytáhla svůj balíček. Poznal jsem v něm její osobní balíček - každá barva představovala jeden lid a jeho tradice, „shody”, jak tomu říkala.

Balíček obsahoval také jiné karty, zvláštní karty, o kterých Ferius říkala, že jsou unikátní u každého Argosana; takzvané nešváry, které zobrazovaly lidi nebo události schopné změnit běh dějin. „Tak se do toho dejme,“ řekla

Ferius. „Ale příště to budeme hrát donekonečna, Rosie.“

Druhá žena se posadila proti ní a začala mezi nimi rozkládat karty ze svého balíčku lícem dolů. Ferius prováděla to samé.

„Co to děláte?“ divil jsem se. „Ještě před minutou jste se div nepopřály, a teď Ferius ke mně vzhlédla. „Co bychom asi tak dělaly, chlapče? Hrajeme karty.“

Když jsem se poprvé setkal s Ferius, naučila mě desítkám karetních her. Mám na tyhle věci docela dobrou paměť a byl jsem si jist, že jsem si zapamatoval všechny. Ale hru, kterou hrála s Rosie, jsem nikdy předtím neviděl.

Na první pohled hra spočívala v tom, že si jedna hráčka náhodně vybrala sedm karet protihráčky, prohlédla si je a vyložila je podle určitého vzorce. Protihráčka udělala to samé. Celý proces pak opakovaly s dalšími kartami, a když jim došly, balíčky znovu zamíchaly, aniž by ve hře spěly k nějakému konci.

Seneira se posadila vedle mě. „Předpokládám, že ti tvoje Argosanka nikdy neřekla, proč hrají karty, místo aby se spolu bavily jako normální lidé?” prohodila.

„Myslím… myslím, že v těch obrázcích na kartách je víc, než si uvědomujeme,“ řekl jsem s očima přilepenýma na podivnou hru. „A ty vzorce, které používají… třeba dokážou sdělit věci, které nejde vyjádřit slovy.”

Seneira zasténala. „Teď mluvíš jako jedna z nich. Opravdu jsem doufala, že si budu moct promluvit o něčem normálním.”

„Může se bavit se mnou,” zaprskal Reichis, který se k nám přišoural a posadil se vedle. „Já jsem tu ze všech nej normálnější.”

„Reichis říká, že bys mohla.

„Prosím tě, neříkej mi, že s tebou tvoje kočko veverka mluví,” přerušila mě Seneira.

„Ehm, dobře. Proč ne?” „Protože jsem si naprosto jistá, že kočkoveverky ve skutečnosti neumějí mluvit, a chtěla jsem ještě chvíli předstírat, že nejsi blázen.”

Reichis zavrčel. „Má pravdu, Kellene. Vždycky jsem si myslel, že jsi tak trochu „Drž klapačku, Reichisi.”

Prapodivná karetní hra pokračovala ještě asi hodinu. Ferius pravidelně přerušovala mlčení krátkými poznámkami typu: „Vida, vida, kdo by to byl řekl, že se gitabriánské kupecké sdružení dokáže někdy dostat z tohohle průšvihu?” nebo: „Hned jsem si myslela, že nějaký daromanský generál toho starého blázna nakonec dostane.”

Druhá Argosanka - stále jsem měl jisté potíže nazývat ji „Rosie” - zřejmě dávala přednost mlčení, protože když Ferius promluvila asi pode váté nebo podesáté, zeptala se: „Má tohle tlachání nějaký smysl?”

„Pro mě má. Necítíš se ve svý kůži? Tak sedni na osla a zajeď nám do města pro trochu kořalky.”

„Kořalka. Cigárka. Ten hloupý hraničářský slang, který jsi převzala. Scházíš z cesty, sestro.”

Ferius sklesla ruka s kartami do klína. „Tělo se neztratí, když je dokonale zaměřené na jeden cíl, sestro.”

Druhá žena posměšně zasykla na znamení svého nekonečného pohrdání kývla hlavou ke mně. „Takhle ho učíš argosanským zásadám? Že z nich děláš lidové průpovídky?”

„Myslíš, že když je řeknu vznešenějšími slovy, budou díky tomu nějak působivější?”

„Podle toho, co ten tvůj žák předvedl, se obávám, že nepůsobí vůbec. Použil magii, když neměl, přilákal do této oblasti jan’tepské mágy a ohrozil tím život mé svěřenkyně. Pak zpanikařil v souboji a vy všichni byste zemřeli, kdybych vás nezachránila. I kdyby žil sto let, pochybuju, že bys z něho někdy dokázala udělat Argosana.”

Reichis mě zatahal za nohu. „Hele, Kellene. Myslím, že tě ta argosanská děvka právě urazila.”

„Jo,” pošeptal jsem mu. „Zdá se, že jsem jí k srdci moc nepřirostl.”

„Ale přirostl,” řekla Ferius. Pořád zapomínám, jak výborný má sluch. „Rosie se mě jen snaží rozptýlit, abych nezjistila, že si celou dobu schovává jednu kartu.” Ve tváři druhé Argosanky se mihl náznak úsměvu.

„A ty si, zdá se, myslíš, že se ti podaří mě obloudit, abych si nevšimla, že si taky jednu schováváš.”

„Kterou, tuhle?” Ferius kmitla zápěstím a mezi palcem a ukazováčkem se jí objevila karta. „Nejspíš mi zapadla do rukávu, když jsem míchala balíček.”

Podala kartu druhé ženě, která si ji dlouho prohlížela a nakonec ji odhodila zem. Byla to jedna z Feriusiných karet nešváru - ta, na kterou namalovala postavu, která vypadala jako já, a spodku měla napsané slovo Divotvůrce. „Dala jsi jí správnou podobu, ale špatný název.

V tom je rozdíl mezi námi dvěma, sestro. Ty raději kráčíš po cestě porozumění než po cestě osvícení.”

„Opravdu? Proč mě tedy neosvítíš?”

Druhá Argosanka měla kartu položenou na dlani.

Vyhodila ji jednou… podruhé… a napotřetí ležela karta lícem dolů. Dokonce i ze svého místa jsem viděl, že to nebyla stejná karta, která tam ležela ještě před vteřinou.

„Tohle je znamení, kterým se teď musíme řídit.”

Ferius sáhla po kartě, ale vzápětí ruku stáhla. „Rozdíl mezi námi dvěma, sestro, je ten, že já nikdy nemusím předstírat, že vidím vítr, abych věděla, odkud fouká.“ Zavolala na Seneiru: „Hej, mladá dámo. Co kdybys přišla za námi a řádně se představila? “

Seneira poslechla, vstala, pomalu kráčela k nim a divoce při tom mávala hůlkou. Následoval jsem ji v obavách, aby jí vyčerpání a nerovný terén nepřivodily pád – ovšem pevně odhodlán nezopakovat svůj předešlý katastrofální pokus o kavalírství. Ferius mě sledovala se zdviženým obočím a zeptala se: „Ty jí vážně baštíš, že je slepá, chlapče? Myslela jsem, že jsi bystřejší.“

„Cože? Chceš říct, že není.

„Nevidomí lidé se naučí pohybovat jistě – neklopýtají pořád jako ona. Obstarají si pořádnou hůlku, ne nějaký ulomený klacek, který seberou ze země.“ Obrátila se k Argosance: „Co jsi řekla před chvílí, nebyla pravda, sestro.

Kellen sem ty lovce lidí nepřilákal; šli po té dívce. To vy jste způsobily potíže nám.“

Seneira se zastavila několik kroků od ní. „Mrzí mě to,“ řekla. „Nechtěla jsem, aby kvůli mně někomu ublížili.“ Na spodním okraji pásky, která jí zakrývala oči, se objevily slzy a stékaly jí po tvářích.

„Vlastně za to nemůže nikdo,” utěšovala ji Ferius a poplácala si na obvazy kolem žeber. „Myslím, že jsi ty problémy nezavinila o nic víc než Kellen.“ Kývla na Seneiru a dodala: „Tak už si tu hloupou pásku sundej, děvenko.”

„Počkat… o co tu vlastně jde?“ zeptal jsem se.

Ferius se natáhla, vytrhla druhé Argosance kartu z ruky a vyhodila ji tak, aby se otáčela vysoko ve vzduchu, zatímco si Seneira rozvazovala uzel, kterým měla připevněný pruh látky kolem hlavy. Přesně v okamžiku, kdy se jí páska svezla z očí, karta přistála u mých nohou lícem nahoru. Zobrazovala dívku s černým znamením kolem pravého oka. Zvedl jsem zrak a hleděl do Seneiřiných zelených očí. Uviděl jsem stejné znamení.

„Říkala jsem ti, že nejsem slepá,” řekla a nechala pruh látky spadnout na zem. „Jen jsem neviděla.”

Sehnul jsem se a zvedl jsem kartu nešváru, kterou Argosanka namalovala, protože věřila, že zobrazuje sílu, která může změnit běh dějin. Teď jsem viděl i slovo, které napsala na spodek karty.

„Černý stín.”

10-Diplomacie

„Znovu se tě ptám, proč musíme doprovázet Seneiru až do Teleidosu?“ naléhal jsem a přitáhl jsem svému koni uzdu ve snaze přimět ho, aby se vrátil zpět na silnici. Měl neblahý zvyk scházet bez jakýchkoli zjevných příčin z cesty - tuto povahovou vlastnost sdílel s Ferius. „A nezačínej zase s těmi nesmysly o následování větru‘. To není odpověď.“ Ferius si posunula hraničářský klobouk do čela, aby jí slunce nesvítilo do očí. „Jistěže je, chlapče. Jenom není taková, jakou hledáš.“ Vrhla na mě varovný pohled. „Co kdybys dal na moji radu a nechal to být?“

Ohlédl jsem se dozadu, kde jely Rosie a Seneira. Byly právě tak daleko, že nás nemohly slyšet. „Vždyť ani není Jan’Tepka. Jak to, že má černý stín?“

„Především, chlapče, přestaň mluvit, jako byste vy, Jan’Tepové, byli nějaká extra rasa. Jste jen tlupa lidí se sklony k magii a přišli jste do tohohle světadílu hledat síly, které ve vašich původních zemích vymizely.“ Natáhla ruku a cvrnkla mě do tváře. „Různé barvy kůže, různé tvary obličejů, očí, nosů… jste jako velký kotel žebráckýho guláše.“

To mě dohřálo. „Z toho žebráckýho guláše náhodou pocházejí největší mágové světadílu a čirou náhodou žijí v těch nejkrásnějších městech na světě.“

Ferius pohrdavě zasykla. „To by na mě jistě udělalo dojem, kdyby tvůj lid ta města skutečně postavil. “

Měla pravdu. Proč jsem se Jan’Tepů tolik zastával? Mí předkové začali válku s Mahdeky, zmasakrovali je a ukradli jim jejich města, aby ovládli oázy, které byly zdrojem našich magických schopností. Na světě už patrně nezbývalo ani sto čistokrevných Mahdeků.

Ferius byla jednou z nich.

„Omlouvám se,“ řekl jsem.

„Za co se omlouváš?“

Zašeptal jsem: „Protože jsi Mahdek.“

„Jsem Argosanka, chlapče. S mahdeckou krví jsem se jen narodila. Cesta divoké sedmikrásky je to, co jsem si zvolila.“

Reichis, který ležel na zádech mezi předkem sedla a koňským krkem a zasněně hleděl do jasného nebe, se rozhodl přidat se k hovoru. „ Já se zas narodil s kočkoveverčí krví,” řekl, „a zvolil jsem si cestu divoké kočkoveverky. Proč to zbytečně zamotávat?”

Když jsem to Ferius přeložil, zasmála se. „Vida, kočkoveverčí filozofie v kostce.” Smekla před ním klobouk. Reichisovi se to náramně líbilo a oplatil jí podobným gestem, jen bez klobouku.

Cítil jsem se přebytečný. Ferius a Reichis měli svým způsobem k sobě navzájem blíž než ke mně: oba si zvolili svou cestu. Byli… něco. A já? Podtrženo sečteno, udělal jsem ve svém životě jediné vážné rozhodnutí: odešel jsem od svého lidu a začínal jsem si myslet, že to byla chyba.

Psanci nejsou nic, nemají rodiny, přátele, životní cíl. Nazývat se psancem je jen rychlejší způsob, jak vyjmenovat všechno, co nemáte.

„Jsi v pořádku, chlapče?” starala se Ferius.

„Mám se skvěle.” Ve snaze zahnat chmurné myšlenky jsem se opět vrátil k otázce, na kterou mi Ferius - už zase - nedala odpověď. „Bez ohledu na to, jestli Jan’Tepové jsou, nebo nejsou rasa, se černý stín vyskytuje jen mezi čaroději. Seneira přísahá, že čarodějka není, takže buď lže, nebo -”

„Nech to plavat, chlapče.”

„Ne!“ Uvědomil jsem si, že křičím, a ohlédl jsem se, abych se podíval, jestli si toho Rosie se Seneirou všimly. Naštěstí to vypadalo, že jsou obě dvě pevně rozhodnuté mě ignorovat. „To na moji hlavu byla vypsána odměna, ne na tvoji. Seneira má v patách lovce lidí, kteří nebudou váhat mě zabít, tak si snad zasloužím vědět, proč nás vedeš do ještě většího nebezpečí než obvykle.“

„Tak dobře. Vzpomínáš si, jak to bylo v tom městečku?

Když lidi uviděli na tvém oku znamení černého stínu, mysleli si, že máš nějakou ,ďáblovu nemoc‘?“

„Jo, ale to je jen nesmyslná pověra. Neexistuje nic jako -“

Ferius na mě ostře pohlédla. „Opravdu? Opravdu si myslíš, že čtyři měsíce mimo tvůj domov stačí, aby se z tebe stal odborník na to, co může a co nemůže být nakažlivé?”

Vypadala rozrušeně a tón hlasu se zásadně lišil od jejího obvyklého nenuceného vystupování. Napadla mě myšlenka, z níž mi stydla krev v žilách. „Ty už jsi zažila magický mor, viď?“

Vyhnula se mému pohledu a upírala zrak na cestu před námi. „Jo, chlapče. Zažila jsem mor. Nemůžu s jistotou říct, jestli se šířil prostřednictvím magie, infekce nebo něčeho jiného, ale lidi pro něj měli i jméno: rudý křik. A bylo to stejně zlé, jak to zní. Dokud se s tím nevypořádali.”

„Jak se s tím vypořádali?”

Ferius se ohlédla na Rosie a obě si vyměnily pohled, který nevypadal ani trochu přátelsky. „Zeptej se mě na to někdy jindy, chlapče.”

Byl bych na ni naléhal, ale přesně v tom okamžiku se mé oči na vteřinu setkaly se Seneiřinými. Ta vteřina byla zjevně příliš dlouhá. „Už zase civíš?” naježila se.

Lidem obvykle trvá nejméně celý den, než zjistí, že je někdo nemá rád, ale Seneira zřejmě nemínila čekat tak dlouho. Zdálo se, že je nezvratně přesvědčená, že po ní pokukuju, nebo že si z ní dělám legraci. Samozřejmě ani jedno z toho nebyla pravda. Jen jsem odvykl společnosti lidí v mém věku. Vůbec nepomáhalo ani to, že byla hezká - příliš hezká, abych se v její přítomnosti cítil uvolněně. Ferius říkala, že by to mohlo být znamení rozvíjející se duševní poruchy, a naléhala na mě, abych jí dal hned vědět, kdybych na sobě pozoroval nějaké další příznaky.

Skutečnou příčinou mých potíží se Seneirou však nebyla má vrozená ostýchavost ani to, že její společnost ve mně vyvolávala zvláštní pocit provinilosti vůči Nephenii.

Pravý důvod, proč mě Seneira tolik znepokojovala, bylo znamení na jejím oku, tolik podobné mému, že ačkoli pohled na ně bolel, neustále přitahovalo mou pozornost. „Nechtěla bys trochu mého mesdetového krému?“ zeptal jsem se jí a sáhl do sedlové brašny. „Mohla by sis to znamení zakrýt, abys nemusela nosit pásku na očích pokaždé, když projíždíme vesnicí.“

Zakoulela očima - dělala to často. „No jasně! Krém! Že mě to hned nenapadlo. Ach, to bude nejspíš tím, že mě to napadlo.“

„Tak proč -“

„Pálí mě to, proto. Když se natřu krémem, mám kůži jako v ohni.“

Přikývl jsem. Když jsem si zakrýval znamení, nikdy to nebylo zrovna příjemné, ale nebylo to tolik zlé. Zato Seneira přes svůj prostý oděv vypadala a mluvila jako dívka zvyklá přepychu. Zřejmě ve svém dřívějším životě nezažila mnoho strádání. Já samozřejmě také ne, až donedávna.

„Třeba na ten krém jen nejsi zvyklá. Zkus ho jen trošku.“

„Jen trošku?”

„Viděla jsem následky,“ podotkla Rosie. Hlas měla mírný jako teplý vánek. „Byl na to… ošklivý pohled. Zdá se, že se černý stín tohoto dítěte bouří, když se na něj něco

natře, a bolest je pak značná.“

„ Děkuju,“ řekla Seneira.

„Ovšem připouštím, že je nepříjemná i v těch nejlepších časech.“

„Možná kdybys mě neunes-“

„ Nezachránila,” opravila ji Rosie.

„Okamžik,” řekl jsem a obrátil jsem se k Seneiře, náhle znepokojený tím, že situace vůbec nemusí být taková, jak jsem si myslel. „Říkalas, že jsi s ní dobrovolně.”

„Je to složité,” odvětila už o něco přátelštěji. „Měla jsem jisté potíže a.” zaváhala, ale pak se zlomyslným úsměvem dodala: „ Rosie mi pomohla.”

Rosie se zachmuřila. „Tak se nejmenuju. Mé jméno je Cesta trnů a -” „Žádný normální člověk se nejmenuje ,Cesta‘ něčeho,”

skočila jí Seneira do řeči, „takže buď zůstaneme u Rosie, nebo mi můžeš říct své pravé jméno.“

Argosanka otevřela ústa, jako by chtěla něco podotknout, a zase je zavřela. Nakonec to vzdala. „Řekla bych, že ,Rosie‘ je stejně dobré jméno jako každé jiné.“ Mrzutě se zašklebila na Ferius. Zjevně jí dávala za vinu svoji novou přezdívku.

„Hehe,“ zachechtal se Reichis. „Ty dvě se mi líbí. Je s nimi legrace. “

„Zkrátka,“ pokračovala Seneira, „pronásledovali mě ti blázniví Jan’Tepové, které jste viděli, a Rosie je přemohla. Pak po mně pořád šli a já věděla, že sama nepřežiju. Ona se nabídla, že mě bude chránit, jenže teď mě chce vzít tam, kam nechci jít.“

„To dítě uteklo z domova,“ vysvětlovala Rosie.

„Je mi šestnáct! Když je někomu šestnáct, neříká se, utekla‘. Říká se: „odešla‘.“

„Na to máš plné právo, ale já jdu na sever, do tvého města. Takže pokud stojíš o mou ochranu, nezbývá ti, než tam jít se mnou.“

„Okamžik,“ obrátil jsem se k Rosie. „Pokud Seneira nechce jít do svého města, proč tam míříš ty?“

Odpověděla mi Seneira. Ta trocha sympatií, které jsem si u ní získal tím, že jsem dal najevo starost, jestli není náhodou zajatec, byla zjevně pryč. „Jsi vážně tak natvrdlý?

Nejsem ani Jan’Tepka, ani studentka magie, ale nějak se mi povedlo dostat černý stín.“ Ukázala na Rosie a Ferius:

„Tyhle dvě podivínky jsou Argosanky, což znamená, že jakmile se ve světě stane něco zvláštního, pocítí palčivou potřebu vypravit se tam a namalovat o tom kartu. Zjevně si myslí, že ta znamení dávají nějaký smysl.“

„ Dávají smysl,“ tvrdila Rosie.

„ Mohla by,“ mínila Ferius.

Obě dvě si vyměnily pohledy, které vypadaly významně, ale mně neříkaly nic. Bylo zřejmé, že toho vím o Argosanech stejně málo jako o celém světě mimo můj domov.

Jelikož jsem měl dost Seneiřina pohrdání, rozhodl jsem se změnit téma. Ferius tvrdí, že dobrý způsob, jak si lidi naklonit, je nechat je mluvit o sobě. Já vím - mně to také nedává smysl. Neměli by lidé raději slyšet o vašich kladných vlastnostech, aby si na vás utvořili příznivý názor? Jelikož se ale její přístup k lidem zpravidla ukázal jako správný, zeptal jsem se Seneiry: „Když nestuduješ na mágyni, co tedy studuješ?“

Trvalo pár vteřin, než odpověděla, a jakmile to udělala, pochopil jsem její váhání. „Budu diplomatkou.“

Trvalo dlouho, než se Reichis přestal smát.

11-Tvář v písku

Celý další týden jsme se vyhýbali obydleným místům, jak jen to bylo možné. Přestože jsme se Seneirou zakrývali svá znamení, přestože nás nepotkala žádná nepříjemnost, přece se zdálo, že lidé, s nimiž jsme se setkávali, na nás hledí s jistým podezřením. Zdálo se, že nějak podvědomě vycítili přítomnost černého stínu, jako když vám vánek zježí chloupky na krku.

To, že jsme se vyhýbali městům, mi vyhovovalo, jelikož jsem poslední dobou nevycházel moc dobře s neznámými lidmi. Jediný problém byl, že to znamenalo každý den nocovat v poušti, a příznivé dojmy z tohoto nového zážitku velice rychle vyprchaly. Vadila mi tvrdá zem, chladné počasí, občasné písečné bouře a pocit, že jsem vydán napospas drsnému a veskrze nepřátelskému světu. Hodně mě také zlobilo, že Seneira - kterou jsem měl pořád za rozmazlenou princezničku - zřejmě snášela venkovní podmínky lépe než já.

„Už zase civíš,“ promluvila ze svého místa u ohně, kde ležela na pokrývkách. Ani se neobtěžovala alespoň otevřít oči. Jak to ta holka dělá?

„Promiň,“ řekl jsem.

„Ty, Kellene,“ zaprskal Reichis, „zeptej se jí, jestli -“

„Nezačínej zas.“

Přítomnost dívky v mém věku - a obzvlášť mé ostýchavé chování vůči ní - se pro kočkoveverčáka staly nekonečným zdrojem zábavy. Navrhoval nejrůznější složité namlouvací rituály, které jsem měl Seneiře předvádět, a ujišťoval mě, že je praktikují vyspělé kultury po celém světě. Bylo mi jasné, že si je vymýšlí sám. Když jsem mu připomněl, že už existuje dívka, o kterou mám vážný zájem, upozornil mě na oplátku, že mé naděje, že ještě někdy ve svém takřka nepochybně krátkém životě Nephenii spatřím, jsou velice chabé, až nulové.

„Je s tebou ještě větší nuda než obvykle,“ prohlásil, seskočil mi z ramene a zamířil do tmy. „Jdu si něco zavraždit.”

„Říká se ulovit.”

„Ne tomu, jak to dělám já.”

Ulehl jsem, už potřetí za tu noc, a pokoušel jsem se usnout. Stačila minuta převalování, abych zjistil, že se mi to nepodaří. Nebyla to tvrdá země ani chladná noc, ale neustávající nepříjemné šimrání v zadní části lebky, co mě nepřestávalo znepokojovat. Od té doby, co mi hedvábný mág ukázal kouzelný zatykač, jsem nedokázal zavřít oči, aniž bych musel myslet na to, kdo po mně asi půjde příště.

Co hůř, teď, ve společnosti Rosie a Seneiry, jsem se nemohl se svými obavami svěřit Ferius. Dřív, když jsem nemohl spát, mi Ferius vyprávěla nějaký příběh nebo mi ukázala nějakou rostlinu či hmyz a vysvětlovala mi, proč se vyskytují zrovna na tom místě a právě v té době. Teď ale trávila každou noc s Rosie nad kartami a sotva přitom pronesla slovo. Dokonce i to mě znervózňovalo.

Nakonec jsem si za bezesných nocí zvykl chodit na procházky do pouště. Písek v tomto kraji měl převážně modrou barvu, což vyvolávalo dojem, jako bych kráčel po mořské hladině. Líbilo se mi to - v jisté vzdálenosti od

ohně vánek pohyboval pískem, jako by se všude kolem mě čeřily vlnky. Když jsem se díval dostatečně dlouho, mohl jsem si představovat obrázky v písku: zvířata, lodě, tváře…

Objevovaly se na pár vteřin a pak je vítr opět odvál, aby se vzápětí objevily jiné. Někdy, když byl vánek zvláště mírný, obrazy zůstávaly a tváře takřka ožívaly, oči se otvíraly, rty se pohybovaly.

Tvář, kterou jsem na svých procházkách vídal nejčastěji, patřila mé sestře Shalle. Někdy, když jsem přimhouřil oči, jsem ji viděl naprosto zřetelně, jako kdyby sem vítr až z jan’tepské země přivál miliony zrnek, aby z nich tady složil obraz její tváře se soustředěným pohledem a obvyklým zachmuřeným výrazem, kterým mi dávala najevo, že jsem ji zase v něčem zklamal. Celé to samozřejmě bylo jen mámení smyslů: chabý svit hvězd a měsíce odrážející se v písku ve mně mohl vyvolat představy čehokoli a kohokoli, pokud jsem byl dost unavený. Přesto jsem se nedokázal v duchu netázat, co by mi asi má sestra řekla, kdyby tu byla.

Ukázalo se, že o odpovědi nebylo třeba spekulovat.

„No konečně,“ řekl Shallin obraz mihotající se v písku pod mýma nohama. „Už jsem myslela, že na to nikdy nepřijdeš.”

12-Podivný posel

Rychle jsem uvážil všechna možná vysvětlení mého přeludu. Další hedvábný mág? Nepravděpodobné - zde v pohraničí se jich nemohlo potulovat tolik. Kromě toho už jsem měl zkušenost, jaké to je, mít je v hlavě, a byl jsem si docela jistý, že bych ten pocit poznal. Jistě, mohl jsem zešílet, což by byla přirozená reakce na situaci, kdy se vás někdo znovu a znovu pokouší zabít. Zdálo se mi ale, že to by bylo příliš snadné.

Byla tu samozřejmě ještě třetí možnost, ale ta byla ještě děsivější.

„To jsem já, hlupáku,” řekla Shalla a zrnka písku se pohnula a zkřivila její rty do lehkého úšklebku.

„Jak…? Jak to děláš, Shallo?”

Úsměv se rozšířil a byl teď ještě samolibější. „Dobré, ne? Vynalezla jsem to kouzlo sama. Tedy, jisté pokusy tu samozřejmě byly už dříve, ale určitě jsem první čarodějka, které se úspěšně podařilo přenést svůj obraz na tak velkou vzdálenost.”

Když jsem byl ještě zasvěcencem, býval jsem opravdu dobrý student teorie magie, a tak jsem se bezděčně pokoušel představit si, jak to dělá. Nejprve mě napadlo, že její hlas slyším díky tomu, že použila hedvábnou magii, aby její slova pronikla do mé mysli. Hedvábná kouzla však velice špatně účinkují na větší vzdálenosti a kromě toho Shallin hlas zněl spíš jako šepot. „Dechová magie,” řekl jsem nakonec. „Využíváš větru, aby donesl tvůj obraz a hlas až ke mně.”

Tvář v písku přikývla. „Dechová magie a trocha písečné kvůli času, samozřejmě. Jinak by každý náš rozhovor probíhal s dlouhými odmlkami, a to by bylo otravné. Nejtěžší bylo tě najít. Naštěstí jsem objevila na tátově pracovním stole trochu tvojí zaschlé krve, takže jsem mohla kouzlo vyslat přímo k tobě.“

Její lhostejná zmínka o nedávných událostech, kdy mě vlastní rodiče přivázali ke stolu a blokovali mi jeden pásek za druhým, čímž mi navždy zamezili přístup k pěti ze šesti forem magie, mi připomněla jeden z důvodů, proč jsem odešel z domova. „Co ode mě chceš, Shallo?” „Nebuď takový. Trvalo mi věčnost, než se mi povedlo tohle kouzlo uskutečnit. Ukazuje se, že musí vát příznivý vítr, takže vůbec nevím, jak často ho budu moct využívat.“

„Tak proč se s tím vůbec obtěžuješ?”

Písek se opět zavlnil a sestřin obraz nabyl podivně uraženého výrazu. „Mám o tebe strach, Kellene. Potřebuju vědět, že jsi v pořádku.”

„Mám se dobře.”

Vtom se zdvihl vítr a Shallin hlas zazněl rozzlobeně. „Nemáš! Máma se láduje lektvary, aby tě mohla hledat pomocí křišťálové koule - věděls to? Viděla, jak tě zmlátil ten kluk. Celé hodiny probrečela a vyhrožovala, že odejde, jestli se táta za tebou nevypraví a nepřivede tě domů.”

„A co na to sám veliký a vznešený Ke’heops?“

Odmlčela se a v novém poryvu větru se obraz začal ztrácet. Myslel jsem si, že kouzlo bylo porušeno, ale za okamžik se zrnka písku opět složila. „Dobře víš, že teď si nemůže dovolit odjet, Kellene. Rada ho pořád ještě nezvolila klanovým knížetem. Musí být opatrný a trpělivě čekat, dokud ostatní lordi mágové konečně nevrátí našemu rodu důstojnost a moc, kterou si zaslouží.“

„Tak to mu přeju hodně štěstí,“ řekl jsem a dobře jsem si uvědomoval, že to Shallu rozhněvá. Můj lid na štěstí nevěří.

Písek, který tvořil její obočí, se nadzvedl. „To už ti na nás ani trochu nezáleží? Ani ses nezeptal, jak se nám daří. Ra’meth je stále naživu, víš. Je slabý, ale pořád má v radě dost přátel. Tennat a jeho bratři přísahali, že tě zabijí stejně jako každého, kdo ti pomáhal. “

„Co Nephenie…“ Neměl jsem v úmyslu vyslovit její jméno nahlas, ale teď už jsem se musel zeptat. „Je v pořádku?“

Shalla dlouho váhala s odpovědí a věděl jsem, že přemýšlí, jak bych se asi zachoval, kdyby mi ji odepřela. Ale má sestra není ani zdaleka tak krutá, jak s oblibou předstírá. „Myška se má dobře. Jmenuje se teď Neph’arie, vzpomínáš?”

Neph’arie. Úplně jsem zapomněl, že po úspěšně složených zkouškách obdržela čarodějnické jméno. Mohla pak začít nový život, postarat se o matku a vymanit se z vlivu otce.

Doufám, že dojdeš svého štěstí, Neph, i kdyby to nikdy nemělo být se mnou.

Shalla musela postřehnout, co k Neph’arii cítím. „Tráví teď hodně času s Pan’erathem, víš.“

„S Panem?” Panahsi býval můj nejlepší přítel - vlastně můj jediný přítel. Všechno se ale změnilo, když jsem se postavil na stranu Ferius a odhalil pravdu o našem lidu. Jan’tepové neodpouštějí zradu snadno. Panahsi pro mě byl skoro jako bratr, teď však byl Pan’erath: loajální jan’tepský mág, zatímco já byl zrádce.

„Jeho rodina je teď mocnější než dřív a jeho babička nabídla… Neph’arii a její matce ochranu výměnou za to,  že se jejich rody spojí.”

„Chceš tím říct, že se Nephenie provdá za Pana?”

Obraz v písku přikývl. „Tak do roka. pokud s tím něco neuděláš.” Její tichý šepot zněl nyní skoro prosebně. „Vrať se domů, Kellene. Tam v pohraničí nejsi v bezpečí. Vrať se a služ svému lidu, abychom tě mohli chránit.“

Málem jsem se rozesmál. „Chránit mě? Jak mě asi ,můj lid‘ chce chránit, když na mě někdo ze shromáždění lordů mágů vydal kouzelný zatykač?“

„Cože? To není možné. Nikdo by -“

„Viděl jsem ten zatykač na vlastní oči, Shallo.“

„To by znamenalo…“ Zdálo se, že se obraz v písku zachvěl.

„Zjistím, co se děje, Kellene, slibuju. Jestli to udělal Ra’meth nebo někdo z jeho spojenců, porušil tím výnos rady zaka-zující sváry mezi našimi rody. Za to ho vyloučí z rady.“ Na rtech jí zahrál lehký úsměv. „Pokud to budu moct dokázat, celá jeho rodina bude vykázána z jan’tepského území.“

„Shallo, hlavně neproveď žádnou hloupost. Ra’meth je nebezpečný. Kdyby zjistil, že strkáš nos do jeho záležitostí, mohl by -“

Pohrdavě odfrkla a zrnka písku se zdvihla ze země jako nadnášená vánkem. „Ra’metha se nebojím, Kellene. Koneckonců, ty jsi ho porazil, ne?“

Obraz Shally nečekal na odpověď a zmizel. Zůstal jsem sám jako někdo, komu přeskočilo a hovoří k prázdné pustině.

13-Hlasy

Když jsem se vrátil do tábora, Ferius s Rosie byly stále za-brány do svých karet. Reichis byl na lovu - nebo vraždit, jak tomu rád říkal. Seneira byla pryč.

„Kde je?“ zeptal jsem se Argosanek.

Ferius vzhlédla od karet. „Ona tu není?“

Začala vstávat, ale Rosie jí položila ruku na rameno.

„To dítě je někdy raději samo, když trpí záchvaty, které se pravidelně opakují s příchodem noci.“

„Záchvaty?“ zeptal jsem se Rosie nechápavě. „Jakými záchvaty?“

Rosie naklonila hlavu a pohlédla na mě. „Ty snad nikdy netrpíš příznaky černého stínu?“

Samozřejmě, že jsem jimi trpěl, ale jenom občas, možná jednou za měsíc nebo když jsem se hodně rozčílil - ale určitě ne každou noc!

„Nech ji být,“ varovala Rosie. „Tohle musí překonat sama.“

Argosané považují strádání v osamocení za něco běžného, ušlechtilého, ale já jsem pomyšlení na to, že mám černý stín, nesnášel. Ta bolest a ty hrůzné vidiny, které se mi náhle zjevovaly… Poslední, co jsem si při projevech nemoci přál, bylo být sám.

„Jen jdi, chlapče,“ řekla Ferius a významně pohlédla na Rosie, než mě mohla zastavit. „Udělej, co považuješ za nejlepší.“

Rozběhl jsem se k ohni a sledoval Seneiřinu stopu, která vedla k několika osamělým pouštním stromům, až jsem konečně uslyšel ve tmě její dech. „Seneiro?“

„Jdi pryč,“ řekla ochraptělým hlasem, jako kdyby celé hodiny hlasitě křičela, i když v tom případě bych ji musel slyšet.

„Chci ti jen pomoct.“

„Jak?“ zeptala se. „Umíš snad ty záchvaty zahnat? Umíš vyléčit černý stín? Umíš udělat něco, aby mě ta znamení přestala bolet, aspoň trochu?“

Rozeznal jsem obrysy její postavy schoulené u stromu a pomalu se k ní blížil. „Půjdu, jestli si to přeješ, ale není nutné, abys to trápení prožívala sama. Proč nejdeš k ohni, kde je teplo? “

„Nechci, aby to někdo viděl,“ řekla.

„Viděl co?“

Byl jsem už dost blízko, abych, když se ke mně otočila, uviděl v matném svitu měsíce její tvář. Znamení černého stínu kolem jejích očí se vzdouvala a vlnila, jako by ožila.

Přes všechny dobré úmysly jsem měl co dělat, abych zděšeně necouvl. Měl jsem tu nemoc déle než Seneira, ale ani při nejhorších záchvatech jsem nikdy necítil, že by se má znamení takhle kroutila a převracela. Co hůř, viděl jsem, že její znamení se zvětšila, byla o kousíček delší a šířila se jí dál kolem pravého oka. Řekla nám, že poprvé se u ní černý stín objevil před měsícem, přesto u ní nemoc postupovala mnohem rychleji než u mě.

„Bolí to, Kellene,“ řekla. „Proč to tak strašně bolí?“

Ovládl jsem se a poklekl jsem u ní. V rukou svírala malý oválný předmět na tenkém stříbrném řetízku. „To je talisman?“

Zavrtěla hlavou, stiskla malý knoflík nahoře a předmět otevřela. Pak mi ho podala. Musel jsem předmět podržet na měsíčním světle, abych viděl, že obsahuje miniaturní obrázek malého chlapce. Jeho rysy měly tolik společného se Seneiřinými, že jsem uhodl, že to musí být její mladší bratr. „Tyne šetřil každý peníz, který dostal, aby pro mě ten medailon mohl nechat udělat,“ řekla. „Teď někdy mu bude sedm. Slíbila jsem mu, že mu k narozeninám nechám udělat taky takový s mým obrázkem, abychom mohli… Teď už na tom nesejde, když jsem pryč.“

Vrátil jsem jí medailon a posadil se vedle ní. „Jak dlouho ta bolest trvá?“ Zavěsila si medailon na krk. „Je to pokaždé jiné. Někdy jenom pár vteřin, jindy celé hodiny.“

„Bodavá bolest?“ chtěl jsem vědět. „Jako kdyby ti něco hořelo v oku?“

Přikývla, ale vypadala nejistě. „Je to. Těžko se to popisuje. Je to, jako kdyby mi někdo kapal na kůži kyselinu, nejvíc ale bolí to, co cítím v hlavě.“

„Vidiny?“ Nejhorší pro mě byly hrůzné představy, které se mě zmocňovaly pokaždé, když jsem měl záchvat - když celý svět a každý v něm zošklivěl a zesurověl. Tehdy jsem v lidech viděl jen to nejhorší.

„Slyším hlasy,“ svěřila se Seneira. „Říkají mi hrozné věci, Kellene. Slyším, jak se mi vysmívají a vyhrožují, že

mě můžou přinutit udělat všechno, co budou chtít. Je to jako… Je to jako…“

„Jako když ti ďábel slibuje, že tě jednoho dne ovládne celou?“

Přikývla a pohlédla na mě, jako by očekávala, že řeknu něco utěšujícího. Když jsem to neudělal, rozplakala se.

V rozpacích jsem ji vzal za ruku. „To bude -“

„Prosím tě, mlč,“ přerušila mě. „Nelži mi.“ Pohlédla mezi stromy směrem, kde ve tmě blikotala bludička našeho ohně. „Ty Argosanky se chovají, jako kdyby všechno bylo. jako kdybych se s tím zkrátka měla smířit jako se vším, co mě v životě potká. Já ale nemůžu. Nemůžu předstírat, že jsem s tím smířená, když v hloubi duše cítím, že nejsem. Musím se tomu bránit.“

V Seneiřině hlase znělo odhodlání, které jsem chtě nechtě musel obdivovat. Opřel jsem se o strom a stále jsem přitom držel její ruku ve své. „Černý stín je hnusný,“ připustil jsem. „Když přijdou ty záchvaty. je to snad ta nejhorší věc na světě. Nenech si od nikoho namluvit něco jiného.“

„Co děláš ty, když to na tebe přijde?“

Pokrčil jsem rameny. „Ze všech sil se snažím ty vidiny nevnímat a čekám, až bolest přejde.“

Otevřela ústa, jako by chtěla promluvit, ale náhle se ohnula v pase, jako by ji někdo udeřil do břicha. „Ach, bohové písku a nebe, už je to tu zas! Zastav to!“

„Seneiro,“ řekl jsem a snažil jsem se, aby můj hlas zněl co nejklidněji, „jenom se na mě podívej, ano? Dívej se na mě.“

Pohlédla na mě a já s hrůzou uviděl, že se její znamení opět dala do pohybu. Zelená barva jejích očí zmizela a na-hradila ji černá. „Slyším je, Kellene. Oni mi říkají… ten jejich smích. Prosím, udělej něco, ať přestanou!”

„Nevšímej si jich, ano? Nejsou skuteční. Snaž se myslet na něco hezkého. Mysli na bratra, na lidi, které máš ráda,

na místa, kde jsi nejraději trávila čas.“

Pevně zavřela oči a já skoro slyšel, jak skřípe zuby. Ze rtů jí unikalo tiché sténání, které se pozvolna měnilo ve jména. „Tyne… Otec. Revian. Akademie.”

Opakovala ta jména znovu a znovu a tiskla mi ruku tak pevně, až jsem cítil, jak se mi kosti tlačí jedna na druhou. Nehty mi přitom zarývala do dlaně. Přinutil jsem se nevykroutit ruku z jejího sevření. „Jsem u tebe,“ řekl jsem a znělo mi to obzvlášť zbytečně, ale nějaký účinek to nejspíš mělo, protože po několika vteřinách Seneira otevřela oči a pohlédla na mě. Znamení kolem očí se přestala pohybovat a duhovky měla opět zelené.

„Děkuju ti… Kellene.“

Po další minutě se zdálo, že bolest polevila a hlasy ustaly,

aby se po chvíli vše opět vrátilo. To celé trvalo asi hodinu.

Někdy tehdy mi řekla: „Počkáš tu se mnou? Ještě chvilku?“

Způsob, jakým to řekla. Jako by se veškeré její síly pomalu vyčerpávaly pod náporem bolesti a zmaru a veškerá odvaha ji opouštěla vlivem strašlivých hlasů, které ji trýznily.

Cítil jsem, jak jí tělo opět ztuhlo, když začal nový záchvat, a pohlédl jsem přes pustinu k východu v naději, že zahlédnu na obzoru první záblesk nastávajícího jitra, ale uviděl jsem jen černou tmu. Do svítání zbývaly celé hodiny.

„Počkám s tebou,“ slíbil jsem, „dokud to neskončí.“

Po chvíli se Seneira natáhla vedle mě a usnula. Chvěla se zimou a byla tak vyčerpaná, že jsem neměl to srdce probudit ji a odvést zpět do tábora. Nakonec jsem ji tam odnesl, což nebylo právě snadné - ne že by byla moc těžká, ale celoživotní studium magie ze mě neudělalo kdovíjakého siláka.

Byl jsem proto vděčný Rosie, která nás uviděla přicházet, přišla nám naproti a zbytek cesty ji nesla místo mě.

„Kůži má chladnou,“ konstatovala Argosanka, když ji u ohně ukládala na přikrývky. „Soudím z toho, že dnešní záchvat byl nejspíš výrazný.“

„ ,Výrazný‘? “ žasl jsem. „Tak tomu říkáš? Ten černý stín ji mučí!“ „Rosie nechtěla, aby to znělo bezcitně,“ ozvala se Ferius a poklekla u Seneiry, aby ji prohlédla. „Ona už taková prostě je. Cesta trnů a růží si na nějaký sentiment moc nepotrpí.“

Druhá Argosanka přimhouřila oči. „A ani si nemyslím, že její onemocnění dává nějaký důvod k sentimentalitě. Nebo si myslíš, že pohádky na dobrou noc, popřípadě ukolébavky, zmenší utrpení toho děvčete?“

Ferius odhrnula Seneiře z obličeje zpocené rozcuchané vlasy. „Ale neuškodí. “

„Rudý křik nebyl vymýcen tvými hezkými řečičkami ani dobrým srdcem, sestro. Pro postižené morem je lepší milosrdná smrt než tvoje marné pokusy utěšit je.“

Oči Ferius se zlověstně zablýskly v záři ohně, když je upřela na druhou Argosanku. „Tohle není rudý křik, Rosie, takže mlč.“ Druhá žena se však nedala zastrašit. „Tím tvým rozmazlováním jenom zbavuješ mou svěřenkyni odvahy. Pokud je její nemoc nějakou novou formou magického moru, pak se musíme připravit na nevyhnutelné a já se obávám, že ti chybí -“

Ze tmy se vynořil Reichis. Očichal Seneiru, pak pohlédl na obě Argosanky a zasyčel na ně.

„Reichisi?“

„Ta holka jen dělá, že spí,“ zavrčel. „Je vyděšená a ty dvě to jen zhoršují. “

Jedině já jsem rozuměl tomu, co říká, ale Ferius si povšimla mého výrazu a vzápětí vše pochopila. „Brzy bude

ráno. Nejlíp uděláme, když se trochu prospíme a uvidíme, co přinese zítřek.“

Rosie uznala, že má pravdu, ale ještě než se odebrala na své lože, podotkla: „Argosan následuje vítr, ať vane kamkoli, sestro, ale vždy má na paměti, že cesta hromu mu kráčí v patách.“

Reichis se za ní zlostně díval. „Až se jednou nebude koukat, vybílím jí ten její ranec dočista.“

Pohlédl jsem na Seneiru. Oči měla stále pevně zavřené, ale viděl jsem, že se jí po tvářích koulejí slzy. Usilovně jsem se snažil přijít na něco, čím bych ji utěšil, když vtom mě překvapil Reichis. Přitulil se jí ke krku a zahříval ji.

Nikdy jsem u Reichise nezažil, že by se choval takhle ochranářsky vůči jiné lidské bytosti… vlastně se tak nechoval vůči žádné lidské bytosti, protože většinu času se neobtěžoval chránit ani mě. Ale já jsem mu ten instinkt nezazlíval - naopak, sdílel jsem ho. Seneira nebyla čarodějka, dokonce ani nepocházela z mého lidu, a přesto ji černý stín sužoval mnohem víc než mě.

Dělo se tu něco zlého. Reichis to poznal, a i když předstíral, že ji nemá rád, cítil nutkání ji chránit.

Myslím, že jsem to cítil stejně.

Seneiřiny oči zůstaly zavřené, ale její ruka se posunula výš a něžně se Reichisovi probírala v kožichu.

„Aby bylo jasno, Kellene,“ řekl ještě kočkoveverčák, než také zavřel oči, „zkus mě někdy pohladit ty a ukousnu ti ruku.“

14-Teleidos

Do rána Ferius s Rosie zjevně dospěly k nějaké dohodě ohledně sledování větrů, vánků nebo nějakého jiného argosanského nesmyslu, protože na další cestě do města Teleidos se k sobě chovaly výrazně přátelštěji. Byl jsem rád, že napětí mezi nimi opadlo, ale jedna věc mě nepřestávala znepokojovat. Úmyslně jsem se svým koněm zaostal za ostatními a počkal, až se ke mně Ferius připojí.

„Něco tě trápí, chlapče?“ zeptala se.

„Jestli si Rosie myslí, že by se v případě Seneiry mohlo jednat o nějakou epidemii,“ začal jsem tiše, „proč se potom vracíme do jejího města? Neměli bychom ji raději držet dál od osídlených oblastí?“

„Zaprvé, nikdo z nás přesně neví, co té dívce je, takže se nenech vytáčet Rosiiným popichováním. Zadruhé, magický mor se nešíří vzduchem nebo stykem s nemocnými jako jiné choroby. A zatřetí, jestli sis toho nevšiml, nedovolujeme jí přijít k nikomu, kdo už nebyl poznamenaný -“ šibalsky na mě zamrkala - „ moc blízko.“

Rozhodl jsem se předstírat, že nevím, o čem mluví.

Reichis se po kočkoveverčím způsobu vítězně zasmál.

„Vidíš? Nejsem jediný, kdo si všiml, že -“

„Co je to ten ,rudý křik‘?“ zeptal jsem se Ferius. „Ty a Rosie pořád -“

„Rudý křik je dávná historie, chlapče,“ odvětila a pobídla svého koně, aby se dostala přede mě. „Nech ho spát tam, kam patří.“

Nic víc jsem z ní o magickém moru a o tom, proč působí Argosanům takové starosti, nedostal. Stačil jediný Rosiin pohled, abych se ujistil, že ani od ní se vysvětlení nedočkám.

Seneira vypadala lépe než předešlou noc, ale o tom, co se stalo, nemluvila. Udržovali jsme mezi sebou jakýsi zdvořilý odstup, což bylo zvláštní, když jsme spolu strávili celé hodiny ruku v ruce, zatímco ona bojovala se záchvaty. Pochopil jsem však jedno: s černým stínem se dá žít jen tak, že předstíráte, že neexistuje, kromě situací, kdy nemáte na vybranou. Bolest byla zlá, ale jak říkala Seneira, byly to hlasy - nebo v mém případě vidiny -, z kterých vám bylo zle i potom, co bolest odezněla. Pokud ale s námi Seneira nechtěla hovořit o svém stavu, s o to větším nadšením se pustila do výkladu o Sedmi píscích.

„Daromanská říše vybudovala tuhle pouštní silnici před více než dvěma stoletími,” vysvětlovala. „Ne proto, aby se mohla zmocnit pohraničí, chápete - ale čistě proto, aby se jim, kdyby nebylo vyhnutí, šlo lépe do války proti některé ze zemí na druhé straně.”

„Proč jednoduše nepřipojili Sedm písků ke své říši?”

zajímal jsem se.

„Protože si nechtěli přidělávat starosti,” rozhodila rukama. „Proč na sebe brát břemeno odpovědnosti za správu nějakého státu, který stejně politicky ovládáš?”

„Nevěděl jsem, že pohraničí je stát,” podotkl jsem.

Ukázalo se, že to byla chyba. Dokonce i Reichis zavětřil ve vzduchu a řekl: „Myslím, že teď jsi ji naštval, Kellene.”

„Sedm písků je stát,” prohlásila Seneira. „To, že ho velmoci považují za zemi nikoho, aby se navzájem každý den nevraždily, neznamená, že nemáme stát.”

Rosie zajela se svým koněm vedle mě. „Daromanští generálové, berabesqští vezíři a jan’tepská klanová knížata spoléhají na to, že Sedm písků zůstane bez vlády,“ vysvětlovala. „Pomáhá to zachovat mír mezi jejich třemi národy, když mají tohle území mezi sebou a udržují ho slabé, aby nepředstavovalo hrozbu pro nikoho.“

„To není jediný důvod,“ řekla Seneira zlostně. „Berabesqové využívají naše občany jako prostředníky pro výměnu zboží mezi nimi, Daromany a Jan’Tepy, aby nikdy nemuseli podat ruku ,nevěřícím‘, které přísahali zničit; daromanská šlechta si zase najímá hornické cechy, aby pro ni v horských oblastech dolovaly zlato, stříbro a železnou rudu, aniž by se musela starat o lidi, kteří tam žijí; Jan’Tepové…“ pohlédla na mě. „Kdo ví, co tvůj lid vlastně chce, Kellene, ale ať je to cokoli, ujišťuju tě, že si to vezme, aniž by nám za to něco poskytl.“

Odjela dopředu a zanechala mě s pocitem viny, že jsem jaksi odpovědný za zločiny, kterých se dopustila má země, ačkoli si mě její obyvatelé až na pár výjimek přáli vidět mrtvého.

Když byla z doslechu, Rosie mi tiše řekla: „Jelikož jsem s tou osobou strávila delší čas, dovol, abych ti sdělila, že je množství témat, která mohou zavést hovor nežádoucím směrem. Navrhuju, abys otázku Sedmi písků odložil stranou.”

Bez legrace. Když mi Seneira řekla, že je studentka, usuzoval jsem, že se bude jednat o nějakou vesnickou školu, jakou byste nejspíš očekávali v krajině Sedmi písků: malou, chudou a s nedovzdělaným učitelem. Akademii jsem opravdu nečekal.

Jako mladý jan’tepský zasvěcenec jsem slýchal nejasné zvěsti o univerzitě, která vyrostla uprostřed pohraničí. Každé dva roky projížděli naší zemí její představitelé a sháněli pro ni studenty. Mezi rodinami mého klanu však mnoho štěstí neudělali: kdo by chtěl studovat na škole, která nevyučovala magii? Takže pro mě nebyl Teleidos nic víc než tečka na mapě až do onoho odpoledne, kdy jsme vjeli do údolí zavlažovaného širokou řekou a já poprvé spatřil nevelké, ale hezké město, které se třpytilo v poušti jako diamant.

Většina městeček v pohraničí se skládala z pár ošumělých přízemních domků, které se tísnily podél prašných ulic plných výmolů. Obchody a vily v Teleidosu byly naopak postaveny z ohlazeného bílého pískovce, který zářil modrými a bronzovými odstíny. Tyčily se do výšky až deseti metrů a byly skutečnou ozdobou širokých tříd, které tvořily soustředné kruhy kolem centra města. Napočítal jsem osm bulvárů sbíhajících se od okraje města do jeho středu, kde stála desítka impozantních staveb, které mohly být paláci nebo správními budovami. Obklopovaly jako stráže vysokánskou věž, nejvyšší, jakou jsem kdy viděl.

„Akademie,“ řekla Seneira s nábožnou úctou.

I na mě udělal ten pohled velký dojem. „Musí být aspoň třicet metrů vysoká.“ Ferius zasykla. „Chlapče, ta věž je přes sto metrů vysoká.

U základny měří na šířku skoro padesát metrů.“

Sto metrů. „Jak mohli postavit něco tak vysokého?“ podivil jsem se.

„Stejně jako stavíte svoje paláce vy: utratili spoustu peněz. Ale správná otázka, kterou jsi měl položit, zní: proč někdo staví něco tak úžasného.“

„Dobře. Proč tedy?“

„Protože je blázen umanutý zanechat světu svůj odkaz.“

Ferius opět pobídla koně do pomalé chůze, takže neviděla zuřivý pohled, kterým ji počastovala Seneira. „Akademie je jedním z těch velkých nápadů, které si lidé někdy vezmou do hlavy,“ vysvětlovala Ferius za jízdy. „Pošetilec, který ji založil, utratil všechen majetek, aby sem přitáhl nejslavnější učitele světadílu. Proto tu jsou všechny ty bohaté děti z ciziny. V Darome, v Gitabrii, dokonce i za vodou v cehadských zemích každý ví, že když chceš mít z potomka jednou velké zvíře, musíš ho poslat sem na Akademii.”

„Ty Akademii zlehčuješ,” ozvala se Seneira, „ale mýlíš se. Akademie není obyčejná škola, ale idea - že lidé ze všech koutů se můžou společně učit a najít společnou řeč, že znalosti a umění jsou důležitější než zeměpis. A Beren Thrane není žádný ,pošetilec‘; je to smělý vizionář, který

věnoval všechny peníze na to, aby udělal něco důležitého a změnil svět k lepšímu.”

„Dobrá, dobrá,” řekla Ferius a zvedla ruce na znamení, že se vzdává. Potom svraštila čelo a dodala: „Není náhodou ten ,smělý vizionář‘ tvůj příbuzný?”

Seneiru ta otázka zjevně nepotěšila, přesto přiznala: „Je to můj otec.”

„Počkej,” řekl jsem. „Tvému otci patří tohle město a ty jsi utekla? Proč?”

„Nic mu nepatří. Vybudoval Akademii a během let kolem ní vyrostlo prosperující město. A proč jsem utekla, je moje věc a nikomu do toho nic není.“

„Když dostala černý stín, bála se, že to vyvolá paniku, která povede k odchodu studentů z Akademie,“ vysvětlovala Rosie. „Celoživotní dílo jejího otce by tak vzalo rychlý konec.“

Seneira se na ni zamračila.

„Mrač se, jak chceš, děvenko, ale já jsem Argosanka; jestli mě chceš rozházet, tak si uvědom, že spíš vyvedeš z míry louži vody než mě.“

Seneira se zatvářila, jako by chtěla tuto hypotézu podrobit zkoušce, ale mě najednou přepadla netušená zvědavost. „Ale kam jsi chtěla utéct?”

„Pryč.“

Rosie přeložila její břitkou odpověď. „Chtěla se dostat na jan’tepské území a najít tam nějaký lék na svoji nemoc.“

„Děkuju pěkně,“ zamumlala Seneira. „Moc mě těší, že zachováváš tajemství.” „Tajemství nejsou argosanská cesta.“

Ovšemže nejsou, pomyslel jsem si a znovu jsem v duchu přemítal, proč byla Rosie tak pevně rozhodnutá jít do Seneiřina města. Jenže mně je jasné, že právě tajemství tvoří velkou část cesty trnů a růží.

15-Návrat domů

Na údolí se pomalu snášel soumrak, když jsme jeli podél břehu řeky k městu. Reichis se mi nepřestával vrtět na zádech, sedal si hned na jedno rameno, hned na druhé, a neustále vrčel na černou hladinu a temný porost, který se vlnil ve větru. „Co tě žere?” zeptal jsem se ho.

„Bažiny,“ odvětil a vrčel na cosi v šeru.

„No a?”

„Jsou odporné. Hemží se to tam hmyzem a ve vodě na nás určitě číhají ti zatracení krokodýli.”

Nebylo mnoho zvířat, kterých se Reichis bál, ale krokodýli byli jednou z čestných výjimek. „Samé zuby a zlo,“ zabručel ještě.

Když jsme konečně dorazili k branám města, dala nám ostatním Ferius znamení, abychom čekali. Seskočila z koně a vydala se ke strážnici, aby vyjednala náš vstup za hradby. Argosané jsou překvapivě dobří v přemlouvání lidí, aby je někam vpustili. Seneira si opět zavázala oči páskou a přes hlavu si přetáhla kapuci, aby zmenšila riziko, že ji někdo pozná.

„Zná tě tady hodně lidí?“ zajímal jsem se.

„Žila jsem tu od narození a můj otec je ředitel Akademie. Co myslíš?“

Než jsem stačil vymyslet nějakou patřičně kousavou odpověď, položila mi ruku na rameno. „Omlouvám se, Kellene. Nechtěla jsem být…“

„Mrzutá? Náladová? Protivná a hnusná?“ navrhoval Reichis.

Rozhodl jsem se nevyužít jeho rad a místo toho jsem se zeptal: „Co se děje?“ Teprve tehdy mě napadlo, že černý stín nemusel být jedinou příčinou toho, proč Seneira uprchla z Teleidosu.

Dávala si načas s odpovědí a nervózně si upevňovala kapuci na hlavě, která jí beztak zakrývala skoro celý obličej.

„Cítím se tu jako doma,“ řekla nakonec, „ale ne jako ta dívka, která tu žila.“

Než jsem ji stačil vybídnout, aby mi řekla víc, ze strážnice vyšla Ferius a pokynula nám, abychom provedli koně městskými branami.

Zdálky vypadal Teleidos jako nějaký starobylý palác, pohled na jeho hladké, jakoby naleštěné stavby a pravidelně rozvržené kruhové hlavní ulice vyvolával dojem až duchovního klidu. Uvnitř však město kypělo životem: světla luceren, veselý smích, přeplněné ulice a obchody - to vše tvořilo neobyčejně pestrou směsici. Všude bylo vidět znaky bohatství a prosperity, jaké jsem od svého příchodu do pohraničí neviděl. Byly tu výčepy a taverny, ale také restaurace, v nichž podávané pokrmy nesloužily jen k tomu, aby přiměly hosty vypít víc alkoholu. Před obchody s oblečením postávali krásní mladí muži a ženy oblečení do jejich nejlepšího zboží. Řemeslníci a umělci všeho druhu předváděli své umění a jejich šikovné ruce s nástroji zpracovávaly dřevo, kámen a látky. Hloučky lidí, které je obklopovaly, obdivovaly jejich práci a nabídky kupců přicházely ještě dříve, než byl výrobek dokončen. Zdálo se, že v Teleidosu je všechno, dokonce i knihkupectví. Knihkupectví. V množném čísle. Nejpodivnější ze všeho byli ale samotní obyvatelé města. Ve většině pohraničních sídel se v noci venku vyskytovali pouze potácející se opilci nebo pochybná individua, která se vás chystala oloupit. Po elegantních ulicích Teleidosu však chodili muži a ženy, povídali si, jedli a vůbec se chovali naprosto civilizovaně. Ještě víc mě zarazilo, že mnozí z nich byli zhruba v mém věku.

„Studenti Akademie,“ vysvětlovala Seneira, když jsme vedli koně davem. Přes tenkou látku pásky viděla docela dobře, a přitom měla oči dokonale zakryté. Přesto pokaždé, když se za naší čtveřicí někdo ohlédl, sklonila Seneira hlavu a snažila se kráčet na opačné straně svého koně. Reichis stěží ovládal své vzrušení. „Podívej se na ně, Kellene! Už jsi někdy viděl tolik kořisti na jednom místě?“ Přitáhl zadní nohy pod břicho a chystal se seskočit z koně.

Popadl jsem ho za kůži na krku, což pro mě pokaždé znamenalo velké riziko, ale teď jsme si nemohli dovolit žádné výstřelky. Čelist mě stále ještě bolela jako památka na to, kdy mě naposledy dostal do potíží. „Ať tě to ani nenapadne.”

Vrhl na mě smutný, nešťastný pohled jako ubohý, nemilovaný psík vyhozený do deště. „Ani jednu kapsu? Nevzal bych celou peněženku. Jenom malý suvenýr?”

Za čtyři měsíce našeho „obchodního partnerství” jsem se poučil, že zakazovat Reichisovi krást znamenalo, že se zachová přesně opačně. Proto jsem řekl: „Počkej s tím aspoň, až budeme na cestě z města, když už mermomocí chceš, aby nás honil celý tenhle dav.”

Chvilku mi funěl do ucha a já jsem se nahrbil v očekávání ošklivého kousnutí. „Tak dobře,” řekl nakonec smířeně, „ale Argosanku okrást můžu, ne?”

Pohlédl jsem na něj. „Rosie? Jistě, jen si koleduj.”

Svaly v obličeji kočkoveverek nejsou uzpůsobeny k úsměvu, ale Reichis si v podobných situacích osvojil výraz, který při troše fantazie mohl připomínat úšklebek. Pokaždé mě z něj zamrazilo.

„Tudy,” řekla Seneira a ukázala na východ do jedné z kruhových ulic. Když jsme se vzdálili od davů a obchodů, vedla nás příčnou ulicí a zabočila do další hlavní ulice blíže k Akademii. Tato část města byla zastavěna přepychovými vilami, které, jak nám Seneira vysvětlila, byly dány do užívání mistrům z různých částí světa, kteří byli pozváni, aby vyučovali na zdejší škole.

„Kde je váš dům?“ zeptal jsem se.

Neodpověděla, jako by mě neslyšela, a kráčela dál kruhovou ulicí, až jsme došli na prostranství, kde domy stály dál od sebe, a zahnuli jsme do slepé uličky, na jejímž konci stál pěkný, ale neobvykle skromně vyhlížející jednopatrový domek.

„ Tady bydlí ředitel Akademie?“ nevěřil jsem.

Seneira přikývla. „Je to dům, ve kterém otec vyrostl, když byl Teleidos ještě malé, zchátralé městečko. Říká, že tenkrát mu to stačilo, tak proč by teď měl chtít víc?“

Reichis mi seskočil z ramene a zíral na nenápadný bílý domek. „Aha, takže je to trouba. Takových peněz a pro sebe si nechá tohle? Vsadím se, že v celém baráku nenajde-me ani kousek stříbra nebo platiny. Taková díra.“

Ferius zatím uvázala svého koně ke štíhlému stromu na kraji uličky a vytáhla ze sedlové brašny svůj vak. „Dobrá, neodkládejme šťastné rodinné shledání déle, než je nutné.“

Společně s Rosie vykročily po úzké pěšince k domu, ale Seneira váhala.

„Copak?“ zeptal jsem se.

Nepřestávala hledět na dům, ale připadala mi jako duchem nepřítomná. Překvapilo mě, když jsem ucítil, jak její ruka vklouzla do mé. „Vůbec jsem jim neřekla, že se chystám odejít. Jenom jsem nechala vzkaz na stole. Co když otec -“

„Je tvoje rodina,“ řekl jsem. „Určitě bude mít radost, že tě zase vidí.“ Tedy, předpokládal jsem, že to tak bude. V mé rodině to chodilo trochu jinak. Pak jsem si ale vzpomněl na Shallu a dodal jsem: „Mysli na mladšího bratra. Jak se jmenuje?“

„Tyne,“ řekla a zdálo se, že už jen to slovo dokázalo vyloudit na její tváři úsměv.

Vyložil jsem si to jako svolení k tomu, abych ji odtáhl k domku. „Představ si, jakou bude mít Tyne radost, že má sestru zase doma. Slibuju ti, že za pět minut potom, co projdeš těmito dveřmi, se ti bude zdát, jako bys nikdy neodešla.“

Ukázalo se, že jsem jí ten slib nikdy neměl dávat.

16-Prázdný dům

„Kde jsou všichni?“ ptala se už potřetí Seneira. Chodila z jedné potemnělé místnosti do druhé a její krok a hlas byly čím dál tím neklidnější.

Když jsme našli dům prázdný, nepřikládal jsem tomu napřed velký význam, pak jsem si ale povšiml, že Ferius a Rosie pomalu a metodicky procházejí každou část staré budovy a jejich oči pátrají po sebemenší známce něčeho neobvyklého. První zjevnou věcí byl prostřený stůl v jídelně. Reichis vyskočil nahoru a čichal k talíři s čímsi, co vypadalo jako nějaká drůbež se zeleninou. Kočkoveverčák se otočil ke mně a otevřel tlamu tak, jak to dělal pokaždé, když ucítil něco zkaženého. „Musí to tu stát nejmíň tři dny,“ prohlásil znalecky a seskočil dolů. „Takové plýtvání.“

Na podlaze, kde přistál, jsem uviděl ležet vidličku, jako kdyby někomu upadla a nikdo se neobtěžoval ji zvednout.

Někdo odsud odešel ve spěchu.

Nahoře v patře jsme uslyšeli chvatné Seneiřiny kroky, a tak jsme s Reichisem vyběhli po schodech a trochu se tam porozhlédli. Spolu se třemi pokoji, pracovnou a nevelkou knihovnou jsme tam našli i velkou, dobře vybavenou koupelnu. Za normálních okolností bych jí nevěnoval velkou pozornost - až na to, že bych si zavzpomínal, kdy jsem se naposledy pořádně vykoupal, ale pak jsem si všiml slabého odrazu měsíce za oknem na hladině vody, kterou byla naplněna zdobená měděná vana. Měla pokojovou teplotu, což bylo pochopitelné, když byla opuštěna ve stejnou dobu jako jídlo dole. Když jsem se vracel ke dveřím, zakopl jsem o dřevěnou putýnku. Převrhla se a vylila se z ní voda. To bylo zvláštní ze dvou důvodů: zaprvé byl u vany kohoutek, jímž se pouštěla voda protékající jakýmsi topeništěm na dřevo, ve kterém se voda ohřívala. Jenomže v topeništi jsem neviděl žádné dřevo ani popel, což znamenalo, že voda ve vaně nikdy nebyla horká. Zadruhé, když jsem se sehnul a sáhl do vody, která se vylila z putýnky na podlahu, všiml jsem si, jak je studená.

„Smrdí magií,“ podotkl Reichis, když k ní přičichl. Zvedl jsem putýnku a i v chabém světle jsem rozeznal piktogramy na měděných obručích, které držely dřevěné dýhy pohromadě. „Je na tom napsané ochlazovací kouzlo,“ řekl jsem a znovu jsem pohlédl na obsah vany. Seneiřin výkřik mě přiměl rozběhnout se do nej menšího ze tří pokojů. I když byl skromně zařízen, plyšová zvířátka na posteli a pár dřevěných mečů zavěšených na stěně jako trofeje mi prozradily, že tento pokoj obýval malý chlapec. Prostěradla byla zmačkaná a přikrývky rozházené po podlaze.

„Unesli je!“ řekla Seneira s pevně zaťatými pěstmi.

„Kdo?“ zajímal jsem se.

„Nevím! Otec má nepřátele, lidi, kteří nenávidí myšlenku Akademie. Musel to být někdo z nich -“

„Tvoje rodina nebyla unesena,“ řekla Rosie, když vešla do pokoje následovaná Ferius.

„To nemůžeš vědět! Ty pořád jenom -“

„Tak se přece podívej, děvče. Podívej se pořádně.“

Seneira poslechla a mě ohromilo, jak se navzdory zjevně velkému strachu o otce a bratra dokázala ovládnout.

Já bych na jejím místě lezl po zdi. Sledoval jsem její pohled a teprve teď jsem si všiml stop všude kolem. Na zemi vedle nočního stolku byl složený štos dalších prostěradel. Prostěradla na posteli nebyla jenom rozházená, byla i potřísněná něčím, co Reichis okamžitě poznal, když se přiloudal do pokoje. „Chcanky a pot,“ konstatoval a vycouval ven.

Přinutil jsem se prozkoumat ložní prádlo pozorněji a uviděl jsem přitom přibližně v polovině délky postele po obou stranách cáry látky - asi takové, které vzniknou, když osoba ležící v posteli opakovaně zarývá nehty do prostěradla. Připomnělo mi to zoufalý horečnatý reflex, který předvedla Seneira, když mi během posledního záchvatu málem rozdrtila ruku. Střípky, které si Rosie a Ferius už dávno složily dohromady, konečně zapadly na své místo.

Propocená prostěradla, rozházené přikrývky – obojí svědčilo o tom, že tu někdo trpěl horečkou. Náhradní prostěradla složená u postele znamenala, že horečka už nějaký čas trvala. Nedojedené jídlo v jídelně naznačovalo, že stav pacienta se náhle zhoršil. Představoval jsem si Seneiřina otce, jak slyší volání svého synka a vybíhá schody. Co vidí? Horečka je silnější než kdy předtím, a tak použije vědro s ochlazovacím kouzlem, naplní jím vanu studenou vodou a položí do ní syna, aby srazil teplotu. Jenže horečka neustupuje, a tak vezme chlapce do náruče a vyběhne z domu, aby přivolal pomoc. Soudě podle páchnoucího jídla v jídelně se to muselo stát nejméně před třemi dny. Zachytil jsem Seneiřin zděšený pohled a věděl jsem, že na to přišla taky - ačkoli došla ještě o krok dál. „Černý stín,“ zašeptala. „Tyne má černý stín.“

Prvním naším úkolem bylo zadržet Seneiru, aby nevyběhla z domu a nešla bratra hledat. „Otec ho odnesl do některé nemocnice,” řekla a už se řítila se schodů. „Děvče, počkej chvíli,” volala za ní Ferius, ale Seneira jako by neslyšela.

Rosie postupovala rázněji. Přehoupla se přes zábradlí schodiště a skočila na podlahu pod ním. Dopadla lehce na špičky s pokrčenými koleny. Vzápětí se vztyčila a zastoupila Seneiře cestu. „Tvoje lehkomyslné počínání ničemu neposlouží, děvenko. Naslouchej všem větrům, než -”

„Nezačínej zas s těmi argosanskými pitomostmi! Jde o mého bratra! Jestli má černý stín, pak to znamená -”

Rosie pohladila Seneiru po tváři s něhou, která byla v takovém rozporu s jejím předchozím jednáním, že mi to okamžitě připomnělo jméno, které nosila: Cesta trnů a růží. „Domýšlíš si, že je to všechno tvoje vina, a tvoje dobré a šlechetné srdce nesnese pomyšlení, že bys byla příčinou utrpení těch, které miluješ. Je to dobrá věc, mít takové srdce, ale musíš ho ještě vyztužit moudrostí a silou, jestli chceš bratrovi pomoct.“

Seneira na ni vzdorně hleděla a podle jejího výrazu jsem viděl, že v ní zápasí dva impulzy: silná nechuť nechat se poučovat proti zoufalé potřebě chránit svoji rodinu.

„Pověz mi, co mám udělat,“ řekla nakonec.

„Zaprvé musíme zjistit, kam tatínek odnesl tvého bratra,“ řekla Ferius a scházela po schodech k nám. „Obyčejná nemocnice je moc veřejná. Příliš mnoho lidí by se dozvědělo, že tvůj bratr je nemocný, a zvěst o černém stínu se šíří jako požár suchou stepí.“ Ukázala na prázdný dům.

„Jelikož to tu ještě nikdo nepodpálil, máme plné právo se domnívat, že o tvém bratrovi ještě nikdo neví.“

„Na Akademii je také lékařská fakulta.“ Seneiřina tvář se rozzářila novou nadějí. „Táta by mohl propašovat Tynea dovnitř některým ze služebních vchodů v úpatí věže a rozestavit stráže před jedním ze soukromých pokojů.“

Rosie stále váhala. „Tak komplikovaný plán by byl příliš smělý a muselo by do něj být zasvěceno mnoho lidí.“

„Nikdy jsi lidem moc nerozuměla, sestro,“ oponovala Ferius. „Když má člověk strach, chce se dostat někam, kde se cítí bezpečně, kde si myslí, že má věci pod kontrolou.”

„Dobrá, nejdřív tedy prozkoumáme nemocnici na Akademii.” Pohlédla na Seneiru. „Ty, děvče, musíš počkat tady, dokud se nevrátíme.”

Seneira přikývla, vyšla kolem Rosie ze dveří a přinutila nás ji následovat. Ferius se zasmála a protáhla se kolem ohromené Argosanky. „Co jsem ti říkala?”

17-Velká věž

Zblízka vypadala Akademie ještě mohutněji, než když jsem ji viděl poprvé přes městské hradby. Věž stála uprostřed dlážděného nádvoří osvětleného mosaznými olejovými lampami na vysokých sloupech. Ty byly rozmístěné po jeho obvodu a umožňovaly hloučkům studentů sedět na lavičkách a číst si, povídat nebo třeba jen tak hledět vzhůru a obdivovat majestátnost školní budovy.

„Je tu každou noc takhle rušno?” zajímal jsem se. Venku byla dost velká tma na to, abychom mohli vniknout do Akademie, aniž by nás někdo spatřil, ale i z přítmí, v němž jsme se krčili, jsem viděl masivními dvojitými vraty světlo a ruch uvnitř.

„Akademie se nikdy nezavírá,“ odvětila Seneira. Vzrušení v její tváři stoupalo s každým krokem, jako by její touha najít bratra potlačovala strach z toho, že by někdo mohl odhalit, že má černý stín. I když měla na očích pásku, byla tu stále otázka, zda ji někdo z jejích spolužáků nepozná.

„Neměla jsi sem chodit,“ osopila se na ni Rosie a nevšímala si varovného pohledu, který na ni vrhla Ferius.

„Kvůli tvé přítomnosti pro nás nebude snadné vniknout na lékařské oddělení nepozorovaně.”

„Opravdu?” opáčila Seneira. „A jak dlouho myslíš, že byste bloudili po věži a hledali ho beze mě? A i kdyby se vám to povedlo, proč by měl otec nebo jeho stráže věřit skupině neznámých lidí, kteří tvrdí, že znají jeho dceru?”

Rosie se mihl na obličeji zvláštní výraz. Byla to jen vteřinka, ale stačila mi, abych si byl naprosto jistý, že jsem právě odhalil jedno z tajemství, které před námi Argosanka skrývala. Málem jsem něco řekl, ale naštěstí jsem zahlédl nepatrný pohyb Feriusiny ruky a všiml jsem si, že se na mě dívá a naznačuje mi, abych mlčel. „Potřebujeme odvést jejich pozornost, to je celé,“ řekla. Poklekl jsem, abych viděl na Reichise. Jeho srst v tu chvíli zčernala, takže byl ve tmě skoro neviditelný, až na svítící oči. „No, parťáku?“

Opětoval můj pohled a poškubával licousy. Nejspíš zvažoval, má-li se pokusit ze mě něco vymámit na oplátku, ale myslím, že si uvědomil, že jsem momentálně bez peněz, jelikož se všechny moje mince přemístily k němu.

„Jaké odvedení pozornosti máš na mysli?“

„Dost velké, abychom se mohli dostat dovnitř bez povšimnutí, ale ne zas tak velké, aby se za námi pustilo s pochodněmi celé město. “

Věnoval mi jeden ze svých hrůzu nahánějících úšklebků. „Účinné, ale šetrné. Chápu.“

„Co říká?“ zajímala se Ferius.

Vstal jsem. „Že bychom se v této chvíli měli všichni mířit s našimi bohy.“

Reichis se oklepal a jeho srst změnila barvu z uhlově černé na ohnivě červenou se stříbřitými pruhy. S hlasitým zavrčením vyrazil vpřed, vyběhl na sloup jedné z lamp, odrazil se a snášel se na nádvoří přímo na hlavu jednoho nic netušícího studenta. „Chraňte se před krvavě rudou kočkoveverkou!“ vykřikl, jako by si neuvědomil, že mu nikdo kromě mě nerozumí, a zaryl drápy mladíkovi do šíje. „Dnes v noci toužím po lidském mase a vysaju krev každému vypelichanci, kterého chytím!“

Ubohý student se rozkřičel, jako by ho na nože brali, a snažil se Reichise shodit rukou. To se mu však nedařilo, protože kočkoveverčák neustále měnil polohu. Hlouček zvlášť odvážných studentů přispěchal chlapci na pomoc, i když skoro všichni ostatní se rozprchli před prskajícím kočkoveverčákem. Reichis skákal z jednoho zachránce na druhého, uštědřoval jim rychlá kousnutí do ucha nebo do nosu, a když všichni ječeli bolestí a leknutím, seskočil na dlažbu a zmizel ve věži. Provedl jsi to opravdu šetrně, pomyslel jsem si, když jsme ho následovali dovnitř. Ocitli jsme se v obrovské, deset metrů vysoké hale. Podél její vnitřní stěny se táhla řada malých krámků. Po obou stranách věže stoupala vzhůru dvě točitá schodiště, která se protínala v mezipatrech. Uprostřed stoupalo do výše cosi, co vypadalo jako vznášející se komnata připevněná k důmyslné soustavě závaží a kladek. Vedle stáli dva pomocníci v rukavicích určení k tomu, aby točili klikami, čímž se komnata pohybovala nahoru nebo dolů. I oni, stejně jako všichni ostatní, měli pohled upřený na Reichise, který teď šplhal po lanech a neustále vykřikoval nejrůznější výhružky, které by zněly zlověstně, kdyby jim někdo kromě mě rozuměl.

„Lékařské oddělení je pod zemí,“ sdělila nám Seneira a vedla nás jedním křídlem schodů dolů. Zaváhal jsem a ohlédl se, abych se ujistil, že je Reichis v pořádku. Většina lidí už přestala panikařit a vydávala teď obdivná jůů a áách, když kočkoveverčák předváděl nejrůznější krkolomné kousky, s pomocí osrstěných blan mezi předními a zadními tlapami se snášel od stropu a vzápětí zas hopkal po lanech vzhůru, aby mohl své představení zopakovat. Ta malá bestie si snad užívala pozornost, kterou vyvolávala.

„Kočkoveverčák to zvládne,“ prohodila Ferius a postrčila mě, abych šel dál.

Dvě patra pod zemí jsme došli k řadě dveří ozdobených stylizovaným červeným stromem.

„Tak se v tomto kraji označuje nemocnice,” vysvětlila Ferius.

Nebylo to nepodobné původnímu jan’tepskému piktogramu pro krvavou magii, až na to, že naše kouzla se používají k mučení právě tak jako k léčení.

Uvnitř jsme nalezli spleť chodeb a místností, v nichž se pohybovali muži a ženy v bílých pláštích. Všichni měli na prsou symbol červeného stromu, ale s různým počtem větví. „Počet větví označuje jejich postavení v rámci profese,“ vysvětlovala Seneira a držela se za Ferius a Rosie, aby si jí někdo nevšiml. Rychle a bez zaváhání nás vedla řadou chodeb, které byly čím dál tím méně rušné. „V tomhle křídle se nacházejí soukromé pokoje,” vysvětlovala. „Obyčejně je využívají pouze cizí hodnostáři, kteří si nepřejí, aby se o jejich onemocnění dověděla veřejnost v jejich zemích.”

Na konci úzké chodby seděl před jedním pokojem muž s těžkým obuškem na klíně. „Vypadá to, že potřebujeme znovu odvést pozornost,” řekl jsem a sáhl po špetce prášků po mých bocích. Myslel jsem si, že když způsobím výbuch, strážný bude muset opustit své stanoviště, aby zjistil, co se stalo. Při troše štěstí bychom mohli kolem něho proklouznout a vniknout do pokoje, než se vrátí. Seneira mě zarazila. „Už žádné skrývání. Už žádné hry.“

Než jí v tom někdo z nás mohl zabránit, vykročila zpoza Feriusa přímo před strážného. „Dobrý den, Haighte,“ řekla. „Chtěla bych vidět bratra.”

18-Horečka

Strážný se tvářil, jako by právě spatřil ducha, který ho přišel strašit. „Seneiro?” vyrazil ze sebe a vstal. „Mysleli jsme, že jsi -”

Přistoupila k němu a krátce ho objala. „Mám se dobře, Haighte.”

Hleděl chvíli na ni, chvíli na nás, a pak sevřel pevněji svůj obušek. „Proč máš na očích pásku, Seneiro?” zeptal se jí nedůvěřivě.

„Jen drobné problémy s očima,“ odvětila. „Musím hned za Tynem. Je tam, že?“

Haight zaváhal, ale domnívám se, že musel vědět, že se Seneira nenechá odradit. Nakonec neochotně ustoupil stranou a pátravě hleděl na Rosie, Ferius a mě, když jsme kolem něho procházeli. Nepochybně zvažoval, jaké by od koho z nás hrozilo nebezpečí, kdyby byl později nucen nás zneškodnit svým obrovským obuškem.

Za dveřmi se nacházela rozlehlá místnost, v níž panovala černá tma až na malou lampičku zavěšenou nad úzkou dětskou postýlkou. V jednom rohu, ponořený do stínu, seděl v křesle zhroucený muž.

„Tati?“ oslovila ho Seneira s malým zajíknutím, jako kdyby si nebyla jistá, jestli ho má probudit.

Postava vstala z křesla a otočila se k nám. Stál mezi námi a světlem, takže jsem nemohl rozeznat jeho rysy.

Několik vteřin jen stál jako opilec, potom se zachvěl, jako kdyby se teprve v tu chvíli probudil. „Seneiro?“ ozval se zlomeným hlasem.

Rozběhl se k ní a musela ho zachytit, aby neupadl, když ji chtěl obejmout. „Tati, je mi to tak líto,” řekla. „Nechtěla jsem -“

„Vrátila ses,” vyhrkl chraplavým šepotem jako člověk, který si žalem vykřičel všechen hlas. „Vrátila ses.“ Opakoval ta slova znovu a znovu a rukama k sobě pevně tiskl dceru s hlavou zabořenou do jejího ramene. Rosie, Ferius a já jsme zdvořile zůstali stát stranou, aby otec s dcerou mohli pokud možno důstojně sdílet svoji směs zoufalství, úlevy a žalu. Naneštěstí se od čtvercové mřížky nad našimi hlavami ozvalo hlasité škrábání, které upoutalo pozornost všech. „Hej, nechtěl by někdo otevřít tu zatracenou věc, než tady umřu na klaustrofobii?” zaprskal rozzlobeně Reichis.

„Co je to?” zeptal se Seneiřin otec a pohlédl vzhůru do korálkových očí, které svítily za mřížkou.

„To je Reichis,” vysvětlovala. „Je to Kellenův…”

Neříkej „mazlíček”. Neříkej „mazlíček”. Ó, předkové, prosím, hlavně ať neřekne „mazlíček”.

„Přítel,” dokončila rozpačitě.

Reichis pohrdavě odfrkl. „Já a přítel vypelichance. To určitě.” Zjevně se mu nechtělo čekat, až ho vysvobodíme, a nakonec se mu podařilo prostrčit tlapu mezi železným mřížovím a začal si hrát se západkou, dokud s cvaknutím neodskočila. Skočil dolů, roztáhl létací záhyby a elegantně se snesl na podlahu. Přišel k Seneiřinu otci, krátce ho očichal, vzhlédl k němu a pronesl: „Uplakánek.“ Reichis má pro truchlení jen slova pohrdání.

„To je můj otec, Beren Thrane, ředitel Akademie,“ představila ho Seneira a začala představovat nás ostatní. Sotva otevřela pusu, Beren se rozběhl k Rosie a sevřel ji v medvědím objetí, ano, zdálo se mi, že ji dokonce vyzdvihl ze země. „Vy jste to dokázala! Já… už jsem nedoufal, ale měl jsem vědět, že jestli někdo dokáže najít mou dceru, bude to Argosanka!“

Na Rosie bylo vidět, že je jí tento výlev vděčnosti velice nepříjemný, mimo jiné také proto, že si povšimla zuřivého výrazu v Seneiřině tváři. „ Najít mě? Tati, ty jsi najal Rosie, aby po mně pátrala?“

Beren se zmateně otočil k Argosance. „Rosie? Myslel jsem, že se jmenujete Cesta trnů a růží.“

„Na tom nesejde,“ řekla Seneira a zlostně hleděla na ženu, o které si dosud myslela, že ji v pohraničí potkala náhodou. „Lhala jsi mi, Rosie. Říkala jsi -“

„Nelhala jsem, děvenko. Prostě sis něco vzala do hlavy a já tě nechala, aby sis sama -“

„Nesnaž se z toho vykroutit! Tohle má být ta tvoje ,cesta vody‘ a nevyužívání jiných lidí?“

„Nenazývala bych to, že jsem ti zachránila život, ,využíváním‘,“ namítla Rosie.

Ferius mě dloubla loktem a poznamenala: „Teď víš, proč Argosané obvykle cestují sami.“

Vtom upoutal naši pozornost tichý hlas: „Senny?“

Seneira se vrhla k postýlce. V slabém světle lampičky byla vidět všechna bolest a obavy, s nimiž hleděla na mladšího bratra. Sehnula se a přitiskla ho k sobě tak pevně, že ho skoro zvedla z postele. Když ho opět uložila, košili na prsou měla mokrou potem. Přistoupili jsme blíž. Tyne vypadal docela jinak než veselý, nezbedný kluk z obrázku v Seneiřině medailonu; tváře měl bledé, skoro šedé, až na klikaté černé čáry kolem pravého oka. Ležel bezmocně na prostěradlech, nahý až na plátěné spodky. Na okamžik mě napadlo, že mu musí být zima, ale pak jsem si všiml zarudlé kůže a potu, kterým byl zbrocený. Reichis vyskočil na pelest postele u jeho hlavy. „To dítě jen hoří, Kellene.“

Chlapec natáhl ruku a chtěl Reichise pohladit, ale než se jeho prsty dotkly kočkoveverčákova kožichu, víčka se mu zavřela a ruka mu bezvládně klesla na prsa.

„Jak se to stalo?” zeptala se Seneira otce.

„Bylo to jako u tebe, zlatíčko,“ řekl, něžně zvedl synovu ruku a uložil ji v pohodlnější poloze na prostěradlo. „Jednou ráno se probudil a měl strašnou horečku. Když jsem přišel do jeho pokoje, uviděl jsem znamení kolem oka. Snažil jsem se teplotu srazit, ale bylo to každým dnem horší, až před několika dny začal křičet. Snažil jsem se ho ochladit, ale nic nepomáhalo.” Pohlédl na syna a ve tváři se mu zračila únava a děs. „Záchvaty jsou tak těžké… Vrací se znovu a znovu.”

„To nechápu,” řekla Seneira. „Já měla taky zimnici, ale za den mě přešla a. záchvaty přišly až po několika týdnech.”

Tělo chlapce se náhle zkroutilo v křeči, záda se mu prohnula, jako by mu někdo připevnil k břichu řetěz a prudce s ním trhl vzhůru. Oči se mu nepřirozeně široce otevřely a na očním bělmu se objevily černé žilky. Seneira se s výkřikem vrhla k němu a tiskla ho k posteli, zatímco on sebou házel a tloukl rukama kolem sebe. Jedna ruka mu uvázla v jejích vlasech, omotal si je kolem prstů a začal za ně škubat. Přiskočil jsem a popadl ho za ruku ve snaze znehybnit ji, aby jí nevytrhal vlasy. „Pusť ho,“ prosila Seneira a po tvářích se jí koulely slzy. „Ubližuješ mu.“

„Neubližuju,“ odporoval jsem a teprve pak jsem uviděl, jak mu pod mými prsty rudne a praská kůže. Ferius vzala kus prostěradla, rychle si s ním omotala ruku, chytila Tynea za předloktí a pevně ho držela, aniž by se mu její prsty zarývaly do masa. Pustil jsem ho a ustoupil. V následujícím okamžiku se hochovo tělo zhroutilo.

Z čela mu prýštil pot a žíly na krku mu prudce tepaly.

„Senny?“ zeptal se po chvíli. „Jsi to ty?“

Vypadalo to, že si poslední minuty vůbec nepamatuje. Seneira se nad ním sklonila. „To jsem já, prcku. Kdy už vstaneš z té postele a uklidíš si pokoj?“

„Je mi zle, Senny,“ řekl.

„To je jen nachlazení. Za pár dní budeš jako rybička a půjdeme spolu pouštět draka.“

Hochovy oči se začaly vyjasňovat, ale duhovky zůstávaly stále černé. „Odešla jsi.“

„Jenom na chvíli. Teď jsem zpátky a dohlédnu na to, aby ses uzdravil.“ Odhrnula mu mokré vlasy z čela. „Nic a nikdo nám nezabrání v tom, abychom tě vyléčili, rozumíš, prcku?“

„Odešla jsi,“ opakoval Tyne. Zavřel oči a zašeptal: „Neměla ses vracet, Senny. Přesně to chtěli.“

19-Spánek

Víc jsme té noci z Tynea nedostali, ale jeho zlověstné varování se vší pravděpodobností nebylo pouhým výplodem horečnaté mysli a nočních můr, kterým by žádné dítě nemělo být vystaveno. Přiznám se, že mě to pořádně vyděsilo.

„Jsi v pořádku, chlapče?“ starala se Ferius.

V místnosti byla jen dvě křesla a ta jsme přenechali Seneiře a jejímu otci, aby mohli sedět z obou stran Tyneova lůžka. Každý ho držel za jednu ruku a v očích, které upírali jeden na druhého, se zračila jak úleva, že jsou opět pohromadě, tak i pocit viny, který oba zjevně cítili, ale žádný z nich zaslouženě. Ferius a já jsme se posadili na podlahu a opřeli se zády o chladnou nemocniční stěnu. Nelíbilo se mi, jak se na mě moje argosanská mentorka dívá. „Proč se ptáš?”

Pokrčila rameny a potřetí během krátké chvíle si sáhla do vesty pro cigárko, aby si vzápětí uvědomila, že kouřit v takové blízkosti nemocného dítěte se nejspíš nehodí.

„Být vyděšený není žádná hanba,“ řekla. „Jsi unavený. Celé měsíce jsi nespal v pořádné posteli. Jsi štvaný vlastním lidem a zbytek světa je připraven se přidat, jakmile zjistí, že máš černý stín.“ S lehkým úsměvem ukázala na Seneiru a dodala o něco tišeji: „A teď jsi potkal tuhle dívku, která vězí v problémech až po krk, ale každý vidí, že se ti přesto líbí a ty si nejsi jistý, jak -“

„Ferius?” přerušil jsem ji. „Mohla bys pro mě něco udělat? Opravdu mi na tom záleží.“

„Copak, chlapče?”

„Slíbíš, že mi nikdy, opravdu nikdy nebudeš radit v milostných záležitostech?”

Ferius se zasmála. „Obávám se, že ti nebudu moct vyhovět.” „Proč ne?”

Poplácala mě po rameni. „Protože každý vidí, že jsi zamilovaný až po uši, chlapče.“

Reichis vystrčil hlavu ze zásuvky ve skříni, v níž se uhnízdil. „Argosanka má pravdu, Kellene; na tvojí technice namlouvání je třeba ještě hodně zapracovat.”

„Běž si krást lékařské nástroje,” odsekl jsem, což byla nejspíš chyba, protože už dřív mezi námi vypukla prudká hádka, když jsem mu zabránil zmocnit se jednoho ze skalpelů, který byl „lesklý a hezký”. Opravdu jsme nemohli potřebovat, aby Reichis pobíhal kolem s jako břitva ostrým nožíkem v tlamě.

„Kdy se vrátí Rosie?” zeptal jsem se hlavně proto, abych odvedl Ferius a Reichise od pro mě nepříjemného tématu. Druhá Argosanka se neurčitě zmínila o tom, že se půjde podívat po případných dalších obětech černého stínu, a zanechala nás ostatní se Seneiřiným žalem.

„Kdoví?” řekla Ferius místo odpovědi. „Cesta trnů a růží se obvykle vyhýbá běžným lidským starostem.”

„Počkej… chceš říct, že by nás mohla opustit nadobro?

Jen tak? Bez rozloučení?” „Loučení není argosanský zvyk, chlapče.“

Náhle mě zamrazilo v zádech. Napadlo mě, že bych se jednoho dne mohl probudit a Ferius bude pryč, beze slova, bez řádky vysvětlení. Hledal jsem způsob, jak se ujistit, že k tomu nedojde, aniž bych u toho vypadal jako žadonící dítě, když mě vyrušila Seneira. Pořádně jsem se lekl, poněvadž jsem si vůbec nevšiml, že stojí nade mnou.

„Zůstaneme dnes v noci s Tynem,“ oznámila nám. „Vy se můžete vyspat v domě, jestli chcete.“

Ferius na mě pohlédla se zdviženým obočím - což byl její způsob, jak mě pokárat, když jsem byl nepozorný. „Zatím je nám tu dobře. Vrať se k bratrovi.“

Po celé hodiny Tyne střídavě nabýval a ztrácel vědomí, tělo se mu při každém náporu nemoci svíjelo v neovladatelných křečích. Seneira s otcem se vrhali na chlapce a pevně ho drželi jako rybu na háčku, kterou se jim nějaká neviditelná osoba s udicí snaží vytrhnout. Seneira přikývla a měla se k odchodu, ale pak se zarazila. „A vy…?

Odejdete teď z města, když jste pomohli Rosie dovést mě domů?“

Feriusin výraz změkl a pak promluvila slavnostnějším tónem, než na jaký jsem byl u ní zvyklý. „Buď klidná, sestro. Tohle břemeno je příliš těžké i na tak silná ramena, jaká máš ty. Ještě chvíli s tebou po té cestě půjdeme.“

„Děkuju vám,“ řekla Seneira. Vděčně se na nás usmála a vrátila se k bratrovu lůžku.

„Teď jsi mluvila jako Rosie,“ poznamenal jsem.

Ferius počtvrté sáhla do vesty, zarazila se a poklepala na kapsu, jako kdyby po celou dobu neměla v úmyslu nic jiného. „Nemluv nesmysly, chlapče.“

„Ale ano. Obyčejně mluvíš jako opilá daromanská pasačka, ale právě teď jsi mluvila přesně jako Rosie.“

Očekával jsem, že mi bude dál odporovat, ale nic takového se nestalo.

„Ze všeho nejdřív se na dlouhých cestách naučíš, chlapče, že na způsobu, jakým mluvíš, záleží stejně jako na slovech, která používáš.“

Zamyslel jsem se nad tím. Ferius většinou nechtěla, aby lidé věděli, co si doopravdy myslí - hrome, občas mám dojem, že dokonce ani nechce, aby ji lidi brali vážně, proto používala ten svůj příšerný hraničářský přízvuk. Teď ale chtěla, aby se Seneira cítila v bezpečí, chráněná. Až dosud ji před nebezpečím chránila Rosie, proto Ferius promluvila jako ona způsobem, kterému Seneira nejspis uveri.

„Máš výjimečnou schopnost komplikovat i ty nejjednodušší věci,“ řekl jsem.

Ferius se usmála. „Cesta divoké sedmikrásky, chlapče.“ Vytáhla jeden ze svých balíčků, rozdala každému po osmi kartách a vysvětlila mi pravidla nové hry. Zahráli jsme si několik partií. Občas jsem mrkl na Seneiru a jejího otce a znovu se soustředil na hru. Po chvíli jsem uslyšel Reichisovo chrápání v jedné zásuvce. Nezdálo se mi, že by uběhlo moc času, ale když jsem se opět ohlédl, spatřil jsem Seneiru a Berena schoulené u Tyneova lůžka.

Uvědomil jsem se, že mám rozdávat, a natáhl jsem ruku, abych převzal od Ferius balíček, ale karty ležely rozházené na podlaze mezi námi. Chystal jsem se jí vynadat, že je upustila, ale měla zavřené oči. To bylo divné. Ferius nikdy neusnula dřív, než zabezpečila každé místo, kde jsme trávili noc; buď tak, že nastražila kolem tábora pasti, nebo zatarasila vchod, pokud jsme spali pod střechou. Chtěl jsem do ní šťouchnout, abych ji probudil, ale víčka jsem měl tak těžká, že jsem je stěží držel otevřená. Okamžik, napadlo mě. Mám oči zavřené. Proč je nemůžu otevřít?

Nabízela se samozřejmě řada přijatelných vysvětlení, proč jsem usnul. Byl jsem vyčerpaný, nudil jsem se a nejedl jsem už kdovíjak dlouho. Ale byl tu taky jeden zvlášť dobrý důvod, proč bych měl zůstat bdělý: můj bezmezný strach z toho, že budu znovu napaden. Vzbuď se, poručil jsem si. Příkaz neměl žádný účinek.

Něco mi bránilo otevřít oči. Strach. Mysli na svůj strach.

Popustil jsem uzdu svým nejhorším obavám, že mě někdo zabije ve spánku, vidinám, na které jsem se obvykle ze všech sil snažil zapomenout. Zápasila ve mně nezdolná touha dát se na útěk s potřebou spánku. Po těle mi vyrazil studený pot a zaháněl ospalost. Nevím přesně, co to o mně vypovídá, když jsem schopen sám sebe natolik vyděsit, že se dokážu probudit, zatímco Ferius, vždycky tak obezřetná, ne. Konečně jsem otevřel oči a tehdy jsem ho uviděl.

Byl vysoký - přinejmenším vyšší než já. V mihotavém světle lampičky nad lůžkem jsem stěží rozeznával jeho snědou, větrem ošlehanou hezkou tvář. Vetřelec měl na sobě černé kožené jezdecké kalhoty a těžké boty s ostruhami. Košili měl z jemného bílého plátna a levé zápěstí mu zdobil náramek z černých kamínků. Na hlavě měl černý daromanský hraničářský klobouk, který na první pohled vypadal jako Feriusin, ale pak jsem si všiml něčeho zvláštního: po celé délce stuhy na klobouku se táhly stříbrné vyleptané znaky. Piktogramy. Magické motivy, které jsem okamžitě poznal, protože jsem mezi nimi strávil většinu života. Teprve pak jsem uviděl, že muž má rukávy košile vyhrnuté a na obou předloktích byly vytetované tři vybledlé pásky.

Jan’Tep, pochopil jsem v okamžiku, kdy poslední zbytky uspávacího kouzla, které použil, odplynuly a já se dokázal zvednout.

„Zdravím tě, Kellene z rodu Ke,“ řekl s rukama spuštěnýma podél boků, připravený vyslat další kouzlo. „Myslel jsem si, že tě tady najdu.“

20-Návštěvník

Pořád jsem měl u sebe asi deset Feriusiných ocelových karet, a tak mojí první reakcí bylo vytrhnout jednu z nich z kapsy a hodit ji po novém nepříteli. Kvůli nedostatečnému výcviku jsem si ale jen roztrhl kalhoty a řízl se do prstu, protože jsem kartu uchopil špatně.

„Brzdi, chlapče,“ řekl Jan’Tep a vzápětí měl už ruce složené do tělesného tvaru pro ohnivý výboj. Jelikož měl, jak jsem už řekl, vyhrnuté rukávy, bylo vidět, jak se mu vybledlý ohnivý pásek na pravém předloktí rozzářil. Nepoznával jsem dobře to kouzlo - nevypadalo na oheň nebo blesk -, ale ohnivá magie je většinou spojena s výbojem nějaké energie. A pořádně bolí.

Koutkem oka jsem zahlédl, jak kolem mě cosi prolétlo a zasáhlo vetřelce do obličeje. Ukázalo se, že to byl Feriusin klobouk. Samozřejmě mu nijak neublížil, ale alespoň mu na chvíli zabránil ve výhledu.

„Co se děje, chlapče?“ zeptala se a zuřivě potřásala hlavou, aby zahnala zbytky spánku.

„Hedvábná magie,“ odvětil jsem a házel po cizinci ocelovými kartami. Byl jsem však ještě příliš omámený na to, aby některá z nich zasáhla cíl s dostatečným účinkem.

„Vlastně ne hedvábná, jenom dechová magie s trochou -“

Vetřelcova slova byla přerušena Reichisem, který skočil ze zásuvky skříně mágovi na záda a zakousl se mu do krku.

Sehnul jsem se, vrhl se muži na nohy a sevřel je co nej pevněji, takže upadl zády na vyšetřovací stůl. Podařilo se mu odhodit Reichise stranou a současně si uvolnit jednu nohu, kterou mě bolestivě kopl do boku. Síla kopu mě srazila na podlahu, kde jsem se několikrát převalil, abych vetřelci ztížil zaměřit na mě své kouzlo, a zároveň jsem si uvolnil ruce, takže jsem do nich případně mohl nabrat prášky z váčků na opasku a zastavit ho.

„Co se děje?“ zvolala Seneira a potácela se od bratrova lůžka k nám.

Mou pozornost upoutalo zvláštní cvaknutí. Ferius držela v ruce předmět, který jsem u ní nikdy předtím neviděl: krátkou kovovou trubičku asi patnáct centimetrů dlouhou. Švihla zápěstím a vtom z ní na konci vyklouzla další trubička, po ní další a ještě jedna. Celá věc byla teď přes půl metru dlouhá a její konec se dotýkal vetřelcova krku.

„Chápu, že já a chlapec možná vypadáme jako potíž, ale věř mi, kámo, že tančit s kočkoveverkou by sis nepřál.“ Čaroděj vzhlédl a uviděl Reichise, usazeného na vrchu skleněné skříně s lékařskými nástroji. Jeho kožich byl teď krvavě rudý bez jediného pruhu. Tvářil se, jako by se nemohl rozhodnout, zda se má tomu muži pustit nejprve do hrdla nebo do očí, a hrozivě zavrčel.

Vetřelec se nepřestával usmívat. „Nebylo už toho cirkusu dost? Vidím, že s vámi vystupuje dokonce i zvíře.“

„Určitě mu sežeru oči,“ zabručel Reichis. „Vy ostatní se můžete poprat o uši.“

Mág upřel oči na mě. „Co myslíš, Kellene, synu Ke’heopsův? Dosáhnou na mě tvá argosanská přítelkyně s tím ocelovým prutem nebo ta kočkoveverka svými drápy dřív, než proti vám vyšlu nějaké účinné kouzlo?“

„To se vyřeší jindy,“ řekla Rosie, která se náhle vynořila za jeho zády. Na jednom nehtu se jí zablýskla krátká ostrá jehla, kterou mu lehce přitiskla k hrdlu. „Myslím, že nadešel čas se představit. Jsem Cesta trnů a růží.“

„Jsem ráda, že ses rozhodla k nám připojit,“ podotkla Ferius.

Muž zůstal velmi, velmi nehybný. „Cesta trnů a růží, eh?“ zeptal se. „Předpokládám, že ta jehla bude nejspíš trn.“

„Jeden z nich,“ odvětila Rosie, naklonila se těsně k němu a skoro důvěrně mu pošeptala do ucha: „Řekla bych, že nebude zapotřebí, abych ti ukázala zbytek, co myslíš?“

Vetřelec velice pomalu zvedl ruce. „Dobrá, lidi, hlavně se nikdo nedopusťte nějaké nepředloženosti. Koneckonců, byl jsem pozván.“

„Pozván?“ nezdálo se mi. „Pokoušel ses -“

„Dexan?“ ozval se Beren Thrane a nejistě kráčel k nám.

„Dexan Videris?“

„Osobně,“ pravil muž a krátce se zasmál, jako kdyby to všechno bylo jen jedno velké nedorozumění. „Mohl byste požádat tyhle lidi, aby toho nechali?“

Beren na nás zděšeně pohlédl, jako kdybychom byli příčinou tohoto rozruchu. „Prosím vás všechny, pusťte ho.

Tento muž přišel na mé naléhání.“

Dexan zasykl. „Dá-li se říkat naléhání tomu, když najmete čtyři bývalé daromanské šerify, aby vytáhli člověka z jeho oblíbeného lokálu.“ Spustil ruce zpátky k bokům a dodal: „Ti hoši jsou v pořádku, kdyby vás to zajímalo, pane Thrane. Nepřipadalo mi správné zabít člověka jen proto, že dělá, co musí, aby se uživil.“ Nám ostatním řekl: „Mimochodem, omlouvám se za to uspávací kouzlo. Nebyl jsem si jistý, co mě tu čeká. Vlastně jsem docela překvapený, že působilo. Uspávací magie mi nikdy moc nešla.“

Kouzlo bylo slabé a nejspíš nemělo účinkovat, ale byli jsme všichni tak vyčerpaní, že jsme se mu nedokázali ubránit. Kdyby byl vetřelec hedvábným mágem kalibru toho, se kterým jsme bojovali před týdnem, byli bychom všichni mrtví.

„Ty jsi Jan’Tep?“ zeptala se Seneira Dexana. „Jeden z Kellenova lidu?“

„Stejná země, jiný klan,“ odvětil a smekl klobouk.

„Dexan Videris, madam. Myslím, že bych jen pro pořádek měl dodat, že ani Kellen ani já už nejsme Jan’Tepové.“

„Ty jsi psanec?“ zajímal jsem se.

„Divotvůrce,“ řekl pyšně. „Řekl bych, že ty taky, soudě podle toho, jak ti cukají prsty u těch váčků na boku.“

Reichis zavětřil. „Je to lhář. Věděl dopředu, že jsi divotvůrce, Kellene.“

„Vy dovolíte té potvůrce, aby mě kousla?“ zeptal se Dexan Berena Thranea.

Ředitel jako by si teprve teď uvědomil, že se nacházíme v nemocničním pokoji jeho syna a vlastně i v jeho Akademii, a rozhodl se převzít kontrolu. „Dobrá, teď mě všichni poslouchejte. Ty, milý Kellene, nevím, co máš v těch váčcích, ale drž od nich ruce dál.“ Otočil se k Ferius: „A vy, milá dámo, kdybyste byla tak las-“

„Nejsem dáma,“ opravila ho.

Reichis zakoulel očima. „Uf. Už zase.“

Berena to nicméně nijak nevyvedlo z míry. Domnívám se, že to bylo tím, že byl zvyklý jednat s nejrůznějšími lidmi z celého světadílu. „Odpusťte, paní, nechtěl jsem se vás dotknout, ale teď jsem nucen vás a Cestu trnů a růží požádat, abyste sejmuly své pozoruhodné zbraně z hrdla mého hosta.“

Ferius poslechla, udeřila dlaní na konec kovové hůlky a válce se zasunuly do sebe. Rosie stáhla ruku, a když jsem se na ni opět podíval, jehla zmizela.

Beren ostražitě pohlédl na Reichise usazeného na skříni. „Ty rovněž, mistře kočkoveverčáku.“ Ředitel se rozpačitě ohlédl po mně. „Rozumí tomu, co lidé říkají?“ „Když se mu to hodí. Reichisi, už můžeš slézt.“

Kočkoveverčák předvedl své obvyklé představení: vyskočil do vzduchu, roztáhl nohy, zaplachtil vzduchem a snesl se mi na rameno. Barva kožichu se mu změnila na hnědooranžovou, ale nechal si na pruzích nádech červené, aby každému připomněl, že se kdykoli může opět proměnit v krvežíznivého divocha.

Beren se konečně mohl věnovat Dexanovi. „A vás, mistře Viderisi, prosím, abyste -“

„ Pane, “ řekl Dexan. „Mistr znamená pro lidi jako já něco jiného.“

„No výborně,“ zabručel Reichis. „Teď s tím otravují oba.“

„ Pane Viderisi,“ řekl Beren zvýšeným hlasem, aby dal opět najevo, kdo je tu pánem, „byl byste tak laskav a vysvětlil nám, co se tu stalo? Zdá se, že jste si dal velmi záležet na tom, abyste popudil přátele mé dcery.“

Druhý divotvůrce se srdečně zasmál, jako by to pro něj byl nejlepší vtip večera. „To je jednoduché, Berene. Tady po Kellenovi je vyhlášeno pátrání kvůli… no, pravidlo číslo jedna pro divotvůrce zní, nikdy se neplést do věcí jiného divotvůrce, takže ať vám to pak poví sám, když bude chtít.“ Chviličku váhal. „Řeknu jen tolik, že nic z toho, za co je stíhán, není jeho vina.“

To bylo od něj hezké, pomyslel jsem si. Až na to… odkud to ví?

„Když jsem vešel a vyslovil jeho jméno a rod,“ pokračoval Dexan, „a on uviděl, že jsem také Jan’Tep, přirozeně si myslel, že jsem čarostopař, který si pro něj přišel.“

Beren Thrane na mě pohlédl s chápavým soucitem v očích a láskyplně objal Seneiru kolem ramen. „Nu, o bezdůvodně pronásledovaných mladých lidech něco vím.“

„Takže teď, když jsme se všichni spřátelili -“ začala Ferius, sáhla do vesty a tentokrát doopravdy vytáhla cigárko; všiml jsem si ovšem, že si ho nezapálila - „byl by někdo tak laskav a prozradil mi, o co tady jde?“

Beren přikývl a ve tváři se mu objevil málem nadšený úsměv, když ukázal na Dexana. „Stálo mě mnoho úsilí a nemalé výdaje najít ho, ale věřím, že toto je muž, který může zachránit mé děti před zhoubou zvanou černý stín.“

„Cože?“ zvolal jsem. „Jak by mohl…?“ Uviděl jsem, že Dexan teď hledí přímo na mě. Přistoupil o krok blíž a sehnul se. Kolem pravého oka měl stěží patrné tenké jizvičky. Kůže se uzdravila, ale slabounké stopy po vinoucích se kruhových znameních zůstaly. „Jo,“ přisvědčil a bezpochyby postřehl naději v mé tváři, „našel jsem lék proti černému stínu.“

21-Léčení

Stáli jsme všichni kolem Tyneova lůžka a sledovali divotvůrce, který si říkal Dexan Videris, jak zkoumá znamení na oku spícího chlapce.

„Omlouvám se, že jsem pro vás poslal ty muže,“ řekl Beren, viditelně nervózní z toho, že se život jeho syna nachází v cizích rukou. „Zoufale jsem sháněl pro chlapce pomoc, a když jsem uslyšel zvěsti o vás, nemohl jsem riskovat, že mě odmítnete.”

„No, nemůžu říct, že bych byl z těch bývalých šerifů, kteří na mě použili lapací obojek, nadšený,” poškrábal se Dexan na krku. „Pořád cítím t y zatracené kovové bodce.”

„Nemohu slovy vyjádřit, jak mě to mrzí -”

Dexan ho přátelsky poplácal po zádech. „Řekl bych, že jste udělal to, co by udělal každý otec, takže si s tím nelamte hlavu. Pro tentokrát.” Znovu se sklonil nad Tynem.

„Teď se těch znamení dotknu,” řekl. „Bude to nejspíš bolet, takže potřebuju, aby chlapce někdo podržel.”

Beren se vydal k synovi, ale Dexan zavrtěl hlavou. „Vy ne. Nemůžu žádat od otce, aby působil svému synu utrpení.” Zrak mu padl na mě. „Chceš mi pomoct, Kellene?

A dobře se dívej.”

Pohlédl jsem na Ferius a hned jsem se za to zastyděl. Stoupl jsem si vedle Dexana a přitiskl jsem chlapce k lůžku. Byl tak malý a slabý a já jsem si myslel, že mi to nedá moc práce, ale jakmile Dexan začal, musel jsem vynaložit veškerou svou sílu.

Dexan sáhl do kapsy u vesty a vytáhl lesklý černý kamínek. „Onyx,” vysvětloval. „Zvláštní druh onyxu. Pochází tady z okolí, mimochodem.”

„Pomůže mu to?” chtěla vědět Seneira.

„Bohužel ne. Odstranění černého stínu není jednoduchý proces. Potrvá několik dní, a to pouze za předpokladu, že bude splněna nejdůležitější podmínka.”

„Jestli jde o peníze…,” začal Beren.

„Och, buďte bez obav, ještě mi zaplatíte za to, co budu teď muset znovu podstoupit, ale já mluvím o něčem jiném. A teď buďte všichni zticha, ať tomu dítěti neubližuju víc, než je nutné.“

Dexan se sehnul a zlehka přiložil onyxový kamínek k černé opuchlině kolem Tyneova pravého oka. Vtom se Tyne vzepjal tak prudce, že jsem ho stěží udržel.

„Drž ho pevně,“ napomenul mě Dexan. Poslechl jsem, ale současně jsem nemohl odtrhnout oči od toho, co se dělo. Černé vlnité čáry kolem Tyneova oka se… pohybovaly… jako by se plazily. Chlapec se rozkřičel tak nahlas a tak příšerně, že se Seneira pokusila Dexana odtáhnout. „Přestaň! Zabiješ ho!“

Dexan ji setřásl a nadále tiskl onyxový kamínek chlapcovi k oku. Současně polohlasně pronášel kouzlo a druhou rukou vytvořil tělesný tvar, který jsem neznal. Z hochova oka začal stoupat jakýsi dým - nebo spíše jemný černý opar.

„Proklatě,“ ucedil Dexan. Napřímil se a vložil kousek onyxu zpět do kapsy. „Je mi líto. Nemůžu mu pomoct.“ Seneira přiskočila k bratrovi, vzala ručník a otírala mu pot z čela. „Co to znamená? Proč mu nemůžeš -“

Dexan se otočil ke mně. „Kolik toho víš o černém stínu?“

Pečlivě jsem volil slova. Nevěděl jsem jistě, kolik temných stránek naší společné historie vyšlo od smrti Máryně vdovy najevo. Řekl jsem o nich radě, i Shalla o nich věděla, což znamenalo, že mí rodiče o nich věděli také, ale odhalili pravdu i ostatním? Nebo můj lid nadále předstírá, že jsme vznešená kultura, která usiluje o zdokonalení se v různých formách magie jenom proto, aby se dokázala bránit možným nepřátelům? „Vím, že nějak souvisí s démonickou magií.“

„Správně, ale ne úplně. Černý stín není propojení oběti s nějakými neurčitými démonickými energiemi. Je to přímé spojení mezi obětí a konkrétním démonem. Proto jsou nakažení sužováni strašlivými vidinami a mají nutkání dopouštět se hrozných násilných skutků. To démon ve skutečnosti tahá za nitky, vyžaduje poslušnost a snaží se tě ovládnout jednou provždy. Nejraději si vybírá čaroděje, poněvadž, ehm, čarodějové můžou způsobit nejvíc škody. “

Mimo volně jsem se otřásl.

„Jo,“ potvrdil Dexan, „tohle staví tvoje prokletí do úplně jiného světla, že?“ „Prosím,“ žádal Beren, „proč nemůžete pomoct mému synovi?“

Dexan vzdychl. „Protože ta kletba má dvě stránky.“ Vrátil se k Tyneovu lůžku a prstem se takřka dotýkal znamení. „Tohle je jedna z nich, ale ta hlavní se skrývá uvnitř osoby, která ji seslala. Ten, kdo to tvému synovi udělal, je mnohem mocnější než já. Dokud bude ten odporný člověk naživu, nemůžu kouzlo zrušit. Kdybych se o to pokusil, tak bych toho chlapce zabil. “

„A co Seneira?“ zeptal jsem se. „Nemohl bys Dexan zavrtěl hlavou. „Nepotřebuju to děvče mučit, abych poznal, že ji má na svědomí stejný mág, který proklel jejího bratra. Je mi to líto, vážení. Opravdu. “ Otočil se a zamířil ke dveřím.

„Počkej!“ zavolal jsem na něj. „Co chceš udělat?“

Dexan se zastavil. „Řekl jsem jasně, že jediný způsob, jak tomu dítěti pomoct, je najít člověka, který na něj seslal tu kletbu, a zabít ho.“

„To máš tedy v úmyslu? Najít mága, který „Pravidlo pro divotvůrce číslo jedna, chlapče: nepleť se do záležitostí jiného čaroděje.“ Znovu se ke mně otočil a jeho tvář nabyla skoro až pokorného výrazu. „Já nejsem jako jaiťtepští mistři, které jsi znal z domova, Kellene. Jsem jen divotvůrce jako ty. Zbylo mi jen pár kouzel a několik triků v rukávě. “ Zvedl ruce, aby bylo vidět vybledlé vytetované pásky. „Už dlouho jsem daleko od oázy mého města, moje kouzla každým rokem slábnou a mám na krku lidi, kteří mě pronásledují stejně vytrvale, jako tví lidé tebe.“

Otočil se k Berenovi a Seneiře. „Toho chlapce je mi líto, a kdyby se vám náhodou podařilo najít toho, kdo mu to provedl, a skoncovat s ním, vrátím se a udělám všechno, co bude v mých silách, abych uzdravil jeho i jeho sestru.“

Vyšel z místnosti a Beren přistoupil ke mně a Ferius. O jeho zoufalství leccos vypovídalo, že před námi - dvěma neznámými lidmi, které znal sotva pár hodin - padl na kolena. „Prosím,“ řekl a vzal nás za ruce, „pomozte mi najít toho, kdo ublížil mému synovi. Pomozte mi ho zabít. “

O mně zase leccos vypovídá to, že když jsem pocítil svědění na mém znamení, vytrhl jsem ruku z jeho sevření, vyrazil jsem ze dveří a rozběhl jsem se za Dexanem Viderisem a nadějí na mé uzdravení.

22-Dohoda

„Počkej,” zavolal jsem a běžel chodbou za ním. Zastavil se. „Říkal jsem si, jak dlouho ti bude trvat, než se za mnou rozběhneš.”

„Já… Není to, jak…“

„Jen klid, Kellene,“ řekl, zvedl prst a poklepal si jím na jizvy kolem oka. „Já to taky prodělal, nepamatuješ se? Vím, jaké to je. Vím, jak tě to vysává, když přijde tma, co asi vidíš ve svých snech.”

„Uměl bys to odstranit? Myslím moje znamení.”

Chvilku mi hleděl do očí a pak řekl: „Je mi líto, ale ne.” „Cože? Jak to, že ne? Osoba, která to na mě seslala, už není naživu! Tak proč bys tedy nemohl -”

„Je to všecko v těch znameních, chlapče. Ta tvoje jsou příliš dokonalá, příliš pravidelná. Někdo tě spoutal stínem, viď?”

Přikývl jsem. „Moje babička.”

„Nu, nevím, co tím sledovala, ale postup, na který jsem přišel, by v tvém případě neúčinkoval. Ledaže..” odmlčel se.

„Co? Ledaže co?”

„Nevím. Nech mě přemýšlet.”

Čekal jsem s bušícím srdcem a modlil se k předkům, aby mi dokázal pomoct, aby mě zbavil té temné kletby, aby mě od ní osvobodil. Pak bych se mohl vrátit domů, k Nephenii, k rodině. Možná bych dokonce mohl pokračovat ve studiu magie.

Dexan na mě vážně pohlédl. „Člověče, tenhle pohled znám. Myslím, že my dva jsme si v mnohém podobní.”

Opět zaváhal. „Mám jeden nápad, Kellene, ale budu muset uskutečnit nějaký výzkum a provést pár pokusů.”

Natáhl ruku a popadl mě za límec. „Ale dobře mě poslouchej, chlapče: pokud to budu moct provést, bude to zatraceně těžké a bude to drahé, možná víc, než budeš ochoten zaplatit.”

Znělo to, jako kdyby ta cena zahrnovala víc než jen peníze. U mého lidu není nijak neobvyklé vyžadovat odměnu v podobě mnohaměsíční služby nebo pomáhání při kouzlech, kterým na sebe účastník bere značné riziko. Ale představa, že se zbavím černého stínu, že se budu smět vrátit domů… „Řekni mi, co by to obnášelo,“ řekl jsem.

„Co mám udělat?”

„To taky musím teprve promyslet. Dej mi pár dní.“ Nechal mě stát na místě a odcházel chodbou pryč.

„Počkej!“ zavolal jsem za ním. „Jak tě najdu?”

„Já najdu tebe, až budu připraven,” odpověděl, aniž zpomalil krok. „Věř mi chlapče, víš, kolik zmatků jsi natropil? Tebe opravdu není těžké vypátrat.”

Měl jsem v úmyslu vrátit se do pokoje a zjistit, jestli mohu nějak pomoct - opravdu -, ale než jsem došel ke dveřím, vyšla z nich Ferius. Rázným krokem zamířila přímo ke mně, jako by chtěla projít skrze mě. Zastavila se těsně přede mnou a ve tváři měla ještě více znechucený výraz než obvykle. Prohlížela si mě od hlavy k patě, jako bych byl špinavá skvrna, kterou objevila na nové košili.

„Takže takový jsi?”

„Chtěl jsem jen -”

„Ne, já to opravdu chci vědět, Kellene z rodu Ke - jsi vážně takový?”

Skoro nikdy mě neoslovovala oficiálním způsobem „Odpověz mi!“

„Ano! Spokojená? Ano, jsem takový. Jsem šestnáctiletý kluk, který nemá ani vindru, zato je na jeho hlavu vypsaná odměna, a je stižený kletbou, kvůli které se z něj jednoho dne stane zrůda. Takže ano, Ferius, jsem někdo, kdo stůj co stůj musí najít způsob, jak zůstat naživu, aby mohl pomáhat jiným lidem.“

„A co Seneira? Před pár dny jsi byl celý žhavý, jak jí musíme pomoct. A teď bys chtěl tyhle lidi opustit, jen abys mohl běžet za podvodníkem, který ti namluvil, že umívyléčit černý stín?“

„Já…“ Pocítil jsem pachuť v ústech. Myslím, že to byl pocit viny. „Seneira má rodinu,“ řekl jsem. „Jen se rozhlédni kolem! Má otce, který má dost peněz i vlivu, aby ji ochránil. A co mám já? Spousta lidí se mě snaží zabít, Ferius! A ty mě ani nechceš naučit argosanskému bojovému umění, abych se mohl -“

Vymrštila ruce nahoru. „Říkám ti pořád, chlapče, žádné argosanské umění není, aspoň ne takové, po jakém se pídíš. Je to cesta - cesta, kterou si hledá každý sám pro sebe, ne nějaká sada triků a kouzel, se kterou by ses cítil silnější, protože bys dokázal zbít jiné lidi.“

„Dobrá, pak bych si nejspíš měl najít někoho, kdo mě to bude chtít naučit,“ řekl jsem a uvědomil jsem si, že mám slzy na krajíčku. „Protože nevím, k čemu jsi mi ty, se všemi těmi nesmysly, které pořád trousíš a pak čekáš, že budu pomáhat úplně cizím lidem!“

„Jako jsem já pomohla tobě?”

Vztek mnou lomcoval a nevěděl jsem, co říkám. „Nedělej, že ti na mně nějak záleželo, Ferius. Přišla jsi do mého města, protože umřel klanový kníže a ty jsi chtěla… jak se tomu říká? Následovat ,cestu větru‘? Doufala jsi, že najdeš nějaké ,neshody‘, abys mohla namalovat další pitomou kartu a ukázat ji svým argosanským kamarádům?”

Dlouho na mě upřeně hleděla a v její tváři se střídaly nejrůznější výrazy tak rychle, že jsem je nedokázal rozluštit, ale zdálo se mi, že postupně začal převládat hněv, nejhorší hněv, jaký jsem u ní kdy viděl. Viděl jsem, jak zaťala pěsti.

„Uhodíš mě, Ferius?”

Na okamžik zavřela oči. „Ne, Kellene,” odvětila a prošla kolem mě do chodby. „Děti nebiju.”

Beren mě zastihl, jak čekám před Tyneovým pokojem. Neměl jsem žádný zvláštní důvod, abych tam byl, vzhledem k tomu, co jsem udělal, ale popravdě jsem neměl kam jít. Reichis se loudal za ním. „Seneira zůstane ještě chvíli u bratra. Tyne se na pár minut probral.“ Beren skoro zářil, nehledě na slzy v očích. Ukázal dolů na Reichise.

„Tvůj kočkoveverčák vyskočil do vzduchu a snášel se dolů, předváděl všemožné akrobatické kousky a hrál si s ním.“

Na chvíli zaváhal a pak se zeptal: „Je…? Je inteligentní?

Slyšel jsem, že jan’tepští zvířecí ochránci někdy -“

„Není to můj zvířecí ochránce, ale jak už jsem zmínil, rozumí tomu, co říkáte.“

Beren poklekl, aby viděl Reichisovi do očí. „Buď požehnán, mistře kočkoveverčáku, buď požehnána tvá dobrota.“

„Pro sladké myší masíčko!“ zavrčel ke mně Reichis.

„Řekni tomu vypelichanci, ať si to nechá. Není nic horšího, než když dospělák brečí.“

„Co říkal?“ zajímal se Beren.

„Že mu bylo potěšením, a že když si to budete přát, rád si přijde hrát s Tynem zas.“

„Ty jsi ale vůl,“ zamručel Reichis. Vyskočil, roztáhl kožnaté záhyby a zakryl mi jimi tvář jako chlupatým pytlem, takže jsem nemohl dýchat. „Okamžitě se omluv, nebo tě udusím.“

„On tě objímá,” řekl Beren. „To je roztomilé.”

S námahou jsem se vymanil z Reichisova sevření. „Jo, je to zlatíčko.”

Beren vypadal rozpačitě, nicméně pokračoval: „Když jsi odešel z Tyneova pokoje, tvoje… mentorka -”

„Není moje mentorka.”

„Odpusť. Tvoje přítelkyně Ferius se nabídla, že mi pomůže najít osobu odpovědnou za onemocnění mých dětí.

Říkala, že možná bys byl taky ochoten pomoct, i když to zřejmě bude něco stát.”

Skvělé. Ferius mě v tom opravdu vymáchala pořádně.

Jelikož se Dexan vyjádřil dost jasně v tom smyslu, že bude chtít za svoji pomoc zaplatit, nejspíš mě zachránila před tím, abych vypadal jako ještě větší pitomec, kdybych sio peníze řekl později. „Pomůžu,” řekl jsem a cítil jsem se tak mizerně jako nikdy. „Udělám všechno, co budu moct.

Slibuju.”

Když jsem viděl úlevu v Berenově tváři, bylo mi ještě hůř. „Děkuju. Mockrát děkuju.“ Vedl mě chodbou k východu. „Nastěhujte se do našeho domu. Můžete se tam všichni ubytovat na tak dlouho, jak budete chtít.“ „Děkuju,“ řekl jsem.

Poplácal mě po rameni a vzdychl. „Jediná věc, která mě při tom všem trápení drží nad vodou, je laskavost cizinců, jako jste vy.“

A to bylo ze všeho nejhorší.

23-Koupel

Noc jsme strávili v pokojích pro hosty v Thraneově sídle. Beren uklidil nepořádek, ve kterém zanechal dům, když nesl Tynea do nemocnice, a potom si vzal do hlavy, že nás musí nakrmit, div jsme nepraskli. Když jsme se najedli, vyšel nahoru do patra a zapálil v koupelně oheň v topeništi, které ohřívalo vodu napouštěnou do vany. Velkoryse mi nabídl, že je mi koupelna k dispozici, přesněji řečeno mě do ní prakticky dostrkal a zanechal mě v ní s miskou máslových sušenek, kdybych náhodou dostal hlad.

„Opravdu trochu smrdíš,“ řekl Reichis, když Beren odešel. Kočkoveverčák ke mně přičichl. „Připomíná to napůl sežranou chcíplou krysu.“

„Díky.“

Znovu zavětřil. „To je, jako kdyby ji sežrala nějaká slepá káně, která nemá čich, a pak se jí udělalo špatně a -“

„Já to chápu, rozumíš?“

Svlékl jsem si šaty, které po cestě hodně utrpěly, a hledal jsem nějaké místo, kam bych je odložil, aby nehyzdily místnost. Nakonec jsem je pověsil za okno.

Zkusil jsem špičkou nohy vodu a zjistil jsem, že je teplejší, než jsem očekával, ale jelikož stát nahý v cizím domě mi přišlo poněkud nepřirozené, vlezl jsem do báječně dlouhé kovové vany. Nejprve jsem opatrně položil misku s máslovými sušenkami na plochý okraj vany. Už dlouho jsem nejedl nic, co nebylo buď utržené ze stromu, nebo neprožilo své poslední okamžiky v kočkoveverčákových zubech.

Jakmile jsem si zvykl na horkou vodu, bylo mi velice příjemně. Ani jsem si předtím neuvědomoval, kolik šrámů a ran jsem utržil za čtyři měsíce života psance. Je mi teprve šestnáct a přitom se cítím jako stařec.

„Ty, Kellene?“ ozval se Reichis.

Otevřel jsem jedno oko a spatřil jsem ho, jak nejistě balancuje na okraji vany. „No?“

„Jaké to je?“

„A co?“

Velice opatrně ponořil do vody chlupatou tlapu. „Tohle. Sedět ve vaně s horkou vodou.“

„Je to… celkem příjemné, řekl bych.“ Reichis na mně někdy pozná, co cítím. Myslím, že kočkoveverčák byl jen zvědavý, co ve mně náhle vyvolalo tak příjemné pocity. Ukázal tlapou na nízkou stoličku vedle vany. „Dej ji tam. Ta voda je na mě moc hluboká.“

„To myslíš vážně? Ty se chceš vykoupat? Myslel jsem, že kočky nesnášejí vodu.“

„Já nejsem kočka, blbečku. Jsem kočkoveverka.“

Už jsem věděl, že není nejlepší nápad Reichise škádlit ohledně zvířecích druhů, a tak jsem povolil, natáhl se z vany, vzal stoličku a postavil ji do vody na opačném konci vany. Sedadlo se nacházelo asi deset centimetrů pod vodní hladinou. „Tak jo,“ řekl Reichis. „Jdu do vody.“

Myslím, že hovořil spíš sám k sobě než ke mně. Postavil se postupně oběma předními tlapami na vrch stoličky a zvedl hlavu, aby mu čenich zůstal nad vodou. Chvíli tak zůstal a pak ponořil do vody i zbytek těla. Po několika minutách jsem hleděl do lehce navlhlého a velice rozpačitě se tvářícího kočkoveverčího obličeje.

„Je ti něco?“ zeptal jsem se.

„Já nevím. Jaké by to mělo být?“ „Teplé.“

Reichis přikývl. „Jo, je to teplé.“

„Příjemné, řekl bych.“

Opět přikývl. „Jo… to je to slovo.“ Jeho výraz změkl a slastně přivřel oči. Potom se položil na záda a hleděl do stropu s čenichem a nohama vystrčenýma z vody. „Příjemné…“

„Určitě ti nic není?“

Vystrčil přední tlapu a ukázal na moji stranu vany. „Dej mi,“ řekl ospalým hlasem.

Nejprve jsem nevěděl, co má na mysli, až pak jsem si uvědomil, že mám vedle sebe misku sušenek. „To myslíš vážně?“

„Dej mi.“

Jelikož mi nic jiného nezbývalo, vzal jsem jednu máslovou sušenku. Chtěl jsem mu ji dát do tlapy, on ji však už strčil pod vodu a otevřel chlupatou tlamu. Vložil jsem sušenku do ní a vzápětí jsem byl nucen naslouchat, jak kočkoveverčák se slastným předením ohlodává máslovou sušenku. „To je ono,“ mumlal s plnou tlamou a neustále hlodal. „Takhle bych chtěl strávit zbytek života.“ „A co lov… vlastně vraždění králíků?”

Reichis polkl. „Právě teď chci zavraždit jenom další z těch sušenek. Dej mi.“

Opravdu se v kočkoveverkách nevyznám.

Musel jsem usnout, protože mě probudilo zaklepání na dveře koupelny. „Kellene?” ozvala se Seneira.

„Vteřinku!”

Vylezl jsem z vany a podařilo se mi přitom nepřevrhnout Reichisovu stoličku, což by mělo za následek pár kousanců a škrábanců na mé čerstvě vymydlené kůži. Popadl jsem osušku, rychle jsem se utřel a prsty jsem si prohrábl vlasy. Nad malým umyvadlem viselo na stěně nevelké zrcadlo, v němž se odrážel můj právě umytý obličej.

Tak takhle tedy vypadám.

„Kellene? Jen jsem chtěla -” Klika u dveří se začala otáčet.

„Nechoď dovnitř!” vykřikl jsem a omotal si osušku kolem pasu. Ferius mi kdysi říkala, že lidi v pohraničí nahota neznepokojuje tolik co Jan’Tepy, ale vždycky jsem ji podezíral, že se mě tím jenom snaží dostat někdy v budoucnu do trapné situace.

Spokojen s tím, že se mi podařilo zachovat si alespoň trochu slušnosti, jsem otevřel dveře. Seneira držela na rukou hromádku šatstva, v kterém jsem poznal své náhradní oblečení. Jako jan’tepský zasvěcenec jsem měl k dispozici všemožné druhy oblečení: školní uniformu, oblečení pro volný čas, společenský oděv. Psanci obvykle vlastní pouze dva stejné umouněné cestovní obleky, a to ještě pouze v případě, že mají štěstí.

„Táta šel zase za Tynem. Vyprala jsem ti náhradní oblečení, jak nejlíp jsem uměla,“ řekla Seneira. „Už by mělo být suché - pověsila jsem ho u ohně.“

Napadlo mě, že bych se měl omluvit za svůj útěk z Tyneova pokoje, ale pak jsem si řekl, že když mě Ferius omlouvala před Berenem, možná tomu Seneira uvěřila taky. Nebyl jsem zkrátka připravený jí sdělit, jaký jsem byl zbabělec. „Díky,“ řekl jsem a vzal si od ní hromádku šatů.

Zdálo se mi, že zírá na mé tělo, štíhlé a opálené po čtyřech měsících v pohraničí, ale pořád nic, co by stálo za řeč. „Děje se něco?“ zeptal jsem se v rozpacích.

„Máš jizvy,“ řekla.

„To snad každý, ne?“ Popadl jsem košili a natáhl si ji.

„Ne v tvém věku. Aspoň ne tolik, kolik jich máš ty.“

Pak si všimla mého pohledu a myslím, že ji její slova zamrzela. „Promiň, Kellene, nechtěla jsem -“

„Nic se neděje,“ řekl jsem. Nebylo to tak, že by mě celý život bili, ale za poslední měsíce jsem pár šrámů přece jen utržil, takže jsem opravdu vypadal dost zbědovaně. Seneiřin pohled sklouzl za mě, kde Reichis stále ještě ležel na zádech na své stoličce. „Ty se koupeš se svým zvířetem?”

Způsob, jakým to řekla, mi zněl mnohem hůř, než bych si pomyslel. „Já… obvykle ne, on jenom -“

„Kellene,“ zavrčel Reichis z vody, „řekni té děvce, že jestli mě bude rušit, přísahám při všech devíti kočkoveverčích bozích, že jí vyškrábu oči a přinutím ji je sníst.“

„Co to říká?” zajímala se Seneira.

„Ani se neptej.”

Přikývla. „Měla bych vás nechat, ať se vyspíte. Jenom jsem doufala…”

S leknutím jsem si uvědomil své nedostatečné oblečení a nedovedl jsem si představit žádný konec té věty, na který bych byl připraven. „O co jde?” „Ferius se zmínila, že zítra zase půjdete do Akademie.

Já… Táta už mě tam nepustí. Je tu prý příliš velké nebezpečí, že mě někdo pozná.“ Zvedla ruku s malým plyšovým předmětem. Chvíli mi trvalo, než jsem v něm poznal dětskou hračku, která vzdáleně připomínala koníka. Můj lid nemá takovéto hračky rád - připomínají totiž kouzelné figurky, které někteří mágové používají, aby mohli působit bolest svým nepřátelům. „Mohl bys vzít tohle Tyneovi?

Před pár lety to byla jeho oblíbená hračka. Pořád říká, že teď už je na hračky moc velký, ale. já nevím. Třeba jsem jen hloupá.“

Dobrá, tohle jsem tedy nečekal.

Vzal jsem od ní hračku. „Zanesu mu ji.“

„Děkuju,“ řekla a pohlédla mi do očí. „Mohl bys mu ještě říct, že ho mám ráda? Myslím, že si ani neuvědomuje, co se vlastně děje. Když jsem odcházela, myslel si, že chci zase utéct a nechat ho tam. Nikdy jsem nechtěla, aby si myslel, že jsem ho dobrovolně opustila. Všechno jsem zkazila, Kellene.“

Chystal jsem se jí říct něco utěšujícího, ale ona už byla pryč a nechala mě tam stát omotaného osuškou. „Dělej, Reichisi,“ řekl jsem a začal jsem si oblékat náhradní šaty.

Zle se na mě podíval, ale nakonec se s nechutí zvedl a vyskočil ze stoličky na okraj vany. „Osuš mě,“ poručil a ukázal na jeden z dalších ručníků.

„Co se to s tebou děje?“ divil jsem se. „Stačí jedna koupel a už je z tebe zhýčkaný domácí mazlíček? “

„Osuš mě -“ zopakoval a pak se spustil na všechny čtyři a chystal se oklepat, následkem čehož bych byl s pravděpodobností hraničící s jistotou okamžitě mokrý od hlavy až k patě - „nebo se osuším sám.“

Co o kočkoveverkách opravdu vím? Že se občas chovají jako pitomci.

24-Sedm ctností

Reichis vynaložil veškeré úsilí, aby mě přesvědčil, že by měla následovat další koupel, ale odmítl jsem, a jelikož nikdo kromě mě mu nerozumí, veškeré jeho pokusy vysvětlit Seneiře, o co mu jde, byly pochopeny jako přání jít ven. Nakonec toho nechal, ačkoli tomu předcházely sliby strašlivé pomsty, která stihne každého, kdo se postaví mezi něho a jeho nově objevenou lásku k vanám a máslovým sušenkám.

Když jsem se chystal do postele, cítil jsem se tak spokojeně, že jsem si myslel, že usnu, jakmile padnu do podušek, ale něco mi bránilo. Snad to byly rituály, kterým jsem přivykl během našeho putování: sběr dříví na oheň, příprava tábořiště, Feriusino kladení pastí a hovory nás tří o ničem, dokud nebe nepokryly hvězdy. Nebo to možná bylo tím, jak mizerně jsem se cítil. Ferius na mě nekřičela, dokonce se ani nechovala nepřátelsky, ale od naší hádky v Akademii jsme spolu sotva promluvili. Reichis naproti tomu spal (a chrápal) spánkem spravedlivých.

Asi hodinu jsem se převaloval na posteli, pak jsem to vzdal a vyšel jsem na úzký balkon ložnice, odkud byl výhled do půvabné zahrady. Nevím, jak dlouho jsem tam stál, když jsem spatřil Rosie. Pohybovala se tak tiše, že jsem ji vůbec neslyšel, a cvičila se v nějaké formě boje, skoro jako kdyby stínovala s neviditelným protivníkem. V jejích pohybech bylo tolik elegance a jistoty, že jsem to nakonec nevydržel, oblékl jsem se a sešel jsem dolů za ní.

„Jak říkáte tomuhle?“ zeptal jsem se.

„Eres trida,“ odpověděla při dalším stínovém úderu a dál zkušeně tančila po dlážděné cestičce v zahradě za domem. „Druh písečného boje.“

„Písečného boje?“

„Nerozumíš těm slovům?“ Rosie udělala čtvrtobrat a zadní nohou se hladce sklouzla po nerovném povrchu. „Já jen…“

Přestala, ovšem jestli právě dokončila plánované cvičení, nebo jsem ji obtěžoval, jsem nevěděl. „Písečný boj. Boj v písku. Součást druhé ctnosti.“

„Druhé ctnosti?“

Přimhouřila oči a já jsem zřetelně cítil, že si myslí, že si z ní dělám legraci. „Nevím, co to znamená,“ řekl jsem.

„Čestné slovo.“

„Druhá ctnost. Eres.“ Vyslovila to slovo, jako by bylo samozřejmé, že ho znám, a pak vysvětlila: „Obrana.“

„Aha.“

Přešla z bojového postoje do obyčejného a stanula proti mně. „Umíš přece vyjmenovat sedm argosanských ctností?“

Tento požadavek mě zaskočil. „Já. já nevím -“

„Myslela jsem, že ses učil argosanským cestám?“

„Taky jsem si to myslel.“

„Tak mi vyjmenuj sedm ctností!“ Zlobilo mě, že se mnou mluví jako s idiotem, a přitom jsem nechtěl dát najevo nevšímavost k věcem, kterým mě Ferius měla naučit. „Já… myslím, sebevědomí? Ehm…

nebo tanec?“

„,Sebevědomí‘? ,Tanec‘?“ Zavrtěla hlavou a hněvivě mlaskla. „K sedmi ctnostem argosanského poutníka patří: odvaha, abychom se mohli postavit světu; obrana, abychom uměli bránit sebe a jiné; výmluvnost, abychom mohli hovořit s cizinci; chytrost, abychom se dovedli vyhýbat nástrahám; přizpůsobivost, aby se nám všude dobře vedlo; přesvědčivost, abychom přivodili správné jednání; vnímavost, abychom viděli to, co nevidí ostatní.“

„Já. neznal jsem ani jednu z nich.“

Rosiin pohled trochu změkl a na okamžik sklonila hlavu. „Odpusť, je to moje chyba. Předpokládala jsem, když jsem tě uviděla ve společnosti Cesty divoké sedmikrásky.

Ferius. že jsi její teysan.“

„Co je to teysan?“

„Student. učeň argosanských cest. Myslela jsem, že tě učí sedmi ctnostem, aby tě připravila na další krok na tvé cestě. Mě i ji školila stejná maetri - učitelka -, takže jsem se domnívala…”

Cítil jsem, jak mi rudnou tváře, jednak rozpaky, jednak návalem hněvu. „Řekla mi, že žádný zvláštní argosanský výcvik není. Říkala -“

Rosie zvedla ruce dlaněmi napřed. „Promiň. Ve své pošetilosti a domýšlivosti jsem zasela nesvár tam, kde žádný nebyl.”

Ale byl. Jenom jsem si neuvědomil, jak je velký.

Rosie se zamračila. „Cesta Argosanů je cestou vody,” řekla. „Nechtěla bych se stát příčinou nevýhody pro někoho jiného. Prozraď mi, můžu udělat něco, co by obnovilo rovnováhu mezi námi? Není toho mnoho, ale mám jisté zážitky z pobytu v cizích zemích. Možná by to -”

„Nestojím o tvoje zážitky!” Sotva mi ta slova splynula ze rtů, uvědomil jsem si, že jsem reagoval nepřiměřeně. Ona za nic nemohla. Jen se mě snažila utěšit. „Třeba. Třeba bys mě mohla naučit některým těm bojovým uměním, která nacvičuješ?”

Zatvářila se nešťastně a opět sklonila hlavu. „Nezlob se, ale nemohla.“

„Proč ne? Je to jen -“

„Ferius se rozhodla, že tě cvičit nebude, Kellene, a pro toto rozhodnutí musí mít vážné důvody. Kdybych jí ho chtěla rozmlouvat, porušila bych rovnováhu mezi námi dvěma, která už je beztak… vratká.“

„Výborně,“ řekl jsem. „To je vážně skvělé.“

Rosie ke mně přistoupila a položila mi ruku na rameno. Argosanské zásady jsou. přísné, Kellene. Nejsou pro každého. Jestli tě s nimi Cesta divoké sedmikrásky neseznámila, pak mi věř, že to není život pro tebe.“

„Dobře, v pořádku,“ přikývl jsem. „Nejspíš se nemám stát Argosanem.“

Jenže čím se mám tedy stát?

25-Akademie

Spal jsem dlouho a probudil jsem se zmatený a podrážděný. Dokonce i Reichis nějak vycítil, že se má ode mě držet dál. Jako by nebylo dost na tom, že se za posledních pár dní všechny mé představy rozpadly na prach, vypadal jsem teď navíc jako nějaký cynický parazit, který jí jídlo Thraneových a spí celé dopoledne v jejich posteli. Budu se muset omluvit a pak… co? Co mám, u všech mých předků, vlastně dělat? Oblékl jsem se a sešel dolů, kde jsem vzápětí zjistil, že události běží dál i bez mé přítomnosti.

Kolem stolu seděly Seneira, Ferius a Rosie.

„Sedlej koně, chlapče,“ řekla Ferius sotva mě uviděla.

„Musíme někam zajet. “

„Co se -“

„Vysvětlím ti to po cestě.“

Ze schodů se batolil Reichis, ale Ferius na něj okamžitě namířila prst. „Zapomeň na to, kočkoveverčáku. Tentokrát zůstáváš tady.“

Reichis se ohlédl na mě. „Kellene, řekni té Argosance, že jestli na mě ještě jednou ukáže prstem, tak o něj přijde.“„Tedy… Stejně bys s námi nechtěl jet, Reichisi.“ „Jak to můžeš vědět? Ještě ti ani neřekla, co budete dělat.“

„Protože si jsem naprosto jistý, že při tom nebude potřeba nic ukradnout ani nikoho zabít.“

Reichis na mě chvilku upřeně hleděl, ale pak se otočil a loudal se do schodů. „Jdu si zase lehnout. Vzbuďte mě někdo, až to začne být zajímavé.“

Hrozící krize byla šťastně zažehnána a já jsem měl sotva čas zapnout si opasek s prášky, které jsem používal při svém kouzlu, a obout si boty a Ferius mě už vyváděla z domu.

„Počkej chvilku,“ řekl jsem. „Kam vlastně jedeme?”

„Do Akademie. Chci se tam trochu porozhlédnout.”

Zastavil jsem se ve dveřích. „Neměla by jít Seneira

s námi? Ona ví nejlíp, jak to v Akademii chodí.”

„Nemůžu,” řekla Seneira a z jejího tónu bylo zřejmé, že ji to ani trochu netěší. „Kdyby mě spolužáci viděli s páskou přes oči, začali by se vyptávat.” Ukázala si na znamení kolem oka. Vypadalo zase o kousek delší než včera.

„A kdyby mě viděli bez pásky, bylo by to ještě horší.”

„Tak pojď, chlapče,” popadla mě Ferius za rameno. „Jedeme.”

„Mohla bych si ještě na chvilku promluvit s Kellenem?”

zeptala se Seneira.

Ferius na okamžik zvedla obočí, ale pak přikývla a vyšla před dům.

„O co jde?” zeptal jsem se jí.

„Chtěla bych tě požádat o jednu laskavost,” řekla váhavě. „Víš, je tam někdo, na kom mi záleží, a myslela jsem, že bys snad mohl diskrétně zjistit, jestli je v pořádku.”

„Můžu to zkusit. Kdo je to?”

„Jmenuje se Revian,” řekla. „Je to můj… spolužák.”

Revian. To jméno mi bylo známé, i když mi chvilku trvalo, než jsem si ho správně zařadil. „Vyslovila jsi to jméno tehdy v noci, když jsi měla záchvat nemoci černého stínu.” Když jsem jí poradil, aby myslela na lidi, které miluje.

Seneira se zatvářila napůl zahanbeně a napůl zrazeně.

„Zapomeň, že jsem tě o něco žádala. Neměla jsem -”

Předkové, proč pokaždé jednám s lidmi jako pitomec?

„Jak vypadá? Podívám se po něm. Diskrétně.”

Vděčně se na mě usmála a začala popisovat někoho, kdo vypadal jako vystřižený z obrazu nějakého dávného boha slunce a nebe. Pak pokračovala líčením jeho dobroty, šlechetnosti, důstojnosti, odvahy a velkého smyslu pro humor. Už dopředu jsem toho Reviana nesnášel.

Když jsem se měl k odchodu, Seneira mě ještě chytila za ruku. „Jestli ho uvidíš, řekni mu, že…“

„Co mu mám říct?“

Zavrtěla hlavou. „Promiň. Řekni mu jenom, že se mi po něm stýská.“

Ujeli jsme s Ferius kilometr do Akademie, uvázali jsme koně a vešli dovnitř. „První zastávka je v jedenáctém poschodí,“ řekla Ferius.

Ferius, když zrovna nedává na odiv své mimořádně líné pohyby, chodí překvapivě rychle, takže jsem musel poklusávat, abych jí stačil. „Proč myslíš, že se její učitelé nebo spolužáci budou chtít s námi bavit?“ zajímal jsem se.

„To je jednoduché, chlapče. Já okouzlím její učitele a ty -“ otočila se a rozcuchala mi vlasy - „ty se jen snaž být hezký, ano?“

Páni. Ferius opravdu nikdy nedalo moc práce vyvést mě z míry. „Jak přesně se mám snažit být hezký?“

„Vážně to chceš vědět? Pokud ano, když ti to řeknu, budeš mě tentokrát poslouchat?”

Přikývl jsem.

„Dobrá. Nejdřív napravíme pár věcí.” Zlehka mě postrčila zády ke stěně. „Postav se tak, aby ses zadkem, rameny a zátylkem dotýkal stěny.”

„K čemu to -”

„Chceš mě otravovat otázkami, nebo se naučit jak vypadat hezky?” „Dobře,” opřel jsem se o stěnu.

„Ne, stůj rovně. Pamatuj: zadek, ramena, hlava.”

Poslechl jsem a zaujal jsem neuvěřitelně nepohodlnou polohu.

„Dobře,” řekla. „A teď se uvolni.” Když jsem provedl tento rozkaz, řekla: „Takhle ne. Už se zase hrbíš.”

Chtěl jsem něco říct, ale umlčela mě pohledem. Po několika dalších pokusech se zdálo, že je konečně spokojená. „Dobrá, a teď se na mě usměj, jak nejlíp dovedeš.” Usmál jsem se.

Nespokojeně se ošila.

„Co zas?”

„Nedělej to ústy.”

„Řekla jsi, že se mám usmívat.”

Ferius mi ukázala na oči. „Usmívej se tímhle.“

„Jak se mám sakra -“

„Počkej.“ Po schodech vycházela dívka asi mého věku, hezká, s hřívou vlnitých rusých vlasů, které jí spadaly na ramena. Ferius k ní vykročila. „Slečno? Měla byste chvilku?“

Ó předkové, tohle děláš, abys mě mučila, viď?

Ferius postavila dívku na opačnou stranu širokého schodiště. Soudil jsem, že výuka musí být v plném proudu, protože kolem nás procházelo jen velmi málo lidí. Ti se nicméně uculovali, když mě tam viděli stát jako nějakého pitomce.

„Dobře,“ řekla Ferius tlumeným hlasem, „tohle je Hadina. Chci, aby ses na Hadinu podíval a usmál se očima.“

„Pořád ještě nevím, co to znamená.“

„Nevadí, chlapče, já tě to naučím.“ Ustoupila stranou, ale pořád stála dost blízko a mohla se mnou mluvit tak, aby nás ta dívka… Hadina… neslyšela. „Takže, až pohlédneš na Hadinu, chci, aby ses jí díval přímo do očí - ale ne, abys na ni civěl jako na nějaký šutr, a hlavně na ni nezírej, jako kdyby byla něco k jídlu. Ne, místo toho chci, aby ses jí díval do očí a naslouchal tomu, co ti říkají.“ „Naslouchal? Jejím očím?“

Ferius přikývla. „Je to rozhovor. Prostě nech její oči říkat, co ti chtějí sdělit. Naslouchej těm očím, jako by byly ten nejlepší vypravěč, jakého jsi kdy potkal.“

Naslouchej jejím očím, jako by byly ten nejlepší vypravěč, jakého jsi kdy potkal. „Dobře, tak jo. Jak dlouho?“

„Nejméně vteřinu, možná dvě, ale ne déle. Když se díváš na cizího člověka déle než dvě vteřiny, má tě za divného patrona, který vyhledává potíže.“ Postrčila mi ramena dozadu. „A stůj rovně.“

Udělal jsem všechno podle jejích pokynů. Pohlédl jsem do očí děvčeti, které jsem nikdy předtím neviděl, a snažil jsem se jim naslouchat, jako kdyby mi měly co říct. Samozřejmě že mi neměly co říct. Neměl jsem potuchy, co by mi její oči měly říkat. Kupodivu se ale stalo něco jiného: Hadina se na mě usmála - ne plaše nebo rozpačitě, ale nějak jinak. Nějak… podivně lichotivě.

„Tím lekce končí,“ pošeptala mi Ferius, odešla za dívkou a poděkovala jí. Hadina se vydala nahoru po schodech, pak se zastavila a sešla zase dolů. „Přednáška z archimetrie mi končí asi za hodinu, “ řekla. „Kdybys třeba chtěl ještě zapracovat na svém úsměvu.“

„Já -“

„Rád by,“ rychle mě přerušila Ferius. „Ale je objednaný dole v nemocnici, aby se mu tam podívali na ošklivou vyrážku na jeho… však víš kde.“

Hadina - přestože znala Ferius jen něco přes minutu - nějak poznala, že lže. Možná jí to „řekly její oči“. „No, tak třeba někdy jindy,“ řekla a dodala: „Přes týden bývám obvykle ve třináctém patře.“

Když odešla, byl jsem z toho celý omráčený. „Co to mělo znamenat?“

Ferius mě poplácala po rameni. „Usmál ses na dívku, chlapče. Nejpřirozenější věc na světě.“

„Až na to, že jsem nepohnul ústy.“

„Opravdu?“ Sáhla do vesty, vytáhla jednu ze svých lesklých ocelových karet a podržela ji přede mnou. Spatřil jsem v ní svůj odraz a na mých rtech hrál lehounký náznak úsměvu. Bylo to zvláštní, jako bych hleděl na někoho jiného. na někoho, kdo byl skoro hezký.

„Tak už se přestaň obdivovat, chlapče,“ okřikla mě Ferius a začala vystupovat po schodech. „Máme práci.”

„Počkej,” rozběhl jsem se za ní. „Tohle zabírá na všechny holky?” Pokračovala ve výstupu a neustále zrychlovala krok.

„Na holky, na kluky, na chlapy. Někdy to dokonce zabírá i na ženy.”

Zbytek odpoledne jsme strávili rozhovory se Seneiřinými profesory a spolužáky. Původně jsem si myslel, že budeme muset přijít s nějakým vysvětlením, proč tam jsme, ale domnívám se, že jelikož chyběla už dva týdny, všichni si domysleli, že je nemocná. Ferius se vydávala za vzdálenou příbuznou a tvrdila, že má v úmyslu přihlásit mě do školy. Zpočátku se profesoři tvářili nedůvěřivě - ani jeden z nás zjevně nevypadal dost bohatý na to, aby si mohl dovolit studium na Akademii -, ale jakmile Ferius zapojila svůj šarm, postupně roztáli. Jako by se všichni domnívali, že v její osobě jejich území poctil návštěvou nějaký génius, což bylo nemožné, protože se tu vyučovalo všemu možnému od stavění složitých mechanických vynálezů přes dějiny všech zemí světadílu až po strategickou diplomacii (pokud z ní Seneira nepropadala, pak bylo s touto školou podle mého názoru vážně něco špatně.

„Prosím,“ žadonil Seneiřin profesor heraldiky, když hovor začal váznout, „nechtěla byste navštívit můj seminář, milá dámo Ferius? Mohla byste -“

„Žádná ,dáma‘, mistře Westriene, jenom Ferius. Bohužel dnes nemohu.”

Uf. Reichis měl pravdu. To „neříkej mi dámo“ znělo po nějakém čase opravdu vyčpěle.

Westrien se zatvářil trochu zhrzeně. „Nu, doufám, že si to někdy rozmyslíte.” Zlehka se uklonila. „Bylo by mi ctí.“ Postřehl jsem podtón v její větě: bylo by mi ctí. Ferius měla sklon vyhýbat se lžím, a přesto se jí pokaždé podařilo navléknout to tak, že druhá osoba nepochopila, jak to vlastně myslí.

„Milý chlapík,” ocenila mistra Westriena, když jsme vyšli z jeho třídy. „Nerozuměla jsem ani slovu z toho, co říkal.”

Nevěřícně jsem na ni zíral. „Ale vždyť jsi s ním mluvila skoro dvacet minut! O všech možných věcech.” „Kdepak, já jsem nemluvila, chlapče. Jen jsem mu pomáhala dělat muziku.“ „Muziku?“

Zastavila se. „Ve všem, co říkal, v každé větě byla slova, na kterých záleželo, která pro něj něco znamenala. Většinu času jsem po něm jen chtěla, aby ta slova osvětlil, nebo jsem se ptala, jak nějaké jiné slovo, které zmínil, ovlivnilo jeho názory, nebo jsem se zajímala, jak si Seneira v tomto předmětu vede.“

„Takže jsi ho jen vybízela, aby mluvil.“

„Nejen to. Hudba se skládá ze dvou součástí, chlapče: z tónů a pomlk. Nechala jsem ho hrát tóny…“

„A tys hrála pomlky. Dobře, ale kromě toho, že jsi získala pozvání na jeho seminář, čeho jsi vlastně dosáhla?“

„Zjistila jsem přesně to, co jsem chtěla vědět.“

„Což bylo?“

Zavrtěla hlavou. „Promiň, chlapče, nechci ovlivňovat tvůj úsudek.“

„Můj úsudek o čem?“

Nasměrovala mě do rozlehlé klenuté chodby. „Podle Westriena se tady nachází jedna ze studoven Seneiřiny skupiny. Chci, abys tam šel a zjistil o ní všechno, co se dá, a jak sem zapadá.“

„Počkej… Ty se mnou nepůjdeš? Ty jsi přece ta, která -“

„Nemůžu, chlapče. Slíbila jsem Rosie, že pohlídám dům, aby mohla provést nějaké svoje šetření.”

Najednou jsem se cítil neohrabaný, ubohý a víc než jen trochu vystrašený. „Ale já nikoho z těch lidí neznám! Budou si myslet, že jsem nějaký úchylný čmuchal, který - “

Ferius do mě strčila a já vklopýtal do třídy. „Hlavně se nezapomeň usmívat, chlapče.”

26-Budoucí géniové

„Myslíte, že je vadný?” zeptal se blonďatý kluk asi o rok starší než já, který seděl na obloukovité okenní římse na opačné straně místnosti.

„Nemluví,” řekl jiný hlas. „Jen tam tak stojí. Třeba je němý.”

Dívka, která vypadala sotva na třináct - příliš mladá na to, aby chodila do stejné třídy jako ostatní, pomyslel jsem si -, ke mně přišla a bezostyšně na mě civěla zelenýma obrýlenýma očima. „Proč se tak usmívá? Třeba chodí na herectví a tohle je jeho domácí úkol.“

Tři naprosto smysluplná vysvětlení, řekl jsem si, stále nehybný jako idiot. Někde mezi Feriusinou lekcí o naslouchání očím a okamžikem, kdy mě vstrčila do této místnosti mezi lidi, kteří se všichni znali, měli rádi a zjev-ně si o sobě mysleli, že jsou důležití a zajímaví, zatímco já nebyl ani jedno z toho, mě postihla totální paralýza. Řekni něco, pitomče. Pohni se. Aspoň vyjdi ze dveří. Tam, odkud pocházím, chodí všichni studenti do jedné třídy od okamžiku, kdy poprvé vkročí do oázy, až do dne, kdy podstoupí své zkoušky. To by mi nemělo vadit - už jsem v životě přišel do styku s cizími žáky; potíž byla v tom, že obyčejně jsem před nimi prchal, protože po mně házeli věci. Rozhovory v průběhu těchto výměn byly čistě dobrovolné.

Jeden ze studentů na mě teď zamával. „Není náhodou slepý?“

Od myšlenky, jak se elegantně vytratit, jsem přešel k úvaze, jestli tohle náhodou není nejtrapnější okamžik v mém životě.

Byl.

Díky tomu jsem se najednou cítil lépe. Feriusin úkol jsem naprosto zpackal a to mi dávalo jen dvě možnosti: zmizet odsud se staženým ocasem a přiznat se Ferius, že ačkoli jsem odolal znehybňovačům a válečným mágům, přemohl jsem svého nejlepšího přítele a zvítězil jsem nad lordem mágem - skutečným lordem mágem -, jaksi jsem si neporadil se skupinou (nutno přiznat, že skvěle vyhlížejících) náctiletých dětí. Jediná další možnost byla zkusit něco jiného.

Do pekla. Jestli to podělám, bude to, jako kdybych vypotřeboval všechen zbývající prášek.

Vybral jsem si náhodně jednu z nich, dívku s krátkými černými kudrnatými vlasy, která měla na klíně ohromnou knihu. Zírala na mě stejně jako ostatní, ale dosud nepromluvila. Naše oči se setkaly a já jsem naslouchal a pečlivě jsem v duchu odpočítal vteřiny… jedna… dvě… Otočil jsem se k ostatním a položil si prst na ústa. „Psst.“

„On na nás zasyčel?“ zeptal se kluk na římse. „Studuješ tady vůbec?“

„Studuju právě teď,“ řekl jsem.

Mladší dívka, ta v brýlích a se zelenýma očima, se zeptala: „Co studuješ?“

Znovu jsem spočinul pohledem na dívce s knihou, sebral jsem všechno sebevědomí a nenucenost, kterých jsem byl schopen - a přísahám, že kdyby za mnou byla stěna, můj zadek, ramena a hlava by se jí dotýkaly - a pronesl jsem: „Umění.“

Místnost se naplnila řadou zaúpění společně s výbuchy smíchu. Nechal jsem je po sobě stéct jako po mastném peří a ani v nejmenším jsem na ně nereagoval. Místo toho jsem přistoupil rovnou k dívce, zlehka jsem se uklonil a natáhl jsem ruku. „Já jsem Kellen,“ představil jsem se. Věnovala mi křivý úsměv, který prozrazoval, že všechno na mně jí připadá trochu směšné, ale stiskla mi ruku. „Cressie,“ řekla zpěvavým gitabriánským přízvukem. „To jsi pořád takhle divný, Kellene?“

Bez nejmenšího zaváhání jsem řekl: „Pořád, slibuju.“

Kdosi mě poplácal po zádech a pošeptal mi, ale tak, aby to všichni slyšeli: „Jestli toužíš po lásce, jsi na špatné adrese, příteli. Cressie není… orientovaná… na nás.“

Trvalo mi pár vteřin, než mi došlo, jak to myslí, a když se tak stalo, všichni se řehtali na celé kolo, včetně Cressie. Dobrá, poučení pro příště, až zase budu chtít být okouzlující: snaž se vyhýbat dívkám, kterým se líbí jiné dívky.

Kluk u římsy zvedl ruku, jako by v ní držel sklenici. „Na… Kellena, je to tak? Na Kellena, člověka ochotného učinit troufalý a statečný pokus, i když dospěl k poněkud tragickému konci.“

„Na Kellena!“ volali ostatní.

Od té chvíle už to šlo docela dobře. Jakmile se mi podařilo udělat ze sebe tak trochu romantického bláz-na, zvláštního, ale ne odpudivého, který je vlastně docela sympatický, stal jsem se předmětem jistého obdivu.

V duchu Feriusiny metody jsem odpovídal na většinu otázek vlastními otázkami, nechal jsem mluvit ostatní, soustřeďoval jsem se na věci, které zajímaly je, a vůbec jsem se snažil být pomlkami mezi tóny písně, kterou jsme společně skládali. Po nějakém čase mě to dokonce začalo bavit.

Držel jsem se smyšlenky, že jsem Seneiřin vzdálený příbuzný, a využíval jsem jejich otázek na ni k tomu, abych sesbíral co možná nejvíc informací o ní i o její rodině.

Když to shrnu, zdálo se, že ji mají docela rádi, až na jisté tóny, které zaznívaly znovu a znovu - něco jako refrén opakující se pouze v nepatrných obměnách.

„Jé, už se nemůžu dočkat, až bude zpátky,“ řekla jedna z dívek. „Teda, zameškala spoustu hodin, ale uvidíte, že na konci semestru bude zase nejlepší ze třídy.“

Následovalo několikeré významné uchechtnutí - zabubnování.

A další, v dokonalém rytmu: „Senny je úžasná studentka. Je jedno jaký máme předmět, vždycky všechno umí. Někdy se až zdá, že vlastně ani nepotřebuje studovat.“

Cressie, která se mi začínala docela líbit, představovala kontrapunkt k této melodii. „Vy kluci jste tak průhlední.”

Ukázala na mě. „Kellen je jen zdvořilý. Myslíte, že nepoznal, že ve skutečnosti máte všichni plné zuby jeho… co že pro tebe je?”

„Sestřenice z třetího kolene,” řekl jsem. Cressie zjevně nevěřila, že jsem ten, za koho se vydávám. Další důvod ji obdivovat.

Toller, zřejmě natrvalo přibitý k okenní římse, podotkl: „Ale jdi, Cress, každý ví, že Seneira je skvělá, což ale neznamená, že nemá jistou protekci.“

Viděl jsem, že se na mě všichni dívají a čekají, co na to odpovím. Můj instinkt mi radil, že s tím mám souhlasit a že mě za to budou mít rádi. Moje instinkty obyčejně nestojí za nic. „Protekci?“ opáčil jsem a rozesmál jsem se, jako by Toller řekl tu nejvtipnější věc na světě.

„Co je? Co jsem řekl?“

Neodpověděl jsem mu a jen jsem se na něho usmál.

„Ach tak… chápu.“ Ukázal na sebe a na ostatní. „Myslíš, že my všichni tady máme…“

Přikývl jsem.

„Dobře, to je fér.“

„A co ty?“ zeptala se Lindy - mladá dívka v brýlích.

„Budeš taky chodit na Akademii?“

Váhal jsem s odpovědí. Kdysi jsem si o sobě myslel, že jsem dokonalý lhář, ale teď mi bylo nepříjemné lhát víc, než bylo nutné. Vzpomněl jsem si na Feriusinu odpověď mistru Westrienovi a řekl jsem upřímně: „Bylo by mi ctí.“

Cressie s hlasitým bouchnutím odložila knihu na jeden ze stolů, přišla ke mně a začala mě obcházet, jako bych byl socha, kterou zkoumá. „Ráda bych věděla, jaký předmět tady bude náš nový přítel Kellen studovat.“

„Vynálezy,“ navrhl Toller. „Má takový kukuč - jako by se pokaždé snažil zjistit, jak co funguje.“

„Možná,“ připustila Cressie a udělala další kolo kolem mě, „ale je romantik - důkaz toho jsme viděli.“

„Poetiku,“ řekla Lindy. „Zdá se, že se rád hezky vyjadřuje.”

„Snad, snad, ale na básníka nebo rétora vypadá trochu venkovsky,” namítla Cressie.

Padlo několik dalších návrhů předmětů spolu s důvody, proč by se ke mně hodily, nebo ne. Trpělivě jsem to vydržel a nedal jsem najevo, že by mě lákaly všechny. Každý předmět byl jedním z možných životních cílů - něco najít, někým být.

Nakonec se Cressie postavila přede mě. „No tak, Kellene, nenechávej nás v napětí. Kdo má pravdu? Jaký předmět bys studoval, kdyby tě přijali na Akademii?”

Žádnou z odpovědí bych nic nezískal, a tak jsem zvolil jedinou možnou: „Ten, na který myslíš,” odvětil jsem.

„Ten, který nikoho nenapadl.”

Ve třídě se rozhostilo ticho a všichni čekali se zatajeným dechem.

Hrome, někdy jsem vážně dobrý.

Cressiin úsměv rozzářil místnost. „Já to věděla!“ Šťouchla mě do prsou. „Dámy a pánové, máme mezi námi opravdového živého filozofa! “

Toller zasténal. „Ó Martie, bože války, prosím, nenuť mě, abych se kamarádil se studentem filozofie.”

Lindy na mě podezíravě pohlédla. „Na filozofa strávil hodně času na sluníčku.”

„Jsem spíš přírodní filozof,” řekl jsem.

Zírala mi na bradu. „A má modřinu. Dokonce několik.”

Nevěděl jsem, jak bych vysvětlil tohle, proto jsem se o to ani nepokusil. „Lidi si občas do mě rádi bouchnou.”

Toller se vítězoslavně zasmál. „Ha! Dobrá, teď už opravdu věřím, že je student filozofie.”

Rozesmál jsem se spolu s ostatními a následující dvě hodiny jsem poslouchal, vyprávěl, poslouchal, žertoval, opět poslouchal a dokonce spřádal nezávazné plány s lidmi, které jsem nikdy předtím neviděl - lidmi mého věku, kteří žili, studovali a měli nejrůznější plány do budoucna.

Bylo by opravdu snadné zapomenout, proč jsem tam byl, ale nakonec jsem si uvědomil, že jsem se dověděl vše, co jsem potřeboval. Navíc jsem před třídou zahlédl Berena Thranea, který se ze všech sil snažil být neviditelný. Nejspíš neměl dost sil.

„Musím už jít,“ řekl jsem.

Pár z nich protáhlo obličeje a Lindy dokonce udělala: „Bú!“

„Ale budeš chodit na Akademii, ne?“ chtěla vědět Cressie a píchala mě prstem do prsou. „Myslím, že jsme s mými kolegy došli k závěru, že jsi hoden stát se členem naší skvělé společnosti, filozofe Kellene. Musíš ovšem slíbit, že budeš dodržovat jedno pravidlo.“

„Co je to za pravidlo?“

Naklonila se ke mně a pošeptala mi do ucha: „Až zase budeš hrát to svoje divadlo, už mě nikdy nepoužívej jako rekvizitu.“

27-Naslouchači

„Zdá se, že sis tu už našel přátele,” konstatoval Beren, když mě vedl chodbou k hlavnímu schodišti. Ještě mi pořádně nevysvětlil, proč mě hledal nebo kam jdeme. „Co si myslíš o našich studentech?”

Vyslovil tu otázku docela nevinně, ale jeho přimhouřené oči a zkoumavý pohled mi prozradily, že nešlo o pouhou zvědavost. Že by se ze mě pokoušel vytáhnout, jaký názor mají studenti na Seneiru? Nebo vůbec na jeho školu? Rozhodl jsem se dělat ze sebe hlupáka - to jsem se naučil i bez Feriusiných fíglů.

„Zdá se, že jsou docela milí,“ řekl jsem.

Pohlédl na mě trochu zklamaně a já jsem doufal, že si můj pokus mluvit v neurčité rovině vyložil jenom tak, že nechci, aby mě pokládal za úplného pitomce. Zastavil se u paty schodiště a ukázal na hloučky studentů hemžící se na velkém vnitřním dvoře. „Tihle mladí pánové a dámy jsou budoucnost, Kellene.“

„Budoucnost čeho?” zeptal jsem se.

Ukázal na vysokou zaoblenou stěnu nad hlavním vchodem, na níž se nacházela mozaika z tisíců kachlíků, které vytvářely barevnou mapu světadílu. „Pověz mi, co vidíš a co nevidíš.“

Nehledě na umělecké ztvárnění vypadala jako každá jiná mapa, až na to, že Sedm písků bylo umístěno téměř v jejím středu, jen trochu dál na severovýchod, takže bílá věž představující Akademii se nacházela přesně uprostřed. Soudil jsem, že není nic špatného na tom vytvořit mapu tak, aby se škola nacházela v jejím ohnisku, byť to působilo poněkud okázale. Jelikož jsem si domyslel, že tohohle jsem si všimnout neměl, podíval jsem se na mapu s větším odstupem a konečně jsem uviděl, co tam nebylo: všechny důležité země byly označeny, od Daromanské říše přes Berabesqskou teokracii až po Jan’tepskou arkánokracii, ale území Sedmi písků ležící mezi nimi zůstalo nepojmenováno.

„Každé území představuje svrchovaný národ,“ řekl Beren, „ s vlastní kulturou, vlastní vládou. Každé kromě našeho. Naši sousedé považují Sedm písků jen za pustou poušť, kterou můžou vyplenit, kdy se jim zachce. Dívají se na nás jen jako na jednu část pohraničí.” Šel dál, zastavil se u širokých otevřených dveří pod mapou a pokynul mi, abych ho následoval. „Dokonce ani v mé vlastní škole nemohu napsat název mé vlasti ze strachu, že bych tím mohl rozpoutat diplomatický incident. “

Když jsme přijížděli do Teleidosu, Seneira mi říkala něco podobného. „A co s tím můžete udělat?“

„Já nic,“ odvětil, zrovna když nás míjela skupinka studentů. Všichni ho zdravili úklonou a projevovali tak úctu řediteli Akademie. Beren si všiml mého pohledu a usmál se. „Ale oni mohou.“

Vyšli jsme ven a Beren opět pohlédl na hlavní věž s užaslým výrazem ve tváři, jako kdyby ji viděl poprvé v životě. „Nejmocnější rodiny světadílu posílají své nejnadanější děti, aby studovaly tady, Kellene. Daromani, Berabesqové, Gitabriánci, dokonce i pár Jan’Tepů…

Možná hledí svrchu na moji zemi, ale nehledí svrchu na moji školu!“

Neuměl jsem si představit, že by sem některý z mocných rodů mého klanu poslal své děti, ale začínal jsem chápat, kam tím Beren míří. „A zatímco jsou ti studenti tady, nepoznávají se jenom mezi sebou navzájem, ale poznávají také lid Sedmi písků.“

Beren se usmál a poplácal mě po rameni. „Přesně tak.

Zjišťují, že naše děti nejsou nemytí vesničtí balíci, jak jim doma říkají, ale stejné osobnosti, jako jsou oni - a stejně jako oni schopní pozoruhodných intelektuálních a vůdcovských kvalit.“

Náhle mi Seneiřino chování, její důvtip a inteligence - dokonce i to, jak dovedla být příkrá a neomalená jako každá šlechtična - dávalo dokonalý smysl. „Diplomacie,”

utrousil jsem.

Přikývl. „Diplomacie. Něco, co může zajistit mému lidu budoucnost, ale jen když…“ Jeho úsměv a bodrá nálada se vytratily a odhalily bolest a zoufalství, které se za nimi skrývaly. „Snažně tě prosím, Kellene, najdi toho, kdo se mi pokouší zabít rodinu.”

Beren mě prosil, abych se s ním šel podívat na Tynea.

Tvrdil, že na klikatých a propletených znameních kolem chlapcova oka mohou být nějaké znaky nebo vodítka, která jsme předtím přehlédli a která by nám mohla pomoct pochopit podstatu nemoci nebo aspoň přijít na způsob, jak zmírnit její příznaky. Jakmile jsme vešli do Tyneova pokoje v nemocnici pod Akademií, viděl jsem, že se znamení černého stínu od předešlého dne opět zvětšila a tvořila ještě hlubší kontrast vůči bledosti okolní kůže. Čelo měl horké a vypadal, že má horečku, ale byl alespoň při vědomí.

„Dobrý den,“ pozdravil nejistým hlasem a rozpačitě se rozhlížel kolem sebe. Myslím, že se nikdo nesetkává rád s neznámými lidmi, když má na sobě jen plátěné spodky a leží v kaluži vlastního potu. Beren ztropil rozruch kolem toho, že tam není dost ručníků, a odešel pro nové, což, jak se zdálo, jen zvýšilo hochovy rozpaky.

„Já jsem Kellen,“ představil jsem se. „Viděli jsme se včera, ale nejspíš se na to nepamatuješ. Ten kočkoveverčák je můj -“ a se zvráceným potěšením jsem dokončil - „mazlíček. Reichis je moje ochočená kočkoveverka.“

„Je tady?“ zajímal se Tyne.

„Ne, ale pokusím se ho přivést zítra.“

Sáhl jsem do vaku a vytáhl jsem plyšového koníka, kterého mi pro něj dala Seneira. Když jsem ho podal Tyneovi, přijal ho oběma rukama a velice vážně přikývl, jako bychom právě uzavřeli obchod a koník byl zálohou na kočkoveverčáka.

„Jak se dnes cítíš?“ zeptal jsem se.

Chlapec pokrčil rameny. „Je mi pořád horko a hrozně se potím.“

Ukázal jsem na znamení kolem jeho oka. „Bolí to?”

„Někdy. Někdy se to kroutí a pak to pálí.“

Předkové! Chudák kluk. „Když tě to oko bolí, vidíš… vidíš něco zvláštního?”

Zavrtěl hlavou.

„Nebo něco slyšíš?”

Znovu zavrtěl hlavou, ale pak se nadzvedl na loktech a zašeptal: „Někdy poslouchají.”

„Co poslouchají? Tebe?”

„Ne.” Rozhlédl se, jako by se chtěl ujistit, že v místnosti nikdo jiný není. „Myslím, že poslouchají skrze mě.“

„Teď taky poslouchají?”

Opět zavrtěl hlavou a poklepal si prstem na oko. „Jenom když to pálí.” Spodní ret se mu začal chvět a zeptal se. „Nemohl bys to zastavit? Nelíbí se mi, když poslouchají.”

„Jistě, Tyne, já.,” zaváhal jsem, protože jsem si vzpomněl, jak Seneira nesnášela, když ji někdo utěšoval, že všechno je dobré, když nebylo. Jak moc pomohlo mně, když mi rodiče celé roky lhali o mém černém stínu? „Teď budeš muset být statečný, Tyne. Já se pokusím zjistit, co se s tebou děje, ale musíš být statečný.“

Spodní ret se mu roztřásl ještě víc, ale pak se zeptal: „Jako Senny?“

Přikývl jsem. „Zrovna tak jako ona.“

„Dobře,“ řekl.

Zůstal jsem u něho ještě pár minut sedět, ale vůbec jsem nevěděl, co bych mu měl ještě říct nebo co bych pro něj mohl udělat. Beren se vrátil se štosem ručníků a začal je rozkládat kolem Tynea. Chlapec na mě pohlédl.

„Kellene?”

„Ano?“

Schoulil se a kůže na tvářích a na čele se mu narudle zaleskla pod dalším náporem horečky. „Radši už jdi. Myslím, že chtějí zase poslouchat.”

„Tak si jich nevšímej, Tyne,“ poradil jsem mu. „Mysli na něco jiného. Mysli na Senny.“

„Radši jdi,“ zopakoval, duhovky mu zčernaly a začal divoce mrkat. Pak zašeptal: „Teď tě vidí, Kellene.“

28-Postava v kápi

Když jsem opustil Tyneův pokoj, ta slova mi stále zněla v hlavě: „Teď tě vidí, Kellene.“ Proč to řekl právě takhle?

Jako kdyby… Jako kdyby ti démoni, kteří se prostřednictvím černého stínu zavrtávali do jeho nitra, měli nějaký zvláštní zájem o mě.

No, pořád se ptám, jestli je vůbec možné, aby mě v životě potkalo ještě něco horšího. Zdá se, že je.

Procházel jsem bludištěm chodeb lékařského oddělení a náhle jsem měl pocit, že všude jsou oči, které mne sledují a dohánějí pokaždé, když mě můj mizerný smysl pro orientaci navedl špatným směrem. Potom jsem konečně našel východ a málem jsem porazil jakéhosi doktora, jak jsem se hnal ven na chladný večerní vzduch.

Dýchej, říkal jsem si. Jenom dýchej a přestaň si představovat, že máš v patách démony.

Pustil jsem se nazdařbůh jednou ulicí a přecházel jsem kruhovité hlavní třídy, které vedly kolem Akademie.

Pořád jsem nedokázal setřást děsivý pocit, že mě někdo pozoruje. Skutečnost, že jsem byl doopravdy sledován, mi samozřejmě nepomohla.Seneiřin dům stál stranou od středu města, což znamenalo, že jsem procházel skoro liduprázdnými ulicemi. I kdybych po cestě potkal nějaké lidi, klidně to mohli být pomocníci toho, kdo mě sledoval. Odbočil jsem do jedné postranní uličky, pak do druhé, až jsem našel tmavý vchod do domu, v němž jsem se mohl ukrýt. Za několik vteřin se na rohu objevila silueta v kápi, mužská, přibližně mé výšky a postavy, která držela v ruce cosi, co vypadalo jako půl metru dlouhá železná tyč.

„Měl bys o mně vědět dvě věci,“ řekl jsem a vystoupil jsem ze stínu.

Pronásledovatel se prudce otočil a zvedl zbraň, čímž mi dal zřetelně najevo, že nebude váhat mě s ní udeřit, jestli se jenom pohnu.

Od Ferius jsem se za poslední měsíce naučil, že mít strach je přirozené, ale dát strach najevo se může rovnat sebevraždě. Nasadil jsem proto svůj nejzářivější úsměv. „Zaprvé, prožil jsem pár hodně špatných měsíců.“

„Mohlo by to být ještě mnohem horší,“ varoval mě můj pronásledovatel. To mi pomohlo, protože jsem poznal, že se snaží mluvit hlubším hlasem. Znamenalo by to, že skoro určitě není čarostopař, který si pro mě přišel, a nejspíš ani žádný cvičený zabiják.

„A zadruhé nejsem zrovna ten, s kým by ses chtěl dostat do potyčky.“

To byla v podstatě pravda: mám sklon umazat soupeře svou krví. Zeptejte se Pihouna.

Nerozeznával jsem obličej mého pronásledovatele, jelikož ho zakrýval stín, který vrhala jeho kápě, ale nejistý postoj a přešlapování z jedné nohy na druhou, jako by očekával, že se na něj každou chvíli vrhnu, mi prozradily, že se mi podařilo ho přesvědčit o své nebezpečnosti.

„Jsi lhář,“ řekl nakonec.

Hm, to byla pravda. „V čem ti lžu?“

„Ty nejsi Seneiřin bratranec z druhého kolene.“

Dobrá, byl to tedy buď jeden ze studentů, se kterými jsem mluvil ve třídě, nebo někdo, kdo nás tajně poslouchal. „Ze třetího,“ opravil jsem ho.

„To taky nejsi.“ Zvedl železnou tyč výš. „Řekni mi, kdo doopravdy jsi, nebo -“

Mezitím jsem už rozvázal váčky u boků a teď jsem do nich vstrčil prsty, abych nabral do každé ruky špetku prášku. Byl jsem si naprosto jistý, že bych toho kluka vyřídil, kdyby na to přišlo, ale měl jsem tušení, že by to nebyl dobrý nápad. „Co kdybych ti místo toho řekl, kdo jsi ty?”

Na chvilku vypadal, jako kdyby měl dlouhé vedení. „Co to meleš? Vždyť mě neznáš. Nikdy jsi mě neviděl.“

„To je pravda,“ připustil jsem. „Ale posledních několik hodin jsem strávil na Akademii a mluvil jsem s profesory a studenty, kteří Seneiru znají. Chceš vědět, co jsem zjistil?”

Zaváhal. Nejspíš si říkal, že se může jednat o nějaký trik, jenomže nevěděl o jaký. „Co?”

„Nikdo ji kdovíjak rád nemá. Ano, uznávají její inteligenci, ale jinak si většina myslí, že má protekci, je namyšlená a přezíravá.”

Sevřel železnou tyč pevněji. „Mluvíš nesmysly! Seneira taková vůbec není. Je -“

„Uklidni se, Reviane.“

Ztuhl a najednou se začal rozhlížet kolem sebe, nenachází-li se nablízku ještě nějaká jiná osoba. Myslím, že o zámožných studentech Akademie se nepředpokládá, že budou oslovovat lidi na ulici s železnou tyčí v ruce. „Jak jsi to věděl?” vydechl rezignovaně. Jeho hlas byl teď trochu vyšší a mnohem přirozenější.

„Ohledně Seneiřiných spolužáků jsem přeháněl. Oni ji mají rádi, ale jen tolik, aby se nezávazně poptali, jak se mé, sestřenici ze třetího kolene‘ daří, když už tolik týdnů nebyla ve škole. Dokonce se mě nikdo z nich ani nezeptal, co má za nemoc, natož aby se zajímal, jestli ji může přijít navštívit. Ty jsi, na druhou stranu, zjevně strávil hodiny mým špehováním a teď na mě jdeš se železnou tyčí, abych jí náhodou nechtěl ublížit.“

„Opravdu? Protože jestli -“

„Jsem přítel,“ řekl jsem. „Ačkoli přítel je asi silné slovo. Ale snažím se jí pomoct. Taková je pravda.“

Revian na mě dlouho hleděl a nakonec sklonil svou zbraň. „Viděl jsi ji?“ zajímal se. „Je v pořádku?”

Jeho hlas zněl naléhavě a smutně… ne, ne smutně, zoufale. Určitě o Seneiřině černém stínu věděl. „Nic jí není, tedy až na tu. její nemoc, pochopitelně.”

Přikývl. „Mluvili jsme spolu, než odešla z města. Prosil jsem ji, aby zůstala, ale řekla mi, že musí chránit svoji rodinu. Když jsem slyšel, že se vydáváš za jejího bratrance, myslel jsem si. Ne všichni tady mají rádi ji nebo jejího otce.“ „Ale ty ano?”

Udělal krok dopředu, jako by se mě pokoušel zastrašit.

Moc se mu to ale nepovedlo, protože jsem viděl, že se celý chvěje. Měl jsem z toho dobrý pocit, že se pro změnu zase někdo bojí mě. „Je moje snoubenka,” vypadlo z něho.

Vydechl jsem rychleji, než kdyby mě udeřil pěstí do břicha. „Ty si budeš Seneiru brát?”

Přikývl. „Je to domluvené už od našich dětských let.

Naše rodiny si myslí, že spojení našich rodů prostřednictvím sňatku by mohlo být prospěšné.” Musel si povšimnout něčeho v mém výrazu, protože vzápětí dodal: „ Opravdu ji miluju, a i kdybychom se neměli brát, stejně bych provedl strašlivé věci někomu, kdo by jí ublížil.”

Jeho bezelstnost a oddanost by mi neměly vadit, zvlášť potom, co jsem totéž slyšel i v Seneiřině hlase, když mi líčila Reviana. No a co, zeptal jsem se sám sebe. Co pro mě Seneira vlastně znamenala? Byla to jen nějaká holka, kterou jsem potkal na cestě a která mi přinesla jen mrzutosti a kopec potíží. Kromě toho jsem pořád miloval Nephenii, i když ta se teď musela obejít beze mě.

Asi bych si pomalu měl zvykat na to, že zůstanu sám. Neměl jsem se o nic z toho starat; o Akademii, o Sedm písků, o Seneiru… nic z toho se mě netýkalo. Ať už se stane cokoli, jakmile bude po všem, Ferius, Reichis a já odjedeme z tohoto města a budeme pokračovat v naší nekonečné pouti, v nočním táboření, v líčení pastí a budeme doufat, že další čarostopař, který mě vyslídí, nebude ten, kdo mě vyřídí. Cesta Argosanů je cestou větru, pomyslel jsem si smutně. „Ještě pořád ji… obtěžují ta znamení kolem oka?“ zeptal se Revian, když si najednou uvědomil, že bych mohl něco vědět. „Prosím tě, řekni mi to, celé týdny jsem ji neviděl.“

„Když to tak nutně potřebuješ vědět, proč se jednoduše -“

Zarazil jsem se. Chtěl jsem se ho původně zeptat, proč si za ní nezajde sám, místo aby mě pronásledoval po chodbách Akademie. Pak ale několik střípků zapadlo na své místo: nebyl ve třídě; nešel rovnou do jejího domu; a především, kápi měl staženou tak nízko, že mu nebyla vidět většina obličeje.

„Sundej si tu kápi, Reviane.“

Zavrtěl hlavou.

„Klidně to můžeš udělat,“ řekl jsem. „Vím už, co uvidím.“

Pomalu zvedl třesoucí se ruce a stáhl si kápi.

Revian byl bez nejmenších pochyb pohledný tak, jak ho Seneira popsala, zlatovlasý, s dokonale hladkou kůží a jemnými rysy. Skutečně vypadal jako vystřižený z obrazu.

Ovšem až na rozvětvená černá znamení, která se mu vinula kolem pravého oka.

„Prosím,“ řekl Revian, stále upřímně, ale už ne tak vznešeně, takže mi došlo, že jeho otázka má i jiný význam.

„Pověz mi, že je v pořádku.“

29-Domácí mág

Revian mě doprovodil kus cesty k Seneiřinu domu a přitom mi vyprávěl svůj příběh.

„Začalo to před několika dny,“ řekl a opět si natáhl kápi, aby si zakryl obličej. „Probudil jsem se zpocený jako myš a s palčivou bolestí v pravém oku. Když jsem se vyhrabal z postele a šel si do koupelny opláchnout obličej, uviděl jsem ta znamení.“

„Máš nějaké vidiny?“ zeptal jsem se. „Myslím při náporu nemoci.“

Zavrtěl hlavou. „Většinou to jenom bolí. Někdy slyším nějaké věci… hlasy. “

Takže spíš jako u Seneiry než u mě.

„Ty jsi Jan’Tep,“ poznamenal Revian. „Studoval jsem tvůj lid a kulturu. Otec ze mě chce mít jednou diplomata, abych budoval mosty mezi daromanskou říší a jan’tepskou arkánokracií.“

To tedy hodně štěstí.

Vzápětí mě doopravdy překvapil. „Ty jsi divotvůrce, viď?“

Otázka zněla podivně zoufale. Marně jsem hledal vhodnou odpověď a nakonec mi připadalo nejlepší držet se pravdy. „Řekl bych, že ano. Pořád se s tím nemůžu vyrovnat.“

„Proto jsi tady? Abys vyléčil Seneiru?“ Dotkl se prstem znamení kolem oka. „Mohl bys vyléčit mě?“

„Cože? Samozřejmě že ne. Já neumím vyléčit ani..zarazil jsem se, když jsem si vzpomněl na krém, který zakrýval můj vlastní černý stín. „Já neumím vyléčit ani rýmu,“ vzpamatoval jsem se.

Revian si zřejmě ničeho nevšiml. „Moji rodiče se pokusili najmout jednoho člověka - divotvůrce jako jsi ty -, protože věřili, že mi možná dokáže pomoct, ale on řekl, že nejdřív musíme najít mága, který tu kletbu seslal.“

„Máte nějaké nepřátele? Hlavně takové, kteří se mohli dostat do sporu i se Seneirou nebo její rodinou?“

Drsně a hořce se zasmál a ukázal k Akademii. „Vyber si. Myslíš, že ti lidé, se kterými ses dnes seznámil, se k tobě chovali hezky, protože se s tebou chtějí přátelit?” Sám také na otázku odpověděl: „Jsou to synové a dcery bohatých a mocných rodin z celého světadílu, Kellene. Ve svých zemích žijí v palácích, a až se vrátí domů, budou z nich politici, dvořané a vojevůdci. Pro ně jsi jen zajímavý exot nebo možná nástroj, který jednou budou moct využít ve svůj prospěch.“

„Zdá se, že Berenově vizi Sedmi písků jako nezávislého státu moc nevěříš.”

„Akademie je vznešená myšlenka, ale až komicky optimistická. Přes veškerou prestiž, kterou se Seneiřinu otci podařilo pro školu získat, je mnoho těch, kteří by ji rádi viděli v troskách.”

Ukázal jsem mu na znamení kolem oka. „Je to tak zlé, že by to mohlo spustit epidemii?”

Na okamžik zaváhal a pak přikývl. „Víš, co je to šeptající čarodějnice?”

Netušil jsem. Především proto, že Jan’Tepové nemají ani čas, ani dost úcty k ostatním civilizacím, aby se zajímali o jejich magii. Na druhou stranu jsem Reviana ještě dobře neznal a nechtěl jsem před ním odhalit svou nevědomost, a tak jsem to na něho zahrál jako Ferius na mistry v Akademii. „Chceš říct, že v Teleidosu je šeptající čarodějnice?”

Přikývl. „Žije v neprostupných bažinách za městem.

Nikdo ji už roky neviděl, ale místní říkají, že se jmenuje Matka šepotů, a pokud jsi ochoten zaplatit, pokud to moc chceš, umí ti přivolat na pomoc duchy… nebo démony, aby prokleli tvé nepřátele.”

Démoni. To bude ono.

„Reviane,” zavolal jakýsi hlas.

Otočil jsem se a uviděl jsem k nám ulicí přicházet dva muže. Přes ramena měli přehozené dlouhé pláště s kápěmi, které jim zakrývaly tváře. Začal jsem znovu sahat po svých prášcích, ale Revian mě zarazil. „To je v pořádku. Jsou to domácí mágové. Pracují pro mé rodiče.”

Dobrá, to vysvětlovalo, proč jsem je neslyšel přicházet.

Jeden z nich musel zjevně rozzářit svůj dechový pásek stejně jako já, jenom byl podstatně lepší v utajovacích kouzlech. Ohlédl jsem se po Revianovi a náhle jsem si jasně uvědomil, jak bohatá a vlivná musí být jeho rodina. Praví jan’tepští mágové nepracují pro cizince, ledaže by jejich klient měl tolik politické a vojenské moci, aby to bylo prospěšné klanu.

„Máš se zdržovat v domě,“ řekl vyšší z mužů a pozorně si mě prohlížel.

„To je v pořádku, Ler’danete,“ přesvědčoval ho Revian.

„Kellen je Seneiřin přítel.” Pohlédl na mě a s nadějí v hlase dodal: „A můj taky.“

„Ale není přítel tvé rodiny,” připomněl menší z dvojice. I on mě probodával pohledem. „Popravdě, Kellen z rodu Ke nemá vůbec žádné přátele.”

Tohle pro mě nevypadalo dobře. „Promiňte, mistři. Právě jsem byl na odchodu.”

Revian se zasmál. „No tak, Kellene. Slibuju, nemusíš se jich bát -”

„ Sethaten,” zašeptal vysoký čaroděj a doprovodil slovo pohybem pravé ruky. Revian zhasl, jako když sfoukne svíčku.

Skvělé. Hedvábná magie. Jako by mi nenadělala dost starostí nedávno.

Menší z dvojice zachytil Reviana dřív, než klesl na zem, a přivolal třetí základní formu dechové magie. „ Fessandi,” pronesl a Revian se vznesl a položil naznak, jako by ho podpíral pouhý vzduch.

„Vezmi toho kluka domů,“ nařídil Ler’danet.

Druhý domácí mág odešel i s Revianem vznášejícím se vedle něho a nechal mě s Ler’danetem o samotě.

„Revian bude pěkně naštvaný, až se probere,“ poznamenal jsem. „Zvlášť když zjistí, že jsi mu zabil přítele.“

Ler’danet se usmál způsobem, jaký používají lidé, kterým je odporný už jen pohled na vás. „Stačí, že musím pracovat pro daromanské rodiče toho kluka. Od něho rozkazy nepřijímám.”

Sáhl jsem po svých prášcích, ale z nějakého záhadného důvodu jsem se nemohl strefit prsty do váčků. Teprve potom jsem si všiml úšklebku na Ler’danetově tváři. Zatracená hedvábná magie.

Obyčejně v podobných situacích čekám, až Ferius řekne něco chytrého, co nám dá aspoň malou naději dostat se z průšvihu. Bohužel tu se mnou nebyla a mě nic duchaplného nenapadalo.

„Pravidlo číslo jedna pro domácí mágy a domácí mazlíčky,” ozval se hlas odkudsi z temného zákoutí uličky za námi.

Kolik lidí se dnes ke mně ještě tajně připlíží?

Otočil jsem se a uviděl Dexana Viderise, jak se na nás spokojeně šklebí. „Když už je pustíš z domu, drž je na krátkém vodítku.“

„ Vyhnanec,“ s odporem pronesl Ler’danet. Zdálo se, že nemá rád jan’tepské vyvrhele už z principu. „Neměl bys teď být na útěku? To je přece tvůj osvědčený způsob, ne?”

„Obvykle ano, ale tady Kellen je divotvůrce jako já a pravidlo číslo pět pro divotvůrce říká…“

Ať je to, prosím, „Vždy pomáhej divotvůrci v nouzi.“

„Vždy je užitečné mít po ruce nějakého kolegu divotvůrce, který ti dluží laskavost.”

Dobrá, takhle by to taky šlo.

Dexan tleskl a uličku ozářil záblesk modrobílého světla. Ler’danet zvedl ruku, aby si chránil oči, a jeho druhá ruka přitom už vytvářela tělesný tvar pro nové kouzlo.

„ Shupal derveis,“ vykřikl a vzápětí jsme spolu s Dexanem letěli dozadu. Narazil jsem prudce zády do nerozsvícené pouliční lampy a s námahou jsem se sbíral na nohy.

Dexan se vzpamatoval rychleji než já. „No tak, nech toho, Ler’danete. Neurážej mě tím starým trikem.” Sáhl za stuhu svého hraničářského klobouku, cosi odtud vytáhl a vyhodil vysoko do vzduchu. Ozval se krátký, skoro neslyšný výbuch a všude kolem nás se začal snášet žlutý prach. „Nejlíp uděláš, když zadržíš dech, chlapče.“

Pokusil jsem se o to, ale jakmile se prach dotkl mé kůže, udělalo se mi mdlo - byl jsem najednou malátný až ospalý. Stěží jsem udržel rovnováhu, ale neměl jsem pocit, že by mi to vadilo. Ler’danet se potácel a sotva se držel na nohou.

„Na těchhle územích se mi ze všeho nejvíc líbí,“ konstatoval Dexan a vykročil k Ler’danetovi, „že tu najdeš všechny možné způsoby zábavy. Náš lid ovšem obvykle není tolik zvyklý na alkohol a podobné věci. Proto nedokážeme vysílat kouzla, která by stála za zlámanou grešli, když jsme opilí.“ Zvedl pravou ruku a kolem prstů se mu míhaly zářivé jiskry ohnivé magie. „Proto je potřeba učit se pít, tak je to.“ Natáhl ruku a vzduchem se s praskotem mihly tenounké záblesky, které se zaryly do Ler’daneta jako desítky tenkých jehliček. Zhruba vteřinu jsem měl dojem, že domácí mág upadne, pak ale sáhl do svého pláště a vytasil tenký, asi metr dlouhý řetěz. Nejprve jsem si myslel, že v něm má ochranné kouzlo, ale modré jiskry Dexanova kouzla se nerozptýlily - naopak rozzářily se a roztančily po celé délce řetězu.

„Hrome,“ řekl Dexan, začal couvat a táhl mě s sebou za límec. „Kdepak jsi sehnal sací řetěz, Ler’danete?“

Druhý čaroděj ohavně říhl, přesto však postupoval k nám, švihal řetězem sem a tam a zasypával nás jiskrami.

„Na rozdíl od tebe, vyhnanče, já tímhle místem opovrhu-ju. Je špinavé a zaostalé, samá pakáž.“ Zašklebil se. „Ale aspoň tu nikomu nevadí, když zabiješ pár krys.“

V hlavě se mi začalo rozjasňovat, ale ne natolik, abych byl schopen vyslat kouzlo. Dexan se přestal sebevědomě usmívat a soustředil se na to, aby se držel mimo dosah řetězu, který ho mohl zabít jeho vlastním kouzlem.

Ler’danet švihal řetězem s čím dál tím větší silou, jak se postupně vymaňoval zpod účinků žlutého prachu. Napadlo mě, že se na něho vrhnu, ale tím bych jen uspíšil svou smrt. Místo toho jsem pokradmu sáhl do kapsy a vytáhl jednu z Feriusiných ocelových karet. Uvědomoval jsem si, že budu mít jen jednu šanci, protože jakmile je Ler’danet uvidí, obrátí řetěz proti mně a to by byl můj konec. Proto jsem sledoval, jak se řetěz míhá sem a tam, dopředu a dozadu, a snažil jsem se vystihnout správný okamžik.

„Chlapče?“ ozval se Dexan. „Snad nechceš -“

Teď! Hodil jsem kartu spíš podle instinktu než míření.

Letěla na Ler’daneta a její ocelový povrch se modře zaleskl pod jiskřícím řetězem. Domácí mág zaječel bolestí a karta se mu zařízla do tváře. Upustil řetěz a kouzlo okamžitě zmizelo. Ler’danet opět sáhl do svého pláště, ale to už jsem se hnal k němu.

„Zaútoč mu na spodek!“ vykřikl Dexan.

Skočil jsem domácímu mágovi po nohou a pevně jsem je objal rukama, aby ztratil rovnováhu. Právě když se kácel, vzhlédl jsem se a uviděl Dexana, jak mě přeskakuje a sráží Ler’daneta k zemi. Domácí mág ztratil dech, chroptěl a marně se snažil nabrat do plic vzduch. Dexan vsunul čarodějovi do úst cosi malého a světlého, co vypadalo jako zelený lísteček. Ler’danetovi vylezly oči z důlků. Jako šílený si začal drásat vnitřek úst a nepřestával přitom lapat po dechu.

„Dusí se!“ vyhrkl jsem a vzpomněl jsem si na - podle mého názoru zcela nesmyslné - argosanské odmítání zabíjet poražené nepřátele. Sklonil jsem se k němu a pokusil jsem se mu pomoct, ale mág mě odstrčil.

„Ano, jindy bych řekl, že je to dost drsné,“ pravil Dexan, vstal a oprašoval se, „ale starý Ler’danet bude v pořádku. Je jen naštvaný, protože právě zjistil, že jsem ho přinutil spolknout mateník.“

Čaroděj se dlouze a s hvízdotem nadechl a jeho dech se pomalu uklidňoval. Vrhl na mě nechápavý pohled a zmateně se rozhlížel kolem. Bylo vidět, že mě nepoznává.

„Tak, tak,“ stanul nad ním Dexan. „Chudák Ler’danet si pár týdnů nezačaruje. A počty mu taky moc nepůjdou.“ Odtáhli jsme Ler’daneta z ulice a zanechali ho pod starou markýzou, která zřejmě chránila vstup do opuštěného obchodu. Dexan předpokládal, že se ho jeho společník brzy vydá hledat a dopraví ho do domu Revianových rodičů, kde mu bude poskytnuta náležitá zdravotní péče po které bude s největší pravděpodobností následovat vyhazov.

„Teleidos je civilizované město,“ vysvětloval Dexan.

„Lidi tady nevidí moc rádi, když se domácí mágové potloukají po okolí a pokoušejí se zabíjet pokojné občany.“

„Pověz to Ler’danetovi,“ řekl jsem a třel jsem si záda na

místě, kterým jsem narazil do lampy.

Dexan mě poplácal po rameni. „Buď rád, že jsem tě šel hledat, chlapče. Hoši jako my dva nejsou teď u Jan’Tepů

právě v oblibě. “

„Jak jsi věděl, kde mě najdeš?“ zajímal jsem se.

Zasmál se. „Říkal jsem ti přece, Kellene, že tebe není těžké najít.“

Existoval bezpočet jan’tepských sledovacích kouzel, a tak jsem byl zvědavý, které z nich použil.

„Pravidlo číslo dvě pro divotvůrce…,“ začal.

„Nech mě hádat: ,Nikdy neprozrazuj svá tajemství Rozumím. Přišel jsi na způsob, jak pomoct Seneiře a jejímu bratrovi?“

Zastavil se. „Lituju, chlapče. Dokud nevypátráme čaroděje, který je proklel, a neskoncujeme s ním, nemůžu nic dělat.“ Z výrazu mé tváře musel poznat, jaká bude moje následující otázka. „Zapomeň na to. Už jsem ti říkal - pravidlo číslo jedna pro divotvůrce je nikdy se neplést do věcí jiného divotvůrce. Jakmile bude ten, kdo způsobil tuhle epidemii černého stínu mrtvý, pomůžu to děvče a jejího bratra vyléčit, ale do té doby s tím nechci mít nic společného.”

Řekl jsem Dexanovi o šeptající čarodějnici, o níž se zmínil Revian. Ani jsem nestačil dokončit větu a on už rozhodně vrtěl hlavou. „Drž se od Matky šepotů dál, chlapče.

Nezačínej si s ní, dokud nebudeš ochoten ji zabít. Jsi na to připravený, Kellene? Někoho chladnokrevně zavraždit?”

Na to jsem neměl odpověď.

Dexan postřehl mé váhání. „Chceš jednu nezávaznou radu?”

„Jistě, myslím.”

Ukázal na cestu k Seneiřině domu. „Ti lidé, kterým se snažíš pomoct? Jsou to hodní lidé, ale nejsou to tvoji lidé.

Co až tahle odporná záležitost skončí? Potom -” poklepal mi prstem na levou tvář těsně pod vrstvu krému, která mi zakrývala černá znamení kolem oka - „určitě nebudou chtít, aby se jim tu potloukal jan’tepský uprchlík s černým stínem.”

Pomyšlení - že všichni ostatní budou vyléčeni, jen já zůstanu sám se svým prokletím, s nápory bolesti a vidinami - na mě bylo příliš. Ty věci, které se s člověkem pokaždé dějí pár minut poté, co málem zemřel? Neuvěřitelná zima, neovladatelný třes? Nejhorší na tom je, že je někdy ještě doprovází zahanbující pláč.

„No tak, chlapče.“ Dexan mi položil ruku na rameno.

„Je to drsné, já vím.“ Stáhl ruku a dodal: „Ale nemám jen špatné zprávy.“

Jiskřička naděje znovu vzplanula. „Našel jsi lék? Na můj černý stín?“

„Nemůžu tě ho zbavit natrvalo, když tě spoutala stínem tvá babička. Ale myslím, že jsem přišel na sled kouzel - celkem tří -, která, pokud je provedu správně, ztíží čarostopařům používání kouzelného zatykače, aby tě vysledovali. Co je důležitější, jsem si docela jistý, že tato metoda rovněž sníží četnost tvých záchvatů černého stínu a ovlivní i vidiny, aby nebyly tak hrozné.“

„A jak to -“ Dexanův úsměv mě zarazil. „Ach, ano. Nikdy neprozrazuj svá tajemství. Jaká je tedy cena?“

Jeho výraz se změnil, zvážněl. „Háček je v tom, že nejde o jednorázové kouzlo. Budu ho muset provádět opakovaně, pravděpodobně jednou za týden nebo tak.“

„Pak ale -“

„Taková je cena. Budeš se muset držet u mě. Budou z nás partneři.“

„Ty mě chceš za partnera?”

„Proč ne? Proti starému Ler’danetovi jsme si vedli docela dobře, ne? Kromě toho -“ opřel se zády o plot u malého omku a zastrčil si palce za opasek - „být divotvůrcem je nebezpečné řemeslo. Strávil jsem spoustu let na útěku. Mít někoho, kdo mi kryje záda… hm, to by nebylo špatné.“ Zamyšleně na mě pohlédl. „Víš, mohl bych tě mnohému naučit. Odešel jsem od svého lidu, když jsem byl zhruba v tvém věku, a posledních patnáct let jsem se učil různým věcem. Takovým, které ti pomůžou přežít v tomhle velkém zlém světě.“

Začal mi vyprávět o některých svých dobrodružstvích, která zažil při putování po světadílu. Díky všem nebezpečím znělo jeho vyprávění. napínavě. Divotvůrce byl žádaný mnoha lidmi: obchodníky převážejícími cenný náklad, rodinami, které hledaly někoho, kdo by jim pomohl vystopovat blízké, a dokonce i vládami, jež někdy potřebovaly služby čaroděje, který nebyl podřízen jan’tepské arkánokracií.

„Budeš se muset rozloučit se svojí argosanskou kamarádkou,” varoval mě. „Nemám v plánu jít její cestou.”

Překvapilo mě, když se mi sevřel žaludek. Ne že bych s Ferius vycházel kdovíjak dobře, navíc nevypadala na to, že by mě chtěla učit bojovat nebo přežít v nepřátelském prostředí. Učit se „usmívat“ byla docela zábava, jenže úsměv by mi nepomohl zbavit se čarostopařů.

„Můžu si to rozmyslet?” zeptal jsem se.

„Jistě, ale nerozmýšlej se moc dlouho.” Rozhlédl se po prázdné ulici. „Mám z tohohle města špatný pocit - a říkám ti to jako člověk, který nikdy nerozzářil svůj hedvábný pásek a není pověrčivý. Myslím, že je načase přesunout se někam, kde nemáš pocit, jako by se to tam každou chvíli mělo proměnit v sedm kruhů pekla.” Podal mi ruku.

Protože mě nic jiného nenapadlo, potřásl jsem mu jí. Měl tak pevný stisk, až jsem ucukl. „Dávám ti den, aby sis to nechal projít hlavou, chlapče, ale pak odsud mizím.”

Přikývl jsem a třel si bolavou ruku. Možná měl Reichis pravdu, že bych měl nabrat trochu víc svalů. „Až se rozhodnu, jak tě pak -”

Dexan se zasmál a vykročil do noci. „Kolikrát ti to mám říkat, chlapče: já si najdu tebe.”

30-Snoubenci

Když jsem se vrátil do Seneiřina domu, byla už úplná tma a zastihl jsem ji samotnou. Rosie a Ferius byly venku a prováděly vlastní šetření a Beren byl zjevně povolán do domu Revianových rodičů. Zdálo se, že už nejsou tolik naklonění tomu, aby si jejich úžasný syn vzal za manželku dívku, o níž se teď domnívali, že ho nakazila černým stínem.

„Miluješ ho?“ zeptal jsem se jí, když jsme spolu vyšli do zahrady.

Celou dobu, co jsme spolu mluvili, jsem se snažil vymyslet nějaký způsob, jak se jí zeptat na její city vůči němu, abych u toho nevypadal jako žárlivý idiot. Tohle ale nebyla žádná z možností, které jsem v duchu nacvičoval.

„Miluješ ho?“ To jsem ale pitomec!

Seneira byla prakticky uvězněna v domě od té doby, co jsme dorazili do Teleidosu. Sužovala ji záhadná nemoc, nemohla se vrátit do normálního života a dokonce ani nemohla navštívit svého nemocného bratra. To poslední, co potřebovala, byly hloupé otázky o člověku, za kterého se měla provdat - pokud ji ovšem dřív nesklátí černý stín.

Reichis se k nám přiloudal, aby prozkoumal květinový záhon, který možná hodlal využít jako záchod. ,„Miluješ ho?‘“

zopakoval s tím nejpoťouchlejším výrazem, který se dá očekávat od kočkoveverčáka předvádějícího nešťastného zamilovaného mládence. „Odkdy se z tebe stal takový králík?“

Seneira na mě hleděla s přimhouřenýma očima; vážně jsem si myslel, že mi dá facku. Místo toho však řekla: „Promiň, Kellene, měla jsem ti říct dřív, že jsme s Revianem zasnoubení. Naše rodiny… Dohoda byla uzavřena, když my dva jsme byli ještě děti.“

Popravdě, neměla nejmenší důvod se mi zmiňovat o svých plánech na vdavky. Znal jsem ji sotva pár dní a co jsme vlastně měli kromě černého stínu společného?

„Není to…“ Zaváhala. „Revian a já, není to jako…“

„Jako co?“

Zavrtěla hlavou. „Promiň, to zůstane mezi mnou a Revianem. Neměla jsem ti nic říkat.“

Reichis zvedl hlavu, jako by větřil ve vzduchu, pak se přišoural k Seneiře a přičichl k ní. „Dej jí pusu,“ řekl nakonec.

„Cože?“

Upřel na mě korálkové kočkoveverčí oči. „Chce, abys jí dal pusu.“

„To pochybuju. Ona je..zarazil jsem se hlavně kvůli tomu, že na mě Seneira hleděla.

„Kellene?“ zeptala se.

„No?“

„Ty teď se svým kočkoveverčákem mluvíš o mně?“

„Tak už jí dej tu pusu,“ naléhal Reichis a posadil se na zadní tlapy, jako kdyby tam Seneira ani nebyla. „Věř mi, líbíš se jí. Je jasné, že když se má spářit s tím druhým pitomcem, nemůže ti to říct, takže čeká, že jí tu pusu dáš sám od sebe.“

„To nemůžeš vědět,“ namítl jsem.

Seneira vypadala zmateně a myslela si, že mluvím s ní.

„Samozřejmě že nevím, co ti to zvíře říká.“

Reichis si poklepal na čenich. „Říkám to, co cítím.“

Napadlo mě, že kromě toho, jak uniknout škrcení, přijímat rány pěstí a neptat se dívek, do kterých mi nic nebylo, jestli mají nebo nemají rády svého snoubence, se do budoucna budu muset také naučit vést současně hovor s Reichisem a někým dalším, kdo čirou náhodou neumí kočkoveversky.

„Promiň,” omluvil jsem se Seneiře. „Neměl jsem s tím vůbec začínat.”

Jestli jsem doufal, že by Revianovy city vůči Seneiře mohly zůstat neopětované - nebo že by romantická rada od kočkoveverčáka mohla dávat nějaký smysl -, soucitný výraz v Seneiřině tváři mě vyvedl z omylu. „Černý stín… musí to být pro něj hrozné. Myslela jsem si, že když uteču, ochráním lidi, které mám ráda, ale ve skutečnosti jim to přineslo jenom další utrpení.” Sáhla si na černá znamení kolem oka a trhla sebou, když se jich dotkla. „Kéž by. kéž bychom se poznali dřív, než se tohle všechno stalo, Kellene.”

Pomyslel jsem si, že tohle je jedna z hudebních pomlk, o kterých mluvila Ferius, a tak jsem se zeptal: „Jaká jsi byla?”

V jejím smutku a sebeobviňování se mihl náznak vzdoru. „Byla jsem bojovnice. Nikdy jsem neseděla s rukama v klíně a nebrečela ani nečekala, až mě někdo zachrání.”

„Třeba jsi pořád bojovnice,” řekl jsem. „Třeba jen čekáš na správný okamžik.”

„Kdy přijde, Kellene? A s kým mám vlastně bojovat?”

V jejím hlase, v jejím pohledu bylo tolik zoufalé naděje, jako bych jí na to mohl odpovědět, ale to jsem bohužel nemohl. Neměl jsem tušení, co se děje s lidmi v tomto městě, a právě teď mi v hlavě zněla jenom Dexanova slova: Jsou to hodní lidé, ale nejsou to tvoji lidé.

Nevím, jestli Seneiru omrzelo stát a čekat, až něco řeknu, nebo jestli nějak vycítila, co si myslím, ale vzápětí se na mě smutně usmála, popřála mi dobrou noc a odešla ze zahrady.

Reichis se vydal za ní do domu, ale ještě se zastavil, otočil se ke mně a prohlásil: „Měls jí dát tu pusu, jak jsem ti říkal. Pitomče.“

31-Varování

Cestou do postele jsem zašel do koupelny opláchnout si obličej. Z nějakého důvodu se mi točila hlava, takže jen zvolna jsem si uvědomoval, že zírám na kapky vody, které pomalu stékaly po stranách umyvadla. Kapičky se spojovaly dohromady, vytvářely různé obrazce a pak se zase rozdělovaly. Pohled na ně byl zvláštně podmanivý a jak další a další kapičky splývaly, zjistil jsem, že od nich nedokážu odvrátit oči. V tu chvíli jsem si uvědomil, co se vlastně děje.

„U pekel, Shallo! To myslíš vážně?”

Obraz v umyvadle vytvořil rysy jejích očí, nosu a úst, na kterých se neprojevoval ani náznak kajícnosti. „Cože?” zeptala se hlasem, který zněl slabě a jaksi vodově. „Na písku se zrovna nevyskytuješ a jediná další možnost byla vana nebo záchod.“

Nic z toho mě opravdu nelákalo. „Co mi chceš, Shallo?”

Kapičky vody se pohnuly a sklouzly a její obrysy nabyly starostlivého výrazu. „Musela jsem se s tebou zase spojit,

Kellene. Musíš odtamtud pryč.“

„Odkud?” nechápal jsem.

„Nedělej ze sebe hlupáka. Já dobře vím, že jsi blízko toho odporného místa - Akademie, nebo jak tomu říkají.“

„Odporného? Vždyť je to škola.“

„Je to pomník marnivosti a povrchnosti.”

Shalla má občas ve zvyku používat otcova slova jako svá vlastní. Pokaždé poznám, kdy se k tomu uchyluje, a je to jedna z mála věcí, v kterých mám nad ní navrch. „Takže Ke’heops Akademii neschvaluje?”

„Nikdo ji neschvaluje, Kellene. Sedm písků není stát. Nikdy nebude. A ty odtamtud musíš pryč.“ Její vodou vytvořené oči se zlehka pohybovaly, jako kdyby se Shalla pokoušela nahlédnout do místnosti. „Jsi tam s tou holkou?“

„S jakou holkou? “

Obrysy nabyly podoby úšklebku. „Samozřejmě s tou nakaženou černým stínem. Co jiného bys taky mohl dělat na tak barbarském místě?“

To, že použila výraz „nakažená“, mě znepokojilo. „Co o tom víš, Shallo?“

„Já… nic moc, jen to, že rada lordů mágů zakázala všem Jan’Tepům cestovat na území Sedmi písků až do dalšího vyrozumění. Rady ostatních klanů se zařídily stejně.“ Kapky vody zobrazující její oči nabyly méně sebevědomý a více starostlivý výraz. „V Teleidosu se děje něco zlého, Kellene. Prosím tě, zmiz odtamtud. Vrať se domů.“

„Zjistila jsi něco o tom rozsudku smrti?“ zeptal jsem se.

„Už víš, kdo -“

Vodní obraz se zachvěl a skoro se rozpadl. „Nikdo nechce nic říct a myslím, že nikdo mimo radu o něm nic neví. Dokonce ani táta o něm se mnou nechce mluvit.“

„Tak proč bych se vracel domů, Shallo? Je jasné, že ten, kdo nade mnou vynesl rozsudek, mě nechá zabít ve vteřině, kdy vkročím do našeho města.“

„Budu tě chránit!“ slibovala. „Nedovolím nikomu, aby ti ublížil, Kellene. Jsi můj bratr.“

Opravdu by to udělala. Shalla cítila takovou odpovědnost vůči rodině, že to někdy bylo až nepříjemné – pokud ovšem nejednala na otcův příkaz. Nicméně na tom, jak velkou o mě měla starost, příliš nezáleželo, pouto mezi námi bylo vždy slabší než to mezi ní a Ke’heopsem. Stále víc a víc se to stávalo určujícím rysem mého života: každý vztah byl slabý. Reichis měl být mým partnerem, ale většinou mě jen dostával do průšvihů. Ferius měla být mojí mentorkou, ale ukázalo se, že vůbec nemá v úmyslu učit mě cestám Argosanů. Nephenie o mě nějaký čas stála, ale čím víc jsem se vzdaloval své vlasti a jan’tepskému způsobu života, tím spíš spojení sláblo. A Seneira? Ta byla zasnoubená s Revianem.

„Kellene?“ ozvala se Shalla a její hlas zazněl jakoby z větší dálky.

Co mi tedy zbývalo? Něco málo dechové magie, trocha výbušných prášků a kouzelný zatykač, který sliboval každému čaroději, kterému zkřížím cestu, slušnou odměnu za to, že mě zabije. Odraz černých znamení kolem mého oka byl v kovovém umyvadle pokřivený a působil skoro komicky. Měl jsem už černého stínu plné zuby, toho, jak ničí život nejen můj, ale i všech okolo mě. A najednou jsem si uvědomil, že nedokážu strávit pomyšlení, že by ho někdo mohl seslat na jiného člověka. Vzpomněl jsem si na hlasy, o kterých mluvila Seneira při svých záchvatech, jak ji děsily a posmívaly se bolesti, kterou působily jí, Tyneovi a teď i Revianovi.

Shalla a Dexan mi oba nabídli pomocnou ruku – šanci na lepší život -, ale v obou případech by to znamenalo odejít od Seneiry a její rodiny, možná i ze země Sedmi písků, a ponechat je napospas všem hrůzám, které je stíhaly.

„Kellene, vrať se domů,“ prosila Shalla a její slova zněla sotva hlasitěji než zvuk kapek dopadajících na umyvadlo.

Vzal jsem ručník ležící vedle umyvadla. „Mám tě rád, sestro. Opatruj se.“

Než stačila něco říct, setřel jsem z umyvadla poslední kapky vody a zavěsil jsem ručník na háček.

32-Šepoty

„A říkal jsem ti už, že krokodýli milují právě taková místa, jako je tohle?” zeptal se Reichis, který mi seděl na rameni a upíral zrak na bažinu před námi.

„Už několikrát.” Opět jsem vykročil a snažil se našlapovat co nejtišeji, přesto se mi neustále zdálo, že při každém mém kroku šustí listí a bzučí hmyz.

„Myslím, že je to opravdu pitomý nápad, Kellene.“

„To už jsi taky říkal.”

Reichis se obvykle nesmírně rád toulal v noci po tmavých zákoutích, ale v tomhle bažinatém lese jsme měli oba nervy napjaté k prasknutí. Nepřidalo nám ani to, že jsme hledali někoho, kdo měl moc povolat duchy, démony nebo nějaké jiné příšery, aby nás zabili, zmocnili se našich duší, případně nás sežrali zaživa.

„Kdybys dal pusu té holce, jak jsem ti říkal -“

„K čemu by to bylo dobré?“

Pohrdavě odfrkl. „ Naštvala by se a vrazila by ti takovou facku, že bys týden neslyšel! Ta holka by tě praštila tak, Kellene, že by tě ani nenapadlo riskovat naše životy a honit se za nějakou bláznivou šeptající čarodějnicí.

Měl bys spoustu starostí s hledáním někoho, kdo ovládá ledové kouzlo, aby ti splaskla oteklá tvář!“ Začal se nevázaně smát a musel mi zarýt drápy do ramene, aby nespadl.

„Ty zmetku, já věděl, že na mě šiješ boudu!“

Chvíli mu trvalo, než se uklidnil. Potom řekl: „Ale teď vážně, příště bys jí měl dát pusu.“

Nejraději bych ho popadl a hodil na strom, ale on by se pak zase snesl dolů a přistál by mi na hlavě.

Za námi cosi zapraskalo. Otočil jsem se tak prudce, až mi Reichis málem spadl z ramene, nic jsem však neviděl.

„To byl jen vítr,“ řekl Reichis. „Zvedá listí a to pak -“

„Já vím, co dělá vítr.“

„Pořád si myslím, že jsme měli počkat na Ferius.“

Jo, pomyslel jsem si, když další poryv větru zvířil listí, které teď kroužilo kolem nás. Já taky. „Ferius by nám nedovolila sem jít,“ řekl jsem spíš sobě než Reichisovi. „Řek-la by nějakou pitomost, jako: ,Nikdy nevěř povídačkám o pochybných kouzelnících a šeptajících čarodějnicích, chlapče… jsou to jen plané žvásty.‘“

Reichis se zachechtal. „Jo, a pak by Rosie dodala: ,Moje. sestra. má určité bezdůvodné pochopení pro poustevníky.‘“ Na mluvící zvíře uměl napodobovat lidi pozoruhodně přesně.

„A Ferius by na to řekla: ,Sestro, za to bych tě měla vyzvat k záápasu!‘“

„No, no, a pak by Rosie opáčila: ,Sešla jsi z cesty, Cesto prdících sedmikrásek. Teď spolu musíme bojovat na život a na smrt. nebo si možná jen zahrát karty a civět na sebe.‘“

Rozesmál jsem se tak silně, že jsem se musel chytit stromu, abych neupadl. Reichis a já jsme si vyměňovali podobné průpovídky, zatímco jsme se prodírali hlouběji do bažin. Věděli jsme sice, že bychom s tím měli přestat, ale jaksi se nám to nedařilo.

„Víš, proč je to pitomý nápad?“ zeptal se po chvíli Reichis.

„Už jsi to říkal. Nejmíň dvanáctkrát.”

„Jo, ale víš, proč je to pitomý nápad?”

Zastavil jsem se. „Proč?”

Reichis na mém rameni se otřásl. „Protože mi z tohohle místa naskakuje husí kůže a já jsem přitom kočkoveverka - obyčejně se dělá jiným lidem husí kůže z nás.”

Vtom k nám dolehl tichý smích, který zněl jako cinkání zvonečků v mírném vánku a tančil kolem nás, jako kdyby každou notu nesl na křídlech hmyz poletující sem tam.

„Kdo je tam?” zeptal jsem se a ponořil ruce do váčků na opasku.

„Copak ti to nikdo neřekl, mistře divotvůrce? Je nebezpečné zahrávat si s Matkou šepotů na jejím území.”

Reichis zavrčel a větřil ve vzduchu. „Nevidím ji.”

„Kdo jsi?” chtěl jsem vědět a zavřel jsem oči, abych si udělal lepší představu, odkud přijde odpověď.

„Proč se ptáš, Jan’Tepe?” Protahovala slova, takže to znělo jako „Jáán-Téépe”. „Snad se nepokoušíš doběhnout Matku šepotů? Snad ses nepřišel dopustit nějaké vraždičky?”

„Nepřišli jsme sem nikoho vraždit,” namítl jsem.

„Ne?“ opáčil Reichis. Znělo to dost zklamaně.

Mé pokusy najít ji po hlase žalostně selhaly. Zdálo se, jako kdyby létala podrostem kolem nás. Reichis se snažil zachytit její pach a nedopadl o nic lépe. „Něco tu není v pořádku,“ prohlásil. „Mí duchové nechtějí, abys mě našel, divotvůrce. Pohybují pro mě vzduchem. Duchové vždy pomáhají Matce šepotů.“

„Proč se bojíš se nám ukázat?“ zajímal jsem se. „Zůstáváš radši neviditelná? Roznášíš mezi nevinnými lidmi infekci černého stínu? “

„Černého stínu?“ vyprskla. „Takové věci bys tady neměl říkat, divotvůrce.“

Noční vzduch naplnilo šustění listí a tichý praskot v podrostu. „Chtěl bys vidět Matku šepotů? Dávej si pozor na to, co si přeješ.“

Postava, která se vynořila mezi stromy, byla úplně jiná, než jsem čekal. Představoval jsem si ženu zhruba po čtyřicítce nebo i po padesátce, velkou a silnou. Místo toho jsem spatřil malé děvčátko, nanejvýš deseti-nebo jedenáctileté, bosé a v prostém venkovském oděvu, který mu splýval až na zem. Mělo dlouhé černé vlasy a na hlavě klobouk, který by mohl nosit bohatý pán, kdyby nebyl tak pomačkaný a odřený.

„Vždyť jsi ještě dítě,“ řekl jsem nahlas. Nejspíš to nebyl nejlepší nápad.

„Jsem to, co vidíš, divotvůrce, a taky to, co nevidíš.“

Reichis temně zamručel. „Už teď ji nesnáším.“

Dívka učinila další krok k nám, a čím více se blížila, tím nepříjemnější pocit jsem měl - ona sem patřila, kdežto my ne. „Zůstaň stát,“ řekl jsem.

„Nebo co?“ zeptala se. Hlas měla mladý, ale mluvila jako mnohem starší žena. „Sežehneš mě svým kouzlem?

Jen do toho, divotvůrce, ukaž Matce šepotů, co umíš.“

Neměl jsem rozhodně v úmyslu vyhodit tu dívenku do povětří, i kdyby ve skutečnosti nebyla tak malá. „Nepřišel jsem s tebou bojovat. Jen se chci na něco zeptat.“

Dívka se usmála. „Ale co když jsem já přišla bojovat s tebou? “

Dobrá, dost bylo zdvořilostí. Zvedl jsem ruce a v každé jsem držel jenom tolik prášku, aby moje kouzlo udělalo náležitý dojem. Neměl jsem v úmyslu mířit na ni, jenom vypálit varovný výstřel, ale jakmile jsem vyhodil prášky do vzduchu, spatřil jsem, že se její rty pohybují a uslyšel jsem šepot.

Najednou mi prášky vylétly z rukou, vířivým pohybem se vznesly do výšky a vzápětí letěly přímo na mě a na Reichise.

V poslední chvíli jsem se sehnul, takže mi prášky prolétly nad hlavou, srazily se a vybuchly červenočerným zábleskem, který by mě býval ošklivě popálil, kdyby mě zasáhl.

„Mým duchům se tvoje magie nelíbí, divotvůrce. Neměl sis začínat s Matkou šepotů. Nemají to rádi, vážně ne.“ „Říkám ti, že jsem nepřišel bojovat!“

Dívka přišla ještě blíž a stále vypadala jako nevinnost sama. Pohlédla na mě velkýma, dětskýma očima. „Možná.

Možná nepřišel. Uvidíme, co na to moji duchové.“

Opět jsem s úžasem sledoval, jak se její rty nepatrně pohnuly a odpovědí jí byl slabý závan větru. Ten ale vzápětí zesílil, divoce zakroužil kolem nás a ozvaly se další hlasy… takové, které jsem znal.

„Máš poslední možnost odejít, Kellene,“ řekl první z nich. Patřil Tennatovi a slova byla pronesena před mnoha měsíci při našem zasvěceneckém souboji.

Opět se zvedl vítr. „Jan’Tep musí být silný,“ řekl můj otec odněkud za mnou.

Prudce jsem se otočil, ale nikdo tam nestál. „Co se to děje?“ tázal jsem se. Napravo ode mě se ozval další hlas: „Takhle se ptá malé dítě, Kellene.“ Mer’esan v tu noc, kdy si mě podruhé zavolala do paláce.

Ozývaly se další a další hlasy překřikující se navzájem, přinášené a odnášené vánkem. Všechny jsem poznával, všechna slova pronesená před mnoha měsíci. Ty hlasy na mě znovu a znovu volaly: Shalla, rodiče, Nephenie, Panahsi, Ra’meth, Abydos… Vír zvuků byl k zešílení a já jsem si už zacpával uši, abych jim unikl, když vtom najednou všechny hlasy zmlkly až na jeden. Patřil mistru Osia’phestovi z mé poslední noci v mém městě a četl z kousku pergamenu, co jsem napsal jako svou odpověď na čtvrtý úkol: „Žádná magie na světě nemá větší cenu než lidské svědomí.“

Vše umlklo, až nakonec Matka šepotů promluvila: „Tak co, jsi ohromený? “

Reichis na mém rameni se naježil. „Už ji můžu zabít?“

„Možná později. Jak jsi to udělala?“ zeptal jsem se jí.

Pokrčila rameny. „Já jsem neudělala nic. To všechno mí duchové. Když se jim chce, dovedou být ďábelsky užiteční.”

Bezpochyby mi dokázala, že je to pravda. Pro můj lid byla slova „duch“ a „ďábel” velice snadno zaměnitelná.

„Co ještě tvoji duchové dovedou?” zajímal jsem se.

Dívka na mě kysele pohlédla. „Nesesílají na nevinné lidi černý stín, jestli ses přišel zeptat na tohle.”

Reichis na mém rameni se naklonil dopředu a zavětřil ve vzduchu. „Těžko říct, když je všude kolem tolik bláznivých pachů, ale myslím, že mluví pravdu.”

Náhle jsem pocítil únavu, jako kdyby všechen můj hněv, všechen můj strach, všechna moje statečná slova, jak budu bojovat, abych zachránil Seneiru a její rodinu, nebyla nic víc než to - jen slova. „Omlouvám se,” řekl jsem podivné dívce stojící přede mnou a současně všem lidem, kterým, jak se zdá, nedokážu pomoct.

Dívka cosi zašeptala do nočního vzduchu a vtom se kolem mě opět zvedl vítr, který mumlal útržky hovorů z posledních dnů: Magický mor… Akademie… Smích… Teď tě vidí, Kellene. Náhle všechny zvuky ustaly a Matka šepotů řekla: „Pohrávali si s tebou, divotvůrce, naslouchal jsi špatným hlasům, vydal ses špatnou cestou.“

„Co je potom správná cesta?“ chtěl jsem vědět. „Co mám teď dělat? “

Odpovědí mi byl její smích. „To je otázka, hochu.“ Zvedla tenkou ruku a ukázala prstem na nebe. „Podívej se na všechny ty hvězdy. Proč musíš sledovat jen jednu z nich?“

„Tak to, u pekel, nemyslím! Kdo za tím vším stojí? Pořád

mi tu vykládáš o svých démonech a říkáš mi, že kráčím po špatné cestě. Dobrá, tak se těch svých duchů zeptej, kdo je příčinou té epidemie černého stínu!“

Napůl jsem očekával, že uteče do lesa nebo mě prokleje nějakým duchovním kouzlem, ona však přikývla a zašeptala cosi do tmy za sebou. Zpočátku se nedělo nic. Potom se opět zvedl vítr. „Vidí nitky, moji duchové,“ řekla. „Nitky zde, v Sedmi píscích, táhnoucí se do daleka, z Teleidosu až do…“ Začala se otáčet kolem dokola, jako kdyby opravdu byla jen dítě, které se točí, aby se mu zamotala hlava. Náhle se zastavila a její ruka ukazovala k západu.

„Některé z nitek vedou tam.“

„Kam? Tam je jen další les a za ním poušť.“

„Ještě dál.“

Dál na západ bylo kromě pouště jenom jediné místo.

„Jan’tepská země..

Začala couvat pomalými, malátnými kroky. „To se já nedovím, divotvůrce. Moji duchové vidí daleko, ale jen neradi opouštějí tohle místo.“

„A ty?“ zeptal jsem se. „Ty odsud někdy odcházíš?“

Shovívavě se usmála, jako kdybych řekl tu největší pitomost na světě, a dál šla pozpátku, dokud se její postavička nerozplynula ve tmě. „Já jsem Matka šepotů, divotvůrce.

Proč bych měla chtít?“

33-Válečné stezky

Když jsme se vrátili do Seneiřina domu, zjistili jsme, že všichni šli už spát až na Ferius a Rosie, které se vrátily - a k velkému Reichisovu pobavení - hrály karty. Vyprávěl jsem jim o Revianovi a domácích mázích u jeho rodiny a o mém setkání s Matkou šepotů. Očekával jsem nějakou reakci, že mi přinejmenším vynadají za to, že jsem lehkomyslně vyhledal možného vraha, ale ony jen dál mlčky vykládaly karty.

„Nevypadáte na to, že byste se kdovíjak bavily,“ poznamenal jsem.

Rosie na mě pohlédla se zdviženým obočím a živě mi tím připomněla Shallu. „Bavily?“

„Hrajete přece karty. Hrajete. Nemělo by to být… zábavné?”

Argosanka obrátila svůj zničující pohled na Ferius, která pokrčila rameny: „Dej Rosie trochu času a zjistíš, že se dokáže bavit skoro u všeho.“

Druhou ženu to trochu rozzlobilo. „Vtipy? Víc tomu chlapci nabídnout nedovedeš? Odvedeš ho z domu, necháš ho, aby si myslel, že by se mohl stát tvým teysanem, a přitom ho ničemu neučíš. Neumí dokonce ani vyjmenovat sedm ctností, nemluvě o -“

Ferius se pousmála. „Slova? Tak ta tě trápí, sestro?“

Ukázala na mě. „Jen do toho, řekni mu, kolik důležitých slov chceš, když myslíš, že pak z něj bude Argosan.“

„Nedělej si ze mě blázny, sestro, i když to vypadá jako cesta divoké sedmikrásky. Víš dobře, jak málo nás zůstalo.

Jako maetri máš povinnost vyhledávat ty, kdo by se mohli naučit našim cestám.“

Ferius se přerývaně zasmála. „Napřed mi říkáš, že neumím učit, a pak po mně chceš, abych to dělala? Zdá se, že cesta trnů a růží bloudí v kruzích, sestro.“

Rosie praštila pěstí do stolu a ukázala na mě. „ On není tvůj teysan. Učila bych ho sama, ale každý vidí, jak je nesoustředěný, sebestředný…“ Zarazila se a obrátila se ke mně. „Odpusť mi - má slova jsou tvrdá, ale nic z toho není tvoje vina. Jsem si jistá, že jednoho dne se z tebe stane dobrý… mág, divotvůrce, nebo co to vlastně jsi.“

Nu, po takových slovech se člověk hned cítí líp. „Hele, budeme se prát?“ řekl Reichis a zamířil ke schodišti. „Původně jsem se chtěl jít vykoupat, ale kdybych si měl umazat kožich od krve, ještě chvíli počkám.“

Vrhl jsem na něho pohled, který měl naznačovat, aby šel nahoru. Pokrčil po kočkoveverčím způsobu rameny a usadil se na schodu, aby lépe viděl.

Ferius a Rosie na sebe dlouho mlčky upřeně hleděly a ani se nepohnuly. Po chvíli Ferius řekla: „Nejlepší bude, když to necháš být, sestro.“

Druhá Argosanka vstala a upustila karty na stůl. „Myslím, že ne, sestro.“

„Takže dnes je ten den, sestro?“ zeptala se Ferius. „ Skutečně chceš se mnou záápasit, při všem, co se kolem nás děje?“

„To, co se ,děje‘, sestro, je mor - který jsme my dvě povinné zastavit, a přesto mi Cesta divokých sedmikrásek chce bránit v tom, co se musí udělat.“

Teď vstala i Ferius a pravá ruka jí vklouzla do vnitřní kapsy u vesty. „Sáhni na to děvče nebo někoho jiného, sestro, a tvoje cesta tě zavede do pěti různých zemí, až budeš hledat svoje prsty.“

Rosie hmátla za sebe a řekl bych, že i ona měla v záhybech svého cestovního obleku ukrytou nějakou zbraň.

„Počkejte,“ řekl jsem v náhlých obavách, že by se ty dvě mohly na místě zabít. „O čem to vlastně mluvíte?“

Ani jedna z nich neodpověděla. Potom Ferius vytáhla ruku z vesty a zvedla ji, aby bylo vidět, že je prázdná. Druhá žena udělala totéž. „Neshody,“ řekla Rosie, „ohledně toho, co znamená být Argosan.“ Odešla od stolu a zamířila ven z místnosti. U dveří se ještě zastavila a dodala: „Pátrám po příbězích ostatních obětí černého stínu, sestro. Jsem blízko důkazům, které budou vyžadovat, abych se vydala cestou hromu. Nejlíp uděláš, když opustíš tohle místo dřív, než se to stane.“

Počkal jsem, až bude Ferius vypadat klidně, a teprve pak jsem jí podruhé vyprávěl o svém setkání se záhadnou dívkou, která si říkala Matka šepotů. Ani tentokrát na to Ferius nic neříkala, dokud jsem na ni nezatlačil. „No?“

„No co?“

„Ty ,nitky‘, o kterých mluvila Matka šepotů. Jestli skutečně vedou k mému lidu, pak - “

„Chlapče, kolikrát ti mám říkat, aby ses nenechal rozptylovat nesmysly?“ Vyrazilo mi to dech. „Říkal jsem ti přece, co se mnou provedla? Že jsem slyšel věci, které se mi staly v minulosti?

Její magie je skutečná.“

Ferius se pohodlně opřela, vytáhla z vesty cigárko a připálila si ho o svíčku na stole. „Nikdy jsem neřekla, že není skutečná, jen že je to nesmysl.“

„To jsi celá ty,“ řekl jsem nakvašeně. „Mluvíš o magii jako o nějakém vtipu, jenže magie znamená moc, Ferius.“

„Chlapče, jednou, až budeš dost dlouho na světě, poznáš, že moc je ten největší vtip ze všech.“

Nevěděl jsem, co na to říct. Co říct o někom, kdo je neskutečně nechápavý, a přesto má, jak se zdá, nakonec pokaždé navrch? Měl jsem na Ferius vztek - za to, jak dokáže přechytračit celý svět způsoby, které by mě nejspíš zabily. „Dexan mi nabídl, abych se stal jeho partnerem,” prohodil jsem.

Reichis se na nás díval ze zábradlí a v zubech držel něco malého, lesklého a skoro jistě ukradeného. „Moment, co to má jako znamenat?”

„Nám,” opravil jsem se a doufal, že se s tím kočkoveverčák spokojí a na ruce mi nepřibydou další kousance.

„Prý mi pomůže zahnat černý stín a naučí nás, jak přežít v pohraničí.”

Ferius se ani neobtěžovala na mě pohlédnout, jenom před sebe vyfoukla kolečko kouře. „To zní jako slušná nabídka, chlapče.”

„Říká, že bych s ním musel odejít už zítra.”

Další kolečko kouře. „To abys šel pomalu balit.”

„Tobě to nevadí? Tobě je jedno, že budu pryč a možná už mě nikdy neuvidíš?”

Než mohla odpovědět, Reichis seběhl ze schodů a přičichl k ní. „To víš, že jí to vadí. Každou chvíli se rozbrečí.”

Ferius ho máchnutím zahnala a položila cigárko na tácek se svíčkou. „Kellene, mrzí mě to.”

Očekával jsem, že ještě něco dodá, ale když se tak nestalo, zeptal jsem se: „Co tě mrzí?”

Vzdychla. „Vím, že máš strach, chlapče, a máš pro to dobrý důvod. Chtěl bys udělat správnou věc, ale tvoje obavy tě nutí hledat způsoby, jak se chránit. Takže hledáš další a další kouzla, talismany nebo někoho, kdo by tě naučil bojovat, kdo by ti ukázal, jak v sobě sebrat všechen hněv a namířit ho jedním směrem, tak jako to děláš s těmi výbušnými prášky, když provádíš svoje kouzla.“

„Co je špatného na tom, že se bojím lidí, kteří se mě pokoušejí zabít? Že se jim chci umět bránit?”

„Strach a hněv.“ Opřela se o lenoch křesla a mnula si oči,

jako kdyby byla unavená. „Na strachu a hněvu není nic špatného, chlapče. Jenom to není cesta divoké sedmikrásky.”

„A co je tedy ta cesta?” chtěl jsem vědět.

Dlouze a vážně mi pohlédla do očí. „Radost.”

„Radost?” Musel jsem se smát. „Jaká ,radost‘ je v tom, když dovolíš chlapovi, který je třikrát větší než ty, aby ti přišil takovou, že bys mohla být nadosmrti zmrzačená nebo ještě hůř? Jaká ,radost‘ je v tom, když vytáhneš ty svoje ocelové karty a postavíš se mágům, kteří by tě jediným kouzlem mohli spálit na škvarek? Jaká -”

Prudce se zvedla z křesla. „Pojď se mnou,“ vybídla mě a zamířila ke dveřím.

„Cože? Kam?“

Zastavila se, ale neotočila. „Pořád se mě na něco ptáš, chlapče, a já ti pořád odpovídám, ale zdá se, že to nikam nevede. Podle Rosie si myslím, že nejsi hoden, abych tě učila, takže dovol, abych se tě zeptala rovnou: chceš se naučit cestě divokých sedmikrásek, Kellene?“

„Já… přinejmenším bych chtěl pochopit, co to je.“

„To už je lepší,“ řekla, otevřela dveře a vykročila do noci. „Pojď a následuj tu cestu se mnou.“

34-Hodina tance

Vyjeli jsme několik kilometrů za město, daleko od světel a lidí, daleko ode všech pozlátek civilizace. Noční vzduch byl chladný, až jsem se roztřásl. S jistým znepokojením jsem si uvědomil, jak rychle jsem si zvykl na teplá jídla a měkkou postel. Samozřejmě ne každý se tak snadno stydí za závislost na luxusu.

„Chci se vykoupat,“ bručel Reichis a přelézal mi z pravého ramene na levé a zase zpátky, jako by nás to nějak mohlo přimět k návratu.

„Co to kňourá?” zajímala se Ferius.

„Ani to nechtěj vědět,“ řekl jsem ve snaze ušetřit Reichise zahanbení. Mohl jsem si to nechat od cesty.

„Chci se prostě vykoupat,“ opakoval. „Jo, a taky chci máslové sušenky. Spoustu máslových sušenek. A vyřiďte Seneiřinu tátovi, aby na nás tentokrát nešetřil.”

„Je ti doufám jasné, že jsou to jejich máslové sušenky?

Myslel jsem, že kočkoveverky jsou zloději a vrazi, ne rozmazlení frackové.”

Reichis zmlkl a já jsem si uvědomil, že jsem udělal velkou chybu. Seskočil mi z ramene na předek sedla, otočil se a upřel na mě své oči. Hleděl na mě smrtelně vážně a jeho kožich byl náhle černý jako noc, až na hrozivé šedé pruhy. „Zopakuj to ještě jednou,“ zavrčel tiše. „Zopakuj to dvakrát, abych si byl jistý, že jsem slyšel správně.“

Tohle nemohlo skončit dobře. „Nechtěl jsem -“

„Hele, chlapče,“ řekla Ferius a mrkla na mě. Když byl Reichis v ráži, obvykle to ignorovala, ale teď se usmívala.

„Chceš vidět něco legračního?”

„Ehm… opravdu si myslím, že bys neměla -“

Reichis se otočil a zavrčel na ni. Nevšímala si ho. Totiž, nedalo se říct, že nevšímala.

„To jsou mi věci,“ řekla a hleděla na něho ze svého koně. „Jen se podívej na tu srst. Jak je hladká a lesklá.

Páni, vypadá jako tekuté stříbro plující v mohutné řece.“

„Pochopitelně,” řekl Reichis, náhle cele zabraný do zkoumání drápů na pravé přední tlapě.

„A ty drápy! Každý jako smrticí ostří vykované berabesqským mistrem mečířem!”

Reichis nebezpečně naježil chlupy na hřbetě, zvedl bradu a licousy se mu zachvěly. „No, aspoň není úplně slepá. Myslím, že protentokrát si může svoje oční bulvy ponechat.”

Ale Ferius ještě neskončila. „A ty svaly. Jen se podívej na ty zadní tlapy! Vsadím se, že se za tebou otočí každá kočkoveveřice na světě.“

Reichisovi začalo být to neustálé pochlebování zřejmě nepříjemné. „Dobře, dobře. Jsem krásný. Kellene, řekni Argosance, ať přestane.“

Ale ona nepřestala. „A to jsem se ještě nedostala k jeho tlamě.“ Sklonila se a hleděla mu do očí. „Jako lví, jenom hezčí. Vznešená, odvážná… “

Reichis sebou trhl a otřásl se. Všiml jsem si, že se s jeho kožichem děje cosi podivného. Černá barva zesvětlala a šedé pruhy se začaly ztrácet. „Dobrá, ať už mlčí, Kellene.“

„Všiml sis těch očí? Je v nich tolik inteligence. Je to vidět. A taky moudrosti. Jako hluboké studánky plné měsíčního svitu, září jako drahokamy. Jako diamanty - ano, jako diamanty.“

Reichisův kožich opět změnil odstín, světle šedá se změnila na bílou, ale ani u toho dlouho nezůstalo a jeho srst nakonec získala zářivě růžovou barvu. „Krucinál!“ zaklel.

Ferius se rozesmála. „Pokaždé to zabere.“

„Co jsi s ním provedla?” chtěl jsem vědět.

Ukázala na jeho kožich, nyní celý růžový. „Můžou měnit barvu srsti, aby splynuli s okolím, ale srst taky reaguje na jejich nálady. Takhle vypadá kočkoveverka, když se červená.”

„Do pekla!” vrčel Reichis a málem spadl z koně, jak se otáčel a prohlížel si srst. Tlamu měl zkřivenou hlubokým soustředěním. Vypadal, jako kdyby zoufale potřeboval na záchod. „Zčernej, krucinál!” Pohlédl na srst na bocích, která zůstávala pořád růžová. „Jsem ze železa. Jsem příšera. Jsem temnota nekonečné noci!” Bezmocně na mě pohlédl. „Už zase černám, viď?”

Promýšlel jsem co nejlepší odpověď a vzpomínal na ty měsíce, kdy byl Reichis mým nespolehlivým „obchodním partnerem” - nevynechal jedinou příležitost, aby se mi mohl posmívat a okrádat mě, a mnohokrát mě kousl. „Jsi pořád dost růžový,” poznamenal jsem.

„Konec lekce, chlapče,” řekla Ferius, zatímco se Reichis horečně snažil, aby jeho kožich měl opět původní barvu.

„Jaké lekce?”

Zastavila koně a elegantně seskočila. „Říkal jsi, že chceš pochopit, jak kráčím po argosanské cestě.“

Slezl jsem z koně a ukázal na Reichise: „ Takhle? Tohle má být cesta divoké sedmikrásky?”

„Jo“

„Takže když mě někdo chce zabít, mám ho zkrátka chválit tak dlouho, až se vzdá?”

Usmála se. „Ano, tak, nebo s ním tanči.” Rozdělala malý ohýnek, potom se vydala k rovnému místu v poušti a pokynula mi, abych se k ní přidal. „Pojď, chlapče. Je čas naučit se druhé ctnosti.”

„Rosie říkala, že druhou argosanskou ctností je obrana.”

„Slova, chlapče. Vážně chceš uvíznout na slovech?”

K mému údivu mi to začínalo dávat smysl. Ferius nikdy nemilovala silná slova, takže možná měla pro sedm argosanských ctností vlastní výrazy, stejně jako je měla pro „cestu vody” nebo „cestu hromu”.

Přešel jsem k ní a zaujal jsem podle mého názoru docela slušný zápasnický postoj, nadšený z toho, že se konečně naučím argosanskému způsobu boje. Pak jsem si všiml úsměvu na její tváři a můj optimismus se proměnil v paniku. „Počkej… ten ,tanec‘ jsi myslela obrazně, viď? Jako když se řekne: ,Hej, kámo, tančit se mnou je jako tančit se smrtí‘?“

„Když říkám ,tanec‘, myslím tím tanec, chlapče.“

„Ale…“ Tady se musím zmínit o něčem, co většina lidí o Jan’Tepech neví: my netančíme. Nikdy. V naší kultuře se neprovozuje ani jeden druh tance. Pro mága je tanec zbytečný. A navíc neslušný.

Reichis se ďábelsky usmál, spokojen, že teď je s trapnostmi zase řada na mně. „Jejda, to bude legrace.“

Ferius mi pokynula, abych ji vzal za ruku, a druhou mi položila na svůj pas. „U různých národů tohoto světadílu se můžeš setkat se stovkami různých tanců, ale všechny se dají zredukovat na sedmnáct základních typů. Začneme tím nejjednodušším, kterým je chadelle.“

Tak blízko ní jsem se cítil nesvůj. Jan’tepští dospělí se takto jeden druhého dotýkají jen tehdy, když se chtějí důvěrně sblížit. Ferius byla nejméně o dvacet let starší než já a pouhé pomyšlení na tanec s ní mě pořádně znervózňovalo. Už jsem chtěl vycouvat, když Reichis zaprskal: „On snad veme do zaječích!“

„Drž tlamu,“ odsekl jsem a stiskl jsem Feriusinu ruku pevněji. Nesměl jsem ztratit tvář před zvířetem, které zdraví ostatní příslušníky svého druhu tak, že jim očichává zadek. „Co mám dělat teď?“ zeptal jsem se Ferius.

„Hýbej se podle hudby.“

„Jaké hudby?“

Ferius začala pískat, nejprve jediný, čistý tón, jako když hráč na flétnu zkouší nástroj. Potom z toho najednou byla melodie, tóny stoupaly a klesaly podle mně neznámé stupnice a Ferius mě vedla po prašném pouštním povrchu. Jan’Tepové samozřejmě také mají hudbu, ale ta se hraje hlavně o pohřbech, významných dvorských událostech a podobných příležitostech. Tahle melodie byla jiná.

Rychlejší, skoro veselá. Právě když jsem ji začínal vnímat, zakopl jsem a Ferius mě musela podržet, dokud jsem zase nenašel pevnou půdu pod nohama. „Nešlo by to pomaleji?“ zeptal jsem se.

„Tohle je pomalu, chlapče.“ Pokračovala v tanci, ale přestala pískat a nutila mě, abych si představoval, že mi melodie stále zní v hlavě. „Uvolni se,“ nabádala mě. „Dovol nohám, ať si samy najdou kroky. Argosané věří, že každý živý tvor má všechny tance ukryté v těle, kde jenom čekají, až je pustí ven.“

Reichis škodolibě zaprskal: „Hele, Kellene, ten tvůj tanec silně připomíná smrtelnou křeč dlouhoocasého písečného krtka!“

„Psst,“ varovala ho Ferius. Nemohla vědět, co říkal, ale myslím, že z tónu jeho hlasu poznala, že se mi posmívá.

„Ještě jednou pípneš a povím ti takovou kočkoveverčí historku, že z ní budeš růžový celý měsíc.“

Jakmile byl můj chlupatý pokušitel dočasně umlčen, mohl jsem se opět soustředit na tanec. Problém nebyl jen v pohybech, ale i v udržení rytmu. Vždycky jsem si o svém lidu myslel, že je elegantní; už od malička nás učili stát a chodit s nenuceným půvabem nebo plynule pohybovat rukama při vysílání kouzel. Když jsme s kamarády pozorovali daromanské nebo gitabriánské kupce, kteří projížděli naším městem, jak večer tančí před svými vozy, pokaždé jsme se posmívali jejich barbarskému hopsání. Panahsi z legrace říkával, že bychom měli přivolat ranhojiče, poněvadž naši hosté mají záchvat. Ale tady? Pod hvězdným nebem, uprostřed divoké nespoutané přírody? To já byl ten neohrabaný. Tanec sem patřil. Přirozeně. Jen mi žalostně nešel.

„Tohle nezvládnu,” řekl jsem a chtěl jsem se odtáhnout. Ferius mi to nedovolila. „Brzy ti to půjde, jen se ti to musí dostat do krve. Je to skoro stejné jako ty legrační po hyby rukama, které děláš, když předvádíš tu svoji jan’tepskou magii.”

„To vůbec není stejné. Tělesné tvary ti umožňují vysílat kouzla.”

Usmála se a lišácky na mě mrkla. „Dovol, abych ti něco prozradila - lepší kouzlo než správně tancovat se jako chlap naučit nemůžeš.”

Nejsem hlupák. Pochopitelně mi tím naznačovala, že ženám se líbí muži, kteří umějí tančit. V jiných zemích natom nepochybně záleželo, ale mně to nic dobrého nepřinášelo. Jediná dívka, se kterou bych si rád zatančil, byla Nephenie, ale ta zůstala v mém rodném městě, zasnoubila se s mým bývalým nejlepším kamarádem, studovala na mágyni, žila život, o kterém jsem snil i já, a mezitím už na mě nejspíš zapomněla.

Vytrhl jsem se Ferius a několik kroků jsem se zapotácel, než jsem zase nabyl rovnováhy. „Tohle je pitomost.“

„V čem je problém, chlapče?“

Neměl jsem se k odpovědi. Nechtěl jsem jí říct, že už mě bolí nohy a brní tvář na místě, kam mě před časem praštil Pihoun. Nechtěl jsem, aby věděla, že se mi začínají třást ruce a že se každou chvíli rozbrečím jako dvouletý špunt, který nemůže usnout, protože se bojí tmy.

Až na to, že já se bál tmy. Bál jsem se těch, kdo v ní na mě mohli číhat. „Chtějí mě zabít - copak to nechápeš?

Nechci se učit tancovat. Musím se naučit bojovat!“

„Uhoď mě.“

„Cože?“

Sundala si klobouk a položila ho na zem. „Jen do toho, chlapče. Uhoď mě.“

Reichis hned přiběhl. „Tohle musím vidět.“

„Na to zapomeň,“ řekl jsem. „Cvičíš se v boji celý život.

Myslíš si, že nevím, že mě jednoduše odhodíš stranou?“

„To je sice pravda, ale neudělám nic, co bys nedělal poslední hodinu.“ Na důkaz toho zvedla jednu ruku do výše ramen dlaní k sobě a druhou držela těsně nad bokem, jako by tančila s neviditelným partnerem.

Byl jsem dost vytočený na to, abych se na ni vrhl, ale ovládl jsem se. Místo abych se přihrnul k ní jako nemotorné nemehlo, které ze mě chtěla udělat, jsem v poslední chvíli uhnul doprava a zaútočil na její nechráněný bok.

Ferius mě odhodila jako prázdný žok na obilí.

Než jsem se zvedl, ona už zase tančila se svým neviditelným partnerem, pískala si tu svoji veselou melodii a točila se kolem dokola. Přiměl jsem se postavit a několik vteřin jsem ji sledoval, dokud jsem nerozpoznal určitou pravidelnost v jejích pohybech. Tentokrát jsem nechtěl zaútočit tam, kde byla, ale tam, kde bude.

Ucítil jsem závan větru na tvářích, když mě odhodila stranou podruhé. Otočil jsem se, ale ona stále vypadala, jako by tančila sama se sebou. Nepřipomínalo to žádné bojové umění. Do pekel, dokonce to ani nevypadalo kdovíjak hezky. „Jak to děláš?“ zeptal jsem se.

„Do toho, chlapče. Ještě jeden pokus.“

Fajn. Ale tentokrát budeš překvapená.

Chyba byla v tom, že dosud jsem se snažil hrát podle jejích pravidel, jenže ona měla nade mnou převahu výcviku a zkušeností.

Rozhodl jsem se tedy, že je načase použít nečestný způsob boje. Když jsem vstával, nabral jsem si plnou hrst písku. Rozběhl jsem se proti ní, natáhl jsem před sebe levou ruku, jako bych ji chtěl popadnout, ale v poslední chvíli jsem jí druhou rukou hodil písek přímo do obličeje. Tentokrát to vyjde, pomyslel jsem si. V okamžiku, kdy ji písek zasáhne, bude vyvedená z míry a budu ji moct udeřit druhou rukou. Samozřejmě ne moc, jenom lehce, abych jí ukázal, že jsem ji přechytračil.

Soustředil jsem se na její pohyby do té míry, že jsem viděl před očima každý detail. Písek z mé natažené ruky jí vyletěl přímo do obličeje, ale nějak se stalo, že se v ten okamžik už zakláněla, jako by ji její imaginární partner v rámci tance ohnul v pase. Písek jí prolétl těsně nad hlavou a její tváře se stěží dotklo pár zrnek. Stále jsem se snažil pochopit, jak je to možné, když jsem ucítil, že mě popadla za ruku a otočila se. Než jsem stačil zjistit, jak moc mě hození písku připravilo o rovnováhu, využila to proti mně. Znovu jsem padal a před očima se mi mihla její tvář. Usmívala se. Nebyl to zlomyslný úsměv ani divoký úšklebek někoho, kdo je plně zaujatý bojem i v podobě cvičení. Nepovažovala mě za svého nepřítele, dokonce ani za studenta. Ferius se mnou skutečně jenom tančila, úplně stejně, jako jsme spolu tančili předtím.

Dopadl jsem na záda metr od ní a nepřestával jsem žasnout. Neměl jsem tušení, jak mě porazila, a tak jsem se opřel o lokty a pozoroval ji. V jejím provedení se to zdálo být tak snadné, jako by se ani nemusela namáhat. Připadal jsem si jako naprostý pitomec, ale pak mi padl zrak na Reichise, který stál několik metrů stranou na zadních nohou a nemotorně napodoboval Feriusiny pohyby.

Když zachytil můj pohled, spustil se na všechny čtyři. Srst se mu zježila a nabyla uhlově černé barvy s krvavě rudými pruhy. „No co? Co? Vždyť nic nedělám. Jestli o tom něko-mu řekneš, tak tě…“

„Komu bych o tom, do pekla, asi říkal?“ zeptal jsem se ho. Reichis byl pozoruhodně marnivý, přesto si občas uchovával kusy králičího masa v lícních torbách pro případ, že by později dostal hlad. „Radši se uklidni, nebo ti zase zrůžovějí chlupy.“

V obavách pohlédl na svůj kožich, ale vzápětí se usmál, zjevně spokojený s tím, jakých hrozivých barev nabyl.

„Tak co, chlapče?” zeptala se Ferius. „Už mi věříš?”

Vstal jsem a přikývl. Nebylo pochyb, že ten její tanec může být užitečný v boji, což znamenalo, že se v tomto umění budu muset zdokonalit.

Ferius se zastavila a zamyšleně na mě pohlédla. Potom vzdychla: „Ty to pořád nechápeš.”

„Co nechápu? Já přece ne-”

„Nikdy se nenaučíš tančit, dokud v tom nenajdeš potěšení.”

Potěšení. Kolik potěšení mi asi přinese život tady v pohraničí, kde můj život visí každou chvíli na vlásku? Celý můj minulý život byl stovky kilometrů daleko. Tahle divoká hranice pro mě neměla místo o nic víc než můj vlastní lid. Byl jsem sám a nejspíš zůstanu sám až do smrti.

Ferius si mě mávnutím přivolala k sobě. Poslechl jsem a znovu jsem se ocitl v pro mě nepříjemném poloobjetí chadelle. „Musíš mě poslouchat, Kellene.”

Přikývl jsem.

„Tohle není boj. Není to něco, do čeho můžeš strčit nebo se snažit ovládnout jako jan’tepskou magii. Nesnaž se to najít; musí si tě to najít samo.”

„Jak?“

„Jen buď vůči tomu otevřený. Nejsem tvůj soupeř. Nejsem tvoje milenka, dokonce nejsem ani žena.“

„Nejsi?“

„Ne. Jsem jen další tělo, které se volně pohybuje v teplém nočním vzduchu.“ Trochu mě naklonila dozadu. „Podívej se na to nebe.“

Zaklonil jsem hlavu a díval jsem se na hvězdy. V mém rodném městě nejsou vidět ani z poloviny tak dobře, protože je v něm všechno ponořeno v tlumené záři dmuchavkových lamp, ale tady se zdálo, jako kdyby nebe bylo sotva metr nade mnou, jako kdyby stačilo se natáhnout a mohl jsem se ho dotknout prstem.

„Tahle poušť,“ řekla Ferius. „Tady a teď. No řekni, není to nejkrásnější místo na zemi?“

Bylo. Nevím jak nebo proč, ale najednou jsme stáli na nejkrásnějším kousku země, jaký jsem kdy poznal. Nebylo to jako za mé první noci v pohraničí. Tohle bylo jiné. Nemohl jsem od těch hvězd odtrhnout oči. Jako by se přede mnou pohybovaly, kroužily kolem mě a chtěly se utančit ke spánku.

„Nejsi Kellen, syn Ke’heopse,“ řekla Ferius. „Nejsi jan’tepský psanec. Jsi svobodný duch, ani jeden řetěz tě nepoutá.“

Ačkoli jsem její slova skoro neposlouchal, jejich význam mě zasáhl. Už dlouho jsem podobný pocit nezažil. Nejvíc se mu podle mě blíží stav, kdy cítíte, že kouzlo je bezchybně vytvořené a čeká ve vaší mysli, dokud vám ze rtů nesplynou slova a nevypustíte ho plnou silou.

„Myslím, že teď jsem na tanec připravený,” řekl jsem.

Ale když jsem znovu pohlédl na Ferius, uviděl jsem, že krajina kolem nás se pohybuje. Už jsme tančili a nejspíš nějakou dobu.

Ferius nesmírně pomalu zvolňovala tempo, až se nakonec úplně zastavila. „Konec lekce, chlapče,” oznámila mi, tu noc už podruhé.

„Vždyť jsme teprve začali. Pochopil jsem jen, že -”

Ferius mi pustila ruku a ukázala na oheň. „Podívej.”

Plameny už skoro úplně zhasly a většina dříví se proměnila v popel. Reichis stočený do klubíčka spal vedle ohniště a jeho srst teď měla tmavohnědou barvu, která splývala se zemí.

„Jak dlouho jsme tančili?” zajímal jsem se.

„Dost dlouho,” odvětila Ferius vlídně. „Ale teď už musíme přestat. Je načase toho nechat.“

„Proč?”

„Protože dobrým lidem se dějí hodně ošklivé věci a dokonce i těm z nás, kdo kráčejí cestou divoké sedmikrásky, někdy nezbývá než putovat v temnotách.”

35-Otupělost

Neměl jsem tušení, kolik bylo hodin, když jsme se vrátili, ale padl jsem do postele, ani jsem si nesvlékl šaty. Hodinku jsem sladce spal jako zabitý a pak mě probudila bodavá bolest v levém oku doprovázená příšernými vidinami, které mě přiměly sáhnout po prášcích. Naštěstí mě Reichis kousl dřív, než jsem se k nim dostal. „Vzbuď se, Kellene!“

prskal. „Jsi náměs-jak tomu vlastně říkáte, když se někdo pokouší seslat kouzlo ve spánku? Náměsíčnictví?”

„Nevím,” řekl jsem a přitlačil jsem si pěst k oku. Předkové, tolik to bolelo. Vtom jsem ucítil další bolest, tentokrát na druhé ruce, na které se teď objevily stopy po kočkoveverčákových zubech. „Co to děláš?”

Reichis ke mně vzhlédl. „Myslel jsem, že když tě kousnu, třeba zapomeneš na bolest v oku. Pomohlo to?“

Zavrtěl jsem hlavou, vstal jsem z postele a klopýtal ke dveřím. Kam jsem se podíval, všude jsem viděl krev a prkna ve zdech se kroutila a prohýbala, jako kdyby je někdo zvenku drásal a pokoušel se prorazit si cestu dovnitř.

„Kam jdeš?“ zajímal se Reichis.

„Ven…,“ řekl jsem ztěžklým jazykem. „Musím odsud ven.“

Slyšel jsem ho, jak seskakuje z postele a jde za mnou.

„Ne,“ řekl jsem. „Ty zůstaň tady.“

Myslím, že se ho to asi trochu dotklo.

Když jsem sešel do zahrady za domem, bolest začala polevovat a vidiny pomalu odeznívaly. Stromy vypadaly opět jako stromy a ne jako zkroucená tančící strašidla pokoušející se vymanit z pout, která jim svazovala nohy. Nebe bylo opět spíš černé než rudé a hladké oblázky pod mýma nohama byly teplé a příjemné a ne ostré jako břitvy. Pocítil jsem takovou úlevu, že mi chvíli trvalo, než jsem si uvědomil, že nejsem sám.

„Ty taky?“ promluvila Seneira.

Krčila se u záhonu s modrými a žlutými květinami, objímala si kolena a kolébala se dopředu a dozadu.

„Je ti zle?“ zajímala se.

Přikývl jsem. „Tobě?“

„Jo, dost zle.“

Posadil jsem se vedle ní, opřel se o lokty a hleděl vzhůru do nebe, abych se ujistil, že hvězdy jsou pořád hvězdy a ne tisíce rozzuřených včel, které se slétají, aby mi daly žihadlo. Byl jsem vyčerpaný - další dárek, který černý stín přinášel.

„Víš, co je na tom nejhorší?“ řekla Seneira. „Není to ani bolest, ani hlasy - i když se mi kvůli nim chce křičet, abych je mohla ze sebe vyplavit. Nejhorší na tom je, že když je po všem, nic necítím.“

„Jak necítíš?“

Lehce pokrčila rameny a zavrtěla hlavou. „Necítím vůbec nic. Nejsem veselá. Nejsem smutná. Když myslím na své přátele nebo na tátu, nebo dokonce na Tynea, je to jako… jako by to byli cizí lidé, jako kdybych vůbec neměla rodinu.“ Otočila se a pohlédla na mě. „Stává se ti to taky?“

Neodpověděl jsem, hlavně proto, že jsem nemohl. Už dávno jsem se smířil s tím, že žádnou rodinu nemám, tak jak jsem mohl vědět, jestli černý stín ten pocit ještě zhoršuje?

„Štípla jsem se,“ pokračovala Seneira a ukázala mi zápěstí. Byla moc velká tma, takže jsem neviděl, jestli na něm má modřinu, nebo ne. „Opravdu pořádně, abych zjistila, jestli to ucítím.”

„A ucítila jsi?”

„Ne. Totiž, cítila jsem bolest, ale nějak na ní nezáleželo.”

„Jak dlouho to trvá?” zeptal jsem se. „Myslím to, že nic necítíš.”

Položila se na záda vedle mě. „Asi hodinu. Někdy déle.

Ani potom necítím… Život mi připadá… nějak mdlý, jako kdybych neviděla barvy tak jako dřív. Jídlo chutná. obyčejně, myslím.” Vzala mě za ruku a šimrala si dlaň mými prsty. „Dokonce ani tohle. Cítím to, ale jako by se to dělo někomu jinému.”

V domě se na podlaze ozvalo cupkání kočkoveverčích tlap. Zaslechl jsem ho těsně před tím, než se v zadních dveřích objevila Reichisova chlupatá hlava.

„Dej jí pusu,” řekl.

„Co ani náhodou?“ chtěla vědět Seneira.

„Ale nic.“

Ohlédla se a uviděla Reichise, jak sedí na zadních na schodu přede dveřmi. „Aha, to je tvůj… obchodní partner.“

„Dej jí pusu, Kellene,“ prskal kočkoveverčák a větřil ve vzduchu. „Tentokrát si nedělám legraci. Část z ní to chce.“

„Co říká?“

„Nic, on jenom…“ Vtom mě něco napadlo.

Vstal jsem a podal jí ruku. Přijala ji a já jsem ji vytáhl na nohy. „Co to má znamenat?“ zeptala se.

Vzal jsem ji levou rukou za její pravou a položil jí druhou ruku na záda. „Tanec.“

„Tanec?“

Přikývl jsem a teprve v tu chvíli jsem si uvědomil, že jsem se jí měl napřed zeptat, než jsem se jí takhle zmocnil.

„Myslíš, že…?“

Pokrčila rameny. „Myslím, že to nemůže škodit.“

Neměli jsme hudbu a jsem si naprosto jistý, že jsem podle všech měřítek příšerný tanečník - což mi Reichis opakovaně s gustem připomínal navzdory svým vlastním komickým pokusům. Přesto jsem u Seneiry po několikerém obkroužení zahrady pozoroval jistou změnu. Původně jsem si myslel, že tuhne, poněvadž jí to začíná být nepříjemné, ale když jsem chtěl přestat, zavrtěla hlavou a táhla mě za sebou. Došlo mi, že se mi jenom zdálo, že je napjatá, protože prvních pár minut byla skoro bez života.

Místo toho opět ožila, pohybovala se s jistým odhodláním a rozhodností, jako kdybychom spolu měli jít do boje.

Nebyla to z její strany skutečná veselost, spíš pevné předsevzetí, že má být veselá.

Po chvíli se opět změnila, vypadala uvolněněji, svobodněji. Občas jsme ztráceli rytmus, a buď ona klopýtla, nebo jsem jí já šlápl na nohu, a když se to stalo, jenom se zasmála a začali jsme znovu. Nevím, jak dlouho jsme tančili, ale když se zastavila, na obzoru se už objevily první ranní červánky. Přitáhla mě k sobě a dlouze mě objala. „Děkuju ti, Kellene,“ řekla, pustila mě a odběhla do domu.

Když jsem osaměl, Reichis se ke mně přišoural a zeptal se: „Že bychom se vydali po cestě divoké sedmikrásky?”

„Možná,“ odpověděl jsem, „přinejmenším pár kroků.“

36-Střežený dům

Spal jsem celé dopoledne i odpoledne a zdálo se mi o tanci. Nejprve se mi ve snu zjevovaly samé radostné představy, ale když hudba přestala hrát, Seneira byla pryč a já jsem viděl sám sebe stát osamoceného uprostřed pouště, lámal jsem si hlavu, jestli by i tohle mohl být jeden ze znaků cesty divoké sedmikrásky.

Probudil jsem se opět s bolestí, jenže tentokrát nebylo jejím zdrojem levé oko, ale dlaň pravé ruky. Když jsem se na ni podíval, spatřil jsem přesně uprostřed dlaně lehce vyboulený kroužek o průměru asi půl palce, jako by se mi pod kůži zadřela mince, někdo k ní připevnil drátek a teď za něj tahal. Vstal jsem z postele a zburcoval jsem přitom Reichise, který několikrát zaklel, ale vzápětí se opět ozvalo jeho hlasité chrápání, kterému říká „spánek“.

Vyboulený kroužek na dlani mě stále tahal. Když jsem následoval ten pocit, zavedl mě k oknu. Po několika vteřinách přecházení po pokoji a zvážení různých dojmů jsem si udělal představu, co se nejspíš se mnou děje. Oblékl jsem se, sešel jsem ze schodů a vyšel ven.

Tahání mě vedlo ulicí pryč od Seneiřina domu. Prošel jsem několika uličkami a přešel most. Asi po deseti minutách jsem objevil zdroj tahání: na lavičce uprostřed nevelkého veřejného parku seděl Dexan Videris a čekal na mě.

„Myslel jsem, že přijdeš za mnou,“ řekl jsem.

Pokrčil rameny. „Takhle je to jednodušší.”

Podíval jsem se na kůži na dlani. „Něco jsi se mnou provedl. Včera, když jsme si potřásali rukama, jsi mi vtiskl do dlaně nějaký amulet.”

„Je to jen dočasné,” řekl. „Za pár dnů by měl zmizet sám od sebe.”

„Dobrý trik,” řekl jsem, celý zvědavý, jak funguje.

Dexan se usmál. „Je to jen jedna z mnoha dovedností, které ti musím odevzdat, můj mladý učedníku.”

„Dexane, já…”

Úsměv zmizel. „Ty se mnou nepůjdeš?” Vstal z lavičky.

„Kruci, Kellene, tohle je dobrá nabídka!”

„Já vím, že je,” řekl jsem, plně si vědom toho, oč by byl můj život snazší, kdyby mi pomohl zbavit se záchvatů černého stínu a naučil mě dalším trikům a způsobům, jak přežít v pohraničí. Potíž ale byla v tom, že jsem nedokázal opustit Seneiru. Kdo pomůže jí s jejími záchvaty?

„Do pekla,“ konstatoval Dexan, když si všiml mého výrazu. „Podle toho, jak hloupě se tváříš, bych řekl, že tě ještě nikdo nepoučil o pravidle číslo tři pro divotvůrce.“

„Které zní?“

„Nikdy se nenech zpitomět láskou.“

„Existuje snad nějaká láska, která tě nezpitomí?“ zeptal jsem se.

Dexan se rozesmál. „Nejspíš ne.“ Položil mi ruku na rameno. „Tak dobře. Poslouchej, chlapče, jestli se chceš pokusit pomoct tomu děvčeti, měl bys asi vědět jednu věc.“

„A jakou?“

Vypadal nesvůj. „Teď porušuju jedno ze svých pravidel, ale ten kluk, Revian? Ten, co je s ním zasnoubená ta holka, do které jsi celý pryč.“

„Co je s ním?“

„Drž se od něj dál. A hlavně, drž se dál od jeho rodiny.“

„Proč?“

„Protože jsou zapletení do něčeho velkého.“ Pohodil hlavou směrem k severnímu okraji města. „Ta rezidence, co v ní bydlí, nahoře na kopci. Po tom, co nás chtěl Ler’danet zničit, jsem se tam byl podívat, jestli bych na oplátku nemohl zase něco vyvést já jemu, jenomže ten dům je obklopený tou nejsilnější ochranou, jakou jsem kdy viděl.

A kdyby tam někdo jako ty nebo já skončil? Naše magie by nestála ani za plivnutí. Podle mě tam nemůže čarovat ani Ler’danet s tím druhým domácím mágem.“

„Znamená to snad -“

„No tak, chlapče, nebuď hlupák. Nikdo v pohraničí ne platí tolik za ochranu proti mágům, když pro něho nota bene nějací pracují, pokud nemá opravdu vážný důvod se magie obávat.“

„Takže ty si myslíš, že po nich někdo jde?“

Dexan zavrtěl hlavou. „Ale ne, copak to nechápeš? Myslím si, že to oni najali někoho, aby nakazil to děvče a jejího bratra černým stínem, jenomže si mysleli, že za to nebudou muset zaplatit, když jsou chránění. A teď ten někdo, kdo to udělal té dívce, nakazil jejího snoubence taky, poněvadž to je jediný způsob jak přimět rodiče, aby mu zaplatili.”

„Pak ale…,“ popadl jsem ho za ruku. „Pak nám můžeš pomoct. Když zjistíme, koho si najali, budeme moct -“ Dexan se mi vytrhl. „Kolikrát jsem ti to říkal chlapče: nikdy nestrkej nos do věcí jiného divotvůrce. Zvlášť když je silnější než ty; to smrdí hřbitovem.”

„Dobrá,” řekl jsem. „Ale co když… co když najdu toho, kdo seslal tu kletbu? Zůstaneš a zbavíš Seneiru a jejího bratra černého stínu. a Reviana taky?”

Dexan se tvářil nerozhodně a nakonec promluvil s pohledem upřeným na zapadající slunce. „Mám pro tebe návrh, chlapče. Musím si tu ještě něco zařídit, takže jestli

se ti povede tu záhadu rozlousknout do zítřejšího večera,

zůstanu a pomůžu té dívce a každému, komu budu moct.”

Podal mi ruku: „Dohodnuto?”

Potřásl jsem mu rukou, ale pak mě napadlo: „Dobře, ale jak tě najdu, jestli -”

Prudké bodnutí v dlani mi vzápětí tu otázku zodpovědělo.

„Jen sleduj bolest v ruce, chlapče,” řekl Dexan na odchodu. „Jak vždycky říkám: láska bolí.”

Když jsem se vrátil do Seneiřina domu, zjistil jsem, že se vše změnilo. Rosie byla zpátky a pro tentokrát ani ona, ani Ferius nevypadaly, že by se chtěly navzájem zabít.

Ukázalo se, že sledovala stopu dalších obětí a dověděla se něco, co nikdo z nás neočekával.

„Tohle není poprvé, co je Sedm písků svědkem nevysvětlitelného výskytu černého stínu,“ vykládala Rosie.

„Děje se to už několik let, jednou tady, jindy onde, jen vzácně ve stejném městě nebo vesnici. Pokaždé dost daleko od sebe, než aby tomu někdo věnoval větší pozornost.”

„Až doteď,” poznamenal jsem.

Ferius přikývla. „Otázka zní, proč?” Pohlédla na mě.

„Ty věříš tomu svému kámošovi Dexanovi? Jeden z nejstarších podrazů v dějinách je vyvolat u někoho nemoc a pak se nabídnout, že ho z ní vyléčíš.”

„Já jsem mu teda nikdy nevěřil,” ozval se Reichis. Zrovna scházel ze schodů s nějakým stříbrným kroužkem na jedné tlapě.

„ To patří mně,” řekla Rosie.

Reichis mával tlapou tak dlouho, dokud kroužek neodletěl a nezacinkal na podlaze. „Pověz Argosance, že si ho může nechat. Je to mnohem nepohodlnější, než bys řekl.”

Zpražila ho pohledem. Zasyčel na ni. Jejich bezeslovná výměna pokračovala a já zatím uvažoval o Dexanu Viderisovi. O muži, který mi zachránil život a nabídl mi partnerství, ale Ferius měla pravdu: jestli se tu někdo potloukal a sesílal na lidi černý stín, neměli bychom v první řadě podezírat toho, kdo tvrdí, že ho umí vyléčit? Až na to, že…

„To nedává smysl. Pokud to Dexan dělá už léta, proč by byl najednou tak neopatrný? Proč by napadl Seneiřinu rodinu a pak řekl, že Tynea vyléčit neumí?”

„Cesty zlodějů a podvodníků jsou nevyzpytatelné,” prohlásila Rosie, sebrala z podlahy stříbrný kroužek a strčila si ho do kapsy.

„Je tu ještě něco,“ připomněl jsem. „Matka šepotů říkala, že nitky, které tady za všechno tahají, vedou do jan’tepské země. Dexan je na útěku před naším lidem už celé roky.“

Ferius si promnula oči. Pomyslel jsem si, že toho v poslední době nejspíš moc nenaspala. „Musíme pečlivěji prozkoumat ty starší případy výskytu černého stínu a určit, jestli -“

Dveře do domu se rozlétly a dovnitř vrazil Beren. Vypadal vyčerpaně a vyděšeně. „Kde je Seneira? Už se vrátila?”

Rosie šla k němu. „Dýchejte zhluboka, bratře, a uklidněte se. Povězte nám, co se stalo. “

„To Tyne. Je mu hůř a pořád volá Senny.“

Teprve nyní jsem si uvědomil, že jsem ji od minulé noci neviděl. „Kde je?“

Beren na mě pohlédl. „Takže se nevrátila? Slíbila mi, že -“

„Odkud se měla vrátit?“ chtěl jsem vědět.

„Revianova rodina poslala ráno kočár s poslem, který říkal, že Revianovi je hrozně zle a že prosí, aby ho Seneira navštívila. Říkali, že ji můžou dostat dovnitř tak, aby ji nikdo neviděl, a my nevěděli, že se Tyneův stav zhoršuje…“

Otočil se a vyrazil ke dveřím. „Musím pro ni! Musí být se svým bratrem, a ne -“

Rosie ho popadla za ruce a stiskla je tak silně, až jsem měl vážné obavy, že mu ublíží. „Jděte za svým chlapcem.“

Ohlédla se na Ferius a na mě. „My vám přivedeme dceru.“

37-Mágem proti své vůli

Naše čtveřice se blížila tmou k domu Revianových rodičů.

Rosie kráčela v čele a Ferius, Reichis a já za ní. Brzy jsme přelezli vysoký železný plot a ocitli jsme se na pozemku kolem rezidence. Byla to mohutná stavba, mnohem větší a velkolepější než dům Seneiřiny rodiny. Napadlo mě, jestli se Revian v tolika prázdných pokojích někdy neztrácel.

„Tamhle,“ řekla Rosie a ukazovala na jednu z vnějších zdí.

Sledoval jsem, kam ukazuje její prst, a uviděl jsem první z řady velkých stříbrných ochranných piktogramů.

Když ten dům stavěli, dali si zatracený pozor, aby nic magického nemohlo proniknout dovnitř.

„Jaký je plán?“ zeptal jsem se.

Rosie se ke mně otočila. „Budeme úplně zticha a velice opatrní. Nedělej nic, co by mohlo přitáhnout pozornost k -“

Z domu se náhle ozval pronikavý výkřik, až jsem sebou trhl. V oknech se rozzářila modrá a červená světla, která nás málem oslepila, než zase zmizela, následována dalším výkřikem, tentokrát mužským. Někdo v domě byl ošklivě zraněný.

„Dobrá, změna plánu,“ řekla Ferius a rozběhla se k hlavnímu vchodu.

Výkřiky neustávaly, a jak jsme se přibližovali, byly stále trýznivější. Ferius kopla do dveří blízko zámku, ty však odolaly. Rosie ji odstrčila. „Vždycky jsi zanedbávala tělesná cvičení, sestro.“

Její kopanec by přerazil člověku nohu, ale dveře zůstávaly zavřené. „Ještě pár kopů a povolí,“ ujišťovala nás.

Tentokráte odstrčila Ferius ji. Ukázala na mě. „Chlapče, je to na tobě.“

Nabral jsem prášky z váčků u pasu, vyhodil je do vzduchu, rukama vytvořil tělesné tvary a současně pronesl: „ Carath.“ Výbuch vyrazil dveře i s rámem. Někdy to trochu přeženu. Vběhli jsme dovnitř a ocitli jsme se v rozlehlé vstupní hale. Z toho, co jsme tam spatřili, mi ztuhla krev v žilách.

Revian byl uprostřed haly, ruce měl roztažené a vznášel se půl metru ve vzduchu. Ler’danet a druhý domácí mág leželi zhroucení na podlaze, kůži na obličejích měli sežehlou a ruce v okamžiku smrti znehybnělé v tělesných tvarech pro štítová kouzla. Vedle nich leželi v kalužích krve muž a žena - domyslel jsem si, že to byli Revianovi rodiče -, z jejichž těl byly vyrvány kusy masa. Klikaté čáry černého stínu kolem Revianova pravého oka byly rozpálené a žhnuly jako černá hvězda. Před ním stála Seneira a s lhostejným, takřka tupým výrazem čekala na smrt.

„Kellene?“ řekl Revian, když mě uviděl. Vypadal jako omámeny.

Znovu jsem vytáhl prášky, protože jsem neměl v úmyslu dovolit mu, aby mi udělal totéž co ostatním a co se zřejmě chystal udělat Seneiře. „Potlač tu magii, kterou přitahu-ješ, Reviane. Nebudu to opakovat podruhé.“

Pohlédl na mě skoro prosebně. „Jak se to mohlo stát, Kellene? Já přece nejsem žádný mág. Neznám žádná kouzla.“

Skoro jsem cítil sílu ohnivé magie, která v něm zářila, sílila a připravovala se vyslat kouzlo, jež by nikomu z nás rozhodně neprospělo. Pak jsem si uvědomil jednu věc: Revianovy ruce nevytvářely žádné tělesné tvary. Nepronášel žádná zaklínadla. Oči mu divoce těkaly sem a tam, takže se v nich v žádném případě nemohlo zobrazovat žádné kouzlo.

„Kellene, on se mnou mluví.“

„Kdo s tebou mluví, Reviane?“

„Já nevím… Je to… Chce něco říct…“ Revian zkřivil rty v náhlém náporu bolesti. Hlas, který následně promluvil, patřil jemu, ale slova a výslovnost byly zcela jiné. „Dobře se dívej, divotvůrečku, dívej se, co provádíme té dívce, a věz, že to samé můžeme provést i tobě, když se budeš pořád plést do našich záležitostí.”

„O čem to mluví?” zajímal se Reichis a zaryl mi drápy do ramene.

„Já nebudu..Ohlédl jsem se a uviděl jsem, že se Reichisovi ježí chlupy. Vzduch byl nasycený statickou elektřinou jako v okamžiku, když slyšíte hrom, těsně před.

„Do pekel,” řekl jsem a otočil jsem se k Ferius a Rosie.

„Odveďte Seneiru odsud, okamžitě!”

Revian zachytil můj pohled a viděl jsem, jak se mu po tvářích koulejí slzy. „Oni mě přinutí to udělat, Kellene.

Prosím. ať přestanou!”

„Musíš je potlačit, Reviane. Nebuď jejich otrok.”

„Jsou příliš silní, Kellene! Řekni mi, co mám dělat?”

„Bojuj s nimi! Mysli na někoho, na kom ti záleží.”

Jako pitomec jsem se zarazil. „Mysli na Seneiru. Mysli na to, jak moc se máte rádi. Můžeš být silný kvůli ní, Reviane, vím, že to dokážeš.”

Pohlédl na ni a viděl jsem bolestný výraz v jeho tváři, když se černá znamení kolem jeho oka začala hněvivě vlnit čím dál rychleji. „Já se snažím, Kellene. Tak moc se snažím.“

„Můžeš je potlačit, Reviane. Dokážeš to! Jen vydrž -“

Vzápětí se udály tři věci, zdánlivě všechny v jednom okamžiku. Nejprve Rosie popadla Seneiru do náruče, skočila do jednoho z vysokých oken, ve vzduchu se točila zády k němu, roztříštila sklo a obě vyletěly ven. Něco mě popadlo a táhlo zpátky k hlavnímu vchodu, zatímco jsem přidržoval Reichise, aby mi nespadl z ramene. Revian za mnou hleděl s neskonalým zármutkem ve tváři a bojoval se silami, které se ho snažily ovládnout. Viděl jsem mu na tváři, že se jeho vůle láme. Úsilí, s nímž se bránil magii, která ho spalovala zevnitř, muselo být nepředstavitelné a on zadržoval magii s takovou odvahou, že jsem litoval, že jsem ho neznal déle a že jsem mu v těchto posledních vteřinách nebyl lepším přítelem. Vypadal tak… zahanbeně. Když zachytil můj pohled, řekl: „Vyřiď jí, že -“

Ještě jsem zahlédl první výron pestrobarevného ohně, který začal proudit Revianovi z dlaní, úst a očí, a plameny natahující se k nám. Pak jsem měl vyražený dech a uvědomil jsem si, že mě Ferius vyhodila na trávník před domem. Stále jsem pevně svíral Reichise a na okamžik jsme oba leželi na zádech a hleděli na hvězdy, tak jako jsme občas lehávali v trávě a klábosili o ničem. Potom nás zalehla Ferius a chránila nás před výbuchem.

Exploze byla ohlušující a několik vteřin jsem nic neviděl ani neslyšel. Když se ze mě Ferius konečně odvalila, všiml jsem si, že je omráčená. Po chvíli za námi přišly Rosie a Seneira. Argosanka byla pořezaná od rozbitého skla. Seneiře, jak se zdálo, se nestalo nic, až na to, že muž, o kterém vždy věděla, že se za něho provdá, a který ji měl provázet po celý život, byl nějakým záhadným způsobem sežehnut ohnivou magií v domě dokonale chráněném před čáry a kouzly.

Vstal jsem z trávníku a pohlédl na zbytky Revianova domova. Mnoho z něj nezůstalo.

38-Otázka

Následujících několik minut jsme prováděli věci, které se obvykle v podobné situaci dělají. Ferius překonala následky exploze rychleji než my ostatní a poté, co prohlédla Seneiru a mě, začala ošetřovat Rosiiny rány. Všichni jsme byli v šoku, myslím, že dokonce i Reichis, který se rozkoukával pomaleji než obvykle, jako kdyby měl potíže se zaostřením zraku. A hlavně mlčel.

Počkal jsem, až se rozptýlí dým, a vešel jsem do domu.

Brzy se začnou sbíhat lidé, aby zjistili, co se stalo, a to znamenalo, že nemáme mnoho času. Přestože jsem byl ještě trochu omráčený a hučelo mi v hlavě, bylo tu něco, co jsem si musel prohlédnout sám: dům byl dokonale chráněn proti magii, a přesto jsem poznal kouzlo, které Revian vysílal.

„Co hledáš?“ zajímala se Seneira. Vypadala zmateně, jako by si teprve teď vzpomněla, že umí mluvit.

Přešel jsem doprostřed místnosti nyní zasypané sutí, kde před pouhými pár minutami visel ve vzduchu Revian.

„Drž se zpátky, Seneiro.“

„Tělo bude určitě roztrhané výbuchem,“ poznamenala Rosie a rozhlížela se po spálených stěnách. Vypadalo to, jako by tam explodovalo deset kulových blesků současně.

„Ne nutně.“

Společně s Ferius a se mnou odhazovala rozbité pískovcové desky a kusy rozlámaného nábytku stranou. Nakonec jsme nalezli Reviana. Byl mrtvý, pochopitelně, ale nezabil ho blesk.

„Jak je tohle možné?“ divila se Seneira. Neplakala, ani nekřičela. Jako by si neuvědomovala, jak se má cítit.

„Ohnivé kouzlo chrání svého původce před účinky.“

„Ale ten chlapec je mrtvý,“ podotkla Rosie.

„Když na někoho shodíš tunu suti, zemře bez ohledu na to, jaké kouzlo zrovna vysílá.“

„Copak je tohle?“ ozvala se Ferius.

Poklekl jsem, abych si prohlédl, co našla, ale předtím jsem si všiml Revianova obličeje. Oči měl stále doširoka otevřené, jako kdyby spatřil něco nevysvětlitelného. A já také: znamení kolem jeho oka úplně zmizela. Na zemi vedle něj ležela malá hromádka popela. Nevypadala jako sežehlé úlomky všude kolem; tvořily ji zvláštní částečky podobající se zrnkům černého písku. „Předkové… měl jsem to vědět. “

„Co je to?“ zajímala se Ferius.

Ukázal jsem si na znamení kolem oka. „Tohle - to, co vidíš - mám v sobě. Mám to v kůži. Nedá se to ničím odstranit.”

„Ale ten chlapík, Dexan -“ začala Ferius.

Zavrtěl jsem hlavou. „Má tam jizvy. Podívej se na Revianův obličej. Kůže je dokonale hladká.”

„V tom případě -”

Zatlačil jsem Revianovi oči. Sotva jsem ho znal a přes-to, v posledním okamžiku před smrtí, mě pokládal za přítele, který ho přišel zachránit, který mu mohl vysvětlit, co se s ním dělo. Bohužel jsem na to přišel pozdě – proč nic nedávalo smysl, proč lidé, kteří ani nebyli Jan’Tepové, náhle onemocněli chorobou, která napadá pouze mágy.

„Není to černý stín,” pohlédl jsem na Seneiru.

„A co to tedy je?”

„To nevím, ale ať je to, co chce, neslouží to jenom k týrání obětí. Dovoluje to někomu využívat je jako prostředníky, skrz které může vysílat kouzla i na místech s protimagickou ochranou.” Otočil jsem se k Ferius. „Někdo použil Reviana, aby zavraždil své rodiče. A kdo to byl? Teď už o něm vím jednu další věc: patří k jan’tepským mágům.“

Když jsem byl malý, často jsem si kladl otázku, proč můj lid nevládne světu. Jan’Tepové jsou totiž zdaleka nejmocnější mágové světadílu. Veškeré duchovní síly poskytované berabesqským vezírům jejich mnohohlavým bohem, ani veškeré mystické předměty, které shánějí pro své vojenské jednotky daromanští generálové, nejsou hodny moci opravdového mága ani posvítit na cestu.

Občas jsem se na to ptal rodičů, ale ti mě pokaždé odbyli nějakou poznámkou, že bych se měl hlavně učit, abych se stal mágem, a pak jim nebudu muset dávat takové hloupé otázky. Shalla - které jsem se na to neptal, ale která tajně vyslechla náš hovor - mi řekla, že je na to náš lid příliš útlocitný. „A kromě toho,“ dodala cynicky, „proč bychom usilovali o to, stát se nejmocnějším národem na světě, kdybychom se pak neměli s kým porovnávat?”

Nejuspokojivější odpověď mi dal nakonec Osia’phest, můj starý učitel magie. „Naše magie je mocná, ano,“ řekl a přehrabával se přitom v policích se zaprášenými knihami ve své pracovně, „ale naše těla se ničím neliší od těl jiných lidí. Co na tom, že blesk válečného mága je silnější než meč nebo kuše, když mu krev prýští z rány způsobené nepřátelským ostřím nebo střelou? A dále, magie, stejně jako celá příroda, se řídí jistými zákony. Tak jako štít může svého nositele ochránit před šípem, může střežený dům ochránit svého majitele před kouzly.“

Proto, jak jsem pochopil, můj lid nemohl prostě pozabíjet vůdce našich konkurentů a zmocnit se jejich území.

Ostatní národy našly způsoby, jak chránit své paláce před našimi kouzly.

Jenže co když se jejich ochrana dá překonat? Co když mág může nasadit do chráněného domu nějakou osobu a vysílat svá kouzla skrze ni? Jelikož se dané kouzlo vytváří daleko odtamtud, magie se jednoduše projeví prostřednictvím oběti a ochrana bude neúčinná.

„Něco tu nesedí,“ řekla Rosie, když nasedala na koně.

To mě podrž.

„Máš tušení?“ zeptala se Ferius.

Rosie přikývla. „Z těch dřívějších obětí, které jsem vyšetřovala - jedna rodina žije ve městě nedaleko odsud.“

„Dobrá,“ přikývla Ferius. „Kellene, nejlepší bude, když ty a já odvedeme Seneiru do Akademie. Její otec se musí dozvědět, co se tu stalo.“ Všiml jsem si, že si dávala dobrý pozor, aby nezmínila Tyneův zhoršující se stav.

Poklekl jsem u Reichise. „Jsi v pořádku, parťáku?” zeptal jsem se.

Nepřítomně na mě pohlédl a už jsem měl strach, že se pouto mezi námi nějak porušilo, ale po několika vteřinách se otřepal. „Musím zabít toho, kdo to má na svědomí.“

„Ale napřed musíš udělat něco pro mě.“

„Co?”

„Jdi s Ferius a Seneirou. Ohlídáš je za mě, ano?”

Tiše zavrčel, což byl jeho způsob souhlasu, když z něj neměl velkou radost.

„Kam se chystáš, chlapče?” chtěla vědět Ferius.

Pohlédl jsem otevřenými dveřmi do pustiny v dáli.

„Musím si s někým promluvit.”

Seděl jsem na zemi se zkříženýma nohama a upřeně jsem hleděl do písku. Teleidos je moderní a dobře vybavené město, je v něm spousta velkých budov a chodníků, a dokonce i malých elegantních veřejných parčíků. Musel jsem tedy jít skoro až na samotný okraj města, než jsem našel kousek neporušeného písku, kde nebyli žádní lidé a kde jsem se mohl pokusit navázat spojení.

Velký problém byl samozřejmě v tom, že kouzlo, pomocí kterého se mnou Shalla komunikovala, bylo pro člověka s mými omezenými schopnostmi příliš složité.

Navíc jsem nerozzářil kovový vytetovaný pásek pro písečnou magii - a ani ho nikdy nerozzářím kvůli pečetícím piktogramům, které mi otec důkladně vyleptal do kůže na předloktí -, a musel jsem se proto smířit s tím, že některá kouzla pro mě zůstanou navždy nedostupná. Jediná možnost byla zkusit něco jednoduššího a doufat, že budu mít štěstí.

Aspoň jednou v životě.

Z Shallina vysvětlení jsem pochopil, že kouzlo, které použila, se skládá z mnoha částí - kousků různých druhů magie, z nichž každý plní zvláštní úkol a které dohromady fungují skoro jako hodiny nebo jiný podobný mechanismus. Pokud to byla pravda, kouzlo mohlo být stále aktivní jako spící agent, který čeká, až bude znovu probuzen.

Jelikož Shalla zmínila jako klíčovou složku dechovou magii a jelikož to byl jediný druh jan’tepské magie, který jsem ovládal, musel jsem začít právě jí.

„Tuvan-eh-savan-teh-beranth,“ zanotoval jsem a doufal, že si pamatuju zaklínadlo správně. Nestalo se nic, ale to mohlo mít řadu příčin. Jan’tepské kouzlo se skládá z pěti částí: slov, dokonale vyřčených; zobrazení, vybaveného v mysli s naprostou jasností; tělesných tvarů vytvořených rukama; ukotvení, pro něž jsem používal písek a vánek; a konečně nadvlády, což je mágova vůle. Nejhůř mi vždycky šla poslední část.

„Tuvan-eh-savan-teh-beranth,“ zopakoval jsem a přesvědčil jsem se, že držím tělesný tvar správně. Když to opět nefungovalo, zkusil jsem ještě jednou zopakovat každou složku kouzla a hledal jsem chybu. Samozřejmě bylo možné, že jsem žádnou chybu neudělal, jen jsem nebyl dost silný.

Přemíra snahy narušila mé soustředění a následkem toho se zobrazení kouzla rozpadlo. Začal jsem být nervózní, protože jsem dobře věděl, že Shalla by takovou věc dokázala provést i ve spánku. Živě jsem si ji představoval, jak tam stojí a hledí na mě s tím svým současně pobaveným i zklamaným výrazem, tak strašně dokonalou tváří a zářivě zlatými vlasy, tolik odlišnými od tmavé čupřiny, která zdobila moji hlavu. Hlavně jsem si ale vybavoval její hlas, který mě vždycky tolik rozčiloval: dospělejší, než na co měl hlas třináctileté dívky nárok, s dokonalou výslovností a každou slabikou podanou jako hudební tón. Nechápal jsem, proč se vůbec pokouším se Shallou spojit, když tu se mnou už stejně byla.

Hmm.

„Tuvan-eh-savan-teh-beranth,“ pronesl jsem naposledy.

Nepostřehl jsem, že vítr zesílil, dokud mi několik zrnek písku nevlétlo do očí, až jsem začal slzet. Když jsem se znovu podíval na zem, částečky byly zvířené vánkem.

„Kellene?“ promluvila na mě Shallina tvář.

„Shallo?“

Obraz se zamračil. „Jak jsi…?“ Chystal jsem se jí vysvětlit, jak jsem kouzlo oživil, když se obraz opět pohnul.

„Ach, samozřejmě. Posledně jsem zapomněla kouzlo zrušit, takže předpokládám, že když jsi provedl to amatérské vyvolání, moje formule se musela bezděky oživit.“

„Jasně,“ řekl jsem, protože jsem se s ní teď nechtěl hádat. Potřeboval jsem informace. „Shallo, kdo z našeho klanu by mohl -“

Přerušila mě a obrysy jejích očí v písku se najednou začaly pohybovat sem a tam. „U všech předků, Kellene, ty jsi pořád v Teleidosu?“

„Jsem. Je tady něco -“

„Uteč odtamtud!“ vykřikla a větrný vír zesílil působením magických sil. „Řekla jsem ti, abys z toho města odešel!“

„Řekla,“ opáčil jsem klidně. „Zdá se, že jsi věděla přesně, kdy mám odejít.“ Jemné zavlnění písku mi sdělilo, že vrtí hlavou. „Tak to není, Kellene. Jenom… prosím tě, věř mi, neměl bys tam být.“

„Ale proč, Shallo? Protože žádná epidemie černého stínu neexistuje? Protože za tím stojí náš lid?“

„S tebou to nemá nic společného, Kellene. Odejdi z toho hrozného města!“

Tohle nikam nevedlo, Shalla byla vždycky umíněnější než já. „Řekni mi, co o tom víš, a pak možná odejdu.“

Zaváhala, droboučká zrnka písku náhle znehybněla, přestože vítr stále vál. „Moc toho nevím, Kellene, ale když jsem zkusila odhalit zdroj černého stínu pomocí skleněné koule, nedávalo mi žádný smysl, co jsem viděla.“

„Co jsi viděla? “

„Byla tam… Kellene, napadá mě jen jedno slovo, jak je popsat: vlákna. Tenká vlákna éterických sil natažená z jan’tepského území až do země Sedmi písků. Potom, když jsem se chtěla dostat dál…“

„Co? Co se stalo?“

Na Shallině obrazu v písku se objevil podivný výraz, na který jsem u své sestry nebyl zvyklý: strach. „Někdo mě vystrčil z éterické roviny a omráčil mě, Kellene. Někdo mnohem silnější než já.“

Už jen Shallino přiznání, že někdo může být silnější než ona, mi ozřejmilo, jak je to vážné.

Písek se opět pohnul a její tvář se začala rozplývat.

„Kouzla, která jsem vytvořila, aby nám umožnila spolu mluvit, slábnou a já se bojím je obnovit, protože by mohla vzbudit pozornost toho, kdo za tím vším stojí. Nevím, kdy si budeme moct zase promluvit, Kellene, ale teď víš všechno, co vím já, takže udělej, co jsi slíbil a ještě dnes v noci odejdi z Teleidosu.“

Neobtěžoval jsem se jí připomenout, že jsem vlastně nic neslíbil. Místo toho jsem uhladil písek rukou. „Dávej na sebe pozor, sestro.“

39-Svědek

Když jsem se vrátil do Seneiřina domu, právě začínalo svítat. Očekával jsem, že tam budu sám, protože bude s Ferius v nemocnici u své rodiny a Rosie kdovíkde. Celou zpáteční cestu jsem přemýšlel o Revianově smrti a co bych asi měl udělat nebo říct, abych to Seneiře nějak usnadnil.

Ukázalo se, že jsem si nad tím nemusel lámat hlavu, protože když jsem vešel do domu, už tam i se svým otcem byla. Seděli v kuchyni u stolu a brzy jsem se měl dovědět, že se stalo ještě něco horšího.

„Umřel,“ řekl Beren s mrtvolně bledou tváří a tiskl k sobě svou dceru, zatímco ona svírala v ruce dětského plyšového koníka. Blikotavé světlo lampy zavěšené u stropu vrhalo stíny všude kolem. „Můj chlapeček umřel.“

Nahlas a žalostně vzlykl a zabořil tvář do dceřiných vlasů.

Seneira mlčky seděla, volnou rukou hladila Reichise a nepřítomně hleděla před sebe, jako by neměla ani tušení, že tam někdo z nás je.

Vyrušil mě zvuk otvíraných dveří, a když jsem se otočil, uviděl jsem vcházet Rosie. Kývla na Ferius a vzápětí zase vyšla.

Ucítil jsem na rameni Feriusinu ruku. „Pojď, chlapče,“ řekla a jemně mě vyváděla ze dveří. „Necháme je o samotě v jejich žalu.“

Rosie čekala venku vedle koně zapřaženého do plochého vozu. Poblíž stála nervózní mladá žena a držela za ruku malého chlapce, který vypadal tak na pět let. „Říká si Adella,“ oznámila nám Rosie.

Chlapec pohlédl na Rosie, jako by očekával, že ho také představí. Když se nedočkal, řekl: „Jmenuji se Yerek Farssus. Můj otec se jmenoval Junius Farssus, ale už s námi nežije. Moje sestra se jmenuje -“

„Tahle posedlost jmény,“ řekla Rosie otráveně. Směrem k Ferius dodala: „Včera v noci jsem sledovala stopu obětí do města Lastreida, asi deset kilometrů odsud, kde tihle dva bydlí. Zhruba před rokem začal tento hoch trpět vysokými horečkami, následně se mu kolem pravého oka objevila tmavá znamení.“

Poklekl jsem a prozkoumal chlapcovu tvář. Nebylo na ní nic, žádná znamení, dokonce ani žádné jizvy jako u Dexana. Yerek na mě hleděl s vyvalenýma očima a trvalo mi asi vteřinu, než jsem si uvědomil, že zírá na Reichise, který vyšel z domu a vyskočil mi na rameno. „Kočička!“ řekl nadšeně.

Ó předkové, zaklel jsem tiše, popadl Reichise a vstal, než stačil po chlapci skočit. Občas zapomíná, že děti nejsou malí dospělí, které má plné právo kousnout, když se ho nějak slovně dotknou.

„Jaké to bylo, když jsi byl nemocný?” zeptala se Ferius chlapce.

„Hrozně jsem se potil a moc to bolelo,“ odvětil Yerek a horlivě kýval hlavou, jako by nás chtěl přesvědčit, že je jeho historka pravdivá. „Slyšel jsem mluvit démony. Nebylo to moc příjemné.”

„Hledali jsme lék všude možně,” řekla Adella a láskyplně Yereka objala. „Nic neúčinkovalo… Ne, bylo to mnohem zákeřnější - ať jsme vyzkoušeli cokoli, bylo to ještě horší.”

„Jako kdyby ta nemoc dokázala vycítit, že se ji někdo pokouší zastavit,“ řekla Rosie, ale pohled měla upřený na Ferius.

„Pokračuj,” pobízela Ferius Adellu. „Řekni nám všechno.”

Mladá žena přikývla. „Příznaky byly tak zlé, že jsme si začali myslet, že by Yerek mohl…” Pohlédla na syna. „Obávali jsme se nejhoršího.” V její tváři se objevil úsměv.

„Ale pak nás navštívil jeden člověk, prý slyšel, že sháníme doktora, který umí vyléčit černý stín. Já jsem ani nevěděla, že se tomu tak říká, ale když černý stín popsal, věděla jsem, že je to přesně ta nemoc, kterou trpí Yerek.”

„Jak se jmenoval?” zeptal jsem se.

„Soredan,” zněla odpověď. „Doktor Soredan.”

„Soredan?”

Ferius se zeptala: „Ten doktor Soredan, nebyl to náhodou vysoký fešák, tmavé vlasy, milý úsměv?” Ukázala si na hlavu. „Nenosí podobný klobouk jako já?”

Adella přikývla. „Ale má na něm nějaké znaky.”

„Dexan,” prohlásil jsem. „Byl to Dexan.”

Rosie protočila panenky, jako kdyby ani nestálo za to říkat tak očividnou věc nahlas.

Během několika následujících minut Ferius trpělivě vytáhla z Adelly zbytek příběhu, i když jí Yerek každou chvíli skákal do řeči, aby nám připomněl, že to byl on, kdo tu nemoc prodělal. Dexan, alias doktor Soredan, Adellu varoval, že léčba je nebezpečná a drahá. Zpočátku se zdráhal upřesnit, kolik bude stát, ale když si Adella spočítala, kolik peněz může dát dohromady, prodá-li veškeré své cennosti, a kolik si může vypůjčit od příbuzných, Soredan druhý den přišel s cenou, která skoro přesně odpovídala vypočítané částce. Za několik dní byly peníze pohromadě a Soredan přistoupil k „léčbě“ - která mně spíš připomínala kouzelnický rituál. Následujícího rána byl Yerek zdravý.

„Žije se mi těžce,“ přiznala Adella. „Museli jsme prodat náš obchod a já teď peru pro bohatší lidi ve městě, ale nelituju.“ Přitiskla Yereka k sobě. „Klidně bych dala i poslední groš.“

„Jsem ráda, že léčba účinkovala,” řekla Ferius spokojeně, skoro vesele, ale já jsem poznal, že se zlobí, stejně jako jsem se zlobil já. Poklekla a hleděla na Yereka. „Jo. Zdá se mi, že je to normální, zdravý kluk. Jen trochu zvláštní.“

„Ty jsi zvláštní!” zasmál se živě Yerek a zatahal Ferius za bílý pramen v jinak rudých vlasech.

Adella ukázala na dům. „Myslíte, že bychom… Požádala jsem tvoji přítelkyni, aby nás přivezla, protože jsem slyšela, že jsou tu lidé trpící stejnou nemocí. Myslela jsem, že by je potěšilo, kdyby se ode mě dozvěděli, že tu je naděje.

Třeba by mohli vyhledat doktora Soredana a -“

„Myslím, že už ho vyhledali,” odtušila Ferius a ohlédla se k domu, „ale myslím si, že teď není vhodná doba na návštěvu.”

Adella chápavě přikývla. „Tak tedy pojedeme, ale tady tvoje přítelkyně ví, kde nás najde, kdybychom mohli nějak pomoct.”

Zvedla Yereka, posadila ho na kozlík, pak vylezla na vůz sama a chopila se otěží. Krátce nám zamávala, lehkým švihnutím přes zadek pobídla koně do pomalého kroku, otočila se s vozem a odjela.

„To je ale náhodička,” prohodila Ferius, „jen se nemoc objeví, za pár dní už je na ni i lék.”

„Ale neříkal Dexan, že za ním Beren poslal nějaké chlapy, aby ho přivedli? Do dveří se jim zrovna necpal.“

„Je čím dál tím vychytralejší, to je celé.“ Kývla za vzdálujícím se vozem. „Když šiješ pořád stejnou boudu, je jen otázkou času, kdy ji někdo prokoukne. Takže teď radši platí pár lidem, aby šířili po městě zvěstí o divotvůrci, kte-rý umí vyléčit černý stín. A lidi jako Beren, co mají peníze a styky, nezůstanou jen tak sedět s rukama v klíně. “

„Takže Dexanovi stačí počkat, až ho někdo vyhledá.“ Přikývla. „Člověk si pak peněz víc váží, když je nevydělá moc snadno. “

Ohlédl jsem se na Seneiřin dům. „Ale proč se nepustil do léčení Tynea? Proč ho nechal takhle umřít? “

„Třeba se chlapcův stav zhoršoval moc rychle, “ odvětila Ferius a zvýšeným hlasem dodala: „Taky je možné, že mrtvý chlapec přiměje truchlícího otce zaplatit ještě víc, aby zachránil dceru.“ Otočila se k Rosie. Uvědomil jsem si, že Feriusin hněv nepatří jenom Dexanovi. „Tak to bychom měli, že?“

Rosie přikývla. Teprve teď jsem si všiml, že její kůň stojí osedlaný opodál a že si s sebou nese svoji tornu.

„Počkat,” řekl jsem. „Co se děje?“

„Není to žádný mor,“ odpověděla. „Nevím, o jaké intriky se tu jedná, jaká neštěstí ještě postihnou místní lidi, ale není to mor.“

„Takže co… prostě odjedeš?”

„Ano.”

„To nemyslíš vážně! To chceš opustit Seneiru a jejího otce? Ostatní studenty z Akademie? Vždyť oni „To, co se děje, se týká jen jich, ne širšího světa. Argosan „Nezačínej,” varovala ji Ferius. „Nepochopí to.”

„Co nepochopím?” zeptal jsem se jí. „Že Argosani na všechno kašlou, pokud nehrozí, že se rozpadne ,širší svěť?”

„Tak to není, chlapče.”

„Ty s ním pořád jednáš jako s malým klukem,” řekla Rosie. Otočila se ke mně a v jejích očích nebyla ani stopa soucitu. „Cesta hromu neznamená udeřit na každý zdroj žalu nebo utrpení. Argosané musejí pečlivě vážit, do jakých záležitostí se zapletou. Jinak by mohli přivolat ještě větší neštěstí.”

Čistě logicky vzato to byla pravda: Argosané nejezdili po světě jen tak, aby konali dobré skutky. Vyhledávali události, které by mohly změnit chod dějin celého světa. Epidemie moru by to způsobit mohla. Plán ublížit několika náctiletým a jejich rodinám, nebo dokonce zničit Akademii, ne. „Ty tomu taky věříš?“ obrátil jsem se na Ferius.

„Cesta divoké sedmikrásky nikdy neviděla svět tak, jak ho vidíme my ostatní,” pravila Rosie. „Je… příliš ochotná zasahovat.”

„To jsem,“ připustila Ferius.

Obě ženy na sebe dlouho hleděly. V jejich očích jsem neviděl ani nepřátelství, dokonce ani zklamání, pouze jakousi zvláštní nejistotu, jako by navzdory těm dlouhým

létům, která se musely znát, stále ještě nechápaly způsob myšlení té druhé.

Nakonec Rosie vložila nohu do třmene a vysedla na koně.

„Sbohem, Kellene z lidu Jan’Tepů,“ rozloučila se. „Doufám, že jednou nalezneš cestu, která ti bude vyhovovat.”

Pobídla koně do pomalého klusu a odjela po cestě.

„Musím říct, že teď už nemám takové výčitky,” ozval se Reichis, stále usazený na mém rameni.

„Výčitky? Kvůli čemu?”

„Ukradl jsem jí totiž pár věcí.” Asi čekal, že mu vynadám, protože rychle dodal: „Ne moc. Jenom pár mincí, miniaturního vyřezávaného slona, který vypadá fakt úžasně, a taky tu malou nádobku s oslabujícím býlím, kterou měla u sebe. Jeden nikdy neví, kdy se může hodit. “

„O čem to mluví?“ zajímala se Ferius.

Přeložil jsem jí to a dal jsem přitom nejspíš najevo, že kvůli jeho krádeži necítím ani sebemenší pocit viny.

„Nemá smysl ji nenávidět,“ řekla Ferius.

„Vážně? A proč ne?“

Vzdychla. „Protože s nenávistí nikam nedojdeš. Protože Rosie za to nemůže. Protože má možná nakonec pravdu.“

Otočila se a zamířila do domu. „Ale hlavně proto, že ji většinu času já můžu nenávidět dost za nás oba.“

40-Polibek

V noci mě probudil pláč za dveřmi pokoje. Byl tak tichounký, že jsem si napřed myslel, že se mi jenom zdá, ale když jsem se úplně probral, pochopil jsem, že to není výplod mé představivosti. Co nejopatrněji jsem odsunul Reichise, abych mohl vstát z postele, a oblékl jsem si košili a kalhoty. Když jsem otevřel dveře, našel jsem venku Seneiru, jak sedí na podlaze a rukama si objímá kolena.

„Seneiro?“

„Promiň,“ řekla hlasem, v němž zazněly všechny bolesti světa. „Zase to strašně bolí.“

Poklekl jsem vedle ní. „Ta znamení?“

Přikývla, a přestože byla skoro naprostá tma, viděl jsem, jak se jí černé čáry vlní pod kůží kolem očí. „Nevím, co mám dělat,“ vzlykala. „Přišla jsem tě poprosit o pomoc, ale pak jsem se neodvážila na tebe zaklepat, ani jsem nedokázala odejít. Nevím, co se mnou je. Proč se nám to stalo, Kellene? Proč zabili Tynea a Reviana? Co jsem udělala, že -“

„Ty za nic nemůžeš,“ těšil jsem ji a zmocnila se mě zlost.

Potlačil jsem ji. Zlost moje záchvaty pokaždé jenom zhoršovala, takže by sotva Seneiře pomohla. Ale buď si jistý, Dexane, půjdu po tobě a přinutím tě mluvit.

„Slyšíš hlasy?“ zeptal jsem se už klidněji.

Opět přikývla. „Jsou tak silné, Kellene. Jako by se mi posmívaly. Mají… mají radost, když mi můžou ubližovat.

Nevím, jak se jich zbavit. Jako kdyby si se mnou hrály.

Cítím je, jako kdyby mi prsty škrábaly hlavu zevnitř.“

Zatínala pěsti tak křečovitě, že jsem jí je musel násilím rozevřít, aby si přestala nehty drásat dlaně. „Zastav je, Kellene, prosím!“

„Nevím jak,“ řekl jsem a cítil jsem takovou bezmoc jako nikdy v životě.

„Prosím!“

„Je mi líto, Seneiro! Je mi to moc líto, ale nemůžu nic -“

„Dej jí pusu,“ ozval se Reichis.

Otočil jsem se a uviděl ho, jak sedí na zadku těsně za mnou a oči mu svítí ve tmě. „Teď ne!“ zařval jsem na něho.

„Tentokrát to myslím vážně, Kellene. Musíš to, co se v ní děje, přerušit, setřást každého, kdo se v ní vrtá, než -“

„Co ty můžeš vědět o magii?“ zuřil jsem. „Nic. Jsi jen mizerný kočkoveverčák. Dovedeš jen zabíjet, krást a -“

„Poslouchej mě,“ zavrčel Reichis a chlupy na zádech se mu naježily. „Povídám ti, že je na ní cítím. Jsou to ta znamení kolem jejího oka. Tudy do ní pronikají a živí se jejím smutkem a strachem. Musíš to z ní setřást.“

„Nebudu ji teď lí-“ V poslední chvíli jsem se zarazil.

„Co říká?“ ptala se Seneira, tentokrát s prsty zabořenými do vlasů.

„Nic. Je to pitomec. Zkus se uklidnit.“

„Nemůžu,“ řekla a kývala se dopředu a dozadu. „Prosím, jestli můžeš něco udělat… nějaké kouzlo nebo trik…

musíš to zastavit! “

Ohlédl jsem se po Reichisovi. Věděl jsem, že mluvil vážně, protože tentokrát mi nevyhrožoval odvetou za to, že jsem ho urazil. Váhavě jsem Seneiře přeložil jeho slova.

„To je.? To má být nějaký. Ne, o tomhle bys nežertoval. Ty nejsi takový.“ Znovu se začala svíjet při novém záchvatu. „Ó bohové země i vzduchu.“

Najednou mě vzala oběma rukama za hlavu a přitáhla mě k sobě, až se naše rty spojily, příliš prudce a příliš rychle, než aby to mohlo být smyslné, a příliš úzkostně, aby to mohlo být něco víc než krajní nutnost.

Přijal jsem ten polibek, držel jsem se, jak nejlépe jsem uměl, a snažil jsem se najít způsob, jak jí poskytnout alespoň malý kousek útěchy v nemoci, která ji napadla. Cítil jsem napětí svalů v jejím obličeji, jak měla zaťaté zuby.

Bylo zvláštní zakoušet takhle vlastně teprve druhý opravdový polibek v celém mém životě.

Pomalu, velice pomalu napětí trochu povolilo a chvění přestalo. Pokusil jsem se od ní odtáhnout a zeptat se jí, jestli bolest polevuje a hlasy umlkají. Jenže Seneira se mě stále pevně držela, měl jsem její ruce pořád na spáncích a svýma rukama jsem ji dosud objímal v pase.

Slyšel jsem, jak se Reichis loudá pryč a nechává nás o samotě.

Seneira na mě pohlédla a já jsem si všiml, že znamení kolem jejích očí se přestala pohybovat a vrásky na čele se jí vyhladily. Viděl jsem ale v její tváři ještě něco jiného, něco, co se muselo odrážet i v mé. Znovu jsme se líbali, tentokrát z úplně jiného důvodu než předtím.

To, co začalo z čirého zoufalství a beznaděje, se proměnilo v cosi nového a několik následujících hodin jsme proseděli na chodbě, někdy jsme se líbali, někdy jsme zase mluvili o lidech, které ztratila, a o tom, co pro ni znamenali. Někdy jsme se jen tak objímali, připoutaní k sobě podivnými černými znameními kolem očí, bolestí a úzkostí a zoufalou potřebou najít něco, co by je nahradilo.

Spolu.

41-Divotvůrce

Následující ráno jsme se v mém pokoji s Ferius dohadovali, jak naložit s Dexanem, zatímco Seneira se nás pokoušela uklidnit. Moc se jí to nedařilo.

„Chlapče, nemůžeme za ním jen tak běžet a ohánět se pěstmi! Musíme si to dobře promyslet. Počkej, až -“

„Nemáme čas!“ vykřikl jsem, což nebylo zrovna šťastné, protože jsem právě plnil váčky prášky, které jsem používal při svém kouzlu, a to není práce, kterou je radno dělat nedbale. „Dexan říkal, že dnes večer odjíždí, takže ho musíme chytit dřív, než zjistí, že jsme odhalili jeho spády, a práskne do bot.“

„Jak ho chceš najít?” zajímala se Seneira.

„Přesně tak, chlapče,“ řekla Ferius. „Tohle město je dost velké, aby -“

Ukázal jsem jim dlaň pravé ruky. Ještě teď jsem cítil cukání amuletu, který mi zadřel pod kůži. „Zapomněly jste, že mě chtěl za partnera? Tohle nás dovede přímo k němu.“

„A co dál?” zeptala se Ferius a ukázala na mé váčky.

„Porazíš ho svojí magií? On ji používá mnohem déle než ty, Kellene.“

„Jasně, ale já mám pro něj překvapení.” Otočil jsem se k Seneiře: „Máš tu nějaké rukavice mojí velikosti?” zeptal jsem se. „Možná bude mít nějaké tvůj otec nebo…”

Přikývla a odešla z pokoje.

„Co máš za lubem, chlapče?” zajímala se Ferius.

Místo odpovědi jsem sáhl po sametovém váčku, ve kterém měl Reichis své nakradené poklady.

„Hej!” ohradil se kočkoveverčák, jako by nemohl uvěřit, že se mu hrabu v jeho věcech.

„Potřebuju tohle,“ odtušil jsem a vytáhl jsem nádobku s oslabujícím býlím, kterou ukradl Rosii. „Nemám v úmyslu nechat Dexana provádět nějaká kouzla. “

Když se setmělo, následoval jsem společně s Ferius a Reichisem směr, který nám ukazoval talisman pod kůží na mé dlani. Vedl nás klikatou cestou přes celé město až do čtvrti, kde v ulicích nebyly skoro žádné olejové lampy ani jiné zdroje světla. Tam, ve stavení, které zvenku vypadalo jako opuštěný dům, jsme našli Dexana. Zrovna se chystal opustit město.

„Lhal jsi mi,“ řekl jsem a stoupl jsem si před něj.

„Tak? A v čempak, chlapče?“

„Ve všem.“

Bez varování jsem ho udeřil do tváře. V podstatě nemám údery pěstí rád, protože neprospívají rukám a já patřím k těm, kdo na ně spoléhají kvůli tělesným tvarům kouzel, ale byl jsem opravdu hodně naštvaný a kromě toho to byla součást mého plánu.

Dexan si třel bradu. „Vážně, chlapče? Uchyluješ se k ranám pěstí jako nějaký vesnický balík?“

„Zřejmě jsem se umazal pobytem v zemi Sedmi písků. A když o tom mluvíme, tobě zase něco umazalo obličej. Možná si to někdy budeš chtít otřít.”

Sáhl si rukou na tvář a pak mu pohled sjel na rukavice na mých rukou. „Hrome, chlapče, vrazit jednu kolegovi divotvůrci v rukavicích, které sis potřel oslabujícím býlím? To je teda fór.“

Stáhl jsem si rukavice a zalovil rukama ve váčcích u boku. „Teď napravíš všechno, co jsi udělal Seneiře a ostatním, Dexane.“

„Rád bych, chlapče, ale mým klientům by se to nelíbilo.”

„A kdo jsou ti klienti?” zajímala se Ferius.

Dexan zavrtěl hlavou. „To vám bohužel nemůžu říct.”

„Myslím, že můžeš,” řekl jsem a nabral do každé ruky špetku prášku, „protože jinak zažiješ to co Revian, než se proměnil v ohnivou kouli.”

Dexan zvedl ruku. „Dobře, chlapče. Vyhrál jsi.” Vzápětí se mu rozzářila tvář. „Vlastně ještě ne.” Udělal nepatrný pohyb ukazováčkem a prostředníčkem na obou rukou a pronesl tříslabičné zaklínadlo, o kterém jsem věděl, že je silnější než moje dechové kouzlo. Vzápětí jsme Ferius, Reichis a já letěli pozpátku vzduchem, prudce jsme narazili do zdi domu a zhroutili jsme se na zem.

„Nic ve zlém, chlapče,“ řekl Dexan. „ Celkem vzato, vymyslel jsi skvělý plán. To s tím oslabujícím býlím, kterým sis potřel rukavice, než jsi mě praštil, bylo zvlášť mazané.“

Začal si rukou otírat tvář. Nesetřel si z ní jenom nazelenalé šmouhy po oslabujícím býlí, ale i jakousi téměř průhlednou voskovitou hmotu.

„Natřel sis obličej mesdetovým krémem, aby ses chránil před býlím… ale jak jsi mohl vědět, že -“

Pokrčil rameny. „Řekněme, že taky umím být mazaný.“

Vstal jsem a Reichis mi opět vyskočil na rameno. Vtom zavětřil ve vzduchu. „Něco není v pořádku, Kellene. Ten vypelichanec není sám.“

Dexan se usmál. „Cítí to, co? Chytrá potvůrka. Musí se ti hodit, když jsi v průšvihu. Samozřejmě že i já tu mám přítele.“

Dotkl se onyxového náramku na zápěstí a náhle se z hlubokého stínu na opačné straně místnosti vynořila šupinatá obluda s dlouhými mohutnými čelistmi a belhala se k nám. Trvalo mi okamžik, než jsem poznal, co to je, protože jsem to předtím viděl jenom na obrázcích v knížkách. Pochopitelně že v knížkách ten tvor nikdy nebyl takhle velký.

„A kruci,” řekla Ferius, vstala a vytáhla balíček svých ocelových karet, „ten chlap má krokodýla?”

42-Krokodýl

Dexan udělal krok k nám. Krokodýl zavětřil krev a nedočkavě zacvakal zuby. Reichis ze svého stanoviště na mém rameni na něho zavrčel, ale nebylo to jeho obvyklé dychtivé, takřka radostné zamručení. Tohle mělo vyšší, panický tón. Kočkoveverčák se bál.

„Jak jsi to věděl?” zeptal jsem se ve snaze hrát o čas, rozhlížel jsem se po místnosti a zoufale hledal možnost k úniku.

Dexan mě počastoval jedním ze svých falešných úsměvů a smutně zavrtěl hlavou. „ Pravidlo číslo tři pro divotvůrce chlapče: nikdy se nenech zpitomět láskou.”

„Lžeš,” řekl jsem a měl jsem takovou chuť hrábnout pro prášky u boků, až mě svrběly prsty. „Seneira by nikdy -”

„Chce tě rozptýlit, chlapče,” varovala mě Ferius. V pravé ruce měla půl tuctu svých jako břitva ostrých ocelových karet rozprostřených do vějíře. „Přestaň hrát jeho hru.“

To se lehko řeklo. Pomyšlení, že nás Seneira zradila, že snad spolupracovala s Dexanem… Ne, přesně tohle chce, aby sis myslel.

„Ten falešný černý stín,“ uvažoval jsem nahlas. „Vidíš to, co vidí oběti, slyšíš to, co slyší. Proto záchvaty přicházejí v určitou dobu: spouštíš je, abys mohl používat postižené jako vyzvědače.“

Dexan vzdychl. „Vidíš, chlapče? To je přesně ten důvod, pro který bys měl spolupracovat se mnou. Myslí ti to, dokážeš si rychle dát dvě a dvě dohromady. Byli bychom sakra dobrý tým.“

Zmocnil se mě takový vztek, až se mi zvedl žaludek. „To ty jsi ten hlas, který slyší Seneira. To ty jí říkáš všechny ty hrozné věci.“

„Teď mi ale trochu křivdíš. Ano, jistě, nějakou dobu mě to bavilo - ta holka je taková samolibá, pokrytecká mrcha, že jsem nemohl odolat, abych si s ní trochu nepohrál. Ale to bylo jen na začátku, než jsem předal kontrolu nad ní svým klientům. Teď k ní mluví oni a věř mi, Kellene, že s nimi by sis rozhodně nechtěl nic začínat.“

„Kdo je to?“ naléhal jsem. „Pro koho pracuješ?“

„Pravidlo číslo čtyři, Kellene: nikdy nenapráskej klienta.“

Dotkl se onyxového náramku na zápěstí a zašeptal dvouslabičné zaklínadlo. Vzápětí se zvíře hnalo na nás s doširoka rozevřenou tlamou. Do ucha mi náhle zaznělo zesílené Reichisovo zavrčení a já jsem sáhl do váčků pro prášky a vyhodil je do vzduchu. „Carath,“ řekl jsem a vytvořil jsem tělesné tvary.

Oheň explodoval tak blízko přede mnou, že mi málem ožehl tváře. Reichis zaječel, seskočil dolů a začal se válet po koberci, aby uhasil plamen, který mu zachvátil část kožichu. Teprve tehdy jsem si uvědomil, co se stalo: mé kouzlo selhalo. Zíral jsem na dlaň pravé ruky, kde mi pulzovala podebraná, dokonale kulatá červená skvrna na kůži.

„Nezlob se, chlapče,“ pravil Dexan. „Ukazuje se, že ten talisman, který jsem na tebe přilepil, dokáže víc než jen zavést tě tam, kam chci. Taky ti brání v používání magie, když si to nepřeju.“

Uskočil jsem dozadu a zoufale jsem se snažil uhnout před klapajícími čelistmi krokodýla, který se ke mně pomalu blížil. Během několika vteřin jsem byl zahnán do kouta a bezmocně jsem sledoval, jak bestie otáčí hlavu a široce rozevírá tlamu, aby mě mohla chytit za nohu.

Vzduchem prolétla ocelová karta, na okamžik se zasekla zvířeti mezi šupiny, ale vzápětí spadla na podlahu. Krokodýl se otočil, na chvilku vyrušen, ale pak opět věnoval pozornost mně.

„Chcípni, ty hnusný plaze!“ zavrčel Reichis. Obavy o mě dočasně potlačily jak jeho strach z krokodýla, tak pud sebezáchovy.

„Reichisi, ne!“

Kočkoveverčák skočil zvířeti na hřbet a začal ho drásat svými drápy, ale nebylo to nic platné. Kůže plaza byla příliš silná. Krokodýl sebou mrskl, shodil Reichise a válel se po něm. Reichis ječel bolestí a překvapením nad tím, že se ocitl na podlaze, kde se cítil nejzranitelnější. Na obludu dopadly další dvě karty, ale ani jedna se nezasekla. „Sakra, takhle to nepůjde,” slyšel jsem říkat Ferius.

Právě když se krokodýl chystal chňapnout po Reichisovi, Ferius odhodila balíček ocelových karet a skočila plazovi na hřbet. Zalehla ho celým tělem a objala jeho tlustou opancéřovanou kůži rukama i nohama, aby na ni nemohl dosáhnout svými čelistmi. Krokodýl sebou instinktivně několikrát mrskl a snažil se ji setřást, aby na ni mohl zaútočit ostrými zuby. Ferius se ho držela jako klíště a křičela: „Nesnáším. Záápasení. S krokodýly!”

Přiběhl jsem k nim a posbíral z podlahy co nejvíc ocelových karet. Dával jsem si přitom pozor, abych si nerozřízl prsty. Nechápu, jak je Ferius může držet tak snadno, aniž by se u toho pořezala. Nejspíš to bylo umění, které jsem ještě neovládal. „Nech toho krokouše mně,“ vykřikla a s vypětím sil se pevně držela plaza, zatímco Reichis poskakoval kolem nich se zježenou srstí a se zuřivým syčením hledal nějaké krokodýlovo slabé místo, do kterého by mohl zarýt zuby nebo drápy. „Chyť Dexana!“

Hodil jsem jednu z karet po divotvůrci, i když jsem pochyboval, že zasáhne cíl. Pochopitelně se bránil pomocí kouzelného štítu. Nebyl příliš pevný, karta se po odrazu od něj chvíli vznášela ve vzduchu, než spadla na podlahu.

„Nejlíp uděláš, když se vzdáš, chlapče,“ řekl. „Argosanka a kočkoveverčák budou tak za minutu mrtví a bude to tvoje vina.“

Hodil jsem po něm další dvě karty a opět se zdálo, že na okamžik zůstaly viset ve vzduchu, než se snesly dolů. Štít byl slabý. Kdyby se mi podařilo rozptýlit jeho soustředění na dost dlouhou dobu, možná by selhal. Sáhl jsem do svých váčků a hodil po něm po špetce z obou prášků. Následná ohnivá exploze mi spálila špičky prstů, ale Dexan sebou trhl a byl jsem si jistý, že jeho štít se aspoň na vteřinu zhroutil. Slyšel jsem Feriusino bolestné hekání, ale zůstal jsem soustředěný, hodil jsem další kartu a užil jsem si krátký vítězný pocit, když se zaryla Dexanovi do stehna.

Vykřikl, ale nebyl sám.

Ohlédl jsem se přes pravé rameno a spatřil jsem ležící Ferius, jak si drží ruku krvácející v místě, kde se jí do masa zakously krokodýlí zuby. Sama obluda jí teď ale nevěnovala pozornost, protože držela v čelistech Reichise.

Kočkoveverčák mě znovu a znovu volal na pomoc.

„No vida,” řekl Dexan přiškrceným hlasem a vytrhl si kartu ze stehna. „Řekl bych, že jsem si to vykoledoval.“ „Prosím,“ žadonil jsem s očima přilepenýma na krokodýlí čelisti, které svíraly bezmocného Reichise. Stačilo maličko přitlačit a kočkoveverčák by byl rozdrcen. Hleděl jsem na krokodýla a v duchu jsem se divil, proč nedokončí svoje dílo. Teprve tehdy jsem poprvé spatřil vlnící se černé žilky v jeho očích. Pomocí magie, kterou používal proti svým obětem, teď Dexan ovládal i krokodýla. Reichis kňučel a viděl jsem, jak na mě upřeně hledí a jeho oči rozšířené hrůzou mě prosí o pomoc. „Pusť nás,“ prosil jsem Dexana.

„Pustit vás?” Dexanovy oči poprvé ztratily nenucený samolibý výraz a místo toho vzplály hněvem. „Dal jsem ti šanci být mým partnerem, Kellene. Mým partnerem!”

Vykročil ke mně s napřaženýma rukama, jako kdyby mě chtěl uškrtit. Těsně předtím, než se dostal do mé blízkosti, Ferius sáhla do vesty a vytáhla osmipalcovou kovovou rourku se třemi dalšími uvnitř, mávla s ní, takže nabyla plné délky a udeřila s ní Dexana do holeně.

„Sakra,” zařval.

Ferius se rozmáchla k další ráně, ale Dexanovy prsty se nepatrně pohnuly a krokodýlí zuby se sevřely o zlomek pevněji. Reichis znovu zaječel a viděl jsem, jak mu srst barví krev. Umlkl a vzápětí omdlel bolestí nebo děsem.

„Dost!“ Padl jsem před Dexanem na kolena. „Prosím… Řekni mi, co mám udělat.“

Dexanovi se vrátil úsměv, i když tentokrát vypadal potměšileji, než na jaký jsem byl u něho zvyklý. „No, nejdřív ze všeho…“ Sehnul se, rozmáchl se rukou a ze všech sil udeřil Ferius do zubů. Na podlaze, kde seděla, nebylo možné se pootočit a zmírnit sílu úderu. Hlava jí škubla dozadu a na tváři se jí objevil nepřítomný výraz, přesto jsem poznal, že se chystá k protiútoku. „Zkus to,“ varoval ji Dexan, „a kočkoveverčák zahyne.“

Ferius rozzlobeně zaťala zuby, ale přikývla.

Dexan se na ni usmál. „A teď, ptal ses, co máš dělat, abys to zvíře zachránil?” Poklekl a zíral Ferius přímo do očí. „Je to snadné. Prostě se ani nehni.”

Nechápal jsem, kam míří, ale zdálo se, že Ferius ano.

Opět přikývla.

Dexan se rozmáchl pěstí a udeřil ji takovou silou, až se mu na kloubech ruky objevila krev. „Páni, teď to opravdu bolí,“ konstatoval a s úsměvem ji udeřil znovu. Po třetí ráně začala mít skelný pohled. Když ji uhodil počtvrté, hlava jí klesla dolů jako opilci a klimbala sem tam s pootevřenými ústy.

„Nech toho!“ vykřikl jsem.

„Už to bude,“ řekl Dexan a znovu Ferius udeřil. Po této ráně se už nepohnula.

„Ty hnusný parchante!” křičel jsem se slzami v očích.

„Proč to děláš?”

Vstal a vrátil se ke mně. Hleděl na mě, jako kdybych byl malé dítě, které ho něčím zklamalo. „Jak jsem říkal, Kellene: tohle je drsný svět pro lidi, jako jsme my. Myslíš si, že ty jsi na tom kdovíjak špatně? Já jsem na útěku deset let. Lovci lidí, čarostopaři, váleční mágové…” Vzdychl s předstíraným znechucením: „Ukradneš pár posvátných knížek, a než se naděješ, je z tebe psanec.”

„Ale. Já myslel, že tě pronásledují, protože jsi měl černý stín jako já.” Dexan se zasmál a zvedl ruku k jizvám kolem oka. Vzal tvář mezi palec a ukazováček a odloupl z ní část, která vypadala jako zjizvená. Pod ní měl kůži hladkou a neporušenou. „Lidi spíš sednou na lep, když si myslí, že jsem nejdřív vyléčil sám sebe,“ vysvětlil.

„Ale když jsi to všechno dělal jenom kvůli penězům, proč jsi tedy zabil Reviana a Tynea? Proč jsi -“

„Prostě mě dostali!“ vykřikl Dexan. Trvalo chvíli, než se uklidnil, a pak pokračoval: „Nakonec mě dostali, Kellene. Lidi, co se mě pokoušeli najít, už měli plné zuby toho, že jim pořád unikám, a najali si na moje pronásledování ty nejlepší z nejlepších.“ Znovu zavrtěl hlavou. „Byli by mě na místě zabili, jen tak, bez soudu. Proto jsem jim řekl o svém objevu, o tom, jak můžu lidi přimět, aby si mysleli, že mají černý stín. Dokonce jsem se pochlubil, jaká je to legrace, když jejich prostřednictvím můžeš vyzvědět na jejich rodině, kolik si můžeš účtovat za léčbu.“

Byl to hloupý nápad - dokonce i já jsem to pochopil.

Poprvé jsem Dexana neviděl jako bystrého odpadlíka.

Místo toho jsem v něm teď viděl jen podvodníka, ne moc chytrého, ale s několika šikovnými triky a ochotného udělat cokoli, jen aby přežil. „Uzavřel jsi obchod.“

„Nekoukej na mě tak, ty nevděčný spratku. Mohl jsem zabít tebe, tu Argosanku a tvoje zvíře už při našem prvním setkání. Já nejsem špatný chlap, ale potřebuju se vrátit ke svému klanu, být zase blízko u oázy a obnovit spojení s magií našeho lidu. Ti mágové, kteří mě chytili, slibovali, že zařídí, abych se mohl vrátit z vyhnanství domů. Pak bych konečně mohl vypadnout z téhle díry.“

„Tak proč jsi ještě tady? Když jsi jim vydal svoje tajemství, nemohli snad -“

„Takhle to nefunguje, chlapče. Chvíli mi trvalo, než jsem se naladil na… hm, kdybych ti to řekl, bylo by to porušení pravidla číslo dvě.“ Přistoupil blíž a zvedl pěst.

„Není to nic osobního, chlapče. Já sám si myslím, že násilí je barbarské, ale mí klienti rádi posílají vzkazy.“

Stačilo, aby mě udeřil jednou, a už jsem nevstal.

43-Červi

Když jsem se probral, zjistil jsem, že Ferius a já sedíme na dřevěných židlích s rukama svázanýma za zády. Její vesta a můj opasek s váčky ležely na podlaze několik metrů od nás. Prsty mě brněly a uvědomil jsem si, že byly slepeny páskou, která mi bránila formovat tělesné tvary. To byl jediný světlý bod: Dexan netušil, že bez svých prášků mu nemohu nijak ublížit. Kdyby se mi podařilo se rozvázat a ši kovně odvést jeho pozornost, snad bych ho mohl nějak oklamat.

Jestli se z toho dostanu, opravdu bych se měl naučit klamat ostatní.

Na stole před námi leželo několik kovových nástrojů, mou pozornost však přitahoval především jeden zvlášť ostrý nůž.

„Snažil jsem se ti to vysvětlit, chlapče,“ řekl Dexan, natáhl se na horní polici a sundal z ní modrou skleněnou skříňku se stříbrnými pruhy. „Vybavuješ si pravidlo pro divotvůrce číslo jedna? “

Nikdy se nepleť do věcí jiného divotvůrce. „Mluv jako nafoukaný idiot?“

Zachechtal se. „Jsi chytrý. A statečný.“ S úsměvem se otočil. „Přinejmenším umíš vyvolat ten dojem, a to je skoro stejně účinné, jako kdybys takový byl doopravdy, že?“

Rozhlédl jsem se po místnosti v naději, že uvidím něco, cokoli, co by nám mohlo pomoct. Reichis byl stále ještě v bezvědomí a na boku a zadních tlapách, za které ho držel krokodýl, měl stopy krve. Mohutný plaz přecházel sem a tam v zadní části místnosti jako stráž a čekal na další útok.

Toužil jsem to zvíře zabít za to, co udělalo, ale mihotající se temné žilky v jeho očích mi prozradily, že v té věci nemělo na vybranou. Bylo otrokem Dexanových rozkazů. Další důvod pro to, abych našel způsob, jak s ním skoncovat.

„Zajímalo by mě,“ pokračoval a postavil skříňku na stůl, „jak jsi přišel na to, že nejde o černý stín.“

„To Revian,“ odpověděl jsem. „Když zemřel, vrátil jsem se do domu, abych se na něho podíval, a znamení byla pryč. Zbyla po nich jen malá hromádka černého popele vedle jeho tváře. Černý stín se zavrtává do kůže, takže by neměl takhle zmizet.”

Zdálo se, že to na něj udělalo dojem. „Vidíš? Jak jsem řekl: jsi chytrý.“ Zvedl ruku, ve které držel cosi lesklého, asi patnáct centimetrů dlouhého. Instinktivně jsem sebou trhl, protože jsem se domníval, že uvidím nějakou zbraň. Byla to však jenom stříbrná pinzeta. „S tou infekcí jsi měl pravdu. Není to černý stín, ale není to ani kletba.

Je to něco mnohem… důmyslnějšího.”

Sledoval jsem, jak opatrně, málem obřadně pokládá pinzetu na stůl, otvírá modrou skleněnou skříňku a ukazuje mi její obsah.

Nejprve jsem si myslel, že ve skříňce je nějaký hustý černý olej, který se vlnil, protože se se skříňkou hýbalo, ale pak jsem začal rozeznávat jednotlivé vinoucí se nitky. Každá byla oddělená od ostatních a byly jich desítky.

„Je to jistý druh škrkavek, v podstatě se jedná o tasemnici,“ vysvětloval Dexan. „Našel jsem jejich kolonii zavrtanou do kousku sopečného skla pár kilometrů severně odsud, nedaleko hor.“ Znechuceně sešpulil rty.

„Dost odporné potvůrky. Když jsem je před pár lety viděl poprvé, málem jsem je vyhodil do povětří.“

„Proč jsi to neudělal?“ zeptal jsem se. Při pohledu na hemžící se změť červů jsem pocítil hnus a málem se mi zvedl žaludek.

„Před pár lety jsem našel jednu knihu, starý jan’tepský svazek. Získal jsem ho od jistého člověka, který zemřel nedaleko odsud. Píše se v ní o jakémsi amuletu, o kterém jsem nikdy předtím neslyšel. Napřed jsem si od toho nic nesliboval, ale pak jsem uviděl obrázek zvířete potřebného k rituálu.“ Dexan vzal pinzetu, ponořil ji do skříňky a vytáhl jednoho kroutícího se červa ven. Zamával mi s ním před nosem. „V té knize se nazývají obandiria neheris, ale já jim říkám prostě obsidiánoví červi. Jsou opravdu škaredí, viď?“ Přidržel pomocí pinzety červa na desce stolu a druhou rukou uchopil nůž. Překrojil tu odpornou věc napůl a vzduchem se začala šířit hustá černá mlha. „Snaž se to pokud možno nevdechnout,“ varoval mě. „Několik hodin by ti bylo hodně zle.“

„K čemu.? K čemu to všechno je?“

„Taky jsi jako malý kluk krájel červy?“ zeptal se. „Jsou to zvláštní tvorové. Někteří z nich nezahynou - místo toho z nich prostě vzniknou dva červi. Tady můj přítel obandiria neheris to dotáhl ještě dál. Obě půlky zůstanou, jak bych to řekl, nějakým způsobem spojené. I když je mezi nimi vzdálenost sta kilometrů, pořád patří k sobě.“

Zvedl v pinzetě jednu polovinu červa. „První krok je vzít tohohle malého chlapíka a umístit ho do onyxu.“ Zvedl náramek z drsných černých kamenů podobný tomu, pomocí kterého ovládal krokodýla. „Teď se dívej na tohle, Kellene. To je první zvláštní věc, které jsem si u nich všiml.“ Opatrně přiložil červa k náramku. S hrůzou, ale také s úžasem jsem sledoval, jak červ zalézá do kamene, centimetr po centimetru, až celý zmizel uvnitř.

„Jak…? Jak je tohle možné?” nechápal jsem.

Dexan pokrčil rameny. „Kdo ví, chlapče? Podzemní kovy v téhle části světadílu dělají s některými tvory prapodivné věci.“ Kývl k Reichisovi ležícímu na podlaze. „Podívej se například na svého kamaráda. Myslíš si, že tohle je přirozené?”

„Děkujeme za krátkou zoologickou přednášku,” ozvala se Ferius. Nebyla ještě plně při smyslech, zuřivě mrkala a byl bych se vsadil, že se ze všech sil snažila probudit své smysly a nalézt nějaký způsob úniku.

„Vida, probrala ses,” konstatoval Dexan. „To je skvělé.”

Vzal do stříbrné pinzety druhou půlku červa. „A teď, Kellene, jelikož jsi chytrý kluk, schválně, jestli uhodneš, co uděláme s tímhle kouskem?”

Předkové, pomyslel jsem si s pohledem upřeným na odpornou věc svíjející se v pinzetě. Prosím, nedovolte mu, aby mi to udělal. Jsem si skoro jistý, že jsem tentokrát vykřikl hrůzou.

Dexan se rozesmál. „Ale jdi, chlapče, nebuď takový. Co jsem ti říkal o pravidle pro divotvůrce číslo jedna? Nikdy, opravdu nikdy se nepleť do věcí jiného divotvůrce. Chceš vědět, jak to vidím já? Tvůj tatík má velkou šanci, že se stane knížetem vašeho klanu.“ Otočil se a vykročil k Ferius s červem stále visícím v čelistech pinzety. „Na druhou stranu tahle argosanská osina v zadku… lidé jejího typu přece nemají vůbec žádné přátele, viď, drahá?”

Ferius vytřeštila oči, ale vzápětí se ovládla a opět nabyla dřívějšího klidu. „Myslíš, že takhle to sehraješ nejlíp?” zeptala se. „Protože se mi zdá, že právě pouštíš z rukou velkou příležitost.”

Předtím jsem byl mnohokrát svědkem, jak se Ferius vymluvila z nejrůznějších šlamastyk, nebo spíš díky své výmluvnosti dostala své protivníky do situace, kdy nad nimi dokázala zvítězit. Jenže Dexan jí na to neskočil. „Nechoď na mě s těmi argosanskými přesvědčovacími bláboly. Myslíš, že se od tebe nechám zhypnotizovat?” Volnou rukou ji drsně popadl za bradu. „Měla bys vědět, že opravdu ne jsem špatný chlap. Nezabíjím lidi, když mám na vybranou. Jsem jen chlápek, který umí pár kouzel, má něco málo triků v rukávě a snaží se přežít.” S těmito slovy jí přiložil červa ke kůži těsně pod okem.

Ferius se ho pokusila setřást, ale Dexan ji držel za bradu příliš pevně. Napřed se nedělo nic - zdálo se, že se červ pouze plazí kolem jejího očního důlku. Pak jí ale náhle jeden jeho konec zajel pod kůži a Ferius Parfax vykřikla. Křičela, jako by se jí ten obsidiánový tvor zarýval až do duše. Křičela ještě dlouho.

Nevím už, jak dlouho to trvalo. Řval jsem na Dexana, zapřísahal ho, ať přestane, ať červa zase vytáhne. Taky jsem mu vyhrožoval, samozřejmě marně. Myslím, že mě musel něčím omráčit, protože když jsem se probral, byli jsme venku a pouta jsme měli sejmutá. Ferius se potácela kolem a marně se snažila získat pevný krok.

„Tohle potrvá několik hodin,“ upozornil mě Dexan, který stál vedle mě. „Bude vypadat jako opilá a pak přijde horečka. Nesnaž se ji nějak ochlazovat, bude to jen horší.

Nejlepší je nechat to na přírodě.“

„A pak?“ chtěl jsem vědět.

„Pak bude moje.“

Otočil jsem se a chtěl jsem ho udeřit, ale buď byl příliš rychlý, nebo já příliš neohrabaný, protože jsem ho minul o celé kilometry. Vrazil mi pořádnou facku. „Dobře mě poslouchej, chlapče, protože od teď to bude takhle: budeš dělat, co ti řeknu, kdy ti řeknu a jak ti řeknu. Chceš vědět, co se stane, jestli ne?“ Nečekal na odpověď, zvedl ruku a poklepal na onyxový náramek. Červ uvnitř se zavlnil, jako kdyby plaval v černém kameni. Ferius opět vykřikla, pohlédla na mě nevidoucíma očima a já jsem spatřil, jak se jí tvor zavrtaný do tváře zkroutil pod kůží.

„Přestaň!“ zařval jsem a vrhl jsem se na Dexana. Stačil mu úkrok stranou a já upadl na tvář na zem.

Po několika vteřinách jeho prsty přestaly hladit náramek a křik ustal. „Tohle můžu dělat, kdy budu chtít, Kellene, a odkudkoli. Pomocí hedvábné magie můžu do její mysli posílat sny, které ji budou děsit tak, jako kdyby jí někdo odřezával kusy mozku. Můžu dělat i jiné věci, ošklivé věci. Věci, které bych dělal jen nerad, ledaže bys mě k tomu nutil - když se mi budeš protivit.“ Sehnul se, popadl mě za límec a postavil na nohy. „Možná že když budete oba pár let hodní, budu taky hodný, uskutečním jeden z rituálů, které jsem vymyslel ke zničení červa, a osvobodím ji.“ Zatřásl se mnou. „Rozumíme si, Kellene Ferius by využila jeho blízkosti a srazila by ho k zemi. Řekla by něco chytrého, vymyslela by něco, jak se dostat z této hrozné situace. Já řekl jen: „Ano. Ano, rozumíme.“ „Dobře.“ Vzal složený kus papíru a zastrčil mi ho do přední kapsy košile. „Teď jdi a vyřiď Berenovi, že tohle je poslední nabídka mého klienta.“

Bez dalšího slova se otočil a kráčel pryč. Ukázal mi záda bez nejmenších obav, že bych ho mohl napadnout, protože nebyl žádný důvod se mě bát.

Dexan vyhrál.

Vyhrál všechno.

44-Cesta zbabělců

Vlekl jsem se po cestě jako opilý, každý krok mi připadal, jako by měl být můj poslední, a to jsem se ještě snažil udržet Ferius na nohou. Byla těžší, než se zdála, nebo jsem možná jenom já byl slabší, než jsem si myslel.

„Co je s tebou, chlapče?“ mumlala a její janičářský přízvuk byl teď stěží srozumitelný. „Todle neni tanec, kerýmu sem tě učila.“ Cítil jsem její návaly horkosti, horečka ji spalovala a oblečení měla promáčené potem. U každého stromu jsem musel zastavit a opřít se o něj, abych popadl dech. Předkové, ale ona vypadala tak… nějak divně. Pod zarudlou kůží bylo vidět černého červa, jak se vlní a plazí kolem jejího pravého oka. Jedním koncem se jí jako by zavrtával hlouběji do mozku a pevně se tam uchycoval.

Dexan mi řekl, že mu jeho „klienti“ dali k dispozici kouzlo, které dokázalo znamení skrýt, ale rozhodl se ho v případě Ferius nepoužít. Chtěl, abychom to všichni viděli, chtěl, aby věděla, že tam červ je. Nespokojil se s tím, že ji nakazil, potřeboval, aby každý věděl, co udělal. Dexan jí vypálil cejch.

Cítil jsem chladný vzduch na holé kůži. Musel jsem si svléknout košili a udělat z ní popruh, ve kterém jsem nesl

Reichise. Ubohé zvířátko bylo stále v bezvědomí, leželo bezmocně v záhybech mé košile a z četných ran mu prosakovala krev.

Nebe v dálce se začalo měnit, na obzoru se v čisté černi pomalu šířil žlutooranžový pruh. Byl jsem tak unavený, že jsem málem odložil Ferius a Reichise na zem a ulehl vedle nich v naději, že se objeví něco, co ukončí naše trápení.

Neobstál jsem před nimi, neobstál jsem před nikým a to pomyšlení bylo víc, než jsem dokázal snést. Nevím, co mě přimělo to neudělat a belhat se dál po dlouhé cestě k Seneiřinu domu, snad pocit, že mají právo dovědět se, jak strašlivě jsem selhal, plivnout mi do tváře a vypakovat mě od nich pryč.

Ještě než jsme se dostali ke dveřím, vyběhla nám spolu s otcem naproti.

„Kellene!“ vykřikla a spěchala mi pomoct s Ferius.

„Musíme je dostat dovnitř,“ řekl její otec a objal mě kolem ramen. Tato kratičká nabídka pomoci způsobila, že se mi podlomila kolena. Podržel mě a druhou rukou zachytil vzkaz, který vypadl z kapsy u košile. „Už bude dobře, synu, držím tě,“ řekl. Viděl jsem v jeho tváři námahu, s níž mě podpíral.

Seneira opatrně zvedla košili s Reichisem. „Dýchá docela pravidelně. Postarám se o něj. Postarám se o všechny.“

Byli tak zaneprázdnění naším ošetřováním, že se ani nezeptali, co se stalo, nezeptali se, jestli jsme splnili, co jsem slíbil, nebo naopak pohřbili veškeré naděje jejich rodiny na záchranu.

Myslím, že právě to mě zlomilo.

Seneira s otcem nás odvedli do pokoje pro hosty, uložili Ferius do postele a pak ošetřovali naše rány. Museli Ferius přivázat ruce ke sloupkům postele, protože si nepřestávala drásat oko a Beren měl obavy, že by o něj mohla přijít.

„Musíme jí zabránit v tom, aby si ho vyškrábala,” řekl a zkoumal černá znamení. „Ten… červ, o kterém jsi nám říkal… zdá se, že když si mne oko, zavrtává se hlouběji. Opravdu se obávám, že by ji ta hnusná věc mohla zabít, jestli s tím nepřestane.”

Odešel z pokoje a za minutu se vrátil s lahvičkou čiré tekutiny. „Je to tlumicí lék z nemocnice,” vysvětloval a odlil lžíci do velké sklenice s vodou. „Pomůže jí usnout.”

„Děkuju,” řekl jsem. „Děkuju vám za všechno.”

Pohladil mě rukou po jedné tváři a vzápětí po druhé.

Bylo to zvláštní gesto, skoro mimovolný projev náklonnosti, kterým Beren patrně tisíckrát utěšoval Tynea.

Teď byl ale jeho syn mrtev a Beren měl tváře zarudlé a mokré od slz, které pravděpodobně už nikdy nepřestane prolévat.

Hledal jsem pro něho nějaká slova útěchy, když odtáhl ruku a unaveně se usmál. „Budeš v pořádku,“ řekl a přešel k Reichisovi, kterého Seneira uložila do postele vedle Ferius a něžně ho hladila. „Je to statečný chlapík, viď?”

Ten nejstatečnější, jakého jsi viděla, byl bych řekl, nebýt skutečnosti, že jsem se nechtěl znovu rozbrečet.

„Kellene?” oslovil mě Beren a vstal.

Vzhlédl jsem. „Ano, pane?”

Pokynul mi, abych ho následoval. „Myslím, že bychom si měli spolu promluvit.”

Posadili jsme se ke stolku v kuchyni. Beren mi nabídl něco k pití, ale odmítl jsem. Přikývl, jako by to pro něj mělo nějaký význam.

„Našel jsem něco v kapse tvé košile,” řekl a ukázal mi složený kus papíru. Úplně jsem zapomněl, že mi ho tam Dexan dal. Jejich poslední nabídka.

„Co tam stojí?”

„Nic.“

Udiveně jsem na něho pohlédl. „Jak to, nic?“

Na Berenově tváři bylo náhle víc vrásek než předtím.

„Byl to vzkaz pro mě. Chtějí, aby Akademie zůstala otevřená, já abych držel jazyk za zuby a pokračoval ve své práci.“

„Ale k čemu by jim to bylo? Co by tím získali?“

„To nevím a v tuto chvíli je mi to jedno.“ Beren zmačkal papír a odhodil ho na stůl. „Taky říkají, že ty a tvoje argosanská přítelkyně máte okamžitě odejít z tohoto území.“

„Udivuje mě, že se o nás tolik starají. Nezdá se mi, že bych pro ně představoval nějakou hrozbu.“

Berenův pohled ztvrdl a zdrcující žal na okamžik vystřídalo tvrdé odhodlání. „Netrucuj, synu. Tak se chová malý kluk. Teď po tobě chci něco víc. Ať pro to mají jakýkoli důvod, chtějí, abys zmizel.“

Přikývl jsem. Konečně jsme se dostali k věci. „Máte pravdu. Odejdu dnes večer, jakmile bude Ferius schopná cesty. Mohl bych… Mohl bych se rozloučit se Seneirou?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, Kellene, myslím, že to nebude nutné.“

Snad jsem měl předpokládat, že to takhle dopadne. Potom mě však překvapil. „Musíš vzít Seneiru s sebou.“

„S sebou? Proč?“

„Protože nemám v úmyslu s Akademií pokračovat, Kellene. Už jsem začal připravovat její uzavření. Studenti začnou školu opouštět, jakmile jim budu moct zajistit bezpečný návrat do jejich zemí. Několik mistrů možná bude chtít zůstat, to nechám na nich. Ale ty děti musejí odejít dřív, než tenhle Dexan a jeho chlebodárci ublíží dalším z nich.“

„Jenže oni -“

Beren mě přerušil: „Já ponesu následky, až přijde čas. Ale moje dcera… potřebuje šanci na nový život. I kdyby se dokázala dostat daleko odsud, někam, kde na ni naši nepřátelé skrze tu věc na oku nedosáhnou. zkrátka, ať odejde kamkoli, lidi si budou myslet, že má černý stín.

Pak bude muset zase prchat, skrývat se a hledat si nové místo.“

Prchat, skrývat se, hledat nové útočiště znovu a znovu.

Z jeho řečí mi bylo jasné, že nemá ponětí, co všechno Seneiru čeká. Náhle se natáhl a vzal mě za ruku. „Můžeš jí v tom pomoct. Ne,“ opravil se, „vy dva můžete pomoct jeden druhému. Má tě ráda, Kellene. Jednoho dne by se do tebe dokonce mohla zamilovat.”

„Ona nechce -“

„Vím, že žádám mnoho, synu, když po tobě chci, abys změnil svůj život, a ty nemáš ani den na rozmyšlenou, ale i tak tě žádám.” Snažil se ovládnout, ale viděl jsem, jak se mu roztřásla brada, a následující slova dokázal jen zašeptat. „Připravili mě o syna, Kellene, tak jim nedovol, aby si vzali i moji dceru.”

Bylo to zvláštní… nebylo to v pořádku… aby tento mocný a vážený muž se mnou mluvil jako žebrák žadonící o pár drobných. Co hůř, nevěřil jsem, že by to, co navrhoval, bylo vůbec proveditelné. „Seneira vás nikdy neopustí, pane. Podle toho, jak ji znám, to neudělá.”

Popotáhl nosem a tiše se zasmál. „Je to svéhlavé stvoření, to je jisté.” Hořký smích dozněl stejně rychle, jak začal.

„Už jsem s ní mluvil, Kellene. Jdi za ní. Čeká na tebe.”

Zastihl jsem Seneiru v jejím pokoji. Na posteli ležel otevřený cestovní kufřík. Právě si prohlížela košili z hrubé příze, aby ji vzápětí uložila dovnitř. „Není toho moc?” zeptala se. Hlas měla nevzrušený, ani rozhněvaný, ani smutný, nerozeznával jsem v něm žádné emoce, jako by navždy ztratila schopnost něco cítit.

„Moc čeho?”

Ukázala na kufřík. „Viděla jsem lidi cestovat s mnohem více zavazadly, ale vím, že pro nás to bude jiné.“

„Seneiro… tvůj otec se potřebuje dohodnout s Dexanem, s jeho klienty, musí najít nějaké řešení, které -“

„Nebude se o nic prosit, hlavně pokud by to znamenalo riziko pro studenty. Táta udělá to, co považuje za správné, co zajistí lidem bezpečí.“ Zaklapla víko cestovního kufříku. „My dva musíme udělat to samé.“

„Tomu nerozumím.”

Otočila se ke mně a bojovně vysunula bradu. „Sám jsi to říkal: Dexan je jenom poskok, který slouží někomu jinému. A já si nemyslím, že by chtěli tátu zabít, dokonce i kdyby Akademii skutečně zavřel, aspoň dokud budou moct najít nějaký jiný způsob, jak ho využít. Táta je schopný a silný; vybudoval největší centrum vědění v dávno zapomenutém městě a v zemi, která nikoho nezajímala.”

Cosi v jejím výrazu se změnilo. „Ale nechce riskovat tím, že mě tady nechá. Ne, dokud mě někdo může využívat stejně, jako využili chudáka Reviana… jako využili Tynea.

Proto musím odejít, dostat se z tohohle města někam daleko, kam na mě jejich kouzla nedosáhnou.”

Hleděl jsem na ni a najednou mi u ní chyběly odvaha a bojechtivost, které jsem byl zvyklý vídat v jejích očích, bystrost, kterou dávala najevo sebemenším pohnutím rtů, a soucit, kterým zahrnovala všechny kolem sebe. To vše mi u ní chybělo, ale můj pohled upoutala hlavně bledost její kůže. Ještě nikdy nemusela trávit dlouhé dny pod žhnoucím sluncem. Prsty měla hladké od života, který věnovala studiu, ne práci. Seneira byla svým způsobem jako já před několika měsíci, když jsem ještě nepřišel o všechno a nemusel jsem se učit žít z ničeho.

„Není to takové, jak si možná myslíš,” varoval jsem ji.

„Život vyhnance, psance, není ani dobrodružný, ani romantický - je příšerný. Většina dnů je jednotvárných a nudných, kromě těch, kdy jsi na útěku a třeseš se strachy, že tentokrát už skončíš jako mrtvola. Lidé nemají rádi pocestné a tuláky - dokonce ani tady v pohraničí -, a co jsem slyšel od Ferius, jinde je to ještě horší. Není to život, po kterém by někdo toužil, Seneiro. Prožila jsi tak. kolik?

Pár dní, a to ještě s Rosie, která ti hlídala záda. Představ si, že by to tak mělo být den za dnem, rok za rokem.”

Trpělivě vyslechla mé litanie o hrůzách tuláctví a řekla: „Nepochybuju o tom, že je to všechno pravda, Kellene, ale víš, co si myslím?”

„Co?”

Vzala mé ruce do svých a pak, jako by se zoufale snažila vyplavat ze dna hlubokého tmavého jezera, mě dlouze políbila. „Myslím si, že žádný život nemůže být tak hrozný, když ho máš s kým žít.“

45-Nápoj

Seneira měla sbaleno brzy. Na dlouhé cesty si s sebou můžete vzít jen tolik, kolik unesete. Mohli bychom odejít okamžitě, nebýt toho, že Ferius stále sužovaly záchvaty zimnice způsobené obsidiánovým červem.

„Hej, Kellene,“ řekla s pootevřenýma očima, když jsem vešel do jejího pokoje. „Přišels mě zachránit?” Zatahala za svá pouta, kterými měla obě ruce přivázané k posteli. „Byl bys tak laskav a odvázal mě, abych se mohla napít? Mám ukrutnou žízeň.” „Jsi připoutaná proto, aby sis neublížila.”

„Pitomý kluku, proč bych si měla ubližovat, když se o to beztak snaží tolik jiných lidí? Koukej mě odvázat.” „Napřed by ses měla trochu prospat. Aby sis -”

„Abych si co, chlapče? Zvykla na toho červíka, který mi leze pod kůží kolem pravého oka?” Znovu zatahala za pouta. „Sundej mi je, Kellene. Neboj se, nevyškrábnu si oko. Ještě ho budu potřebovat.”

Protože jsem měl pocit, že jí to nemohu odepřít, udělal jsem, co po mně chtěla. Když jsem byl hotov, s námahou se posadila. „Dobrá, a kde mám boty?”

„Ferius, musím se s tebou poradit. Musím ti říct, jaký je plán.” Usmála se způsobem, který mi přišel trochu blaho— sklonný. „Plán? Jistě, chlapče, vylož mi svůj plán.”

Udělal jsem to, vysvětlil jsem jí, co má Beren v úmyslu a co máme my ostatní dnes v noci udělat.

„To zní rozumně,” řekla. „Dobrý nápad. Skvělý plán.

Tak kde mám ty boty, chlapče?”

Cosi v tónu jejího hlasu mě zarazilo. „Ferius, ty půjdeš s námi. Ty, já, Seneira a Reichis dnes večer odcházíme, dokud -“

„Ne, Kellene, je to tvůj plán, ne můj. Ty a ta dívka -“ zrak jí padl na Reichise, který stále spal stočený do klubíčka na posteli - „a kočkoveverčák, jestli bude chtít, vy všichni odsud co nejrychleji vypadněte. Já? Moje taneční karta nese jméno chlapíka, které míním seškrábnout jednou provždy.“ „Zbláznila ses? Dexan tě zabije!“ Přešel jsem k prádelníku, vzal z něj zrcátko a přidržel ho před ní. „Vidíš tu věc kolem oka? Může ti s ní ubližovat. Jestli ty jeho náramky v sobě opravdu mají nějaký druh krevní spřízněnosti nebo železné přitažlivosti, budou ho varovat, když budeš nablízku. Nedostaneš se k němu ani na dvacet metrů a on už s tebou bude hotov.“

Dlouze se zadívala do zrcátka a prohrábla si vlasy. „Počítám, že by to tak mohlo být. Možná by stálo za to vsadit nějaké peníze, pokud bys našel hlupáka, který by tu sázku přijal.”

Zjevně mě neposlouchala. Ferius se opět vracela ke svému hloupému zvyku předstírat, že všechno je jenom velká zábava a že se jí svým sebevědomým vystupováním podaří Dexana nějak oklamat a přimět ho, aby se vzdal. „Pojď s námi,“ prosil jsem ji. „Když budeme čtyři, můžeme se zachránit, stačí, aby -“

Vstala z postele. Nohy se jí ještě viditelně podlamovaly, ale nedovolila mi, abych ji podpíral. „Chlapče, celé měsíce se tě snažím naučit, co znamená být Argosanem. Není to žádná sada triků nebo dovedností, není to dokonce ani filozofie. Je to cesta, Kellene. To dělá z člověka Argosana: že najde svou cestu a nikdy z ní nesejde.“ Oblékla si svoji černou koženou vestu a vytáhla z kapsy kovovou placatou láhev. „A moje cesta vede přímo k tomu parchantovi.” „Nedělej to,“ žadonil jsem se slzami na krajíčku. Ano, nejspíš jsem to trochu přeháněl, ale musel jsem sehrát dokonalé divadlo.

Naklonila hlavu a chvíli si mě prohlížela, pak natáhla ruku a pocuchala mi vlasy. „Někdy jsi docela legrační, víš to?” Odšroubovala víčko u láhve a dlouze se napila. „Dobrá, nejlíp uděláte, když s tou holkou vyrazíte hned, Kellene. Já mám před sebou náročný tanec.”

„Nemohli byste být zticha?” zasténal Reichis. „Já se tu snažím umřít.” „Je v pořádku?” zajímala se Ferius.

Přikývl jsem. „Seneira mu ošetřila rány. Říkala, že nejsou hluboké a není se čeho obávat.”

„Dobře, to je dobře.” Ještě jednou si lokla z láhve, uzavřela ji a zastrčila do vesty.

„Nic ti nezabrání, abys po něm nešla, že?”

Usmála se. „Vůbec nic, chlapče. Nic na světě, a pokud si mě aspoň trochu vážíš, musíš chápat, že…” Zatvářila se zmateně a ztěžka dosedla na postel. „Jejda. kdo roztočil ten pokoj?” „Nejspíš horečka,” řekl jsem.

Ferius pohlédla na noční stolek a na lahvičku s tlumicím lékem, kterého v ní bylo o dvě lžičky méně, než mělo být. „Sakra, Kellene. tys mi otrávil pití?”

Přikývl jsem.

„To je. To je ale.” Padla naznak a já jsem ji v poslední chvíli zachytil a natočil tak, aby měla hlavu na polštáři. Když se jí zavíraly oči, ještě zamumlala: „Jsi nejhorší učeň, jakého jsem kdy měla.”

Reichis se zvedl, oklepal se a začal si zkoumat rány. „Co teď? Hodíme Argosanku do vozu a padáme?“

Přál jsem si to. Víc než cokoli jiného na světě mě teď jako železná magie lákala myšlenka vypadnout z tohoto města a začít nový život se Seneirou. Ale co bych to byl za muže, jak bych se mohl Seneiře podívat do očí, kdybych nechal své přátele na holičkách? „Už žádné utíkání,“ řekl jsem. „Ferius má pravdu: Argosan se nikdy nevzdává.“

„Kočkoveverka taky ne, ale myslel jsem -“

Ukázal jsem na černá znamení kolem jejího oka. „Je snadné uhádnout, že pokud se Ferius nějak přiblíží k Dexanovi, jeho spojení s červem ho na ni upozorní.

Zabije ji dřív, než po něm stačí hodit kartu.“

Reichis na mě upřeně hleděl, pak se znovu oklepal a barva kožichu se změnila z šedé se stříbrnými pruhy na černou se stopami rudé. „To znamená, že ty a já…?“

Přikývl jsem. „Jo. Ty a já, parťáku.“

Vypadal, jako kdyby se snažil rozhodnout, jestli má se mnou jít, nebo jestli mě má opustit a hledat si obchodní  ho partnera, který se nebude každých pět minut ocitat v situacích, kdy jde o krk. Nemohl jsem mu to mít za zlé; nic z toho nebyla jeho vina. Po minutě mlčení jsem to už nevydržel. Kdybych se do toho měl pustit bez něj, hrozilo, že ztratím odvahu. „No?“ zeptal jsem se nakonec. „Co bude?“

Postavil se na zadní nohy, pohlédl na rány na boku a pak na mě. „Tentokrát toho zatraceného krokodýla vážně zabiju.“

46-Magie šepotu

Znovu jsme s Reichisem dorazili na okraj města a ocitli jsme se v bujném bažinatém lese, kterému se nějakým zázrakem dařilo v tomto suchém podnebí. Tolik jsem si zvykl na širé otevřené pustiny Sedmi písků, až mně husté listoví, které mě obklopovalo na každém kroku, doslova nahánělo hrůzu.

„Vrátil ses, aby sis promluvil s mými duchy, divotvůrce?“

Rozhlížel jsem se kolem sebe v marné snaze zjistit, odkud hlas přichází. „Potřebuju tvoji pomoc, Matko šepotů.

Potřebuju tvoje kouzla.“

Vyšla zpoza stromu, mladá dívka - vlastně ještě dítě -, které nedalo žádnou práci chovat se nenuceně na tomto zvláštním, zapomenutém místě. Zavrtěla hlavou tak rozhodně, že jí málem spadl její otrhaný klobouk. „Říkala

jsem ti, divotvůrce, že Matka šepotů nezná žádná kouzla.

Jen si šeptá s duchy a ti ji občas poslouchají.”

Reichis na mém rameni zaprskal: „Někdo by měl ,Matce šepotů říct, že mluví jako stará bába.“

Naklonila hlavu a zasmála se. „Nu, možná by někdo měl říct kočkoveverčákovi, že on zas mluví jako kolozubý hraničářský pobuda.”

„Ty mu rozumíš?” Zatím jsem se, kromě mágyně vdovy, nesetkal s nikým, komu by jeho vrčení a prskání dávalo smysl.

„Jak jsem říkala, hochu, neznám žádná kouzla. To duchové mi všechno říkají.”

Přistoupil jsem k ní, poklekl jsem a vzal do dlaní její drobnou ruku. Neměl jsem potuchy, jestli mně to pomůže získat její přízeň, nebo jestli mě to zabije, ale cítil jsem, že podobné gesto bylo nutné. „Musím zastavit muže, který stojí za epidemií černého stínu, ale někde se ukrývá a já ho nemůžu najít. Mohli by mi tvoji duchové pomoct ho vystopovat?”

Odtáhla ruku. „Duchové nepatří nikomu, jen sami sobě. Jestli chceš, aby ti pomohli, musíš se naučit pěkně je poprosit.”

„Můžeš mi ukázat jak?”

„To právě nevím.” Vtom se rychle otočila kolem dokola a hlas jí zesílil do hlasitého řevu. „Chce některý z duchů promluvit s tímto divotvůrcem? Myslím, že není zlý, jenom je někdy hloupý.”

To mě tedy příliš nevychválila.

„No?” vykřikla znovu. „Ptala jsem se, jestli se některý z duchů nechce slitovat nad tímto chlapcem. Ukáže mu lepší cestu tímto ohavným světem?”

„Nemohli bychom -”

Umlčela mě mávnutím ruky a přísným pohledem, a tak jsem už raději mlčel. S široce rozpřaženýma rukama se roztočila a střídavě hvízdala a šeptala do nočního vzduchu. „Ach, ach, ach,” řekla nakonec a kývala hlavou. „Teď něco slyším. Ano, ano. Silný duch. Statečný. I když trošku pošetilý -” otevřela oči a pohlédla na mě - „ale to se asi dalo čekat.” „Ehm… díky.”

Přistoupila ke mně blíž. „Teď se ještě musíme naučit s nimi mluvit. Musím ti ukázat, jak na ně šeptat, šeptat, šeptat.“ Chytla mě za předloktí a pohlédla na můj jediný pásek. „Ovládáš dechovou magii, divotvůrce?“

„Trochu.“

„To je dobře. To je moc dobře. Tenhle duch je sasutzei: duch větru. Dechovou magii má nejraději - raději než ty ostatní škaredé věci, se kterými si vy Jan’Tepové zahráváte.” Opět pohlédla na mě a přimhouřila oči. „Ale musíš se naučit šeptat správně, rozumíš? To, co pronášíme, nejsou pouhá slova. Říkat slova umí každý. My šeptáme-což je něco úplně jiného. Myslíš, že to dokážeš?”

Jak jsem měl odpovědět na otázku, které jsem sotva rozuměl? Vycítil jsem, že jim na mé odpovědi záleží, jí a tomu duchovi sasutzei. „Moje přítelkyně je zraněná,“

řekl jsem. „Ostatní lidé jsou také zranění. Myslím… myslím, že se tu děje něco moc ošklivého, a potřebuju vědět, co mám udělat, abych to zastavil.“

Matka šepotů pokrčila rameny. „A co to znamená pro mě?“

„Znamená to, že udělám všechno, abych pomohl svým přátelům, takže mě přestaň zdržovat a nauč mě tomu zatracenému kouzlu.“

Oči se jí na okamžik rozšířily a pak mladičká dívka, která si říkala Matka šepotů, zaklonila hlavu a rozesmála se na celé kolo. „Ach, duchům se budeš líbit, divotvůrce.

Myslím, že budeš šeptat opravdu dobře.“

Nehledě na její primitivní mystiku měla Matka šepotů pravdu v jedné věci: magie šepotu neměla nic společného s jan’tepským zaklínáním, které jsem znal. Kouzlo - pokud se mu tak dalo říkat - netvořily slabiky nebo slova, ale skoro nepostřehnutelné, lehounké vypouštění dechu z úst. Někdy vzduch procházel neslyšně mezi rty, jindy hvízdal mezi předními zuby.

„Děláš to špatně,“ zhodnotila.

„Jak to? Snažím se to dělat přesně tak, jak jsi mi ukazovala.”

Netrpělivě zavrtěla hlavou. „Takhle to dělá jenom hlupák. Přestaň se snažit být někdo jiný. Nech šepot vycházet ze svého nitra, ze svých přání, ze svého slibu udělat to, co jsi řekl, že uděláš.” Pohrozila mi prstem. „Duchové nemají rádi lháře, tak se jim nepokoušej lhát a nevydávej se za mě.”

Dobrá, to dávalo smysl.

Ne, samozřejmě že nedávalo.

„Jen mu to pověz,” řekla Matka šepotů už mírnějším hlasem. „Pověz sasutzeiovi, co chceš. To je celé kouzlo.“ „Potřebuju vědět, kde se nacházejí obsidiánoví červi,“ řekl jsem do nočního vzduchu kolem nás. „Potřebuju vědět, odkud pocházejí.”

S překvapující silou mě plácla přes ruku. „Ne slovy, šeptem.”

„Ale říkalas -”

„ Já říkala, ty jsi říkal… Přestaň mluvit! Duchové nemají rádi hlasité věci. Přicházejí sem, jen když je klid, když nejsou nablízku žádní lidé. Nepotřebují, abys na ně mluvil, tak koukej hezky šeptat!”

Kdyby stačilo slova prostě zašeptat, bylo by to snadné.

Ale nestačilo, jak jsem záhy zjistil, protože mě zase plácla.

„To je jen mluvení potichu.”

Nakonec jsem zkusil něco jiného. Pokusil jsem se na své přání jenom myslet - ne jako na slova, která se mi tvoří v hlavě, nebo dokonce obrazy, ale jako na přání sama o sobě, na čistou touhu porozumět obsidiánovým červům, moct je vidět. Jakmile jsem to udělal, zjistil jsem, že se můj dech změnil, a nechal jsem ho šeptat beze slov, nechal jsem své přání mluvit samo za sebe.

„Ano,“ řekla Matka šepotů, „tak je to správně. Tak je to správně, divotvůrce.“

Reichis zavrčel: „Mně se to nelíbí. Co se to tady děje?“

„Vy buďte zticha, pane kočkoveverčáku. Nerušte duchy.“

„Ještě nic necítím/* řekl jsem, ale vtom mě náhle začalo svědit pravé oko - to nenapadené černým stínem. Zpočátku to nebylo nepříjemné; jako by mi do něho foukal slabý vánek, ale postupně pocit nabýval na síle, až jsem si nakonec připadal, jako kdyby mi někdo na povrchu oční bulvy rozpouštěl kus ledu. „Co se to se mnou děje?“

„Chtěl jsi vidět, a tak se ti to teď sasutzei snaží ukázat.“

Zuřivě jsem mrkal ve snaze zbavit se nepříjemného pocitu, pak ale náhle zmizel a já opět uviděl šedozeleně zbarvené stromy a trávu, až na to, že… Viděl jsem ještě něco jiného: ve vzduchu přede mnou se matně lesklo tenké černé vlákno jako z pavoučí sítě. Vedlo z východu, odkudsi z města, směrem na západ, kde se ztrácelo v dálce. „Co to je?“ zajímal jsem se.

„Chtěl jsi sledovat černé červy, tak ti sasutzei ukazuje nit, která spojuje obě jejich poloviny.“

„Takže bych mohl… mohl bych podle té niti jít a zjistit, kam vede?” „Možná,“ odvětila Matka šepotů, „ale možná by ses neměl dívat tak zblízka.“ „Jak to myslíš?”

„Jen se rozhlédni, divotvůrce. Rozhlédni se kolem sebe.“

Poslechl jsem a zjistil jsem, že tam není jenom jedna černá nit. Byly jich desítky, byly všude, táhly se kolem nás, nad námi. „Jak mohl Dexan nasadit do svých obětí tolik červů? Vždyť to vyvolá hromadnou paniku!“

Mladá tvář Matky šepotů se zachmuřila. „Jsou příliš chytří, ti, co hrají tuhle špinavou hru.“ Poklepala mi na spánek. „Ukážou ti pár obětí, aby tebe a Argosany přesvědčili, že víte, o co tu jde, a přitom pomocí zlých kouzel skrývají ostatní nakažené, takže nikdy nezjistíte, jak daleko se jejich odporné dílo rozšířilo.”

Takže tu nešlo jen o vydírání nebo snad o pomstu.

Dexanovi klienti plánovali něco mnohem většího. „Musím jít,“ řekl jsem. „Musím sledovat ty nitky, abych našel člověka, který je za to zodpovědný.”

„Jdi tedy,” řekla. „Od teď si poneseš ducha s sebou.”

Matka šepotů mě se smíchem poplácala napřed po levé tváři, pak po pravé. „Teď máš černý stín v jednom oku a sasutzeie ve druhém!“

Reichis mi očichával obličej. Odstrčil jsem jeho čenich stranou. „Jak dlouho… se mnou sasutzei zůstane?“ zeptal jsem se v rozpacích nad tím, že se mi v oku usídlil jakýsi podivný duch. Měl jsem beztak dost starostí se strašidelnými vidinami.

„Bude se tě držet tak dlouho, dokud nepřestaneš budit jeho zájem, hochu. Občas si s ním chvíli pošpitej a třeba ti ukáže to, co ostatní nevidí. Jenom si dávej pozor, abys po něm nechtěl nesprávné věci, divotvůrce. Tenhle sasutzei se někdy dokáže pořádně naštvat.“

Skvělé, ke spokojenému životu už mi chybělo jen mít v oku naštvaného ducha.

„Tak běž,“ pobízela mě a postrkávala svýma malýma ručkama. „Běž do svého hlučného světa se svými hlučnými starostmi. Jdi a staň se hrdinou.“ Rozhlédla se kolem sebe, jako by něco hledala. „Nebo možná mrtvolou. Nevím, co z tebe nakonec bude.“

47-Nitky

„Co tady děláme?“ zeptal se Reichis, když jsme stanuli před vysokou hlavní věží Akademie.

Několik hodin jsem sledoval nitky z hloubi lesa a nakonec mě dovedly až sem. Většinu času jsem nitky vůbec neviděl, ale když jsem se zastavil a zašeptal své přání, sasutzei v mém pravém oku mi je umožnil opět nakrátko zahlédnout. Napočítal jsem přes tucet černých tenoučkých vlákének, která sem vedla.

„Co tak asi můžou Dexanovi klienti po Akademii chtít?“ uvažoval jsem nahlas.

Reichis mi vyšplhal po noze a vyskočil si na své stanoviště na mém rameni. „Třeba ji chtějí zavřít. Proč by ale v tom případě Berena prostě nezabili, místo aby ztráceli čas nákazou několika pitomých dětí?“

„Ti, kdo sem přicházejí studovat, nejsou pitomí,“ poučil jsem ho a vzpomněl jsem si na Cressii, Lindy, Tollera a ostatní. „Jsou chytří a ctižádostiví. Někteří z nich pocházejí z …“

Reichis mě rýpl tlapou do tváře. „Cože? Co je to?“

Chystal jsem se mu vysvětlit, že zdejší studenti pocházejí z nejlepších rodin celého světadílu, ale nebyla to tak docela pravda; jejich rodiny spojovalo bohatství a vliv. Daromanští dvořané, berabesqští duchovní, gitabriánští kupci… „Předkové… je to obráceně: ty nitky nevedou do Akademie, vedou odsud.“

„Co má tohle znamenat?“ tázal se Reichis.

V mohutné věži se rozezněl zvon a jeho zvuk zaburácel na prostranství před ní. Brzy z ní vyjdou stovky studentů a zamíří tam, kam studenti chodívají, když jim skončí vyučování. Někteří budou mít u očí zaryté obsidiánové červy a ani o tom nebudou vědět, jejich projevy budou přičítat lehkému nachlazení netušíce, co teď žije uvnitř jejich těla.

Chudák Beren. Vybudoval tuto školu, aby se stala majákem naděje a míru - místem, kam budou přicházet děti z celého světadílu nejenom studovat zvolené obory, ale i poznávat Sedm písků a jejich lid, nacházet s nimi společná stanoviska a jednoho dne, až se vrátí do svých zemí, snad i podporovat úsilí této země o nezávislost. Ale ti, pro které pracoval Dexan, chtěli, aby si studenti domů přivezli ještě něco jiného. „Tyne neustále opakoval, že pokaždé, když měl záchvat, ho někdo poslouchal. Já si ale myslím, že ve skutečnosti chtěl říct, že poslouchá skrz něj.“

„Takže Dexan může ty červy používat k tomu, aby sledoval rodiny obětí dokonce i v jejich domech?“ Reichis vydal skrz zuby hvízdavý zvuk. „S takovými informacemi už se dá leccos podnikat.“

Přikývl jsem. „Je to čím dál horší. Vzpomínáš si, jak zneužili Reviana jako prostředníka? Vysílali skrze něj ta ohnivá kouzla, i když byl celý dům zabezpečený měděnou a stříbrnou ochranou. “

„Takže ty děti, které v sobě mají červy skryté Dexanovým kouzlem… až se vrátí do svých zemí…“

„Stanou se z nich vyzvědači proti vlastnímu lidu. Možná dokonce i vrazi.“

Reichis temně zavrčel. „Co tedy uděláme?“

„Je tu ten náramek, který měl Dexan, když vkládal červa do Ferius. Dexan musí mít i další náramky, jeden pro každou oběť. Pokud se nám podaří najít jeho pravou skrýš, můžeme se těch náramků zmocnit a zničit je, aby už nemohl červy dál používat.“

„Dobrá,“ řekl Reichis. „Ale zatím si počíná dost chytře a daří se mu své doupě před námi skrývat.”

Opět jsem se nechal prostoupit svým přáním a pošeptal jsem sasutzeiovi v pravém oku svou prosbu, aby nás vedl. Takhle jsem to dopracoval: prosil jsem vlastní oční bulvu o pomoc a ani mi to nepřišlo divné. Vlákna obsidiánových červů se znovu objevila přede mnou, ale všiml jsem si, že mnohá z nich zářila jasněji a všechna vedla stejným směrem. „Myslím, že teď ho dokážu sledovat.”

„Výborně, takže teď už stačí jen dostat se nějak přes toho krokodýla a můžeme porazit chlápka, který nám tak strašně nakopal zadky a my nejsme mrtví jen proto, že jsme mu nestáli za to, aby nás zabíjel.”

Zavrtěl jsem hlavou. „Posledně jsem na to šel špatně. Snažil jsem se ho přemoct magií, ale je na mě moc silný.”

„Co teda?”

„Co bys řekl na malé vloupáníčko?” usmál jsem se na kočkoveverčáka.

Sledovali jsme lesklé černé nitky odhalené sasutzeiem až ke komplexu jeskyní, který se skrýval v kopcích za městem. Při pohledu na něj se střípky mozaiky začaly skládat: v těchto jeskyních Dexan pravděpodobně nalezl onyx, který potřeboval k výrobě náramků. Patrně se tam nachází i spousta ložisek železné rudy, která ztěžovala čarostopařům, aby ho tam našli. Ale na druhou stranu, když už se jim to podařilo, nezáleželo moc na tom, jak dobře se Dexan skrývá.

Reichis a já jsme opatrně postupovali stezkou a obešli jsme všechny jeskyně, které vedly do Dexanovy skrýše, dokud jsme si nebyli jistí, že jsme odhalili všechny možné vchody a únikové cesty.

„Připraven, parťáku?“ zeptal jsem se, než jsme vstoupili dovnitř.

Vyskočil mi na rameno. „Víš, Kellene, vypadá to, že nás při tom svém pokusu zachránit Ferius a pár neznámých lidí, i když naše šance jsou mizivé, asi zabiješ.“

„Jo? No a co?“

Ucítil jsem na tváři cosi měkkého a chlupatého. Reichis se ke mně přitulil. „Takže si začínám myslet, že jsi bezva kluk.“

48-Vloupání

„Už to skoro mám…,“ bručel Reichis a opatrně otáčel kolečky na zámku. „To už jsi říkal. Šestkrát.“

Ohlédl se na mě. Stál na zadních nohou, aby dosáhl na zámek, který uzavíral zadní vchod do Dexanova doupěte.

„ Vážně s tím chceš zase začínat?“

„Promiň,“ řekl jsem.

Reichis pokračoval v práci. Už předtím jsem kolem nás udělal kruh z měděného drátu, abych zrušil účinek případných ochranných zaklínadel, která mohla být vyryta do zámku. Předpokládal jsem, že pokud zámek udržíme v kruhu, kouzlo k Dexanovi nedosáhne.

Konečně Reichis odemkl zámek, který jsme pak zanechali v prostoru vymezeném drátem.

Když byly dveře otevřeny, chtěl jsem beze všeho vejít dovnitř, ale Reichis mě zatahal za nohavici. „Co je?“ zeptal jsem se.

Ukázal tlapou těsně za dveře, nevysoko nad podlahou.

Zpočátku jsem neviděl nic, ale když jsem poklekl a snížil se na kočkoveverčákovu úroveň, podařilo se mi rozeznat tenký drátek natažený mezi zárubněmi. „Nástražný drát,“ vysvětlil Reichis a skočil přes něj do tmy za ním. Po několika vteřinách na mě zavolal: „Hej, Kellene, tohle bys měl vidět. Pěkně důmyslná past. Ve skutečnosti je nad podlahou natažených šest drátů, a když se dotkneš některého z nich, malá páčka spustí převodové ústrojí spojené s velkou -“

„Můžeš to zneškodnit?”

Mlčení. „Ale jistě, ale opravdu nechceš slyšet, jak to funguje? Chci říct, je fakt skvělé, jak ti ta čepel setne hlavu, než bys řekl švec.“

„Snad někdy jindy,” řekl jsem.

„Přicházíš o hodně.”

Po několika minutách jsem uslyšel ohlušující rachot, který mi málem přivodil infarkt. „Reichisi?”

„Co je?” zeptal se a vystrčil hlavu ze dveří.

„Co to bylo?”

„Velká ochránkyně v podobě dva a půl metru dlouhé čepele spadla na zem. Co sis myslel, že to bylo?”

Následoval jsem ho dovnitř a šmátral jsem kolem sebe ve tmě, až se mi podařilo nahmatat skleněnou dmuchavkovou kouli zavěšenou na jedné stěně. Soustředil jsem na ni svoji vůli a po pár vteřinách se mi z ní podařilo vymámit žalostně slabý, avšak přesto dostačující proud světla.

„Pěkné místečko,“ zhodnotil Reichis.

Nežertoval. Místo zatuchlé jeskyně se před našima očima objevila nad očekávání prostorná světnice, jejíž naleštěná mramorová podlaha a stěny připomínaly jan’tepskou svatyni. Všude byly rozmístěny velké prosklené skříně s knihami, talismany a bezpočtem dalších zajímavých předmětů. V jedné ze stěn byly dveře vedoucí do koupelny. Reichis byl pochopitelně okamžitě nadšen vanou.

„ Podíval by ses na tuhle věc? Je veliká.“ Začal si hrát s kohoutkem po jedné straně. „Dokonce i s tekoucí vodou.“

Seskočil z okraje vany a běžel podle měděné trubky k malým kamínkům na dřevo. „Ty, Kellene, nezatopil bys mi?“

„To myslíš vážně? Jsme na zlodějské výpravě, Reichisi, a ty se chceš koupat?“

Kočkoveverčák zavětřil. „Ne, dokud nenajdu nějaké máslové sušenky, tak ne.“

„Tak do toho,“ řekl jsem. „Pojďme najít ty onyxové náramky, se kterými ovládá červy. Slibuju, že ti pak koupím tolik máslových sušenek, že je všechny ani nesníš.“

„Platí,“ řekl Reichis a tišeji dodal: „Troubo.“

Prohledávali jsme rozlehlou světnici se všemi jejími kuriozitami a vybavením a mně začalo vrtat hlavou, proč si Dexan - člověk, který měl být neustále na útěku vybudoval něco takhle… stálého.

„Nějaká trefa?“ zeptal jsem se Reichise.

Ohlédl se na mě z vrchu jedné z prosklených skříní. „Je toho tady hromada, co je potřeba prohledat, Kellene. Co kdyby ses zeptal té věci, kterou máš v oku?“

Zavrtěl jsem hlavou. Od té doby, co jsme sem vnikli, jsem to zkoušel několikrát, ale sasutzei neodpovídal. Možná mu v tom bránily nějaké Dexanovy nástrahy. Promnul jsem si pravé oko, ale necítil jsem nic. Zřejmě jsem ducha na cestě sem žádal o pomoc tolikrát, že ho to nakonec přestalo bavit a nadobro mě opustil.

„A co takhle zkusit nějaké z těch jan’tepských kouzel?“ zeptal se Reichis.

Málem jsem se rozesmál. „Viděl jsi mě někdy úspěšně použít pátrací kouzlo?“

Reichis pokračoval ve zkoumání obsahu zásuvek a zabručel: „Snad ještě můžu snít.“

Pokračovali jsme v hledání asi hodinu, během které jsme natropili v Dexanově honosném sídle spoustu nepořádku, když dmuchavková koule, kterou jsem nosil s sebou, abychom měli světlo, najednou zablikala a zhasla.

„Nemohl bys mi trochu posvítit?“ řekl Reichis.

Bohužel se mi nepodařilo dmuchavku opět rozžehnout.

Co bylo horší, byl jsem si naprosto jistý proč. Když jsem pohlédl na červené znamení na dlani, ucítil jsem bodnutí, jak Dexan použil amulet k potlačení mé magie.

„Říkal jsem ti, že ten talisman za pár dní sám zmizí,“

vstoupil do světnice Dexan. „Kdybys do té doby počkal,

možná bys měl naději na úspěch.“

Sáhl jsem po prášcích ve váčcích u boku, ale dobrovolně jsem to vzdal, jakmile pálení v dlani zesílilo.

„Snad s tím nechceš zase začínat?“ varoval mě Dexan.

Strojeně vzdychl „Nebudeš tomu věřit, ale i když jsi mi tolikrát zkřížil plány, nedokážu se přimět k tomu, abych tě nesnášel, Kellene.“

„To je od něho hezké,“ zaprskal Reichis a vylezl na jinou skříň, aby získal správnou výšku ke klouzavému letu a útoku. „Řekni mu, že ten pocit není vzájemný.“

„Bohužel,” pokračoval Dexan, „ti opravdu nemůžu dovolit opakovaně porušovat pravidlo číslo jedna.“

Sáhl jsem do kapes a vytáhl pár Feriusiných ocelových hracích karet. Aspoň ty nedokázal Dexan odrazit.

„Měl ses stát mým učedníkem, dokud jsi k tomu měl příležitost, Kellene,“ pravil Dexan. Vytvořil pravou rukou jednoduchý tělesný tvar a náramek na jeho zápěstí slabě zablikal. Na mramorové podlaze se ozval klapot silných drápů na čtyřech krátkých nohou spolu s šustěním těžkého ocasu, který táhly za sebou.

„Skvělé,“ prohodil Reichis. „Přivedl s sebou i toho zatraceného krokodýla.”

49-Souboj

„Víš, co je tvůj problém, chlapče?” Dexan stanul proti mně a zkoumavě si mě prohlížel. Jeho mohutný krokodýl se vlekl těsně za ním.

„Špatné načasování?”

Zavrtěl hlavou. „Sebeklam.”

„Jak to myslíš?”

Jeho ruce vytvořily tělesný tvar pro bleskové jehličky, které jsem ho viděl použít proti Revianovu domácímu mágovi. Neměl jsem ponětí, jaké to je, být jimi zasažen, a nijak jsem netoužil to zjistit. Vycítil můj neklid. „Pořád si namlouváš, že můžeš být něčím jiným než divotvůrcem, Kellene, ale nic jiného nejsi. My oba nic jiného nejsme!

Jsme vyděděnci. Psanci. Máme ždibec čarodějnických schopností a vynalézavosti a to je všecko. Když na tohle zapomeneš - když si začneš myslet, že se můžeš stát Argosanem nebo se zamilovat do nějaké bohaté holky a nastěhovat se k ní a jejímu tatíkovi - ztrácíš jedinou výhodu, kterou máš.” „Což je?” „Že víš, jak to ve světě opravdu chodí.“

Přiblížil se o další krok a rukou stále držel tělesný tvar, i když mu onyxový náramek na zápěstí opět zablikal. Krokodýl otevřel tlamu a vydal ze sebe syčivý zvuk, při kterém mi tuhla krev v žilách.

Cestou do kopců jsme s Reichisem debatovali o tom, jak nestvůrného plaza přemůžeme. Nabízely se dvě možnosti, z nichž ale ani jedna nebyla kdovíjak slibná. Nakonec zvítězil Reichisův návrh.

Rychle jsem couvl.

„Mýlíš se, Dexane. Možná jsem psanec jako ty, ale nemusím jím být napořád.“

Znechuceně potřásl hlavou. „Podívej se na sebe! Do tvé smrti scházejí pouhé vteřiny a ty se pořád odmítáš smířit se skutečností, že tohle - právě tohle -“ ukázal rukama kolem sebe - „je to nejlepší, v co může člověk jako ty nebo já doufat. Trocha peněz, klidné místo, možná i pohodlí aspoň do té doby, než nás naši vlastní lidé uštvou a pnpravi nás o to.“

„Pěkně osamělá existence,” řekl jsem a ustupoval dozadu.

„Takový je život divotvůrce, Kellene. Lidé nás chtějí buď zabít, nebo využít jako nástroj. Ta dívka, která se ti líbí? I kdybys ji dokázal vyléčit, nakonec by tě stejně pustila k vodě. Proč by někdo chtěl být s psancem-divotvůrcem, stiženým navíc kletbou černého stínu? A ta žena?

Ferius? Je to Argosanka, Kellene. Argosani jsou samotáři, všichni do jednoho. Jistě, dovolí ti, abys ji nějakou dobu doprovázel, ale ta její, cesta‘? Dřív nebo později ji zavede na místa, kam se ti nebude chtít ani náhodou, a až se to stane, odejde z tvého života a už ji nikdy neuvidíš.“ Rozesmál se. „Sakra, chlapče, vždyť ty ani nemáš pořádného zvířecího ochránce. Jenom kočkoveverčáka, který nejspíš ukradne všecko, na co přijde.“

„Mám to,“ zaprskal Reichis.

Vtom směrem k Dexanovi prolétlo cosi malého a lesklého a tence to zazvonilo, když to narazilo do jeho čela. Byl to zvoneček z talismanu, který jsme se kdysi pokusili koupit.

Dexana to rozptýlilo na dost dlouho, abych stačil hodit jednu ocelovou kartu. Mířil jsem Dexanovi na krk, což nebyl dobrý nápad vzhledem k tomu, že krk není velký cíl. Karta mu alespoň rozřízla tvář, takže k mému potěšení hlasitě vykřikl bolestí. Potom na mě vypustil krokodýla.

Jak obluda postupovala, couval jsem a připravoval se na to, co Reichis nazval „manévrem krvavého jazyka“. Jakmile krokodýl otevřel tlamu, hodil jsem mu do ní jednu z Feriusiných ocelových karet. První kartou jsem minul, jenom se odrazila od zubů zvířete a spadla na podlahu, ale ihned jsem hodil druhou a ta už mířila přesně. Plaz instinktivně skousl a zařičel, když se mu ostré ocelové okraje zaryly do měkkého patra.

Dexan se rychle vzpamatoval a prsty opět vytvořil tělesný tvar pro kouzlo bleskových jehliček. Otevřel ústa, aby vyslovil zaklínadlo, a já jsem věděl, že mě od velmi nepříjemného zážitku dělí jenom pár slabik.

Reichis seskočil ze svého stanoviště na prosklené skříni s doširoka roztaženýma nohama, aby osrstěné létací blány zakryly Dexanovi výhled. Kočkoveverčák mu objal předními i zadními nohami hlavu a zaryl mu drápy do obličeje, aby se na něm udržel.

Krokodýl prudce cvakal čelistmi ve snaze zbavit se karty. Nezbývalo mi moc času, než nechá svých pokusů a obrátí svoji pozornost opět na mě, a tak jsem rychle proběhl kolem něho a vrhl jsem se na Dexana. „Reichisi, teď!“ vykřikl jsem.

Kočkoveverčák odskočil v okamžiku, kdy jsem srazil Dexana k zemi. Cítil jsem málem uspokojení, že tentokrát útočím, místo abych pořád jen dostával nakládačku.

Jenomže Dexan byl o hezkých pár centimetrů vyšší než já a o dobrých pětadvacet kilo těžší. V několika vteřinách mě ze sebe shodil a vzápětí jsem prudce narazil na jednu z prosklených skříní a převrhl ji. Spadla na podlahu a skleněná dvířka se roztříštila na tisíc kousků.

„Ty zatracený malý nevděčníku!” vyštěkl a zvedal se na nohy. „Myslíš si, že když jsem divotvůrce, tak se neumím prát?”

S námahou jsem se také zvedl. „Ó, jsem si jistý, že umíš záápasit,“ řekl jsem, „ale já jsem poslední dobou spíš tanečník.” Zvedl jsem ruku a ukázal jsem, co jsem mu sebral.

Dexan mrkl na své zápěstí a zjistil, že onyxový náramek, pomocí něhož ovládal krokodýla, je pryč. Hmátl po mně, ale sehnul jsem se, podběhl jsem mu pod rukama a hodil náramek Reichisovi, který vyskočil a chytil ho do zubů. Rozzuřený krokodýl, zmatený tím, že se náhle ocitl mimo Dexanovu kontrolu, zuřivě chňapal po každém z nás.

„Jsi si tím jistý, Reichisi?“ zeptal jsem se ještě jednou a chystal jsem se hodit krokodýlovi do tlamy další kartu, i když jsem moc nevěřil, že ho obelstím i podruhé.

„Je můj!“ zavrčel Reichis, skočil krokodýlovi na hlavu a zaryl mu drápy mezi šupiny.

Kočkoveverky opravdu nerady prohrávají souboje a Reichis je obzvlášť pomstychtivý. Než sebou krokodýl stačil mrsknout, aby setřásl nevítaného hosta, Reichis z něj seskočil. Krokodýl se po něm pokusil chňapnout zuby a v tu chvíli Reichis hodil náramek zvířeti do tlamy.

Chvíli bylo slyšet křupání náramku drceného mezi mocnými čelistmi, a pak obluda náhle ustala ve svých zuřivých pohybech. Černé mžení v jejích očích přestalo a plaz na nás upřel zrak, poprvé po dlouhé době opět jasný. Nevěděl jsem, co se bude dít dál, jestli zahyne, nebo bude stejně divoký jako předtím. Reichis předpokládal a já jsem doufal, že krokodýl, náhle zbavený kouzel, jež ho dosud ovládala, obrátí svou pozornost proti muži, který ho tak dlouho trýznil.

Tentokrát jsme měli štěstí.

Krokodýl se začal plazit po mramorové podlaze k Dexanovi, který se dal na útěk a horečně hledal něco v kapse.

Náhle vyndal cosi, co vypadalo jako malá skleněná figurka, kterou následně rozdrtil v ruce. Tvář se mu zkřivila bolestí, jak se mu sklo zařízlo do dlaně. Krokodýl se zhroutil na podlahu a z očí a tlamy mu crčela krev.

„To je ten rozdíl mezi tebou a mnou, Kellene,“ řekl Dexan a stíral si z ruky kousíčky skla. „Jsme oba divotvůrci, oba jsme mazaní, ale já jsem v branži mnohem déle než ty.

Vážně sis myslel, že jsem neměl nic nachystaného pro případ, že bych nad tou potvorou ztratil kontrolu?“ Zvedl obě ruce a kolem prstů se mu ovíjely tenké provázky modré záře.

„Mezi námi je ještě další rozdíl, Dexane: já mám…“

Nedokončil jsem větu, poněvadž v ten okamžik se Dexan skácel jako podťatý. Za ním stála Ferius se Seneirou po boku a nevzrušeně skládala svůj kovový prut. „Promiň, chlapče,“ řekla. „Chtěl jsi něco říct?“

„Jo.“ Poklekl jsem vedle omráčeného Dexana, aby mi Reichis mohl vylézt po ruce na rameno, a přistoupil jsem k Ferius a Seneiře. „Chtěl jsem říct, že na rozdíl od Dexana já mám přátele.“

Ferius se na mě usmála svým nenapodobitelným způsobem. „Přátele, jo? Tak proč ses sem vydal bez nás?“

„Protože bys mi nikdy nedovolila, abych to provedl po svém.“

„To je svatá pravda, protože jsem věděla, že skončíš přesně v téhle situaci.“

Přikývl jsem. „Stejně jako jsem já věděl, že mě najdete.“

50-Konec červů

Našli jsme kus měděného drátu, kterým jsme spoutali Dexana. Pečlivě jsem mu drátem omotal zejména prsty, přesně tak, jak to předtím udělal on mně, abych mu znemožnil vytvářet tělesné tvary.

„Nikdy ty náramky nenajdete, chlapče, i kdybyste to tu prohledávali sto let. Takže by ses ke mně měl začít chovat slušně, nebo bude vyjednávání trvat moc a moc dlouho.“

Byl tak samolibý, že jsem měl sto chutí mu jednu pořádnou vrazit, ale přestože jsem se znovu pokusil šeptat s duchem, který nyní žil v mém pravém oku, sasutzei nadále mlčel. „Co chceš?“ zeptal jsem se Dexana.

„Počkej,“ ozval se Reichis a vyšplhal se mi na rameno.

„Nech mě něco zkusit.“ „Co?“

„Poslouchej mě a udělej přesně to, co ti řeknu.“

Vysvětlil mi svůj plán, a i když jsem nechápal, jak by nám mohl pomoct, z nedostatku jiných nápadů jsem se řídil jeho pokyny. Poklekl jsem, chytil Dexana za límec a co nejlíbezněji jsem se na něj usmál. „Jsi hlupák, víš o tom, Dexane? Opravdu sis myslel, že bychom riskovali životy a vydali se sem, kdybychom už dávno nevěděli, kam přesně jsi ty náramky ukryl? Zmocnili jsme se jich, ještě než jsi sem přišel. Abych byl upřímný, čekal jsem, že si s ukrytím něčeho tak cenného dáš trochu víc práce.“

V jeho očích se mihl záblesk strachu, ale pak se jen zasmál. „Nerad ti to říkám, chlapče, ale v blufování jsi náramně slabý.“

„Má pravdu,“ zaprskal Reichis. „Jsi v tom opravdu hrozný.“ Seskočil mi z ramene a běžel po jednom z koberců ke stěně v zadní části místnosti. „Na druhou stranu, pokerová tvář toho pitomce je stejně čitelná jako tvoje.“

„Co se děje?“ zajímala se Seneira.

„Kočkoveverčí magie,“ odvětil Reichis a nechal mě přeložit zbytek. Mrštně vyšplhal na polici a začal drápy zkoumat stěnu z hrubě přitesaných kamenů, která byla za ní.

„Když jsem Dexanovi řekl, že už víme, kam schoval náramky, oči se mu mimoděk stočily k místu jejich skutečného úkrytu.“

„Pozorovala jsem ho a neviděla jsem, že by se jeho oči vůbec pohnuly.“

Já také ne, až na nepatrné zachvění víček, ale Reichis byl v těchto věcech zjevně lepší než my. „Tady,“ ozval se vzrušeně. Ferius pokračovala ve svazování Dexana, zatímco Seneira a já jsme se rozběhli k Reichisovi u zadní stěny.

Tam se v levém rohu nacházel vypouklý kámen, který se na pohled ničím nelišil od zbytku stěny, ale když jsem na něj položil ruku, ukázalo se, že skála tam byla měkká jako hedvábná látka. Odhrnul jsem zástěnu, sáhl do dutiny za ní a vytáhl dřevěnou krabici velikosti staré knihy. Když jsem ruku vytáhl, látka se vrátila na své místo a opět splynula se stěnou. V krabici bylo nejméně pětadvacet onyxových náramků a v každém z nich se nacházel svíjející se živočich. Byly to druhé poloviny obsidiánových červů magicky propojených s těmi, kteří byli zavrtáni pod kůži u očí Dexanových obětí. Na každém náramku bylo na konci napsáno jméno oběti.

Začal jsem se v nich přehrabovat a zanedlouho našel ten se jménem Ferius. „Tady,“ podal jsem jí ho, zatímco Seneira si ode mě vzala krabici a začala hledat svůj.

Ferius obvykle nedává příliš najevo své pocity. Na tváři má neustále chladný výraz spokojenosti samy se sebou, ať se zlobí, je veselá, smutná nebo vyděšená. Ale vztek, který jsem na ní v tu chvíli viděl, jsem nikdy předtím u nikoho nepoznal. Tehdy jsem konečně pochopil nejdůležitější věc, kterou je potřeba o Ferius Parfax vědět: na ničem na tomto nebo onom světě jí nezáleží víc než na svobodě. Taková je cesta divoké sedmikrásky.

Beze slova vzala náramek a mrštila jím o podlahu. Pak ho drtila podpatkem boty na prášek, i když u toho křičela bolestí. Viděl jsem, jak se červ pod kůží kolem jejího oka kroutí, chvěje a nakonec rozpadá na tisíce droboučkých částeček připomínajících zrnka písku. Konečně Ferius přestala a to, co zbylo z červa, jí začalo pomalu vytékat z oka jako krev z rány. Začala si to zuřivě otírat, pevně rozhodnutá odstranit vše, aby po červovi nezůstala ani nejmenší stopa. Když s tím byla hotová, obrátila zrak na Dexana. Myslím si, že navzdory svým argosanským závazkům byla schopná ho na místě zabít, nebýt náhlého Seneiřina výkřiku.

„Nemůžu ho najít! Nemůžu… Kde je ten můj?“

Nepřestávala se hrabat v krabici v zoufalé snaze najít náramek se svým jménem.

„Lituju, děvenko,“ ozval se Dexan a znělo to skoro upřímně. „Před třemi dny si pro něj poslali - nebudeš tomu věřit, ale sokola. Měl jsem mu přivázat náramek k noze, a jakmile jsem tak učinil, sokol odletěl zpět ke svému pánovi.“

„Ale proč? Proč zrovna můj?“

„Hodíš se jim, děvče. Dcera známého vlivného diplomata, v budoucnu sama diplomatka. Vybrali si tě a ještě pár dalších jako. případy hodné zvláštního zřetele. Řekl bych, že pro ně budeš opravdu důležitá.“

Pohlédla na mě, vyděšená a zoufale hledající někoho, kdo by ji uklidnil a řekl jí, že se všechno dá ještě napravit.

Vrátil jsem se k Dexanovi. „Musí být ještě nějaký jiný způsob. Předtím ses zmínil, skoro ses chlubil, že máš rituály na zničení červů. ,Rituály‘ v množném čísle, ne jen jeden.“

„Zřejmě jsi mi špatně rozuměl, chlapče. Bez náramku nemůžete dělat nic.“

Nemůžete dělat nic? Proč to řekl takhle? Proč ne nemůžu nic dělat? Reichis přišel k nám a očichával Dexana. „Lže.“ Ještě jednou k němu přičichl a zavrčel: „Něco nám tají.“

Netušil jsem, jak to ví, ale protože jinou naději jsme neměli, znovu jsem poklekl u Dexana. „Kočkoveverčák si myslí, že před námi něco tajíš.“

„Když věříš pitomému zvířeti a necháš ho myslet za sebe…“

Reichis zavrčel a celý se nafoukl. „Nech mě s ním pět minut o samotě, Kellene.“

Vrhl jsem na Dexana ten nejvýhružnější pohled, jakého jsem byl schopen, což zřejmě nebylo kdovíco. „Možná máš pravdu. Možná Reichis cítí jenom smrad, který vydává chlap, co dělá z dětí vyzvědače a otroky.“ Postavil jsem se na nohy. „Takže se ti dopředu omlouvám, kdyby se ukázalo, že se mýlil.” Pohlédl jsem na Reichise, který už opět nasadil svůj děsivý dravčí úšklebek. „Pořád mluvíš o tom, jak by sis dal lidské oči. Teď máš příležitost.”

Kočkoveverčák se plížil k Dexanovi, jako by byl myš, na kterou se chystá skočit, a pak mu za neustálého vrčení začal lézt po noze. Divotvůrce se ho snažil setřást, ale kočkoveverčák se ho pevně držel drápy a lezl dále. Ferius na mě upřela zrak. Počáteční šok z ní vyprchal a teď mi jasně dávala pohledem najevo, že nám nedovolí Dexana týrat. Naštěstí dovedl Reichis, když chtěl, předvést opravdu působivé divadlo, aniž u toho musel někomu vydrápnout oko. Stačilo, aby ničemovi zlehka olízl oční víčka, a Dexan začal křičet o milost.

„Dobře, dobře! Povím vám to! Jen ho ze mě sundej!”

„Asi bys mu měl dát šanci promluvit, Reichisi.”

Kočkoveverčák na mě významně pohlédl. „K tomu, aby

ti řekl, jak se to dělá, přece nepotřebuje oči?”

Dexan drmolil: „Je tu ještě jiný způsob, jak se červa zbavit, ale je to nebezpečné. A napřed chci dohodu.”

„Jakou dohodu?” zeptala se Ferius.

„Pustíte mě na svobodu. Necháte mě odsud odejít a dovolíte mi vzít si s sebou tři náramky jako pojistku. Život je tvrdý a možná budu někdy potřebovat laskavost od někoho mocného.“

Ferius se mu opřela botou o prsa. „Chlapče, ty už nikdy žádné další ubohé dítě nezotročíš. Nikdy. Vyléčíš to děvče a my tě necháme dál žít tvůj mizerný život tak dlouho, dokud zem strpí, že po ní chodíš. To je ta nejlepší nabídka, jakou od nás můžeš dostat.“

Do Dexanovy tváře se začal vkrádat první náznak úsměšku, ale pak si všiml, jak se na něj Ferius dívá. Ona umí jednu věc - nevím, co to je, protože to není magie a určitě to není běžné, ale já jsem ještě nepoznal nikoho, kdo by dokázal pohledem to co ona. „Tak dobře,“ podvolil se a podíval se na mě. „Ale odveď tu bláznivou ženskou a tu zatracenou kočkoveverku pryč.“ Zrak mu padl na Seneiru. „Bude to bolet.“

„To je mi jedno,“ řekla Seneira a skoro se třásla zlostí i strachy. „Chci se jen zbavit té věci.“

„Víš, jak se provádí jan’tepská blokace pásků?“ zeptal se mě Dexan.

Ta otázka mě zaskočila. Při pouhém pomyšlení na to, co se mnou rodiče dělali, se mi sevřel žaludek. Přikývl jsem.

„Tak tohle je něco podobného. Je to dost složitá operace a vyžaduje dechové kouzlo k usměrnění proudu inkoustu, aby nám pacient při zákroku neumřel.“ Kývl na svá pouta. „Takže bys mi to měl radši sundat, než dostanu křeče do rukou.”

Chtěl jsem mu rozvázat uzly na poutech, ale Seneira řekla: „Ne.” Všichni jsme se na ni otočili. „Říkáš, že jsou k tomu potřeba kouzla? V tom případě chci, aby to udělal Kellen.“ Dotkla se vytetovaného pásku na mém předloktí.

„Ty přece taky ovládáš dechovou magii, ne?”

Byl to jediný druh magie, který jsem ovládal, ale tohle bylo něco jiného. „Seneiro, ten zákrok, o kterém mluví,

jsem nikdy nedělal. Práce s tetovacími inkousty je nebezpečná. Mohl bych tě připravit o zrak nebo ještě něco horšího!“

„To je mi jedno. Nedovolím, aby na mě ten člověk ještě někdy sáhnul, pokud bude na světě existovat jediná jiná možnost.“ Vzala mi ruku do dlaní. „Prosím, Kellene. Věřím ti, že mi neublížíš.”

Skvělé. Teď ještě abych si věřil já sám.

51-Zákrok

Seděli jsme se Seneirou naproti sobě v troskách Dexanova doupěte. Postavil jsem mezi nás stolek s potřebnými nástroji. V malých skleněných nádobkách nad dvěma pánvičkami, z nichž šlehaly červené a modré plameny, bublaly a vařily se dva druhy kovových inkoustů. „Připravena?” zeptal jsem se.

Přikývla. „Připravena.” Seneira se ze všech sil snažila, aby se jí netřásl hlas, jenže strach jí z očí přímo tryskal. Bude ji to bolet a ona to věděla.

Přinutil jsem Dexana, aby se mnou třikrát krok za krokem prošel celou proceduru, a ujistil jsem se, že při žádném popisu nezměnil ani jeden detail. Ferius na Dexana dohlížela, zatímco mu Reichis, který se mu ovinul kolem krku, prskal do ucha takřka neustálý proud výhružek. Ačkoli Ferius nerozuměla, co říká, předstírala, že překládá každé jeho slovo. Většina z jejích domněnek se kupodivu skoro přesně shodovala s kočkoveverčákovými hrozbami.

Myslím, že občas je docela předvídatelný.

Ponořil jsem první jehlu do nádobky s tekutou mědí.

Dexan nelhal, když říkal, že zákrok je podobný blokování pásků, které moji rodiče provedli na mně. V důsledku toho se mi ruce střídavě svíraly hněvem nebo třásly úzkostí. Kritickým bodem bylo dechové kouzlo, pomocí něhož jsem musel nasměrovat inkoust, až se jí dostane pod kůži kolem oka. Věděl jsem, že jakmile jehla probodne kůži, musím svést roztavený kov přímo do červa. Když se mi to povede, usmrtím ho a nepopálím Seneiru… když ne, do konce života ji oslepím. Jinak by ale zůstala navždy v moci toho, kdo stojí za celou tou špinavou záležitostí.

Když jsem jí chtěl přiložit k oku první jehlu, Seneira se náhle odvrátila. „Počkej. Kellene, přestaň.“

Myslel jsem si, že zpanikařila a bojí se, jestli dokáže zákrok podstoupit, ale bylo v tom něco úplně jiného.

„Kellene, já je cítím. mágy, kteří mají druhou část červa.

Pokoušejí se skrze mě promluvit.”

„Nemysli na ně,“ řekl jsem. „Nebude to trvat dlouho, slibuju.“

„Ne. Chci jim to dovolit. Možná že něco z toho, co řeknou, nám pomůže zjistit, kdo vlastně jsou.“

Viděl jsem, jak to vypadalo, když posledně pronikli do její mysli. Pohled na její bolestí zkřivenou tvář se skoro nedal snést. „Oni se neodhalí, Seneiro. Tohle je jen nějaký -“

Zavrtěla hlavou. „Na tom nezáleží. Možná máš pravdu a nedozvíme se nic, ale stejně to chci zkusit.“

„Proč?”

Seneira uchopila moji ruku a přiměla mě položit jehlu zpět na podnos. „Protože chci, abys jim ode mě předal vzkaz.“

„Ahoj, Kellene.“ Hlas byl Seneiřin, ale dikce a způsob, jakým pohybovala rty, patřily někomu nebo něčemu úplně jinému.

Neřekl jsem na to nic a pozorně jsem sledoval její obličej, každé zachvění rtů, každé nepatrné zdvižení obočí, každý náznak pousmání vycházející z koutků úst.

„No tak,“ řekla. „Nebuď jak trucovité dítě. Jistě máš spoustu otázek.“

„Nemám.“

„Skutečně? O tom bychom silně pochybovali.”

Zasmál jsem se, také proto, abych zakryl neklid, který ve mně vyvolával pohled na Seneiru využívanou tímto způsobem. „Vím už, že mi neřeknete, kdo jste, a vím také, co mi povíte. “

Seneiřiny oči se zúžily do úzkých štěrbin. „Co ti povíme?“

„Chcete mi udělat nabídku.“ Pohodil jsem hlavou směrem, kde ležel svázaný Dexan. „Podobnou té, kterou jste udělali jemu.“

Seneiřina tvář se rozzářila. „Kdepak, něco mnohem lepšího. Pravda, Dexanovi bychom povolili přístup do jedné z oáz, aby si mohl obnovit spojení s přírodním zdrojem jan’tepské magie, ale tobě bychom dali mnohem víc.“

„Milost,“ řekl jsem, jelikož přesně to jsem očekával.

„Zrušení zatykače a odměny vypsané na mou hlavu.“

„Možnost dospívat beze strachu z dopadení, možnost vrátit se domů. Svobodu místo zajetí. Pohodlí místo strachu.“ Seneira se trochu naklonila dopředu. „Život místo smrti.“

Zvážil jsem vyřčená slova jedno po druhém a nakonec jsem řekl: „Děkuju vám.“

Naklonila hlavu na stranu. „Kdepak, ne tak rychle.

Nejdřív musíš udělat něco ty pro nás. Přestaneš se plést do našich záležitostí. Odejdeš z města a pomlčíš o všem, co ti odhalil duch té malé čarodějnice z bažin, a o tom, koho ovládáme. A zabiješ divotvůrce Dexana, aby nemohl prozradit, co ví.“

Poslední část byla lákavá, ale… „Myslím, že to neudělám.“

Zamračila se. „Nepokoušej se s námi vyjednávat, chlapečku. Máš -“

„Ne, vy mi nerozumíte. Neděkoval jsem vám za tu nabídku, ale za to, že jste mi poskytli klíč k odhalení vaší

totožnosti.”

„Eh?“

Přikývl jsem. „Věděl jsem, že jenom mágové nejvyšší třídy mohli vytvořit kouzla potřebná k tomu, co tady děláte, a jenom někdo s obrovským vlivem mohl sehnat tolik lovců lidí, aby dokázali vyslídit Dexana. Takovou moc a autoritu mají jen lordi mágové. Ale pak jste mi poskytli důkaz, který mi dosud chyběl: řekli jste, že se můžu vrátit domů.“

„Nevěříš nám?“

„Naopak, všechno do sebe dokonale zapadá. Jde o to, že žádný jan’tepský klan nemůže udělat podobnou nabídku jménem jiného klanu, a taky to vysvětluje, proč se váš přízvuk tolik podobá mému.“ Naklonil jsem se dopředu a upřeně jsem hleděl do tváře Seneiře, ale ve skutečnosti do očí našich nepřátel. „Jste lordi mágové mého klanu.“

Ještě než jsem obdržel odpověď, představil jsem si jejich obličeje. Ra’metha, pokud byl ještě naživu. Te’oretha, An’atrii, Ven’aspa. Doufal jsem, že Osia’phest do toho zapleten není. Měl jsem toho staříka vždycky rád. Vzal jsem malou mělkou schránku se zbývajícími onyxovými náramky. Pak jsem uchopil kladívko, které jsem našel mezi Dexanovými věcmi, a rozdrtil jsem náramky na prach.

Seneiře ztuhla brada a oči se jí rozšířily zlostí. Její ruce se mi natáhly po krku, ale byla to pořád ona, její vůle byla příliš silná, než aby se jim podvolila. „Zabijeme tu holku před tvýma očima,“ řekl hlas. Jeho zabarvení se změnilo, byl teď hlubší a slova se rozléhala po komnatě. „Vyšleme na vás jejím prostřednictvím ohnivé kouzlo a zabijeme tebe a všechny, kdo jsou tam s tebou.“

Z oka jí začala tryskat záře, rudá a ohnivá s příměsí ledové modři, jako když se uvnitř ohnivé koule vytváří blesk. Dostal jsem strach, že jsme naše nepřátele vyprovokovali až příliš, ale vzápětí kouzlo vyprchalo a Seneira, které z obočí stékal pot, řekla: „Myslím. Že. Ne.”

Byla vážně úžasná, odolávala jejich kontrole jen svou syrovou vůlí, nenechala je do sebe proniknout, aby jim sloužila jako prostředník pro vysílání jejich kouzel. Věděl jsem však, že to nemůže vydržet věčně, a tak jsem jim předal její vzkaz: „Dejte ruce pryč od Sedmi písků, vážení lordi mágové. Mohlo by to tu pro vás být mnohem nebezpečnější, než byste očekávali.”

Záře úplně zmizela a na chvilku jsem se domníval, že jsou pryč, pak ale hlas opět promluvil: „Pro ty, kdo zradili vlastní lid, jsou připravena ta nejstrašnější pekelná muka, Kellene z rodu Ke. Zneuctil jsi všechny, kdo tě milovali.”

Přemýšlel jsem o té poslední výhružce a něco mě na ní znepokojovalo - jako slova, která nemohu přečíst, nebo svědění, které si nemohu poškrábat. „Nikdy jsem nechtěl ublížit svému lidu,” řekl jsem a pohlédl do vířící černě v Seneiřiných očích, která dosahovala přes nekonečné kilometry až k mým nepřátelům. „Ale jednoho dne zjistím, kdo jste, a buďte si jistí, že vás zabiju.“

Seneira otevřela ústa, jako by se chystala promluvit, pak ale zaťala pěsti. „Ne, myslím, že to je všechno, co jsme od vás chtěli slyšet.“ Několikrát zamrkala a pohlédla na mě.

Oči měla opět zelené a plné slz. „Udělej to teď, Kellene, vypal ze mě tu hrůzu.“

Znovu jsem ponořil jehlu do tekuté mědi a následující hodinu jsem dělal, co bylo třeba udělat; operace byla obtížná a nebezpečná a její křik, když se jí červ kroutil a vařil pod kůží, byl skoro nesnesitelný, ale nezaváhal jsem při pronášení zaklínadla ani na okamžik. Díky její odvaze jsem měl ruce pevné a mysl soustředěnou.

Když bylo po všem, zůstaly z červa jen černé šmouhy na jejích tvářích vyplavené slzami. Otřela si je rukávem košile. Chvíli mlčela a nakonec řekla: „Děkuju ti, Kellene.“

Měl bych cítit úlevu a vděk, že všechno dobře dopadlo, protože to taky mohlo skončit velice špatně. Místo toho se mi krev vařila vztekem. Udělali to mí krajané - z mého klanu - a pořád to dělali nebožákům, jejichž náramky vlastnili. A to všechno jenom proto, aby zanesli novou formu černého stínu - nejtemnější odkaz mého lidu – do životů nevinných. Černé znamení kolem oka začalo doutnat a jeho žár mi záhy pronikl do prsou. Začal jsem zuřivě mrkat levým okem; nešlo to zastavit a při každém mrknutí jsem viděl přeludy - obrazy požárů a zkázy. V čele toho všeho jsem kráčel já, vraždící a mrzačici, ničící své nepřátele. Upálit je zaživa. Zabít je. Zabít. Zabít.

„Už je to dobré,“ uslyšel jsem Seneiřin hlas blíž, než jsem čekal. Stál jsem na nohou a ona byla vedle mě, hlavu mi opírala o rameno a objímala mě tak pevně, jako by mě měl odnést vítr. „Už je to dobré.“

Co nejšetrněji jsem se vymanil z jejího objetí. V levém oku mě stále ještě pálilo černé zlo. „Měla by ses teď radši držet ode mě dál.“

Zdálo se, že ji to nijak nevyvedlo z rovnováhy. „Proč?“

„Protože mám černý stín. Opravdový černý stín, ne toho červa, kterého ti píchli pod kůži. Nosím… nosím v sobě něco hrozného, něco, co čeká na příležitost vyjít ven, a já nevím, jak dlouho to dokážu potlačovat. Nejsem takový, jak si myslíš.“

Seneira mě pohladila po tváři. Ucukl jsem, ale nedala se odbýt a začala mi prstem přejíždět po klikatých černých čárách kolem oka. „Možná že nejsi ani takový, jak si myslíš ty, Kellene.“ Odtáhla ruku. „Jedno vím ale o tobě jistě.“

„Co je to?”

Políbila mě na tvář. „Že jsi mnohem lepší člověk, než za jakého se považuješ.”

Nevěděl jsem, co na to říct. Nikdy to nevím.

Seneira mě ještě jednou objala. „Tak pojď,“ vyzvala mě.

„Táta brzy zjistí, že jsme pryč, a bude si dělat starosti.”

„Kdepak,” řekl jsem. Začala se mě zmocňovat únava jako po každém z mých dobrodružství. „Musím to tu pořádně prohledat pro případ, že by tu Dexan měl někde ukryté ještě další onyxové náramky.”

„Dobře,” řekla, „ale hned potom se vrátíš do našeho domu. Nepřiprav tátu o možnost ti poděkovat.”

Protože mi nic jiného nezbývalo, přikývl jsem.

Několik následujících hodin jsme s Ferius a Reichisem k velké Dexanově mrzutosti prohledávali jeho obydlí. Ferius našla deník, který si Dexan vedl a který obsahoval jména a rodinné poměry jeho obětí spolu se značkami u šesti z nich, jejichž náramky, jak jsme přepokládali, byly nyní v držení Dexanových klientů.

„Nakonec tě stejně dostanou,“ řekl mi, když jsme se chystali k odchodu. „Nemáš ani tušení, co tě tam venku čeká, Kellene.“

„Nechlubil ses náhodou před chvílí tím, jaký jsi úspěšný divotvůrce?“ zasmála se Ferius.

Dexan si odplivl. „To není žádný život. Utíkáš z jednoho města do druhého a doufáš, že tě nějaký lovec lidí nezabi je ve spánku. Hrabeš se v hlíně a hledáš něco - cokoli -, co by ti dalo sílu, až budeš muset zase bojovat. Lidi ti nevěří a ty nemůžeš věřit jim.“ Pohlédl na mě. „Věř mi, chlapče, budeš litovat, že jsi nepřijal tu jejich nabídku.

Tihle tajemní mágové… Zabijí tě.“ Zatahal za svá pouta. „Tedy, pokud tě dřív nedostanu já.“

Obešel jsem ho a sehnul jsem se pro jeho černý hraničářský klobouk s měděnými a stříbrnými znaky na stuze. „Co s ním chceš dělat?“ zeptal se.

Nasadil jsem si klobouk na hlavu a cítil jsem, jak mi sjel trochu moc hluboko do čela. Byl mi velký a nejspíš jsem v něm vypadal směšně, ale nevadilo mi to. „Říká se tomu Cesta vody, Dexane. Pokusil ses mě zabít, takže si vezmu tvůj klobouk. “

52-Nabídka

Večer jsme se konečně vrátili do Seneiřina domova. Po dlouhém vysvětlování a večeři, jež skončila Reichisovým pochvalným krkáním, které jsem měl podle jeho očekávání promptně vyřídit kuchaři, se dům ponořil do znaveného ticha. Vypadalo to, že se Seneira a její otec rozhodli tvářit se přede mnou a Ferius vyrovnaně, ale žal nad ztrátou Tynea byl vidět v každém pohledu, který si vyměnili.

„No,“ řekla Ferius a kývla na mě, „je už pozdě a tady chlapec se taky potřebuje ze všeho vyspat, takže myslím, že nejlíp uděláme, když -“

„Vlastně,“ přerušil ji Beren, „doufal jsem, že s Kellenem ještě prohodíme pár slov v mé pracovně.“

Nenapadla mě žádná záminka, pro kterou bych odmítl.

Seneira říkala, že do otcovy pracovny nikdy nikdo nechodil, takže soudím, že tento soukromý rozhovor byl míněn jako pocta. Nebo snad cena útěchy.

„Pěkné věcičky,“ mlaskal Reichis tiše, když mu zrak padl na sbírku soch a uměleckých předmětů, které zdobily tmavé dubové regály. „ Moc pěkné věcičky.“

Předtím jsem mu řekl, aby počkal venku, on ale mé rozkazy nikdy moc nerespektoval. „Přestaň slintat,“ napomenul jsem ho a zlehka jsem ho kopl do zadní části.

Beren se posadil do mohutné polstrované lenošky a pokynul mi, abych udělal totéž. „Jsi pozoruhodný mladý muž, Kellene z Jan’Tepů.“

„Kellen Argos,“ opravil jsem ho, ačkoli ani to už neznělo správně, ale nechtěl jsem být považován za jednoho z mágů, jejichž kruté intriky málem přivodily zkázu Sedmi písků.

Beren přikývl. „Ovšem, ovšem.“ Natáhl se k vedlejšímu stolku pro křišťálovou karafu, nalil její temně jantarový obsah do dvou sklenic a jednu mi podal. „Pazione,“ řekl, jako kdyby to slovo mělo ve mně vyvolat posvátnou hrůzu.

Usrkl jsem ze sklenice. Mé dosavadní zkušenosti s alkoholem spočívaly v tom, že jsem se opil jedinkrát v životě, a to ještě těsně předtím, než jsem předstoupil před lordy mágy našeho klanu v očekávání jejich ortelu, ale tohle byla vážně ta nejlepší věc, jakou jsem kdy ochutnal. Měla broskvovou chuť s příměsí nějakého koření a nejprve se zdálo, že pálí, pak zase chladila a zase pálila na jazyku, až se mi nakonec v útrobách rozlilo příjemné teplo.

Reichis, který mi zíral přes rameno ze svého posedu na lenochu křesla, přičichl ke sklenici a řekl: „Dej mi.“

Pomyšlení, že dovolím kočkoveverčákovi pít z mé sklenice, mi připadalo nekulturní - neřkuli nehygienické -,

ale u všech pekel, toho malého prevíta přece před pár hodinami málem sežral krokodýl. Váhavě jsem mu nastavil sklenici. Ponořil do ní tlapu a olízal ji. „To je dobrota,“

pochvaloval si, srst se mu na okamžik zachvěla a nabyla nahnědle jantarové barvy skoro totožné s obsahem mé sklenice. Ponořil tlapu do pazione ještě třikrát, než jsem ho odstrčil. Opilý Reichis není nikdy přínosem pro slušnou společnost.

Přestože bylo nechutné pít ze sklenice, do které kočkoveverčák strkal tlapu, dal jsem si další doušek. Byl ještě lepší než ten první.

Beren nejspíš postřehl můj zvědavý výraz. „Moje soukromé zásoby,” řekl, zhluboka se napil a položil sklenici na opěrku křesla. „Jsem si docela jistý, že to byla nejdražší věc, jakou jsem kdy koupil, po Akademii, samozřejmě.”

„Co bude s Akademií?” zeptal jsem se.

Unaveně vzdychl. „Ještě nevím, Kellene. Neumíš si představit, jak nákladný je její provoz. Kolik peněz stojí přemlouvání nejlepších učitelů a mistrů, aby odešli žít do pohraničí, zástupci, které musíme vysílat k vlivným rodinám z Darome, Berabesqu, Gitabrie a dokonce i k některým jan’tepským rodinám, abychom se je pokusili přesvědčit… Je s tím plno starostí.” Schoulil se v křesle a vypadal náhle velice unaveně. „Navíc ta spousta času a práce vynaložené na udržení věhlasu Akademie a na přesvědčování vlastního lidu, že nepředstavuje hrozbu pro jeho způsob života. Snažit se zajistit každému bezpečí.” Pohlédl mi do očí. „Víš, mohl bys mi s tím pomoct.”

„Já?”

„Nedělej překvapeného. Jsi chytrý a vynalézavý. Jsi mnohem odolnější, než vypadáš, nebo si patrně myslíš. Kdybych měl Akademii znovu otevřít, byl bych mnohem klidnější, Kellene, kdybych věděl, že do ní budeš patřit.”

Nevím proč, ale jeho slova mi nedávala smysl. Nebyl jsem opilý a byl jsem si jistý, že pazione nebylo otrávené, ale to, co nabízel, mi hlava nebrala. „Byl bys student,” vysvětlil a nepochybně si všiml vyjeveného výrazu, který se mi usadil v obličeji. Zvedl ruku. „Byl bys osvobozen od školného. Všechno bys měl placené. Mohl by ses stát vojenským stratégem, vynálezcem nebo, u pekel, i tím filozofem, jestli o to tolik stojíš. Byl bych ti za tvou pomoc opravdu vděčný.”

Vidina sebe sama, jak kráčím po mramorových chodbách Akademie, byla víc než lákavá. Představoval jsem si, jak spěchám do těch přepychově vybavených tříd a tiše usedám mezi nejnadanější studenty mého věku ze všech koutů světadílu. Uznávaní učenci předstupují před nás, dělí se s námi o svoji moudrost a pozoruhodné vědomosti, a pak ustupují do pozadí a pobaveně sledují, jak my, budoucí vůdci světa, debatujeme a přeme se o závažných filozofických otázkách. Měl jsem dojem, že bych mohl vynikat ve vynalézání věcí, ale nejvíc mě lákala filozofie.

Zahraniční filozofové jsou u mého lidu uznávaní, i když nemají magické schopnosti. Čarodějnictví se dokonce původně nazývalo přírodní filozofie.

V pohraničí se ovšem velice rychle naučíte jednu věc: nic není zadarmo. „Zmínil jste se, že se musíte postarat o bezpečí lidí. Znamená to, že byste si přál, abych pracoval jako jakýsi strážce?”

„Nic tak oficiálního. Jak to vidím já, postačí, když tě tu budu mít, a budu se cítit bezpečněji.” Smutně se usmál na Reichise. „Tebe a toho tvého pozoruhodného kočkoveverčáka, za předpokladu, že ho udržíš ve střízlivém stavu.”

Otočil jsem hlavu a teprve teď jsem si všiml, že Reichis pokradmu strká tlapu do mé sklenice. „Hm, piju jinak než ty,” zamumlal a pohlédl na mě skelnýma očima.

Beren si zdvořile odkašlal. „Od tebe, Kellene, žádám jen tolik, abych za tebou mohl čas od času zajít, když se mi bude zdát, že se v Akademii děje něco neobvyklého - tvůj bystrý rozum se na takové vyšetřování hodí určitě lépe než můj.”

„A co Ferius?” zeptal jsem se.

Berenova tvář nabyla podivně soucitného výrazu. „Argosané jsou tuláci, Kellene; nikdy nezůstávají dlouho na jednom místě. Myslel jsem si, že to víš, a taky si myslím, že časem zjistíš, že život ti může dát i něco víc než jen vydávat se na každou novou cestu, která se před tebou objeví.”

Upil jsem další doušek jantarově zbarveného pazione a opět mě zaplavil příval příjemných vjemů, který skončil pocitem klidu a tepla - pravý opak spánku na chladné, tvrdé zemi a úvah o tom, kdy budu znovu muset čelit útoku lovců lidí.

Berenova nabídka byla lákavější, než si i on mohl pomyslet. Být v bezpečí, mít kde bydlet, nebát se neustále, co čeká za dalším rohem. Pravda byla, že jsem se jako psanec cítil hrozně; měl jsem rád pohodlí a bezpečí, studium věcí, které dávaly smysl.

„Potřeboval bych od tebe ještě něco,“ řekl Beren, který vycítil, že jsem nakloněn jeho nabídku přijmout.

„O co jde?”

„O Seneiru.“

To mě zaskočilo. „Nerozumím.”

„Myslím, že ano, Kellene.” Napřímil se v křesle a vypadal, jako by zaujímal bojový postoj.

„Ona… Seneira setrvává v omylu. Jakmile se na něco upne…“ Znovu se odmlčel, což bylo zvláštní, protože jsem byl přesvědčen, že si celý rozhovor dopředu naplánoval.

„Víš, milovala Reviana, milovala ho z celého srdce, už od dětství. Naše rodiny se dohodly, že se příští rok vezmou, a i když se ukázalo, že. jistě, on ji také miloval, ale myslím, že nikdy ne tak, jako…“

„Snaží se ti říct, že ten mládenec byl na kluky,“ řekl Reichis a nabral si z mé sklenice na tlapu další pazione.

„Jo, došlo mi to.“

Beren si nejspíš myslel, že mu odpovídám. „Revian byl výjimečný mladý muž. Byl bych pyšný, kdyby byl mým synem, nebo aspoň zetěm; ale bylo by to manželství napůl. To Seneiřina matka a já, než zemřela. Když poznáš opravdovou velkou lásku, takovou, která změní celý tvůj život, neumíš si pro svoje děti představit nic menšího.“

Nevěděl jsem, co na to říct, ale Beren pokračoval. „Ovšem slovo mé dcery je pevnější než nejtvrdší ocel. I tak by ho dodržela.“ Pohlédl na mě. „A teď se upnula na tebe, i když nemá černý stín a ty ano, a i když to znamená, že si tím zkazí život.“ Naklonil se dopředu a hleděl mi přímo do očí. „Tady na Akademii bys byl v bezpečí, Kellene.

Chránili bychom tě, stejně jako bys ty pomáhal chránit nás. Nabízím ti spokojený život, synu. Ale musíš nechat Seneiru, ať si zvolí osud, jaký si zaslouží.“

Reichis zavrčel. Na kratičký okamžik jsem nevěděl proč, ale pak mi došlo, že vycítil, co si myslím. Měl jsem sto chutí hodit sklenici Berenovi do obličeje, křičet na něho a říct mu, kam si může strčit svoji nabídku. V jeho očích však nebyla ani stopa po tom, že by svá slova nemyslel upřímně, ani špetka nelibosti vůči mně nebo věcem, které se mnou souvisely.

Vstal z křesla. Udělal jsem to samé. „Takže si to dnes večer promysli. Místní smetánka se rozhodla dopoledne uspořádat velkolepý průvod jako projev vděčnosti za všechno, co jste pro nás vykonali.“ Podali jsme si ruce. „Ať se rozhodneš jakkoli, Kellene, bylo mi velkou ctí, že jsem tě mohl poznat.“

Potom jsem udělal něco velice hloupého, něco tak trapného, že to mohlo vyplynout snad jedině z mého hlubokého zoufalství, o kterém jsem ani nevěděl, že ve mně bublá: objal jsem ho.

Bez nejmenšího zaváhání mě Beren rovněž objal, naprosto přirozeně, jako kdybychom se znali celý život. Bylo mi potom ještě hůř. Beren nebyl žádný panovačný patriarcha, jen rodič, otec, který před pouhými několika dny přišel o syna. Nesnažil se uzamknout dceru před okolním světem, chtěl se jen postarat, aby si mohla svobodně zvolit svoji vlastní cestu ke štěstí.

Rád bych měl také takového otce.

53-Cesta

Měl jsem v plánu odložit veškerá rozhodnutí o mém dalším životě a Akademii na dopoledne po oslavě či průvodu, který pro nás hodlali zorganizovat místní potentáti.

Jan’Tepové průvody nepořádají, ale Ferius řekla, že po takových veřejných vyjádřeních vděku mají lidé ze sebe dobrý pocit. Reichis soudil, že to bude dobrá příležitost vybrat pár bohatým lidem jejich kapsy. A já? Já se jen chtěl oddat dlouhému nerušenému spánku v pořádné posteli - s hedvábnými přikrývkami a skutečnými polštáři.

Pohodlí. Každému nevyhovuje, ale já se mu rozhodně nebráním.

Právě jsem upadl do příjemného polospánku, když jsem ucítil ruku na rameni. Na vteřinku jsem si myslel, že je to snad Seneira, ale než jsem se mohl rozhodnout, jak se zachovám, uslyšel jsem šepot protivného hraničářského přízvuku: „Vstávat, chlapče! Hezky zvesela! Nejvyšší čas pro mě odsud vyhajdošit. Cesta volá.“

„Vyhajdošit není žádné slovo, Ferius,“ zabručel jsem, setřásl jsem její ruku, otočil jsem se a zavrtal se hlouběji do polštáře. „Nikdo nevstává zvesela, když ho někdo probudí uprostřed noci, a cesty nevolají. Spí jako všichni ostatní.“

Snažil jsem se znovu přejít do stavu nevědomí, přesto jsem čekal, jakou duchaplnou odpověď má pro mě v zásobě. Žádná nepřicházela, a tak jsem se posadil na posteli a protíral jsem si oči. Když jsem je opět otevřel, byla pryč.

„Co se děje…,“ zakňoural Reichis natažený vedle mě na posteli s roztaženými předními tlapami, jako by se mu zdálo o tom, jak pronásleduje sokoly na nebi.

Neodpověděl jsem, protože mi najednou došlo, že jsem za posledních několik týdnů řekl Ferius spoustu ošklivých věcí; dal jsem jí bezpočet důvodů, aby se vzdala mé společnosti. Teď, když jsme město zbavili nákazy černého stínu, byla snad rozhodnuta se se mnou rozejít a tohle byl její způsob rozloučení. Neřekla, že je nejvyšší čas pro nás odsud vyhajdošit - ať už slovo „vyhajdošit“ mělo znamenat cokoli. Řekla pro mě.

Vyskočil jsem z postele, shodil z ní Reichise a vysloužil si tak hlasité zasyčení, po kterém náhle vyskočil a zaujal útočnou pozici s vytaženými předními drápy a vyvalenýma ospalýma očima. „Kdo je to? Kdo se opovažuje rušit posvátný spánek kočkoveverky? Ukaž se, ať tě můžu zabít!“

„Klid,“ řekl jsem, natáhl jsem si košili přes hlavu a oblékal kalhoty. „A sbal si svoje věci.“ Reichisovy „věci“ se skládaly z váčku s nakradenými lesklými předměty, který byl ve srovnání s dobou, kdy jsme přišli do města, podstatně naditější.

„Odcházíme?” zeptal se a smutně se ohlédl po posteli.

Potom se podíval na mě a viděl jsem mu na očích, že pochopil. „Nebo se jenom jdeme rozloučit s Ferius?”

„Já…,“ nacpal jsem svých pár svršků do batohu, přehodil si ho přes rameno, natáhl boty a narazil si na hlavu Dexanův klobouk. „Ještě nevím, ale pospěš si.“

Popadl svůj sametový sáček do zubů a vyskočil mi na rameno.

Vyběhl jsem na chodbu a co nejtišeji jsem zamířil ke schodišti. Snažil jsem se nikoho nevzbudit. Když jsem procházel kolem Seneiřina pokoje, na vteřinku jsem zaváhal. Napadlo mě, jestli bych neměl vklouznout dovnitř, šetrně ji probudit a říct jí pár slov.

„Nechutné,” zavrčel mi Reichis do ucha.

Myslím, že měl pravdu.

Seběhl jsem ze schodů a vyšel jsem zadními dveřmi ven.

Zastihl jsem Ferius, jak se opírá zády o koně s rukama založenýma na prsou. Z rozžhaveného konce jejího cigárka stoupal k hvězdnatému nebi proužek dýmu. „Opravdu jsi

chtěla odjet beze mě?“ zeptal jsem se.

Neodpověděla a pohodila hlavou ke stáji, kde stál druhý kůň, osedlaný a připravený k odjezdu.

Reichis se ke koni přišoural, vyskočil mu na hřbet a uvelebil se na svém oblíbeném místě těsně před sedlem.

Vrčením přitom ubohé zvíře varoval, aby se neopovažovalo při jízdě vyhazovat.

Zaváhal jsem a ohlédl se na Seneiřin velký bílý dům.

Nerad jsem se loučil s příslibem dobrého jídla a radostných oslav nadcházejícího rána. Ještě víc mě lákala nabídka jejího otce na život v Akademii. Střecha nad hlavou, šance studovat a cíl, který mi umožňoval vidět se jako něco přijatelně vznešeného: Kellen, ochránce Akademie.

Dobrá, na jménu budu pracovat někdy jindy.

A co mi mohla nabídnout Ferius? Dlouhé křivolaké cesty a klikatou hraničářskou mystiku; nesnadný život a budoucnost, která neměla jasný směr; žádné sliby, kým bych mohl být nebo čím bych se mohl stát. Volba se zdála být snadná, ale přesto… nebyla. Snad to bylo tím, že mi Ferius tolikrát zachránila život, nebo konečně padly na úrodnou půdu všechny ty její směšné lekce tance, hudby a naparování. Hlavně jsem se s ní ale nechtěl rozloučit.

I když byla Ferius Parfax praštěná, byla ten nejpodivuhodnější a nejodvážnější člověk, jakého jsem poznal, a já jsem věděl jako nikdy dřív, že pokud zůstanu, v životě už nikoho takového jako ona nepotkám.

Ferius jako by vycítila mou nerozhodnost. Odhodila cigárko na zem, zašlápla ho podpatkem a nasedla na koně.

Přešel jsem ke svému a hleděl na něho. „No?“ zeptal jsem se Reichise. „Myslíš, že bychom měli jet s ní, vstříc dalšímu trápení?“

„Je mi to u prdele,“ zamumlal a zabořil hlavu do záhybů tenkých chlupatých létacích blan mezi předníma a zadníma nohama. „Spím.“

Ferius se už rozjela, a tak jsem vložil nohu do třmene a vyšvihl se do sedla.

Když jsem ji dohonil na cestě vedoucí z města, zeptal jsem se: „Proč musíme odjíždět uprostřed noci? Ti lidé pro nás chtěli uspořádat nějaký průvod nebo něco takového.“

Oči měla stále upřené před sebe. „Jo? Jaké by to asi bylo?”

„Nevím,” zabručel jsem. „Kvůli mně ještě nikdo průvod nepořádal. Nejspíš by se sešla spousta lidí, kteří by jásali a říkali nám, jací jsme kabrňáci. Seneiřin otec zmínil, že mají něco jako pamětní medaile nebo sošky, které dávají těm, kdo vykonali pro Akademii velké činy.“

Na rtech jí zahrál pobavený úsměv. „No, když jsi to takhle popsal… zní mi to jako ještě větší nuda, než jsem si myslela.“

„A co Seneira? Ani jsme se nerozloučili!”

Zdálo se, že je to docela pádný protiargument. Totiž, proč bych měl odjet, aniž bych si ujasnil pár věcí s někým, na kom mi záleželo? Ferius se však jenom zeptala: „Jaká byla poslední slova, která ti řekla?”

Na vteřinu jsem se zamyslel. „Myslím, že řekla: Jsi mnohem lepší člověk, než za jakého se považuješ”

„Aha. Chlapče, ta slova mi připadají jako docela dobré rozloučení.”

Ta prostá pravda mě zchladila jako mrazivá, bezútěšná noc. Seneira teď musela žít vlastní život; čekala ji budoucnost plná vznešených a významných lidí, diplomatických poslání a důležitých obchodních smluv. Do jejího života vstoupí někdo, kdo nebude potulný jan’tepský vyděděnec s cejchem u oka, na jehož hlavu je vypsaná odměna. Někdo, kdo s ní bude moct sdílet ten správný život. Někdo jiný než já.

Seneira se se mnou rozloučila.

„Kromě toho,“ pokračovala Ferius, „opravdu bys chtěl tahat v sedlové brašně nějakou pitomou medaili odsud až do Gitabrie?“

„Do Gitabrie?“ Už samotné slovo znělo zlověstně. A nebezpečně. „Tam tedy jedeme?“

„Tam jedu já, chlapče. Z Dexanova deníku vyplývá, že většina studentů Akademie, kteří se vrátili domů s těmi zatracenými červy v očích, pochází právě odtamtud. Na ty děti je potřeba dohlídnout, aby je ti, co mají druhé půlky, nevyužili k nějakým magickým lumpárnám, které si naplánovali. Bude lepší ty nesmysly zarazit dřív, než začnou být otravné.“ Konečně se otočila a pohlédla na mě: „Chtěl bys tam jet se mnou a vyvolat menší poprask?”

Lumpárny. Nesmysly. Otravné. Jako by mluvila o zlobivých dětech, ne o tom, co to doopravdy bylo: spolčení nebezpečných jan’tepských mágů s temnými cíli, které mohly postihnout celý světadíl, a s prostředky ke zničení každého, kdo by jim zkřížil cestu.

Ferius na mě upřeně hleděla, zatímco naši koně přešli do poklidného kroku po písčité cestě, a čekala na odpověď. „No, chlapče? Už ses rozhodl, čím chceš být, až budeš velký?”

Za těmi prázdnými slovy se skrývala otázka, která mě trápila od doby, kdy jsem uprchl z jan’tepského území. Snažil jsem se jen uniknout před lidmi, kteří si přáli moji smrt, a najít si nějaké bezpečné místo nebo nějakou cestu, po které bych se mohl vydat a která by mi zaručila, že už se nemusím ničeho bát. Víc než co jiného jsem potřeboval někoho, kdo by mi řekl, kdo jsem a co ze mě bude.

Sklopil jsem zrak a ke svému úžasu jsem si všiml, že Reichis má oči otevřené, sleduje mě a čeká.

„Celý život jsem si maloval, že budu jan’tepský mág jako mí rodiče,” řekl jsem. „Že vyplním své dny studiem a vytvářením nových kouzel v kruhu mého lidu a možná se jednou stanu i lordem mágem. Tenhle život je navždycky ztracený.

„Myslím, že je,“ odpověděla Ferius.

„A nejspíš se ani nestanu správným Argosanem jako ty, že?“ „To záleží na tobě…“ Na okamžik se zarazila a dodala:

„Ale řekla bych, že ne.“

„A Dexan byl jediný divotvůrce, kterého jsem potkal, a ukázalo se, že je lhář a zloděj.“

„Hele!“ zavrčel Reichis. „Neurážej lháře a zloděje.“

Můj kůň potřásl hlavou a málem Reichise shodil. Kočkoveverčák mu začal prskat do ucha spousty ošklivých výhružek. Naše zvíře se náhle vzepjalo, takže jsem měl co dělat, abych se udržel v sedle, a Reichis se skutálel na zem. Kůň zastavil a jakoby nic počkal, až na něj kočkoveverčák opět naskočí. Zjevně tím byla nastavena určitá pravidla.

Mou pozornost upoutal písek, jehož krystalky byly tak průzračné, že se v nich odráželo noční nebe nad námi jako v obrovské mapě hvězdné oblohy; nekonečné množství světel, z nichž každé vedlo k jinému cíli, aniž by nás nutilo následovat právě je a žádné jiné.

„Myslím, že ve mně vždycky bude kus Jan’Tepa,“ řekl

jsem nakonec, „i kdyby Jan’Tepové nikdy nechtěli být kusem mě.“ Pocítil jsem, jak tíha, která mi tak dlouho leželana prsou, začíná konečně ustupovat. „Myslím, že ve mně bude i kus Argosana. Jak jinak bych mohl pokračovat v tanečních lekcích?”

Ferius se usmála a zajela se svým koněm blíž ke mně.

„Taky z tebe udělám slušného muzikanta.” Sejmula ze zad malou kytaru a podala mi ji. „Do toho, chlapče, zahraj nám něco hezkého.”

Zíral jsem na tu věc. „Jak? Vždyť jsi mě ještě nenaučila hrát.”

„Protože doufám, že se to naučíš sám.”

Pustil jsem otěže a zabrnkal jsem několik počátečních akordů, které jsem dříve slyšel hrát Ferius. Výsledný zvuk byl příšerný, přesto jsem to zkoušel dál. „Taky se domnívám, že ve mně musí zůstat kus divotvůrce, když se mě pár lidí pořád pokouší zabít.”

Přikývla. „To je správné.”

Chtěl jsem pokračovat ve hře na kytaru, když jsem ucítil, že mě něco plácá po koleni. Pohlédl jsem na Reichise a z jeho výrazu bylo jasné, že mé osobě hrozí velké nebezpečí. „Jasně,“ dokončil jsem své úvahy, „a taky se budu muset naučit být trochu kočkoveverka.“

„To si piš,“ řekl Reichis a schoulil se ke spánku. „Kdybych to nechal na takových pitomcích, jako jste vy dva, jen bychom pořád dávali život y v sázku a odcházeli aas prázdnou.“

„Co říkal?” zajímala se Ferius. Když jsem jí to přeložil, poznamenala: „No, něco přece máme. Kellen třeba získal krásný nový klobouk.”

Reichis otevřel jedno dravčí oko, pohlédl jím na mě a zase ho zavřel. „Náhodou je to docela dobrý klobouk.” Jeli jsme pomalu, ale vytrvale celou noc, nad hlavami jsme měli hvězdy a pod nohami jiskřící písek. Podařilo se mi z kytary vyloudit pár akordů, při kterých jsme střídavě zpívali - dokonce i Reichis. Vymýšleli jsme nesmyslné písničky o našich dobrodružstvích. Někdy jsme se navzájem povzbuzovali, jindy, když třeba Ferius tichým, zastřeným hlasem zpívala žalozpěv za Reviana - mladíka, kterého jsem sotva znal, ale jehož smrt se mi vypálila do duše -, jsem dokonce slzel jako správná citlivá lidská bytost. Většinou jsme se ale vysmívali našim hrdinským činům, protože když se to vezme kolem a kolem, naše trojice byla nejspíš tou nejztřeštěnější bandou šílenců, jakou kdy Sedm písků vidělo. Někdy za té dlouhé noci plné zpěvu, smíchu a slz jsem se našel.

Jmenuju se Kellen Argos. Jsem Cesta nekonečných hvězd.

Poděkování

Psát druhou knihu ságy může být nebezpečné pro nejednoho autora; na cestě ho čeká plno pastí a skrytých nástrah. Naštěstí pro mě tu byli četní argosanští poutníci, kteří mi pomohli zachovat správný směr.

Spisovatelé jsou neustále tázáni, odkud berou své nápady, na což většina z nás odpovídá v různých obměnáchnásledovně: „Ehm… odevšad… jako třeba… myslím tím, já jenom. Další otázku, prosím!“ Ještě důležitější než přijít s nápadem je ale dát mu správnou formu. Já to dělám tak, že své nápady zevrubně probírám s následujícími odborníky:

• s mojí nejdražší a nekonečně vnímavou ženou Christinou de Castell

• s mým příležitostným spoluautorem a vždy nepřekonatelným vypravěčem Erikem Torinem

• s mojí přítelkyní a společnicí na dlouhé cestě psaní románu Kim Toughovou.

• Cesta vody

Dobrá, nápady jsem si poznamenal, koncept jsem napsal, ale co dál? Jak mírně (nebo ne zas tak mírně) pozměnit děj příběhu, abych ho vylepšil? Spisovatelově fantazii se meze nekladou, takže na své cestě potřebuje průvodce. Můj vděk náleží následujícím vnímavým lidem za jejich moudré rady:

• mé redaktorce Felicity Johnsonové, která mi nikdy neříká, co mám dělat, a přesto se nemůžu zbavit pocitu, že nakonec pokaždé udělám přesně to, co si myslí, že bych měl…

• mé vydavatelce Jane Harrisové, která mě, kromě toho, že zajistila práva na třetí knihu, přemluvila, abych chudákovi Kellenovi umožnil zažít aspoň malé milostné dobrodružství

• chronicky pozornému mistru napětí Jimu Hullovi z narrativefirst.com

• věčně nadšenému (a příležitostně vražednému) lidskému vtělení kočkoveverky Nazii Khatunové

• bystré a praktické Simone Hayové. Slibuju, že do příští knihy dám víc rvaček!

• Působí až magicky, když se v rukopise všechny nitky příběhu náhle spojí a vytvoří něco skutečného - něco trvalého -, když se jejich konce dostanou do rukou správných lidí.

Mé poděkování patří:

• Talyi Bakerové, že pomohla dát mé zmatené vyprávění do souvislých vět

• Melisse Hydeové, která postřehla všechny mezery nejen v charakteristice postav, ale i v zápletce

• Samu Hadleymu za jeho vynikající ilustraci (a za to, že mi ukázal, jak vlastně vypadá Seneira!)

• Nicku Stearnovi, který nejenže tvoří překrásné obálky, ale také z toho procesu dokáže udělat obrovskou zábavu

• Jamiemu Taylorovi, že to všechno dal dohromady a udělal knihu, kterou právě držíte v rukou.

Cesta větru

Jednou z nejsmutnějších skutečností v nakladatelském světě je, že se spousta knih vůbec nečte jednoduše proto, že se o nich čtenáři nedozvědí. Naštěstí pro mě několikskvělých bojovníků vynaložilo všechny své síly, aby k Divotvůrci přitáhli pozornost světa:

• moje skvělá agentka Heather Adamsová (a její skoro stejně skvělý manžel Mike Bryan)

• Mark Smith, kter ý je smělý, neohrožený a pořád mi dluží soukromý tryskáč

• Annabel Robinsonová, Sophie Goodfellowová a ostatní

z týmu FMcM, kteří nastartovali současný úspěch Divotvůrce

• výborný kolektiv prodejců u Bonnier Zaffre, kteří už mají nepochybně dost neustálého opakování: „No, je to něco jako western, akorát je v tom dost magie a žádní kovbojové… ale zato je v tom mluvící kočkoveverka. Ptáte se, co je to kočkoveverka? No..

• pokud tuto knihu čtete v jiném jazyce než anglickém, pak vězte, že brilantní překladatel byl nucen vynaložit spoustu úsilí, aby moje roztěkaná próza zněla ve vašem jazyce elegantně

• pochopitelně by se k vám kniha vůbec nedost ala, nebýt Ruth Loganové a Ilarie Tarasconiové, které přesvědčily nakladatele v mnoha zemích, aby se sami stali divotvůrci

• mnoho a mnoho shovívavých recenzentů, bloggerů a knihkupců, kteří nelenili a knihu si přečetli, honili se, aby stihli termíny tisku a na webu, a seznámili čtenáře s Kellenem, Ferius a Reichisem. Kéž byste jednou všichni měli vlastní kočkoveverky!

Cesta nekonečných hvězd

Opravdové kouzlo knihy se samozřejmě projeví teprve tehdy, když si čtenáři udělají čas, aby si ji přečetli, vloží do jejího příběhu svůj vlastní smysl pro zázraky a pak ji šíří mezi přáteli a členy rodiny a inspirují je, aby si ji také přečetli. Teprve díky tomuto společnému vzrušení a nadšení kniha skutečně ožívá a já budu vám všem, kdo jste si na ni udělali čas, navěky vděčný.

Pokud byste mi chtěli napsat, zastihnete mě

na www.decastell.com, nebo mě můžete sledovat na Twitteru @decastell