Otomar Dvořák - Bod návratu

1
Pro kapitána Grega byly Heraklovy sloupy běžným jevem, každodenní kulisou, jejíž drtivou monumentalitu už ani nevnímal. Teprve teď si je znovu uvědomil - snad díky přítomnosti psychoemitorky, která se soustředěně nakláněla k průzoru a jejíž oči se nazelenale leskly, jako by byly vyrobeny z broušeného skla. Během nekonečně dlouhých minut ani jednou nemrkla. Vnímá a analyzuje.
Kapitán nasucho polkl a olízl si vyprahlé rty. Rád by se něčeho napil, ale netroufal si rušit napjaté ticho, naplněné jen jemným bzukotem ionizátorů. Odvrátil se od ní zpátky k temnému prostoru tam venku a nervózně bloudil pohledem po bizarně modelovaných útvarech, které mu připomínaly podivné stalagmity rostoucí z mezihvězdného prázdna.
Kdo vlastně přišel na romantické označení Heraklovy sloupy? Pravděpodobně se ujalo po neúspěchu první výpravy, která se za ně pokusila proniknout. Od té doby už uplynulo čtyři sta let a přesto nikdo dodnes nepřekonal zakázanou hranici! Vědci se museli spokojit s pouhým pozorováním linie ze stacionárních výzkumných stanic. Ano, odtud sloupy vypadají docela masivně, ale jejich struktura je přitom relativně řídká: jsou to vlastně oblaka plynů, jakási placenta rodících se hvězd.
Psychoemitorka se pohnula a mrkla.
"Přichází to," řekla tichým, monotónním hlasem, "cítím to jako výkřik... Nejspíš z oblasti pulsaru Gama 7..."
"Myslíte, že můžeme očekávat další sérii přízraků?" zeptal se znepokojeně kapitán.
"Určitě," pokývla a stočila k němu své skelné oči.
Rychle sklopil hlavu. Nedokázal snést její pohled, bylo v něm něco, co ho děsilo. To je poprvé, co mě nějaká ženská přivedla do rozpaků, pomyslel si. Jenže lze ji ještě nazývat ženou? Samozřejmě, z tělesného hlediska není pochyb, všechny její proporce jsou vyvážené a tvoří půvabný celek, dokonce vzrušující celek, ale neznám nikoho, kdo by měl zkušenosti s psychoemitorkou v posteli. Zavání to perverzitou, skoro jako by chtěl člověk souložit s počítačem.
"Jmenuji se Lucie, kapitáne," řekla a koutek úst jí zacukal, jako by potlačovala úsměv, "přesně řečeno Lucie-B38. A pokud vás to zajímá, souložit se mnou lze. Příslušný objekt ovšem musí odpovídat mému vkusu."
Kapitán zrudl. Uvědomil si, bohužel pozdě, že psychoemitoři dovedou číst myšlenky. Rychle vstal. "Omluvte mě," zamumlal, "mám ještě nějakou práci. Pokud budete něco potřebovat, obraťte se na dispečink!"
A s úlevou opustil pozorovací věž.
Zamířil k výtahům. Chodba zela prázdnotou, byl právě čas nočního klidu. Tlumené nažloutlé světlo prýštilo ze skrytých zářičů a roztekalo se po jemné hnědi koberce a zeleni čalouněných stěn. Ticho. Koberec dokonale tlumil kapitánovy kroky.
Strašné ticho! Najednou jako by mu čísi ruka prudce sevřela srdce, pocítil úzkost a strach, podivnou obavu, že zůstal sám a ztracen, že není na kosmické stanici plné odpočívajícího mužstva, ale někde daleko, někde jinde...
Zase to začíná! uvědomil si a pevně se opřel zády o stěnu, zoufale po ní hmatal ve snaze něčeho se zachytit, ale prsty klouzaly po hebkém čalounění.
Tunel chodby se začal plnit podivnými tvary: z jedné strany na druhou se pomalu sunuly zpola průhledné, pulzující objekty. Vypadalo to, jako by nějaká nehmotná, přízračná kosmická loď proplouvala napříč stanicí, vynořovala se z jedné stěny a mizela v druhé, jako by chodbou prostupovala cizí pilotní kabina. Kapitán rozeznával starodávný řídicí pult se spoustou spojovacích kabelů a různobarevných kontrolek a za ním muže ve skafandru, až po pás zabořeného do koberce u kapitánových nohou. Přilbu neměl tajemný pilot nasazenu a jeho hlava, vystupující z masivního nákrčníku, se zdála být komicky malá. V očích měl napětí, možná úzkost. Otočil hlavu směrem ke kapitánovi a trhl sebou. Prudce vstal a pohnul rty. Snad něco říkal, neozval se však jediný zvuk. Vše probíhalo v přízračně neskutečném tichu. Pilot pokročil ke kapitánovi, vypadalo to, jako by se brodil bazénem, protože nohy měl pod úrovní zdejší podlahy, zvedl ruku, jako by se chtěl kapitána nevěřícně dotknout... A současně začal jeho obraz slábnout, změnil se v pouhou světélkující obrysovou linii a i ta vzápětí pohasla.
Chodba byla opět prázdná. Kapitán se zhluboka nadechl a otřel si čelo orosené potem.
Jako opilý tápal podél stěny až ke své kabině, chvatně si na spánky nasadil elektrody tlumiče bioproudů a pak se nesvlečený svalil na lůžko. Rychle usnout, zaspat přízraky, protože ty se teď budou opakovat v celých sériích! Dnes poprvé duch reagoval! Vsadil bych se, že mě zahlédl, říkal si kapitán, viděl jsem mu na očích, jak ho to vyděsilo! Odkdy se duchové lekají živých?
Nesmysl, přesvědčoval sám sebe, to jenom neobyčejně silný pulsar k nám v pravidelných cyklech posílá dávky záření, které v našich mozcích něco vyvolává, probouzí vzpomínky na kosmické koráby první generace, na dobrodruhy, kteří putovali neověřenými cestami zakřivených prostorů a riskovali životy v hibernaci. Vzpomínky na ty, kteří se rozplynuli v nekonečnu a zanechali nám jen jména, jimiž pojmenováváme nově objevené hvězdy.
Takhle to vysvětluje palubní lékař a předepisuje léčbu klidem a útlumem, dbá na řádné odstínění pracovišť proti všem druhům záření, na dostatek vitamínů a buňkovou regeneraci. Jenže zjevení stejně rozložila morálku posádky, lidé začínají být neurotičtí, agresivní nebo naopak propadají depresím. Něco se s tím musí udělat, než bude pozdě... než bude... snad psychoemitorka dokáže...
Tlumič konečně přemohl horečný vír kapitánových myšlenek a ponořil jeho mozek do úlevného prázdna.
Lucie-B38 analyzovala kapitána ve všech vrstvách jeho vědomí i podvědomí. Četla v něm jak v otevřené knize a stačil jí k tomu jediný pohled. Typický velitel zapadlých posádek z okrajových částí galaxie, pomyslela si se shovívavým úsměvem. Pod vrstvou technického vzdělání duše primitiva. Rozhoduje se intuitivně. V určitých případech může být užitečný. Doufejme, že nebude překážet.
Zaměřila pozornost zpátky k oslnivě zářící příbojové vlně, která se sem jako zoufalý výkřik blížila z hlubin vesmíru. Do čelenky, zpola ukryté pod bohatými rusými kadeřemi, vložila záznamovou tyčinku. Sangren jí to před odletem ještě jednou důrazně připomínal: Nezapomínej zaznamenávat! Všechno zálohuj! Informace předávej do všech Center i na Starou Zemi! Čím víc lidí o tom bude vědět, tím nesnadnější bude záležitost utajit! Sangren se obává nějaké léčky. Pravda, agenti Šedé centrály po něm jdou jak pes po kosti. Hlupáci! Nesahají mu ani po kotníky!
Co vlastně cítím k Sangrenovi? Je to láska? Ne, láska se projevuje červeným světlem, takové vyzařování by mi nemohlo uniknout! Opět, jako už mnohokrát v posledních týdnech a měsících, se jí zmocnil divný pocit smutku a prázdnoty. Výlučnost přináší osamělost... Má ještě někde v hloubce vědomí zasuté obrazy, obrazy z vnitřního světla...
Hory na Staré Zemi... "Maminko, stůj!" vykřikne čtyřletá dívenka, "ten kámen nad námi je zlý! Chce nás zabít!"
A vzápětí se ohromný balvan uvolní ze srázu a s dunivým hřmotem se řítí do údolí... "Jak jsi to poznala?" 
"Nevím..." Třásl se. Rostly kolem něj ve vzduchu kruhy, jako když ho hodíš do vody!"
Pak bílé světlo laboratoří... složité testy... "Vaše dítě má mimořádné nadání... V zájmu lidstva..." Matčiny slzy... Otec... Kde byl vlastně otec? Byl nějaký? Určitě musel být... Jenže všechny paměťové spoje jí časem vymazali... zůstaly jen nesouvislé střípky... Počítačová paměť je spolehlivější... Psychoemitorky mají jen omezenou operační paměť. Své mozkové kapacity potřebují k analýze a strukturalizaci všech vlnových délek obsažených ve zkoumaných objektech. Otevírají obrazy, které jsou mimo oblast vnímání obyčejných lidí a vstupují s nimi do kontaktu. Ženy jsou prý pro tento úkol vhodnější, mají citlivější mimosmyslové senzory. Dříve se jim říkávalo čarodějnice, věštkyně - ale žádná z nich nebyla tak dokonalá jako psychoemitorka! Do mozku byly Lucii operativně vloženy počítačové obvody B38... pak speciální výcvikové středisko na Marsu... a různé úkoly v rámci Centrální galaxie... Jsem výjimečná, ale proč nemohu být šťastná? Jenže co je to
 
štěstí? Abstraktní pojem, nedá se definovat... Sangren je sympatický, ale nedokážu se ve vztahu k němu přenést ani do stádia červeného světla, natož modrého nebo bílého... Prostě to nedokážu!
S povzdechem přesunula spínač záznamu na čelence do aktivní polohy.
Smršť záblesků, jako by se prostorem řítil prudký zelený déšť, už ji dávno nemohla vyvést z míry, právě tak, jako tvárné měňavkovité obláčky nezachytitelného tvaru, které zvolna pluly světelným krupobitím. Psychoemitorka musí ladit, eliminovat projevy některých nedůležitých fotonových polí, aby její obraz nebyl chaotický.
Soustředila se a brzy ucítila podivné mravenčení v celém těle, stále sílilo, rozechvívalo ji jako horečka.
"Proč jsi mě opustila, Lucie?"
Kdo to řekl? Matka? Sangren? Nesmysl - ten hlas patří ke zcela jiné vzpomínce... Čí vzpomínce? On mě zná... Ano, je to muž. Muž v lehké kombinéze s nějakým barevným označením na levém rameni. Mladý blonďák s modrýma očima. Stojí na tři kroky ode mne, ruce bezmocně roztažené od těla, sleduje mě úpěnlivým pohledem... Vidí mě! Kontakt nejvyššího stupně! Prostředí je dost nepůvabné, dlouhá hala s železnými, po starodávnu plátovanými stěnami. Podél jedné z nich se táhnou svazky různobarevné označených vodičů a nějaká potrubí. Pohyb po zemi mladému muži zajišťují těžké magnetické boty: umělá gravitace v této starodávné strojovně zřejmě schází.
Ale ten muž! Kam ho zařadit? Zná mě jménem... Proč mi tak zoufale zredukovali paměť! Určitě tam někde byl, než ho vymazali! Bratr? Milenec? Nesmysl, kde bych přišla k milenci, když mě do školy psychoemitorek zařadili ve čtyřech letech! Rozpadá se mi, polevila jsem v pozornosti, jen na vteřinu jsem svou mysl obrátila dovnitř, a už ten blonďák připomíná sršící prskavku...
Další místnosti... Jejich loď postupuje napříč naším prostorem... je rozložena do několika vlnových délek... jak se zdá, i oni jsou zneklidňováni našimi přízraky... tohle je zřejmě společenská místnost. Všichni stojí kolem kulatého stolu, kde se promítá velká hvězdná mapa. Něco na ní studují, bouřlivě se přou. Asi sedm mužů... Podivné, můj blonďáček je mezi nimi. Otočil se a poznal mě... Má krásný, bezelstný úsměv, ale teď se v něm zračí znepokojení. Strčí ramenem do svého kolegy. Starší proplešatělý muž se ohlédne, změří si mne pohledem a zamračí se. Něco řekne... Snažím se analyzovat emocionální náboj a smysl výroku, je to dost těžké... Ano, znepokojuje ho, že jsem den ode dne průhlednější... Považují to za nějakou neznámou chorobu, fotonové vyzáření těla... Co mě však nejvíc zaráží, je skutečnost, že mě neberou jako vetřelce, že mě chápou jako člena posádky, pamatují si na mne, vědí, že těsně po narození jsem byla hmotná... Jakém narození? Ano, mýtus, legenda existence té podivné posádky leží hlouběji... Všichni jsou přesvědčeni, že se narodili ze strašného mrazu, že se vydělili z jednolité hmoty - lidé i jejich kosmická loď... Svou techniku berou jako živého tvora... Loď nazývají Matka... A směřují do Velkého
 
žáru, k Velké přeměně, kde budou rozprášeni a přetaveni do jiné podoby, ve které se pak vrátí na Rajskou planetu. Tam opustí lůno kovové Matky a začnou žít v nekonečných radovánkách: něco jako motýli vylíhlí z kukly... Logika těch fází je trochu složitá, ale oni svou budoucnost dobře znají díky nějaké Prorocké knize... Je to náboženská sekta? Skoro to tak vypadá... Ráda bych se vnořila hlouběji do jejich psychických siločar, ale oni jsou zmatení... Nerozumějí sami sobě a svému postavení... Jejich základním duševním stavem je úzkost... Strašlivá úzkost!
Měla pocit, že omdlí, úpornou silou vůle přerušila napojení. Chvíli zhrouceně seděla v křesle a lapala po dechu. Vzápětí si uvědomila, jaké nebezpečí jí hrozilo. Světelná vlna se převalila přes stanici a pokračovala dál do hlubin kosmu a stačilo jen docela málo, aby její duchovní energii strhla s sebou. Pak by tu kapitán našel jen mrtvé tělo psychoemitorky.
Vyjmula z čelenky záznamovou tyčinku a vložila ji do Centrálního Informátora. Ať už si to odborníci nějak přeberou! Pak vsunula prsty do dutiny dobíjecího zařízení a se zavřenýma očima se oddala slastnému pocitu, jak jí všemi drahami těla stoupá vlna nové energie. Tentokrát to v ní probouzelo přímo erotickou rozkoš. A do mysli se jí vtíravě vracel obraz dávného kosmonauta se slámově žlutými vlasy.

2

Sangren si náhle uvědomil, že bezpečnostní dveře za jeho zády se tiše a nehlučně otvírají. Za dobu, po kterou vykonával funkci guvernéra Šestého okruhu na planetce Numeron, se něco takového stalo poprvé. Vymrštil se z křesla, ale už bylo pozdě: zdrceně zíral do namířených hlavní tří dezintegrátorů. Vojáci Galaktické stráže s tupými ksichty nemyslících zabíječů!
"Co to má znamenat!" vykřikl rozčileně.
"Jste zatčen, Sangrene," ozval se ze vstupního otvoru s nádechem pobavené ironie jakýsi nenápadný drobný mužík, pokročil dál a přes ramena svých goril upřel na guvernéra okruhu pichlavá očka.
"Jakým právem..."
Mužík pozvedl stříbrnou kartu. "Mám pověření Šedé centrály!"
"Opravdu nechápu! Žádám o okamžité spojení s generálním tajemníkem!"
"Právě on podepsal příkaz! Máte to marné, Sangrene, z toho se už nevykroutíte. Předejte mi kódy."
Sangren vztekle hodil na stůl svazek různobarevných karet. Ano, tušil, že Šedá centrála ho už delší čas sleduje, že hraje svou vlastní hru a čeká na jeho první chybu. Podezření, že Sangren tajně sympatizoval s ganomedskými vzbouřenci, se nepodařilo prokázat a jeho obliba se rozšířila i na Starou Zemi. Podle statistických výzkumů měl osmdesátiprocentní naději vyhrát příští volby.
"Zničil jste psychoemitorku Lucii-B38, nezodpovědně jste ji vystavil přímému útoku zbraně..."
"Zbraně?"
"Netvařte se tak naivně," ušklíbl se agent Šedé centrály, posadil se na roh guvernérova pracovního stolu a vsunul do úst aktivizační žvýkačku. Mohl si dovolit být ležérní; jeho pistolníci ostražitě sledovali každý guvernérův pohyb.
"Záření už zasáhlo další stanice v oblasti Štíra, proťalo dráhu Biedermannovy komety a vstoupilo do naší galaxie. Račte se podívat," vsunul do počítače svou kartu a na monitoru naskočil obraz kuželovitě se rozšiřujícího útvaru, "postupuje po časovém vektoru a jeho dráha se zdá být propočtena tak, aby se nejpozději během dvou let střetla se Zemí. Víte, co by to znamenalo? Celá Země by byla zaplavena stejnými vidinami, jaké teď obtěžují posádky našich stanic. Útok duchů z vesmíru! Zní to romanticky, ale důsledky mohou být nedozírné! Každopádně je jasné, že nejde o náhodný jev, ale o ďábelsky promyšlený záměr! Jistě, chcete namítnout, proč by nějaká neutronová hvězda vysílala do prostoru obrazy našich zastaralých kosmických lodí. Jenže zdrojový bod může být jen zdánlivý. Když vezmete v úvahu, že záření se může odrážet od Heraklových sloupů, místo aby vycházelo z prostoru za nimi, jak se nám snažíte namluvit, a když se vracíte po hypotetickém úhlu odrazu, hádejte, kam dojdete?"
Sangren zarytě mlčel.
"Ke Ganomedu, vážený pane guvernére! Do hnízda vzbouřenců, kteří byli sice poraženi, ale máme bezpečné zprávy, že i nadále pokračují ilegálně v činnosti. Podařilo se jim vyvinout novou psychotronickou zbraň, proti níž nemáme obranu! Jestli zasáhnou Zemi, rozvrátí celý její společenský systém a obyvatelstvo promění v tlupu schizofreniků!"
"Velice primitivní hypotéza..."
"Samozřejmě, vy jste nad logiku rozumných lidí povznesen! Vy se pohybujete ve vyšších sférách! Ale zaručuji vám, že teď spadnete zatraceně rychle dolů! Nechal jste znehodnotit zkušenou psychoemitorku! Jako byste nevěděl, že v každé generaci se podaří vytvořit nanejvýš dvě! A ta druhá je teprve sedmiletá!"
"Z čeho soudíte, že byla znehodnocena?"
"Její hlášení je naprostý blábol!"
"Možná pro vás. Já v něm objevil zajímavou logiku. Vize jsou při postupu po časovém vektoru stále reálnější, zaplněnější, jako by se nějakým způsobem zhmotňovaly. To ovšem odporuje termodynamickému zákonu o proměně ze stavu uspořádaného do neuspořádaného, o postupném rozpínání a rozpadu všeho, co se pohybuje v čase. Hranici rozpínání zatím neznáme, ale můžeme soudit, že vesmír se nakonec opět setká ve velkém třesku, aniž by změnil směr pohybu, protože veškerý prostor je zakřivený a spojitý."
"Nechápu, kam míříte," řekl agent a přestal žvýkat.
"Kužel vyzařování je naprosto opačný, než jak ho znázorňujete, podívejte," sehnul se ke klávesnici a převrátil obraz, "vypadá to, jako by se poměrně široké fotonové pole postupně zhušťovalo a koncentrovalo do stále užšího prostoru, až nakonec skončí v jediném bodě. Vše směřuje k jediné události. Událost je charakterizována bodem v prostoru, jemuž můžeme připsat přesný časový okamžik. Ten bod je kdesi na povrchu staré planety Země. Cílem tedy není, jak tvrdíte, zasáhnout psychicky veškeré pozemské obyvatelstvo, ale naopak: zhmotnit se na jediném místě, přistát jako skutečná a reálná kosmická loď z doby před pěti sty lety! Je to gesto setkání! Žádná zbraň, ale pokus inteligentních bytostí z jiných dimenzí vstoupit do našeho prostoru a navázat s námi kontakt!"
"Ústřední vědecká rada přece došla k závěru, že v okruhu deseti světelných let se nevyskytuje žádná vyšší forma života," namítl agent, ale jeho hlas už ztratil onu arogantní suverenitu. Znejistěl.
"Ústřední vědecká rada!" zasmál se bývalý guvernér opovržlivě, "můžete ji ode mne pozdravovat!"
Teprve teď si uvědomil agent chybu, které se dopustil tím, žer Sangrena pustil ke klávesnici počítače. Jediná kombinace kláves stačila, aby na dezintegrátorech překvapených policistů začala blikat červená světélka, hlásící stav zablokování. Sangren uskočil za stůl a ze stropu sjela kovová stěna, která ho oddělila od mužů Šedé centrály.
Věděl, že musí momentu překvapení maximálně využít. Nouzovým rychlovýtahem sjel do podzemního hangáru a použil tajného kódu, nainstalovaného do jednoho ze cvočků na rukávu kombinézy.
Když se nad Základnou šestého okruhu konečně rozječely poplašné sirény, připomínal už Sangrenem pilotovaný disk malý stříbřitý bod mezi miliony hvězd. Sesazený guvernér směřoval k výzkumné stanici u Heraklových sloupů. Nemyslel teď na nic jiného, než na Lucii. Nemůže ji v tom nechat!

3

Kapitán seděl u dispečinkového pultu s hlavou v dlaních a snažil se vzdorovat únavě i protivné bolesti, která se mu jako nebozez zavrtávala do spánků. Ze všech stran se na něj řítil příval informací a dotazů, žádostí o řešení a okamžitá rozhodnutí. Rostlo to v něm a bobtnalo, tušil, že co nevidět bude míra překročena a on vybuchne, začne řvát a pošle všechny někam těmi nejsprostšími slovy.
A přitom chápal, že mají pravdu... ano, mají pravdu... jenže kde najít správná rozhodnutí? Psychoemitorka setrvává v nepřetržitém transu a její informační čipy předávají počítači nesouvislé záznamy o pocitech, touhách, snech... To může být možná zajímavé pro nějaké vědce, jenže co já s tím? Chci konkrétně vědět, co dělat v nejbližších minutách, jaké příkazy vydat! Palubní lékař prohlásil, že odmítá veškerou další odpovědnost za zdravotní stav posádky a doporučuje evakuaci z ohroženého pásma. 
Kapitán se byl po ránu podívat na několik nemocných. Neuvěřitelné, co to s nimi udělalo během čtyřiadvaceti hodin! Zhroucení, apatičtí lidé s nepřirozeně skelným pohledem. Vlasy a vousy jim vypadávají v celých chuchvalcích, kůže se pokrývá ošklivými boláky. Podle lékaře naprostá ztráta životní energie, rozpad imunitního systému.
Příčinou je nepochybně to zatracené záření! A základna se k tomu nehodlá vyjadřovat. Co se tam děje? Už před pěti hodinami žádal guvernéra o schválení evakuace. Stanice potvrdila příjem žádosti a tím to skončilo. Žádná odpověď. V kosmu je ticho, hvězdy se třpytí chladně a lhostejně, Heraklovy sloupy trčí jako výstražné memento na hranici poznání...
Najednou zpozorněl: povšiml si vějíře trojúhelníkových objektů, které se jasně odrážely od zářícího mračného sloupořadí v pozadí. Některé se zdály být černé, jak se natočily ke stanici svojí zastíněnou stranou, jiné vrhaly při pohybu oslnivé záblesky.
"Zatraceně, co je tohle!" zavrčel kapitán. Že by další, dosud nezaregistrovaná forma přízraků? Rychle zmáčkl spínače indikátorů.
"Informace o objektech blokována na základě kódu 001.07/03!" oznámil indikátor kovově studeným hlasem.
Pak je to jasné, ušklíbl se kapitán. Agenti Šedé centrály vyrazili na lov. Měli by ale vědět, že jsou důležitější věci, než jejich pochybné intriky. Zkusíme je trochu vyburcovat!
A zmáčkl červené tlačítko, jímž se spouštěl nouzový signál SOS.
Ano, vyburcoval je. Ale trochu jinak, než si představoval.
"Kapitáne Gregu," ozvalo se z reproduktorů, "okamžitě vypněte poplachové zařízení, nebo budeme nuceni vás umlčet!"
"Krucinál!" neudržel se už kapitán a praštil pěstí do pultu. Zablikaly červené kontrolky a počítač ohlásil nebezpečný otřes neznámého původu.
"Krucinál!" zvýšil kapitán hlas, "táhněte všichni k čertu! Na co si to hrajete? Mně tady umírá padesát lidí!"
"Klid, kapitáne Gregu. Víme o tom, dostali jsme vaše hlášení. Jste napadeni psychotronickou zbraní, která byla vyvinuta v tajných laboratořích ganomedských povstalců. Platí pro vás přísný karanténní režim. Nikdo z vaší posádky nesmí až do odvolání opustit stanici. Vyvolalo by to zmatek, rozklad a paniku ve všech okruzích a zejména na Staré Zemi. Z téhož důvodu bylo zablokováno i vaše telekomunikační spojení s okolím."
"Ale jestli neopustíme ozářený prostor, je s námi konec!"
"Mám to chápat jako zbabělost před nepřítelem, kapitáne Gregu?"
Kapitán jen něco nesrozumitelného zavrčel.
Pozdě! Uvědomil si Sangren, když se před pilotní kabinou inspekčního disku objevila stanice u Heraklových sloupů. Kolem jejího mohutného trojitého prstence se zvolna vznášel roj malých černých trojúhelníčků. Jako včely dorážející na medvěda, napadlo ho a bezděky se tomu přirovnání pousmál. Opravdu výstižné: každá z těch včelek má nebezpečně ostré laserové žihadlo. Ale tam uvnitř kruhu je Lucie a tajemné bytosti z jiných dimenzí, bytosti, které se snaží navázat kontakt a netuší, že myšlení určité části lidstva se pohybuje po úplně jiných cestách, daleko od citu a moudrého pochopení.
Nebylo mu zcela jasné, proč Galaktická stráž obléhá stanici. Zřejmě se Šedá centrála obává úniku informací. Přerušené volání SOS, které před chvílí zachytil, ho však velice zneklidnilo.
Držel se v dlouhém stínu, který stanice vrhala, ozařována zpředu odleskem Heraklových sloupů. Stín byl v černém prostoru neviditelný a projevoval se jen na hmotných objektech, na něž dopadl. Sangren podle zkušenosti odhadl jeho hranice a snažil se v nich udržet. Pevně svíral páku ručního řízení a pohledem fixoval jednu z přistávacích plošin, která se právě při pomalé rotaci stanice blížila k zastíněnému místu. Chce to počkat... Neukvapit se... Vyrazit přesně, tak, aby se průsečíky drah střetly... Modlil se, aby vstupní koridor nebyl zablokován.
Dříve, než přijal nevděčnou funkci guvernéra, nalétal stovky makrosegmentů jako pilot záchranné služby a musel se velice často bleskurychle rozhodovat v krajně rizikových situacích. Najednou si opět připadal jak za starých dobrých časů, kdy po úmorné službě místo odpočinku studoval a snil o tom, že jednou bude velitelem velké výpravy za Heraklovy sloupy.
Vzdal se toho snu? Až donedávna si myslel, že ano, že jsou důležitější a naléhavější každodenní úkoly. Ale nápor přízraků rozbil svět kosmické rutiny a opět v jeho duši pootevřel vrátka touze pochopit nepochopitelné.
V poslední chvíli postřehl, že napravo od něj jakási nevelká hmota zakryla výhled ke vzdáleným hvězdám. Typický trojúhelník galaktického stíhače! Instinktivně strhl páku řízení a vrhl se šikmo pod něj. Vzápětí vyšlehl z vrcholu trojúhelníku rudý paprsek a jenom o vlas minul Sangrenův disk. Dotkl se přitom letmo antény a ta vybuchla gejzírem jisker jak ohňostroj.
Sangren zaťal zuby, sklopil disk na bok a propadl mezerou mezi dvěma stíhací, chvátajícími sem z protilehlých stran. Neodvážili se vystřelit, aby se navzájem nezasáhli, a než se stačili otočit a zorientovat, Sangren vyrazil kolmo vzhůru, přehoupl se přes mřížoví slunečních baterií a vyslal k uzávěru nouzový signál. Teprve pak si uvědomil, že přistávací dok je otevřený, vřítil se dovnitř a vrata za ním zapadla. Přetížení při téhle krkolomné operaci bylo tak prudké, že málem ztratil vědomí. Chvíli zhrouceně seděl v pilotním křesle a snažil se zahnat hukot v hlavě a mdlobnou závrať.
"Jak jste se, kapitáne Gregu, mohl opovážit otevřít dok!" zazněl z reproduktoru v centrálním dispečinku stanice vzteklý hlas, "za tohle půjdete před vojenský soud! Na bývalého guvernéra Sangrena je vypsán zatykač pro důvodné podezření ze spolupráce s ganomedskými povstalci. Jste povinen nám ho okamžitě vydat!"
"Tak si pro něj pojďte!" řekl kapitán výsměšně.
Bylo mu totiž jasné, že ani jeden z agentů Šedé centrály se neodváží vstoupit do oblasti nebezpečného záření.

4

Oba muži se setkali poblíž přechodové komory.
"Díky, příteli," řekl Sangren.
"Neděkujte, guvernére..."
"Nejsem už guvernér!"
"Neděkujte, guvernére," opakoval kapitán, jako by neslyšel, "dělám to ze zištných důvodů. Jste můj rukojmí. Chtějí vás dostat, protože si myslí, že o tom záření něco víte, že byste ho mohl zastavit. Jste pro ně cenná osoba. Možná vás chtějí nějakým mučením přinutit, abyste prozradil tajemství ganomedské zbraně. My jsme odsouzeni chcípnout v karanténě. Už nás odepsali, už nás škrtli na svých seznamech. Jenže teď se jim všechno zkomplikovalo. Vlezl jste do pasti. A já vás nevydám, leda..." vrhl po Sangrenovi zkoumavý pohled a protože postřehl, jak se guvernérův úsměv vytrácí, bylo mu jasné, že jeho protějšek pochopil. Rychle se odvrátil.
"Doufám, že k tomu nedojde," zamumlal a rázoval chodbou pryč,
"A co Lucie!" houkl Sangren.
"Psychoemitorka je ve třetí věži," odsekl kapitán a nezastavoval se. Už mizel za zákrutem chodby. "Čert aby se v ní vyznal! Nikdy jsem nerozuměl ženskejm a natož ženskejm kombinovanejm se strojema!"
První věc, která Sangrena překvapila při vstupu do věže, byl ostrý pach ozónu, jako by se kyslík rozkládal vlivem prudkých výbojů. Průzory byly zamžené, usazovala se na nich nějaká vlhkost. Ve zvláštním, nazelenale pableskujícím šeru zářily kontrolky přístrojů a připadaly mu jako červené, žluté a zelené hvězdy rozhozené v miniaturním vesmíru kruhové kabiny. Podivné tvary proplouvající napříč místností byly natolik průhledné, že světlo elektrických hvězdiček jimi bez odporu pronikalo: Sangren jen s obtížemi rozeznával obrysy neznámých chodeb a místností, prchavé přeludy věcí, které se chvěly, jako by kmitající fotony byly stlačovány neznámou silou a nuceny zachovávat určité tvarové struktury. Někdy to vypadalo jako člověk, jako celé skupinky lidí přecházejících sem tam a rozčileně gestikulujících.
Psychoemitorka chodila mezi nimi, nejreálnější ze všech stínů, vlasy se jí občas zaleskly rezavým ohněm, jak na ně padlo světlo kontrolek. Opět ho zasáhla její zvláštní krása, pocítil touhu a palčivou hořkost. Uniká mi, pomyslel si, pohlcuje ji jiný svět a já ji nedokážu zadržet!
Raději se sklonil k monitorům Centrálního Informátora, aby přišel na jiné myšlenky. Záznamy posledních dnů. Spousta postřehů o podivném světě kosmické lodi, která byla i se svou posádkou vyvržena z lůna nesmírně koncentrované, těžké a mrazivé hmoty a teď se rozpíná do prostoru, aby dosáhla Ráje. Zvláštní, velice zvláštní... Mytologie? Ale jak to, že oněm tvorům chybí jakýkoliv smysl pro realitu? I kontakt s námi je vyvádí z míry. Jsou jako děti ztracené v bludišti... Mýlil jsem se, uvědomil si Sangren, to není inteligence, která by okopírovala podobu nějaké naší dávné ztracené lodi, aby se nám přiblížila pomocí forem, které známe a navázala tak s námi kontakt... Ne, to jsou nešťastné oběti, které nechápou, co se s nimi stalo, které trpí podivnou ztrátou paměti... Ztráta paměti?
"Neodcházej!"
Nečekaný Luciin výkřik ho zasáhl jako rána bičem. Překvapeně zvedl hlavu. Její výraz ho vyděsil. Opírala se zády o stěnu, vyčerpaná a zhroucená, ve ztrhané tváři se leskly jen její obrovské oči. Vztahovala ruku do prázdna, jako by chtěla zachytit něco unikajícího.
Přiskočil k ní, sevřel jí ramena a prudce s ní zatřásl.
"Vzpamatuj se, Lucie!"
Začala se vzpírat, vztekle s ním zápasila. "Nech mě," vyrážela přerývaně, "nech mě, pusť... Rozbil jsi obraz, pokazil jsi ho svojí přítomností... Proč jsi přišel, Sangrene? Žárlíš? Zmiz odtud! Vypadni!"
"Uklidni se, prosím tě... Dýchej, zhluboka dýchej..." Násilím ji odvlekl do středu místnosti a podržel jí prsty na kontaktech energetického dobíječe.
Útlým ženským tělem zaškubala řada křečovitých záchvěvů. Konečně povolilo a zhroutilo se mu do náruče.
Chvíli ji držel, tiskl ji k sobě, vzrušen zvláštní vůní a praskotem drobných namodralých jiskřiček v jejích vlasech. Pak ji s povzdechem velice něžně spustil do křesla.
Zvedla k němu nemrkající oči a pokusila se o chabý úsměv.
"Promiň, Sangrene," řekla tiše, "je to silnější než já. Vtahuje mě to. Mám obavy z dezintegrace své osobnosti. Je to zvláštní, velice zvláštní... Starodávný kosmonaut, mladý, mladší než já, blonďatý... Nezná své jméno... Seznam jejich jmen je uveden v Posvátné knize, jenže oni netuší, které z nich ke komu patří... ale to prý se všechno srovná po Velké přeměně... tak mu prozatím říkám Michael... on je smutný z toho, že jsem ho kdysi milovala, ale teď se mu odcizuji, jsem čím dál chladnější a nehmotnější, ztrácím se mu... A já mám přitom přímo opačný pocit... jako by ve mně narůstala touha, jako bych mu byla každým dnem blíž a blíž, jako bych měla jistotu, že přijde chvíle, kdy se ho dotknu právě tak jako teď tebe, Sangrene, a pak..."
Znejistěla a uhnula pohledem. "Pak všechno skončí."
Strnule na ni zíral. Mlhou zoufalství a jakéhosi nostalgického smutku k němu náhle dolehl záblesk poznání. V duchu spatřil dva časové vektory směřující proti sobě z protilehlých stran. Oba procházejí stejnými body definujícími událost v čase a prostoru: jenže jejich pořadí je pro každý ze subjektů opačné. Budoucnost jednoho je minulostí druhého!
"Ale ovšem, máš pravdu!" zvolala Lucie. Nemusel říct ani slovo, protože soustředěně sledovala jeho myšlenky.
"Zastavila jsi na chvíli čas," usmál se nakysle Sangren, "a to tím, že jsi toho svého Michaela připoutala k sobě. Fotonové obrazy, vysílané pulsarem, se hromadí v prostoru stanice, koncentrují se tu, síla záření je taková, že rozbíjí biologické hodiny v tělech posádky a každému, kdo tu pobývá, hrozí smrtelným kolapsem..."
Lucie proti všem zvyklostem křečovitě zavřela oči.
"Nezvládla jsem to... je to moje vina..." zašeptala chvějícími se rty, "pokusím se všechno napravit... přemoct to v sobě..."
"Neukvapuj se," zarazil ji, "možná... možná, že je to tak dobře. Záření směřuje ke Staré Zemi, směřuje do bodu, v němž se chce zhmotnit na jejím povrchu... ale ten protiklad časů se mi nelíbí. Kontakt by mohl dopadnout špatně... Možná má Šedá centrála pravdu.
Není to sice zbraň, ale přesto je to pro lidstvo smrtelně nebezpečné. Musíme poznat podstatu jevu, musíme ho poznat co nejdřív, dřív, než i nás rozloží... a najít řešení... musíme... snaž se spatřit jejich Posvátnou knihu, nahlédnout do ní..."
Stiskla mu prsty a unaveně se usmála. "Ano, půjdu. Všechno nahraji na informační tyčinku... Sbohem, Sangrene. A odpusť mi..."

5

Musel se uklidnit: dlouho chodil po spojovacích chodbách sem a tam, bez cíle a beze smyslu. Muži z posádky, kteří ho náhodou míjeli, se mu vyhýbali uctivým obloukem a vrhali po něm nejisté pohledy. Něco tak vzrušujícího, fantastického, absurdního a přesto logického opravdu neočekával. V kapse měl poslední informační tyčinku od Lucie-B38. Ano, pronikla k Posvátné knize. Musela obelstít ostražitost plešatého muže, strážce knihy a jakéhosi ideologa, který sám sebe pasoval na vykladače budoucnosti... Budoucnosti, ve které kdysi byl významným vědcem... Budoucnosti, která se odehrála před čtyřmi sty lety! Posvátná prorocká kniha nesla na titulní desce dost prozaický název PALUBNÍ DENÍK. Je to sen, říkal si v duchu Sangren, tísnivý sen, ze kterého se náhle probudím!
Ale neprobudil se. Jakmile měl pocit, že jeho tep je opět v obvyklých mezích, zamířil na velitelské stanoviště - a sen pokračoval. Za dispečerským stolem zastihl kapitána Grega: nevyspalého, neoholeného, se zarudlýma očima. Kapitán s pevně semknutými rty zíral k průzorům, za nimiž se majestátně tyčily hnědostříbřité Heraklovy sloupy. Jejich boky se nadouvaly výběžky a boulemi, jako pučící jarní větve, chystající se právě rozkvést. V popředí rušily dojem skupiny černých trojúhelníků. Sangrenovi připadalo, že je tam někdo škodolibý namaloval tuší.
"Požádejte o spojení s Šedou centrálou, kapitáne," řekl Sangren, "mám pro ně závažnou informaci."
Kapitán užasle pozdvihl obočí, ale neřekl nic a vyťukal na klávesnici volací kód.
"Tady Sangren, slyšíte mě?"
Z reproduktorů se ozval škodolibý hlas: "Jste v úzkých, Sangrene? Hodláte se vzdát? Naše podmínky jsou následující..."
"Okamžik," přerušil ho Sangren. "Podařilo se mi s pomocí psychoemitorky odhalit podstatu jevu. To, co vám teď říkám, neslyšíte jen vy. Je to zanášeno do Informačních Center na všech okruzích, včetně pozemského v sídle Ústřední vědecké rady, ale také do veřejného telekomunikačního okruhu..."
"Blufujete, Sangrene! Spojení jsme vám blokovali!"
"Mám tajný kód 0.555, instalovaný ve cvočku na levém rukávu kombinézy."
"Ty svině!"
"I vaše výroky budou na záznamu," usmál se Sangren pobaveně, "a lidstvo si udělá svůj názor na intelektuální úroveň Šedé centrály!" Pominul zuřivé zavrčení v reproduktorech a pokračoval. "Přízraky nejsou žádnou zbraní namířenou proti obyvatelstvu Země, nejsou však ani pokusem mimozemšťanů o kontakt, jak jsem se zprvu domníval. Mýlil jsem se. Jsou to naši předkové, členové první výpravy, která se před čtyřmi sty lety pokusila proniknout za Heraklovy sloupy. Vlastně ten výraz je nepřesný: je to jejich kompletní projekce. Výprava opravdu skončila tragicky, ale tragédie oněch nebohých průkopníků má ještě jedno patro... další rozměr... Heraklovy sloupy jsou zárodečná hmota vesmíru, oblast, kde se tvoří nejen hvězdy, ale i kosmologické a termodynamické zákony, kde se rodí čas. Je to místo, kde se vesmír při svém rozpínání v kruhovém prostoru opět setkává na opačné straně, kolaps přechází v třesk zrození a cyklus se opakuje se záporným znaménkem. Je to hranice, kterou nikdy nemůžeme překročit. Před čtyřmi sty lety tam vstoupila průzkumná loď. Byla vtažena a v jediném, naprosto nevyčíslitelném zlomku vteřiny sežehnuta, proměněna ve fotonový shluk a vyzářena. Proces byl tak rychlý, že fotony si podržely prostorové uspořádání, odpovídající původním hmotným strukturám. Celý obraz byl pak energií pulsaru Gama 7 vržen zpět, jako by se odrazil od obřího zrcadla. Vrací se s opačným znaménkem, od smrti k zrození. Čas se pro posádku převrátil, vzpomínají si jen na to, co bude, zatímco minulost je pro ně budoucností. Záznamy o původní cestě považují za proroctví o návratu k mýtickému ráji Země. Jenže ten návrat je jim odepřen. Dopadl by tragicky pro obě strany. Jakmile by se dosud řídké pole jejich obrazu zhmotnilo v jediném bodu někde na Zemi, bylo by to vlastně setkání dvou vesmírů s opačným znaménkem, setkání hmoty a antihmoty. Došlo by ke strašlivé reakci, která by rozmetala Zemi! Takže něco mnohem horšího, než vaše obávaná psychotronická zbraň!"
Šedá centrála nereagovala. Vládlo tam užaslé ticho.
Kapitán si jen zhluboka povzdechl.
"Nalezl jsem možnost, jak postup vyzářené lodi zadržet. Už teď to vypadá, jako by byly jednotlivé vlny záření zachycovány stanicí. Za již nic neproniká. Můžete si to změřit, jestli mi nevěříte. Čas se pozastavil a přízraky jsou stále hmotnější. Myslím, že už vím, jak urychlit proces zhmotnění a zabránit, aby k němu došlo na Zemi. Provedu to zde, v prostoru stanice. Žádám jen o jedno. Pošlete evakuační loď pro posádku. Jejich nemoc je pouhé rozladění organismu po styku s protikladnou energií a předpokládám, že v normálních podmínkách se vše brzy vrátí k normálu. Nemá tedy smysl, abyste je tu dál zadržovali a vystavovali je stále rostoucímu nebezpečí. I vy byste se měli ve vlastním zájmu vzdálit nejméně na tisícinásobek průměru stanice."
"Na tohle jsem čekal!" zvolal agent vítězně. "Mám tě prokouklého, Sangrene! Už neudělám stejnou chybu jako na Numeronu, když jsem se nechal zaujmout tvými teoriemi a neprozřetelně tě pustil ke klávesnici počítače! Netěš se, neutečeš. Nehneme se odtud a budeme ti koukat na prsty!"
"Jak myslíte," ušklíbl se Sangren. "Žádám jen evakuační loď pro kapitána a jeho lidi."
"Můžou ji mít. Ale pamatuj si - kdybys nás chtěl podrazit, tak ani oni daleko neutečou! Je to jasný?"
"Je to jasný," pokývl Sangren. Vypnul záznam a usmál se na Grega. "Chystejte se na stěhování, kapitáne."

6

Ticho... Studený lesk hvězd, sametově světélkující povrch monolitů vyznačujících hranice světa a před nimi číhající letka černých supů. Jsem hráč s osudem a časem. Mám na to právo? Zničím dávné hrdiny i s jejich snem o cestě k Rajské planetě. Nikdy nepochopí, že tam už byli, že právě odtamtud odešli. Stará Země pro ně leží za Heraklovými sloupy. Také já jsem žil těmi sny, po všechna léta pilotní dřiny. I úřad guvernéra jsem bral jako stupínek k nejvyššímu cíli - k daleké objevitelské cestě. Koho by napadlo, že cesta vede do míst, odkud jsme vyšli, k návratu do jediného bodu! Ano, všechno je jinak. Vždycky je všechno úplně jinak.
Zamyšleně se díval, jak se bachratá nákladní loď s posádkou stanice zmenšuje, jak se ztrácí na pozadí hlubiny poseté hvězdami.
S povzdechem se odtrhl od průzoru. Věděl, že nesmí dál váhat. Vnitřní prostor stanice byl přeplněn poloprůhlednými objekty, ztěžujícími orientaci. Lucie-B38 zatínala prsty do zdířek dobíječe, vzpírala se, jakoby s ní cloumal divoký vítr. Přirovnání nebylo daleko od pravdy: Sangren věděl, že psychoemitorka z posledních sil vzdoruje přívalu, který touží zmocnit se jejího duchovního energetického potenciálu a v objetí fotonových polí ho vzít s sebou na dalekou sebezáhubnou cestu ke Staré Zemi.
Podíval se na ni s lítostí.
"Konec trápení, Lucie," řekl, "jsme u cíle!"
 	Pomocí kódu odjistil bezpečnostní blokování, otevřel ochranné kryty a zkratoval do indukčního okruhu póly generátoru, zajišťujícího umělou gravitaci.
Zaslechl ještě jekot poplašných sirén, ale pak vše zaniklo v sršivém praskotu fialových blesků, vystřelujících ze všech stran. Hrany okolních předmětů vzplály oranžovým svitem. Jakási síla mrštila Sangrenem proti stěně, ale nenarazil na ni, stěna už nebyla a on v krutých bolestech padal do prázdna...
Dvě opačně nabitá energetická pole na sebe narazila a zhroutila se. Sily se navzájem vyrušily. Nastal čas nula.
Lucie-B38 sebou škubla. Pocit závrati a nekonečného pádu byl přímo nesnesitelný. Hmátla před sebe ve snaze něčeho se zachytit. Dotkla se lidské ruky, ucítila teplo vyzařující z prstů... Celým tělem náhle vnímala obraz: vnitřek té starodávné kosmické lodi... Kontakt nejvyššího stupně! Jsem uvnitř! Jsem uvnitř! Cítím studený dotek podlahy, mohla bych po ní kráčet, kdybych nebyla těžká, tak nesmírně těžká... Blonďatý mladík v pracovní kombinéze se nad ní sklonil, přitáhl ji k sobě, pevně ji objal. "Líbíš se mi," usmál se, "jak se jmenuješ?"
"Lucie," odpověděla,	
Tak proto znal mé jméno, pomyslela si vzápětí, sama jsem mu ho řekla!
Ovanul je spalující dech mrazu. Sevřel ji v náruči, aby ji zahřál. Už nemohli mluvit, i na pouhé otevření úst by spotřebovali všechny zbývající síly. Povšimla si, že prostor kolem nich zamrzá jak okno za zimních dnů, zahušťuje se krystalickými tvary, které se vzápětí bortí a znovu přestavují, jsou menší a menší...
Byla si vědoma, že jim byl dopřán pouhý zlomek vteřiny, v níž se jejich časové vektory proťaly, kdy její svět byl rozprášen a ten jeho se zhmotnil. Ale už je to minulost. Nebo budoucnost? Dávný kosmonaut a psychoemitorka se prostoupili, jejich energetické struktury se smísily v podivném svatebním aktu a spolu s bývalou hmotou výzkumné stanice i kosmické lodi, spolu s minulostí i budoucností se stáhly do jediného bodu...
Záblesk, který zaregistrovaly snímače na evakuační lodi kapitána Grega, předčil intenzitou a jasem všechny hvězdy. Kapitán si nechal výseč kosmického prostoru před vzdálenými obrysy Heraklových sloupů přiblížit a zvětšit na velkou obrazovku. Ohromeně zíral na neobvyklý jev. V místech, kde se ještě nedávno vznášel prstenec stanice, se teď otáčel zužující se světelný vír, jehož ramena se vtahovala do černého středu, do bezedné temné prázdnoty. A povšiml si trojúhelníčků bojových stíhaček, které se marně snažily uniknout z dosahu hroutícího se času, byly pozadu nasávány a strhávány dolů, aby vzápětí navždy mizely v singulatuře, pod horizontem událostí.
"Asi teď moc litujou, že mu chtěli zblízka koukat na prsty," ušklíbl se kapitán, zanesl do hvězdných map novou černou díru a pak se zamyslel nad tím, jestli bude lépe požádat o zásoby potravin a léčiv pro padesát mužů ve Čtvrtém nebo až ve Třetím okruhu Galaktického sdružení.
ilustroval Alois Křesala