Rudá sfinga
Alexandre Dumas
PŘEDMLUVA
Paříž 1865. Rodí se všechny možné druhy novin – okénka do světa, o nichž sní spisovatelé hledající čtenáře – a jedny po druhých zanikají, většinou upadnou do zapomnění dříve, než se stačí na trhu zabydlet. Jenom některé, jimž se podařilo přilákat největší pisatele doby, získávají přízeň předplatitelů a žijí aspoň tak dlouho, jak dlouho trvá prestižní spolupráce. Tuhle pravdu pochopil spisovatel a známý novinář Jules Noriac a přesvědčil Alexandra Dumase, aby napsal pro deník, který právě vypustil do světa pod jménem Les Nouvelles, rozsáhlý, dosud nevydaný román rozsahu a stylu Tří mušketýrů.
„Jde mi o historický román, něco takového, co umíte napsat jen vy,“ navrhl Dumasovi Noriac. To stačilo, aby rozdmýchal v Dumasově duši vášeň, která už čtyři desetiletí dávala jeho dílu jiskru: totiž vyprávět o minulosti. Pokušení je pro Dumase příliš veliké. Smlouva je podepsána skoro okamžitě.
Les Nouvelles spatří světlo světa 21. září 1865 a od 7. října (číslo 17) redakce uveřejňuje oznámení, že se v novinách co nejdříve objeví první kapitola Hraběte de Moret. Upozornění se v deníku vyskytne ještě několikrát a vždycky na předním místě na důkaz toho, jak si redakce váží spolupráce s tak slavným spisovatelem.
Mezitím Dumas napíše Julesu Noriakovi a vyloží mu, co ho vedlo k výběru tématu. Není jeho zvykem, jak píše, „dopředu oznamovat, o čem budou jeho romány“, ale protentokrát učiní výjimku, protože věří ve správnost svého výběru a v jeho užitečnost. Bez otálení se pouští do práce. První kapitola románu vyjde 17. října 1865 v čísle 27 deníku Les Nouvelles.
Přesto se přímo vnucuje jedna otázka: přitahoval Dumase skutečně krátký a upřímně řečeno ne příliš zajímavý život Antoina de Bourbon, hraběte de Moret, uznaného levobočka Jindřicha IV., nebo si záměrně vybral nevýznamnou osobu, aby měl záminku po libosti brouzdat epochou, která mu byla nade všechno drahá – tedy dobou Ludvíka XIII.? Toto údobí francouzských dějin Dumase přitahovalo a fascinovalo a na sklonku života měl patrně potřebu se k němu ještě jednou vrátit a zhodnotit ho znovu již odlišným pohledem a vytáhnout z něj všechny události vhodné pro román.
Čtenáře Dumasova díla určitě napadne, že se autor tímto románem jaksi vrací domů celý šťastný, že se znovu shledává s důvěrně známými osobami, skutečnými či vymyšlenými, které dlouho čekaly na to, až je opět zapojí do hry, až je oživí svým perem a spolu s nimi i bouřlivé představení této velké doby. Cítí se v této době a mezi svými postavami dobře – vychází skvěle s králi a královnami, s askety a zhýralci, libuje si v samém temném centru komplotů. A postavy? Ty se zase cítí jako doma v Dumasově představivosti. Zmnožuje je podle své momentální chuti, pečuje o ně, každé přidělí roli, nechá je přecházet z knihy do knihy, aby lépe uplatnil kontinuitu svého záměru. V jejich společnosti je občas posměváčkem – sám to o sobě říká a lituje, že to slovo už se téměř nepoužívá –, někdy je ale zasmušilý, neboť vždycky přizpůsobuje své pero požadavkům jejich osudů.
Želbohu se už několikrát objevilo povrchní a nespravedlivé tvrzení, že se Dumas ztrácí ve svém vyprávění jako v bludišti, které si sám zbudoval. Povrchní proto, že úplně pomíjí váhu odboček, které Dumas činí coby historik; nespravedlivé proto, že autorův zdánlivý nepořádek v textu je pouze jedním z výrazů jeho bohaté představivosti a schopnosti se vyjadřovat, a my s ním tak můžeme sdílet svobodu, s níž pracuje.
Inspiruje se občas, hlavně když chce dodat svému vyprávění kolorit (nebo trochu pikanterie), Historkami Tallemanta des Réaux, jejichž dokumentární hodnota už byla konečně uznána? Odvolává se i na práce jiných memoáristů, aby popsal nějaký čin nebo skutek? Mnozí mu to vyčítají. Zbytečně. Stačí totiž položit si dvě otázky – kdo ještě dnes čte Tallemanta des Réaux a kdo dnes nečte Alexandra Dumase – a je jasno. Jen klidně přiznejme Dumasovi vznešenou roli zprostředkovatele informací, které by jinak upadly v zapomnění. Ostatně takový způsob práce je pro každého historika zcela běžný a Dumas ho ovládá mistrně. Čtenář má u něj od první do poslední stránky dojem, že čte dobovou kroniku, nikoli výplod autorovy představivosti.
Dumas nenapsal tento román proto, „aby si jej lidé vystavili mezi almanachem a rodinným albem na stolek v salonu, kde si v něm budou listovat návštěvy a obdivovat ilustrace“. Když napíše: „Naší ctižádostí je, aby se naše knihy staly ne-li za našeho života, tedy aspoň po naší smrti součástí knihoven,“ jednoduše tím naznačuje svým současníkům nebo aspoň potomkům, že v něm mají hledat skutečného dějepisce.
Hrabě de Moret začíná přesně tam, kde končí peripetie Tří mušketýrů: tedy na konci obléhání La Rochelle. Ale chronologická kontinuita ani v nejmenším neznamená kontinuitu dějovou. Dumas upozorňuje Julese Noriaka, že tu vůbec nejde o mušketýry. Více než dobrodružné akce ho tentokrát zajímají charaktery postav, mechanismy politiky a historie. Hrabě de Moret však není román bez kořenů. Několik měsíců předtím, než ho Dumas začal psát, vydal svého Jindřicha IV., jehož poslední kapitola popisuje zavraždění krále a muka Ravaillakovy popravy, ale nechá vznášet se ve vzduchu pochybnosti o totožnosti strůjců vraždy. Označí je až na stránkách Hraběte de Moret, který se tak stává logickým pokračováním Jindřicha IV.
Od začátku do konce se hrabě de Moret samozřejmě epizodicky v románu vyskytuje – a Dumas ho představuje jako dokonalého rytíře, který odmítá učinit cokoli, čím by mohl uškodit svému nevlastnímu bratrovi Ludvíku XIII. Skutečnost je ale úplně jiná: mladý hrabě se přidal ke vzpouře Gastona Orleánského, a tak se dopustil zločinu urážky majestátu. Jeho osoba zůstává v románu jaksi ve stínu. Hrabě slouží autorovi jako záminka, jak se vrátit do doby, a hlavně k muži, jehož se někteří obávali, jiní ho nenáviděli a mnozí tajně obdivovali, k muži, který svou dobu natolik mentoroval a ovlivňoval, že z ní nakonec udělal svoji epochu. Tím mužem je kardinál de Richelieu. To on je bezesporu hlavní osobou románu, on mu vévodí stejně jako herec, který naprosto ovládne jeviště, byť není jeho jméno uvedeno na plakátu největšími písmeny.
Dumas Richelieua obdivuje a váží si u něj génia moci, který je vlastní velkým státníkům. Když napíše: „Zájmy kardinála de Richelieu byly vždycky totožné se zájmy Francie,“ je jasné, že ho především fascinuje oddanost, s níž kardinál pracoval na velikosti Francie. Dumas, sám v skrytu duše rovněž hluboce oddán Francii, vkládá zpětně do Richelieua svoji absolutní politickou důvěru. Zcela jistě by ho rád viděl jako jediného kapitána na palubě plavidla své doby, a z toho důvodu ho Richelieuovi nepřátelé a odpůrci dráždí. Možná by se mu líbilo, kdyby byl velký kardinál nesmrtelný, to by byla záruka stálého rozmachu Francie. Obdiv ke kardinálovi se táhne jako nitka stránkami, které mu zasvětil, a právě díky tomu jsou tyto stránky pozoruhodné.
Jakou šanci mohl mít tváří v tvář takové osobnosti pod Dumasovým perem hrabě de Moret? Souboj mezi velkým mužem, který tvoří historii, a mladým nestálým mužem, jenž je jejím subjektem, je naprosto nerovný. Hrabě de Moret prohrává, Dumas se vzdaluje od ohlášené hlavní osoby a román pokračuje a končí ve znamení kardinála de Richelieu. Není pochyb o tom, že Dumas si tuto cestu vybral záměrně, a svou hloubkou vidění a spravedlivým oceněním mu za to můžeme být jenom vděční.
Osud tohoto díla je i jinak velmi zvláštní. Bylo otištěno jako román na pokračování v deníku Les Nouvelles (1865-1866) a až sedmdesát šest let po autorově smrti vyšlo v knižní podobě, ale v nekompletní verzi.
V roce 1945 se v Paříži náhodou najde část rukopisu Hraběte de Moret, rukopisu, který pravděpodobně Dumas daroval svému příteli Dimitriji Pavloviči Naryškinovi, ruskému knížeti, který spisovatele přijal a hostil na svém panství a jemuž je také román dedikován. V roce 1946 vydá nakladatelství Éditions Universelles tento nekompletní text, který obsahuje jenom tři ze čtyř částí, jež napsal Dumas a uveřejňoval v Les Nouvelles. Nakladatel k tomu napíše: „Rukopis se našel v podobě svazku modrých, slušně zachovalých listů, každá část byla stránkována zvlášť. První obsahuje 117 listů, druhá 120, třetí 166, pokud se zastavíme u kapitoly XIX, ve skutečnosti ale 171.“ Určitě šlo o omyl, věta měla znít: „… pokud se zastavíme u kapitoly XX, a ve skutečnosti 171“, neboť poté, co Dumas napsal poznámku označující konec třetí části skládající se původně z 20 kapitol, připsal ještě kapitolu XXI.
Dumasovi životopisci a vykladači jeho díla se zřídkakdy a jen skrblicky zmiňují o tomto textu, neboť jej považují za „nedokončený román“. Tento názor, předávaný od znalce ke znalci, však vůbec nic neospravedlňuje a je na čase ho vyvrátit.
Zaprvé je tady poznámka redakce Les Nouvelles z 18. března 1866: „Hrabě de Moret od Alexandra Duma-se se blíží ke konci.“ A skutečně o pět pokračování dál, tedy 23. března 1866, už za autorovým podpisem není zmínka Pokračování v příštím čísle. Spisovatel neodešel od nedokončeného textu, to se mu příliš nepodobá, ale udělal za ním tečku.
Ostatně pokud si všímáme literární konstrukce, konec Hraběte Moreta se nijak neliší třeba od konce Tří mušketýrů: Dumas dosáhne svého cíle, vypoví svůj příběh a řekne, co zamýšlel. Předkládá čtenářům strhující román o době plné uchvacujících událostí. Oslavuje Richelieua. Rehabilituje Ludvíka XIII. poté, co ho označil za bezkrevného a mdlého. Rozvine před našima očima několik osudů, což je posláním románu a ospravedlňuje samu jeho existenci. Poslední strana tedy neznamená nedokončenost, jenom pootevřené dveře, za nimiž může následovat případné pokračování. Autor má možnost zkrátka na tuto knihu navázat knihou další.
Ve srovnání s časem, vyměřeným každému z nás k pobytu na této zemi, je historie nekonečná a drobná rozuzlení, která v tak velkém počtu na sebe kupí, nejsou nikdy definitivní, neboť čas může stále upravovat jejich dopad a dokonce i jejich smysl. Dumas si vybral v té nekonečné linii dějin výchozí a cílový bod a potom popsal, co viděl mezi těmito dvěma body. Učinil to proto, že mu tento fragment dějin připadal vrcholně zajímavý a zaznamenáníhodný. „Událost, o níž teď budeme vyprávět, tvoří spolu s obléháním La Rochelle, o kterém jsme již psali v naší knize Tři mušketýři, vrcholnou a slavnou kapitolu vlády Ludvíka XIII.“ (Hrabě de Moret [Rudá sfinga], IV. část, kapitola XI).
Dodejme ještě, že neexistuje žádné literární pravidlo, které by stanovovalo, kdy a jakým způsobem se má ukončit román. Jinak by mnohá slavná díla, hlavně současná, musela být považována za nedokončená.
A ještě slůvko k názvu románu. Dumasův název Hrabě de Moret zmizel již při prvním knižním vydání v roce 1946. Tehdejší vydavatel rozumně usoudil, že způsobu, jakým autor zachází s postavami románu, bude lépe odpovídat název Rudá sfinga. Tuto přezdívku dal Michelet kardinálu de Richelieu a rovněž je to titul kapitoly XI první části románu. Rozhodli jsme se převzít tento název s přesvědčením, že se nedopouštíme žádné zrady na autorovi.
Jak jinak skončit tento krátký úvod než přáním, aby stín velkého Dumase držel ochrannou ruku nad celým podnikem a pomohl otevřít knize cestu ke čtenářům. Po tak dlouhém exilu by to bylo jen spravedlivé!
Radu Portocala
DOPIS ALEXANDRA DUMASE JULESU NORIAKOVI
Milý řediteli, dovolte mi, abych vám připomněl přísloví, které praví:
Když chcete mít dobře udělanou práci, musíte si ji udělat sám.
Ačkoli není mým zvykem dopředu hlásat, o čem bude můj román, prosím vás tentokrát, abyste rezervoval jeden svůj příští sloupek krátké analýze románu, který vyjde ve vašem deníku pod názvem Hrabě de Moret.
Dvěma slovy tedy k tomu, co zamýšlím:
Vláda Ludvíka XIII. a jeho ministra kardinála de Richelieu představuje jednu z nejzajímavějších epoch z hlediska historického, malebného i sociálního: je to perioda po Buckinghamově zavraždění a smrti nikoli pana Anne de Montmorency, který byl zabit pětasedmdesát let poté v bitvě u Saint-Denis Robertem Stuartem, ale smrti Jindřicha II. de Montmorency, sťatého v Toulouse v roce 1632.
HISTORICKY jde o velký boj, který svádí Richelieu s dvěma královnami, Marií Medicejskou a Annou Rakouskou, tedy o boj Francie, jež nechce být ani španělskou ani rakouskou, proti císaři Ferdinandu II. a králi Filipu III.
Záminkou k válce je dědictví Mantovy a Montferratu.
Hlavními epizodami této války je bitva u Suského průsmyku a obléhání Casale.
Postava, jež se objevuje na druhé straně hor, aby bránila v průchodu francouzského vojska, je hrbatý savojský vévoda Karel Emanuel, ctižádostivý panovník, jehož slovu se nikdy nedalo věřit a který nedokázal celých čtyřicet let navzdory rodinným vazbám žít s Francií v míru, ale ani s ní nebyl schopen stále válčit.
MALEBNOST románu spočívá v objevení a opětovném zmizení levobočka Jindřicha IV. hraběte de Moret, mladého, krásného, odvážného, elegantního, duchaplného, který stejně jako všichni princové té doby nedoceňoval Richelieuova génia a domníval se, že slouží Ludvíku XIII., – o Francii se ještě v té době nemluvilo, to Richelieu pracuje na jednotě monarchie, aby mohl Ludvík XIV. o půlstoletí později prohlašovat Stát jsem já! –, tak tedy že slouží svému bratrovi Ludvíku XIII., přičemž se přidá na stranu svého druhého bratra Gastona a své švagrové Anny Rakouské. Marie Medicejská mu odpustí jeho nelegitimní původ, jen když to poslouží jejím pomstychtivým plánům a zájmům jejího milovaného syna vévody Orleánského.
Co se stane s hrabětem Moretem po bitvě u Castelnaudary? Nikdo neví.*) Avšak historická postava, která zmizí tak, že historici nedokáží říct, co se s ní stalo, se nezbytně stává vlastnictvím romanopisce. A tak bude mít hrabě de Moret, a za historiky se na to sám zlobím, takovou budoucnost, jakou se mi zlíbí mu přisoudit.
SPOLEČENSKÁ STRÁNKA: zmiňujeme se o utváření našeho ducha, našeho jazyka, naší literatury, tedy jazyka, ducha, literatury, které vyneslo francouzský národ do čela všech národů.
Právě v té době, kdy pod záštitou kardinála de Riche-lieu, tedy nejen jednoho z největších ministrů, ale rovněž jednoho z největších mužů, kteří kdy existovali, se objeví Rotrou a Corneille, tito dva obři, kteří nejprve otevřeli dveře moderního divadla a potom je střežili, aby jimi
*) Osud hraběte Moreta musel silně dráždit Alexandra Dumase a je dost nepravděpodobné, že by ho spisovatel neznal. V roce 1632 se Antoine de Bourbon, hrabě de Moret (narozený 9. května 1607), přidá po boku Jindřicha II. de Montmorency ke vzpouře, kterou zorganizuje jeho nevlastní bratr Gaston Orleánský proti Ludvíku XIII. a kardinálu de Richelieu. Byl obviněný z urážky majestátu a padl v bitvě u Castelnaudary 1. září 1632, díky čemuž se vyhnul osudu Montmorencyho, který byl sťat 30. října 1632. Připomeňme ještě, že Dumas vydal roku 1850 kratičké vyprávění formou dopisu Holubice, v němž popisuje lásku hraběte de Moret a Isabelle de Lautrec po bitvě u Castelnaudary.
v tomtéž století mohli projít Racine a Moliere a ve století následujícím Voltaire, Crébillon a Beaumarchais a po nich všichni slavní dramatici naší epochy.
To v této době se zakládá Akademie, tedy instituce zasvěcená podpoře literatury, kde jsou literáti korunováni, a která začne tím, že zcenzuruje Cida, a nakonec zapudí Balzaka.
To v této době se rodí vliv ženy v samém srdci státu, a je to ve strojeném, avšak elegantním a aristokratickém paláci markýzy de Rambouillet, kde vystupuje markýza sama, potom její dcera, krásná Julie d’Angennes, princezna de Condé, slečna de Scudéry, slečna Pauletová, Marion de Lorme; vliv žen pokračuje za Ludvíka XIV., kdy se proslavila jména jako Ninon de l’Enclos, madam de Sévigné, madam de Montespan, madam de Lafayette, madam de Maintenon; za Ludvíka XV. to potom byly madam d’Épinay, madam de Tencin, madam du Deffant, madam de Chateauroux, madam de Pompadour, madam Du Barry; za Ludvíka XVI. a za revoluce madam de Staël, madam de Condorcet, madam Rolandová, madam Tallienová, madam Beauharnaisová; za císařství a restaurace až do dnešních dnů pak královna Hortenzie, madam Récamierová, madam de Montolieu, madam de Souza, madam Du Cayla, madam de Girardin a pak ta poslední, nejslavnější ze všech, které jsme jmenovali, George Sandová.
Veškeré toto bohatství mě tolik lákalo, že se ze mě stal literární gambusino, tedy hledač zlata.
Ale o MUŠKETÝRECH – dovolte mi, milý řediteli, abych se s tím čtenářské veřejnosti svěřil – o mušketýrech v tomto románu není ani zmínka. D’Artagnan, Athos, Porthos a Aramis mají za sebou tak skvělou kariéru, o níž se jejich literárnímu otci ani nesnilo, a teď spí v hrobě. Vytáhnout je odtamtud by znamenalo nepřivolat zpět živé li-di, ale přízraky.
Zbývá mi už teď požádat své čtenáře – či spíše vaše čtenáře –, aby měli s tímto románem, jedním z posledních, co kdy patrně napíšu, stejnou shovívavost, s níž přijali jeho starší bratry.
Ať tedy jde Hrabě de Moret stejnou cestou a na stejné místo, kam se odebrali Královna Margot, Paní z Monsoreau, Pětačtyřicet, Balsamo, Královnin náhrdelník, Hraběnka de Charny, Rytíř de Maison-Rouge, San Felice, tedy pokud bude mít stejný temperament a stejně dobré nohy jako oni. Pokud ne, pak ať se zastaví na cestě a pokorně si zahalí tvář mnišskou kapucí.
HABENT SUA FATA LIBELLI.*)
Alexandre DUMAS
8. října 1865
*)
Knihy mají své osudy.
PRAMENY, KTERÉ POUŽIL ALEXANDRE DUMAS
Théodore Agrippa d’Aubigné, Mémoires / Paměti François de Bassompierre, Mémoires / Paměti Antoine Baudeau de Somaize, Le grand dictionnaire des Précieuses / Velký slovník preciozek François Le Métel de Boisrobert, Lettres / Listy Gabriel Daniel, Histoire de France / Francouzské dějiny Pierre de L’Estoile, Journal du regne de Henry IV, Roi de France et de Navarre / Deník vlády Jindřicha IV., krále francouzského a navarrského Pere Jean Grillot, Lyon affligé de contagion / Lyon postižený nákazou Jean Héroard, Journal / Deník Jules Michelet, Histoire de France / Francouzské dějiny Armand du Plessis, cardinal de Richelieu, Mémoires / Paměti Maximilien de Béthune, duc de Sully, Mémoires / Paměti Gédéon Tallemant des Réaux, Historiettes / Povídačky
Můj drahý Naryškine, dovolte prosím, abych vám věnoval svůj román
Hrabě de Moret jako vzpomínku na královské pohostinství, jež jste mi v Rusku poskytl.
Ex imo corde,*)
DUMAS
10. října 1865
Panu Dimitriji Pavloviči Naryškinovi
*)
Z upřímného srdce
PRVNÍ ČÁST
I
KRČMA U OBARVENÉHO VOUSU
Cestovatel, který na cestě za obchodem nebo jen tak pro radost přijel koncem onoho požehnaného roku 1628 do hlavního města království Lilií, jak se v té době Francii poeticky říkalo, se mohl s jistotou zastavit, ať už mu to někdo poradil či nikoli, v krčmě U Obarveného vousu stojící v ulici U Ozbrojence. Mohl se spolehnout, že mu tady krčmář Sluníčko nabídne přívětivou tvář, plný stůl a pohodlnou postel.
Ostatně nemohl zabloudit; kromě špinavé putyky na rohu ulice Svatého bretonského kříže, která tu stála už za středověku a na vývěsním štítu měla ozbrojence, podle něhož se jmenovala celá ulička – ještě dnes čítá pouhých pět čísel lichých a čtyři sudá – stojí krčma, do níž vedeme naše čtenáře, na místě příliš výhodně položeném, než aby se dala minout, a navíc přitahuje zákazníky nápadně velkolepým nápisem: jakmile se někdo octne v její blízkosti, nechce se mu pokračovat v cestě a zastaví se tu.
Na konci železné tyče ukončené zlatým půlměsícem se pohupuje a při sebemenším závanu větru skřípe plechový čtvercový vývěsní štít, na němž je vyobrazen veliký Turek s křiklavě červeným vousem, což vysvětluje onen podivný název krčmy U Obarveného vousu. Nad tímto štítem může kolemjdoucí a případný návštěvník číst přímo na fasádě domu nad vchodovými dveřmi následující rébus:
Což znamenalo spolu s nápisem toto:
U OBARVENÉHO VOUSU
POSKYTNE SLUNÍČKO NOCLEH PĚŠÍMU
I KAVALÍROVI
Štít U Obarveného vousu mohl svou starobylostí soupeřit se štítem U Ozbrojence, ale romanopisec musí přiznat pravdu, jíž se mnohdy vyhýbají i historici, totiž že nápis byl zcela nedávného data.
Sotva přede dvěma lety prodal bývalý krčmář, chvalně známý jako Klaudius Cyprián Mélangeoie, svůj podnik za částku jednoho tisíce pistolí hostinskému Blažeji Vilému Sluníčkovi. Nový majitel neměl žádný respekt k vydrženému právu vlaštovek, které si po staletí lepily hnízda na fasádě, ani k pavoukům spřádajícím své husté sítě uvnitř. Sotva se obchod uskutečnil, povolal malíře a tapetáře, nechal oškrábat fasádu, zařídil pokoje krčmy nábytkem a nakonec před užaslými zraky sousedů, kteří si kladli otázku, kde asi krčmář Sluníčko bere tolik peněz na rozhazování, nechal vytvořit onen pompézní rébus, jehož smysl jsme již čtenářům vysvětlili, ne snad že bychom pochybovali o jejich inteligenci, to chraň Bůh, ale abychom jim zcela sobecky ušetřili hledání a přemýšlení a oni si nemuseli hned na začátku lámat hlavu přemýšlením a mohli klidně sledovat naše vyprávění.
Stařeny z ulice U Bretonského kříže a ulice Bílých hábitů vrtěly zpočátku pochybovačně hlavami, spoléhajíce se na svůj pokročilý věk, který jim snad měl dodat věšteckých schopností, že všechno toto zkrášlování přinese podniku jenom smůlu, že se měl majitel raději spolehnout na zákaznictvo, co sem bylo zvyklé chodit po staletí. Ale k jejich velkému zklamání a nejvyššímu údivu těch, co poskytli sluchu jejich orákulu, se neblahá předpověď nevyplnila, nýbrž naopak: krčma vzkvétala díky nové a neznámé klientele, která nijak nevyháněla tu starou, ale zvětšila, dokonce zdvojnásobila tržby, které krčma U Obarveného vousu měla za časů, kdy si vlaštovky poklidně budovaly svá hnízda v rozích oken a pavouci neméně klidně tkali své jemné závoje v rozích pokojů.
Postupně se ovšem toto velké tajemství do jisté míry objasnilo: povídalo se, že paní krčmářová Marta Pelágie Sluníčková, osoba velmi čilá, obratná, nesmírně přívětivá a ve svých třiceti letech dosud hezká, byla sestrou po mléce jedné z nejmocnějších dam u dvora. Tato dáma prý vložila své zlaťáčky nebo zlaťáčky jiné dámy, jež byla ještě mocnější než ona, do rukou krčmáře Sluníčka a podnítila ho k nezbytným změnám v podniku. Tatáž sestra po mléce prý doporučovala krčmu U Obarveného vousu urozeným cizincům, kteří, pravda, od jisté doby jezdili doposud málo frekventovanými ulicemi čtvrti Verrerie a ulicí Svatého Avoye.
Co bylo pravdy na těchto povídačkách? To se dozvíme v pokračování našeho vyprávění.
Zatím se podíváme, co se dělo v lokále krčmy U Obarveného vousu pátého prosince 1628, tedy čtyři dny po návratu kardinála de Richelieu z proslulého obléhání La Rochelle, které jsme popsali v jedné epizodě románu Tři mušketýři, ke čtvrté hodině odpolední, kdy se už vzhledem k výšce okolních domů a blízkosti jejich zdí začínalo v ulici U Ozbrojence stmívat.
V lokále seděla v tuto chvíli pouze jediná osoba, ale protože to byl stálý host podniku, dělal tu takový hluk a zaujímal tolik místa, jako by tu seděli nejméně čtyři pijani.
Už vyprázdnil jeden džbánek vína a byl v polovině druhého. Natáhl se přes tři židle a bavil se tím, že kolečkem u ostruhy rozrýval slaměný výplet čtvrté židle, přičemž hrotem svého kordíku ryl do stolu miniaturní nákres hry „nebe, peklo, ráj“.
Rapír, jehož rukojeť měl na dosah ruky, mu visel od boku na stehno a táhl se mu jako užovka mezi zkříženýma nohama.
Dotyčnému muži bylo mezi šestatřiceti a osmatřiceti lety. Odložil si klobouk a pověsil ho na espaňoletu u okna, takže mu bylo v posledních pruzích světla, pronikajících sem úzkými vitrážemi rozdělenými olověnými příčkami na kosočtverce, dobře vidět do tváře. Jeho vlasy, obočí a knír byly černé jako uhel, pleť měl snědou jako muži pocházející z Jihu, z jeho pohledu vyzařovala jakási tvrdost a na rtech mu neustále pohrával lehký úsměšek. Občas škubl tváří, jako to dělají tygři, a přitom ukázal zářivě bílé zuby. Měl rovný nos a vystupující bradu, což znamená pevnou vůli hraničící až s umíněností, zatímco spodní linie jeho čelisti, silně zdůrazněná, jako to mívají šelmy, byla známkou bezděčné odvahy, již její vlastník ani nedokáže správně ovládat, neboť je u něj projevem krvelačných pudů. Jeho tvář byla ostatně poměrně hezká, zračila se v ní nezastíraná prudkost a násilnické sklony, které mohly nahánět strach, od majitele takové tváře se daly očekávat výbuchy vzteku a hrubosti, ovšem nedalo se vyloučit, že onen majitel bude schopen i dvojakosti, lsti a zrady.
Oblečen byl jako příslušník nižší šlechty v té době – jeho úbor byl napůl občanský, napůl vojenský: měl na sobě přiléhavý kabátec s dlouhými prostřiženými rukávy, v pa-se stažený a sahající až ke kolenům, košili zastrčenou do pásku, kde se trochu nadouvala, široké kalhoty a vysoké boty z buvolí kůže pod koleny ohrnuté. Všechno bylo čisté, ale nikoli okázalé, úbor vyjadřoval spíše nedbalou eleganci svého nositele.
Krčmář Sluníčko dvakrát nebo třikrát vstoupil do lokálu, bezpochyby proto, aby mimoděk svého hosta nepodráždil a nerozpoutal u něj záchvat vzteku, který u něj patrně nebylo nijak obtížné vyvolat. Neodvážil se pronést na hostovu adresu sebemenší výtku týkající se jeho ničivé činnosti, jíž se s takovou vervou oddával a byl do ní zjevně zabraný, naopak se na něj vždy pouze co nejvlídněji usmál, což bylo ostatně snadné pro krčmáře, jehož tvář vyzařovala stejný klid a mír jako líc hostova nepokoj a podrážděnost.
Když se krčmář Sluníčko objevil v lokále potřetí nebo počtvrté, už to nevydržel a stálého hosta oslovil:
„Jak se vám daří, pane šlechtici? Podle všeho už několik dní nemáte práci; jestli to bude takhle pokračovat, pak vám tahle vaše Veselá holka, jak jí říkáte – a prstem ukázal na meč, o němž byla řeč –, může v pochvě zrezavět.“
„A ty se, hospodo,“ opáčil pijan výsměšným tónem, „asi bojíš o peníze za těch deset nebo dvanáct džbánků vína, které ti dlužím, co?“
„Ó můj ty Bože, pane šlechtici, kdybyste mi dlužil za padesát nebo za sto džbánků, spal bych stejně klidně, to vám přísahám! Ne, o to mi nejde. Znám vás příliš dobře za ten rok a půl, co chodíte do mé krčmy! Ani ve snu by mě nenapadlo, že bych u vás přišel o nějaký denárek. Ale víte dobře, že každé povolání má své vzestupy a pády; a návrat Jeho Eminence kardinála nezbytně pověsí všem mužům vašeho ražení na pár týdnů meče na hřebík. Říkám na pár týdnů, protože se proslýchá, že se pan kardinál v Paříži příliš neohřeje a odjede s králem opět do války. Jestli je to pravda, bude to jako za časů obléhání La Rochelle: k čertu s edikty! A dukátky vám zase začnou nadouvat měšec!“
„Musím ti říct, příteli Sluníčko, že jsi na zcela falešné stopě. Ještě předevčírem večer a včera ráno jsem pracoval jako obvykle, vykonával své správné a počestné řemeslo; navíc jsou teprve čtyři odpoledne a já doufám, že se mi něco naskytne ještě před setměním. Protože bude za chvíli tma jako v pytli, počítám s nějakou prací v noci. A co se týče těch dukátů, které ti tolik leží na srdci, koukej se, nebo spíš poslouchej! – načež piják zazvonil obsahem své kapsy – ještě jich pár ve váčku mám, kapsa není tak úplně prázdná, jak se domníváš. Jestli nevyrovnám svůj účet hic et nunc, tedy jednoduše jen proto, že chci, aby ti zaplatil první šlechtic, co mě přijde žádat o službu. A možná,“ pokračoval host, který se v tu ránu přestal starat o krčmáře Sluníčka a přitiskl čelo na skleněné tabulky okna, „možná ten, co ti za mě zaplatí, už je na cestě. Kdosi sem míří z ulice U Bretonského kříže, nos zvedá nahoru, jako by hledal vývěsní štít tvé krčmy U Obarveného vousu. Ano, je to tak, uviděl ho a vypadá spokojeně. Takže teď zmiz, Sluníčko. Ten šlechtic chce určitě mluvit se mnou, ty se hezky vrať ke svým špikovačkám a nech muže meče, aby si vyřídili své záležitosti. A ještě něco, rozsviť tady! Za deset minut tu bude tma jako v hrobě a já rád vidím do tváře tomu, s kým jednám.“
Piják se nemýlil. Přesně ve chvíli, kdy krčmář odkvačil, aby vyplnil hostovy rozkazy, a zmizel za dveřmi kuchyně, objevila se na prahu hostince mužská postava a vnesla sem i trochu ubývajícího světla z venku.
Než se nově příchozí pustil v tom pochybném šeru dál do lokálu krčmy U Obarveného vousu, přelétl opatrným pohledem jeho temné kouty. Když se přesvědčil, že v lokále sedí jediné individuum, kteréžto individuum bylo navíc zřejmě tím, jež hledal, zvedl cíp širokého pláště a zakryl si obličej až k očím, aby se zamaskoval, a vykročil k sedícímu muži.
Pokud se muž v plášti bál, aby ho tu někdo nepoznal, byly jeho obavy zcela na místě, neboť krčmář Sluníčko už vstupoval do lokálu a šířil kolem sebe světlo hodné nebeského tělesa, jehož jméno nosil. V každé ruce totiž třímal svíčku a obě zasunul do dvou cínových svícnů zavěšených na stěně.
Cizinec na něj pohlédl s netrpělivostí, která se nedala přehlédnout. Bylo zjevné, že by raději zůstal v přítmí, v němž lokál tonul při jeho příchodu a které by se postupem času přetavilo ve tmu. Přesto nepronesl ani slovo, spokojil se jenom s tím, že škvírou v plášti zakrývajícím mu tvář sledoval počínání krčmáře Sluníčka až do chvíle, než za ním zapadly dveře. Potom se obrátil k pijákovi, který mu zatím zjevně nevěnoval žádnou pozornost, a bez úvodu se ho zeptal:
„To vám říkají Étienne Latil, kdysi ve službách pana d’Épernon, potom velitel ve Flandrech?“
Ve chvíli, kdy byla otázka pronesena, nesl piják k ústům džbánek. Ani se nepohnul, jenom oči stočil k člověku, který ho oslovil, a protože otázka byla vyslovena tónem, jenž ho naprosto neuspokojil, utrousil jenom:
„A kdyby ta dvě jména patřila vskutku mně, co by vás na tom mohlo zajímat?“
Načež donesl k ústům džbán, který se na chviličku zastavil na půli cesty.
Muž v plášti poskytl pijákovi dost času na to, aby objal svůj břichatý džbáneček, něžně se s ním polaskal a po libosti se z něj napil. Teprve když dotyčný položil téměř prázdný džbánek na stůl, pokračoval v řeči.
„Rád bych se vás zeptal,“ pronesl s viditelným rozdílem v tónu hlasu, „zda mám tu čest s rytířem Étiennem Latilem.“
„To už je lepší,“ opáčil oslovený a souhlasně pokývl na adresu toho, kdo se na něj obrátil s otázkou.
„A byl byste tak laskav a odpověděl mi?“
„Dobrá, milý pane, jsem Étienne Latil osobně. Co byste rád brachu Étiennovi?“
„Chci mu nabídnout dobrou práci.“
„Dobrou práci? Achich!“
„Lepší než dobrou. Vynikající!“
„Promiňte,“ přerušil mluvčího muž, který právě připustil, že mu křestní jméno Étienne i příjmení Latil pasují jako ulité, „ale než budete pokračovat, dovolte mi, abych projevil stejnou zvědavost jako vy. S kým mám tu čest?“
„Na mém jméně nezáleží, stačí, že vašim uším budou moje slova znít jako rajská hudba.“
„Mýlíte se, milý pane, pokud se domníváte, že člověku mého postavení ucpete uši takovou muzikou. Jsem nejmladší z rodiny, to je pravda, ale nic to nemění na faktu, že jsem šlechtic, a ti, kteří vás na mě odkázali, vám měli připomenout, že nepracuji ani pro prostý lid ani pro měšťáky. Jestli máte opletačky s nějakým řemeslníkem, příbuzným, obchodníkem nebo sousedem, uštědřete si navzájem pár ran holí, do toho se já míchat nebudu, neboť mě to pranic nezajímá. Do takových hádek já nezasahuji.“
„Nemůžu vám sdělit své jméno, pane Latile, neznamená to však, že byste neměl znát můj titul: pohleďte zde na můj pečetní prsten, ten by vám mohl dát potřebné informace. Pokud nejste úplný nevzdělanec, co se erbů týče, jistě poznáte, jaké místo zaujímám ve společnosti.“
Načež stáhl z prstu prsten a podal ho muži, jehož v duchu nazval bravo, tedy nájemný hrdlořez. Ten přistoupil k oknu a ve skomírajícím světle ubývajícího dne si šperk prohlédl.
„Ohó!“ hvízdl, „onyx rytý tak, jak se to dělá ve Floren cii. Jste Ital a markýz, milý pane. Víme, co znamenají ty vinné listy a tři perly – navíc velmi vzácné, což nikdy neškodí. Už sám kámen bez zasazení by stál čtyřicet pistolí.“
„Stačí vám to? Můžeme si teď spolu popovídat?“ zeptal se neznámý, vzal si zpátky prsten a navlékl si ho na prst dlouhé štíhlé ruky, kterou vytáhl zpod pláště, a hned si na ni natahoval rukavici. Na druhé ruce už ji měl.
„Ano, to mi stačí jako důkaz, pane markýzi, ale bylo by od vás velkorysé, kdybyste jako zálohu na obchůdek, který spolu uzavřeme, zaplatil deset nebo dvanáct džbánků, za něž dlužím v této krčmě. Není to ovšem podmínka. Jsem ale voják a na výpravě se mi může přihodit leccos, a moc by mě mrzelo, kdybych za sebou nechal byť malý dluh.“
„O to nemějte starost.“
„Vrcholem šlechetnosti by pak bylo,“ pokračoval piják, „kdybyste tyhle dva džbánky, které už zní dutě, nechal vyměnit za plné, abychom si měli čím svlažit hrdlo, neboť věřte mi, mám úplně vyschlo. A slova odírají hrdlo, když nejsou řádně zavlažena a derou se z úst nasucho.“
„Hola, krčmáři Sluníčko!“ křikl neznámý a ještě více se zahalil do pláště.
Sluníčko se objevil okamžitě, jako by stál připraven za dveřmi a hotov neprodleně vyhovět rozkazům.
„Přines mi účet tohoto šlechtice a dva džbánky nejlepšího vína.“
Krčmář od Obarveného vousu zmizel tak rychle, jako to za našich časů propadlem předvádí jeden klaun v cirkusu, a skoro okamžitě se zase objevil s dvěma džbánky vína, jeden postavil před neznámého muže, druhý před Étienna Latila.
„Prosím, pánové. Co se účtu týče, dělá to jednu pistoli, pět sous a dva denáry.“
„Tady máš zlatého ludvíka, což dělá dvě a půl pistole,“ pravil neznámý a hodil na stůl minci. Krčmář zahrabal v kapse, bezpochyby ve snaze najít drobné, ale neznámý ho zarazil:
„Nemusíš mi vracet,“ řekl. „Ten rozdíl připiš k dobru tady pánovi.“
„K dobru,“ zamumlal nájemný hrdlořez, „z toho slova je na míli cítit obchodníka. Pravda, Florenťané jsou do jednoho obchodníci, a i jejich vévodové se vyznají v lichvaření stejně dobře jako Židé z Frankfurtu nebo Lombarďané z Milána. Ale jak to říkal hospodský, časy jsou zlé a člověk si nemůže pokaždé vybírat zákazníky.“
Mezitím se krčmář Sluníčko vzdaloval pozpátku a dělal poklonu za poklonou, vrhaje přitom na svého stálého hosta, za něhož jiní tak štědře platí dluhy, pohledy plné hlubokého obdivu.
II
CO SE STALO S NÁVRHEM, KTERÝ UČINIL NEZNÁMÝ ÉTIENNU LATILOVI
Neznámý sledoval krčmáře Sluníčka očima, dokud za ním nezapadly dveře, a jakmile si byl jist, že tu kromě něj a Étienna Latila nikdo není, promluvil:
„Když teď víte, že před sebou nemáte žádného křupana, jste ochoten, milý pane, pomoci štědrému kavalírovi, který se potřebuje zbavit nepohodlného soka?“
„Často mi činí podobné nabídky a já je zřídkakdy odmítám. Ale než budete pokračovat, sdělím vám raději, kolik požaduji za odvedenou práci.“
„Znám vaše ceny: deset pistolí, když se účastníte běžného souboje jako sekundant, pětadvacet pistolí, když se pod jakoukoli záminkou bijete sám, když se zúčastněná strana z nějakého důvodu sama nebije, a sto pistolí, když vyvoláte pod nějakou záminkou hádku, která vede k okamžitému zkřížení zbraní s označenou osobou. Ta pak musí zemřít na místě.“
„Zemřít na místě,“ opakoval nájemný vrah. „Pokud nezemře, vracím peníze, nehledě na způsobená či utrpěná zranění.“
„To je mi známo; vím i to, že nejste jen velmi obratný šermíř, ale rovněž čestný muž.“
Étienne Latil se lehce uklonil, jako by se mu právě dostalo zasloužené pochvaly. Svým způsobem to byl opravdu čestný muž.
„Takže s vámi můžu počítat.“
„Počkejte, nespěchejte tolik. Jste Ital, tak byste měl znát přísloví: chi va piano, va sano. Kdo jde pomalu, jde jistě. Především musím znát povahu záležitosti, muže, o nějž jde, a také do jaké z těch tří kategorií můj úkol spadá. Rovněž upozorňuji, že se platí hotově a předem. Starý rutinér jako já nejedná ukvapeně, to jistě chápete.“
„V tomto váčku je sto pistolí. Můžete si je přepočítat.“
A neznámý hodil na stůl váček.
Navzdory svůdnému zacinkání, které váček vyloudil, se ho nájemný vrah ani nedotkl a sotva se na něj podíval.
„Zdá se, že nám půjde o tu nejnáročnější variantu,“ poznamenal výsměšným tónem, který vykouzlil už zmíněný zvláštní záhyb na rtech. „Chceme tedy rychlý souboj na místě.“
„Po kterém bude následovat smrt,“ odvětil neznámý, přičemž nedokázal potlačit lehké zachvění v hlase.
„Teď jen zbývá, abyste mi sdělil jméno, stav a zvyky vašeho rivala. Hodlám jednat podle svých zvyklostí, proto potřebuju velmi dobře znát osobu, s níž se utkám. Jak jistě víte, či nevíte, všechno záleží na způsobu, jakým se zkříží meče. Jinak zacházíme se zbraní, bijeme-li se s venkovanem, který právě přijel do hlavního města, jinak s odvážným neznámým mužem, jinak s hejskem a jinak s královským nebo kardinálovým gardistou. A kdybych vinou špatných informací z vaší strany vašeho soka nezabil a sám bych přitom utrpěl smrtelné zranění, neposloužilo by vám to, o mně vůbec nemluvě. Jste zajisté dost prozíravý, abyste věděl, že riziko, jemuž se vystavuji, je o to větší, čím výše mířím. Nejmenší, co se mi může přihodit, je, že strávím několik měsíců v Bastile, pokud ta aféra způsobí nějaký rozruch. Na těch vlhkých a nezdravých místech, kde se posilovací nápoje draho platí, se přece nemůžu o sebe starat na vlastní náklady, to uznejte. Všechno tohle musím započítat do nákladů. Kdybych vám pouze dělal sekundanta a vy byste nesl stejné riziko jako já, byl bych daleko vstřícnější, ale vy sám tasit nehodláte, což?“ pohlédl nájemný vrah pohrdavě na svůj protějšek.
„Nikoli. Tentokrát je to pro mne nemožné, ale dávám vám čestné slovo šlechtice, že toho velmi lituji.“
Tato odpověď byla pronesena tónem pevným a současně klidným a tak vzdáleným vší slabosti i chvástavosti, že se Latil v duchu svému protějšku málem omluvil. Patrně se zmýlil a má proti sobě muže, který by byl navzdory své neduživosti a nehezkému zjevu určitě schopen sám tasit meč a pomstít se, kdyby mu okolnosti nepřikovaly zbraň do pochvy. Toto dobré mínění, které začínal nájemný vrah mít o muži, s nímž hovořil, dotyčný ještě umocnil nedbalým dodatkem:
„Nějakých dvacet, třicet či padesát pistolí víc nebo míň nehraje roli, vím, co je ve hře, a nehodlám smlouvat.“
„Nuže skoncujme to,“ na to Étienne Latil. „Jak se jmenuje váš nepřítel a kdy a jak ho mám napadnout? Nejdřív chci znát jeho jméno.“
„Na jménu nezáleží,“ odvětil muž v plášti. Dnes večer spolu půjdeme ulicí U Třešňovky. Ukážu vám dveře do-mu, odkud ten muž kolem druhé po půlnoci vyjde. Počkáte na něj, a protože jenom on může odtamtud vyjít v tak pokročilou hodinu, mýlka nepřichází v úvahu. Ostatně vám ho popíšu, abyste ho snadno poznal.“
Nájemný vrah zavrtěl hlavou, odstrčil váček plný zlata, s nímž si až dosud jeho prsty pohrávaly, a zvrátil se na žid-li dozadu:
„To nestačí,“ řekl úsečně. „Už jsem vám to řekl a teď to opakuju: chci především vědět, s kým se mám bít.“
Neznámý se netrpělivě zavrtěl.
„Zdá se mi, že ve svých skrupulích zacházíte příliš dale ko, milý pane Latile. Váš budoucí protivník vás v žádném případě nemůže zkompromitovat a nebude vám klást odpor. Je to sotva třiadvacetiletý mladík, který se teprve před týdnem vrátil do Paříže. Všichni se domnívají, že je dosud v Itálii. Ostatně ho skolíte na zem dříve, než bude schopen rozeznat rysy vaší tváře, kterou si ještě z opatrnosti můžete zakrýt maskou.“
„Je vám známo, milý pane šlechtici,“ opáčil Latil, opřel se lokty o stůl a dlaněmi si podepřel bradu, „že váš návrh na míli páchne vraždou?“
Neznámý na to neodpověděl. Latil zavrtěl hlavou a odstrčil váček úplně.
„V tom případě se nedomnívám, že bych byl váš muž. Práce, kterou mi nabízíte, není z těch, na které bych se dával najímat.“
„Takové zábrany jste získal ve službách pana d’Épernon, příteli?“ zeptal se neznámý.
„Ne,“ odvětil Latil. „Ze služeb pana d’Épernon jsem odešel právě proto, že jsem takové zábrany měl.“
„To vidím. Neshodl jste se se Simonovými.“
„Bratři Simonovi,“ opáčil Latil s výrazem nejhlubšího pohrdání, „jsou katany starého vévody. Užívají důtky, zatímco já rozdávám rány mečem.“
„Vidím, že budu muset zdvojnásobit odměnu. Budiž, můžu zaplatit dvě stě pistolí za tuhle frašku.“
„Tím mě nepřesvědčíte. Neberu práci, která zavání úklady. Lidi, co se tímto druhem činnosti zabývají, najdete u Saint-Pierre-aux-Boeufs; tam se podobní hrdlořezové vyskytují. Ale jestli se nemýlím, jde vám hlavně o to, abyste už toho muže nepotkal, aby vám už nikdy nezkřížil cestu. V tom případě ho mohu docela obyčejně vyzvat na souboj, a tak vás ho zbavit. To by vás mohlo uspokojit.“
„Vaši výzvu nepřijme.“
„U všech rohatých, to by se mi hrubě nelíbilo! Rodokmen rodu Latil de Compignac sice nesahá až ke křížovým výpravám jako třeba rodokmen Rohanů či Montmorencyů, to je pravda, ale Latilové jsou čestná rodina, a byť jsem jejím nejmladším výhonkem, jsem stejně urozený jako mí starší bratři!“
„On to nepřijme, věřte mi.“
„Tak ho ztluču holí takovým způsobem, že se už nikdy neodváží objevit ve slušné společnosti.“
„Lidem jako on se výprask holí nedává.“
„Ohó! Máte snad pifku na samotného pana kardinála?“
Neznámý neodpověděl, ale vytáhl z kapsy dvě ruličky zlatých ludvíků po stech pistolích a položil je vedle váčku. Při tom pohybu se mu svezl plášť a Latil si všiml, že jeho neznámý protějšek má hrb vzadu i vpředu.
„Tři sta pistolí,“ pravil hrbatý šlechtic, „by třeba mohlo odstranit vaše zábrany a učinit konec vašim vytáčkám.“
Latil zavrtěl hlavou a povzdechl.
„Jste velký pokušitel, pane šlechtici,“ pravil, „a je velmi těžké vám odolat. Vskutku, člověk musí mít srdce tvrdé jako skála, když ví, že takový pán jako vy je v nesnázích, a přesto mu nepomůže. A přitom bych to tak rád udělal.“
„Takže trochu přitlačíme na vaše svědomí,“ odvětil neznámý a dvě ruličky stejné délky se přiřadily k těm prvním. „Tohle je ale můj poslední argument, na to vás upozorňuji. Berte, nebo nechte tak.“
„Achich achich, pokušiteli!“ zamumlal Latil a přitáhl si k sobě váček a čtyři ruličky. „Odvracíte mě od mých zásad a boříte mé zvyky.“
„Vidíte, od začátku jsem si byl jistý, že se nakonec domluvíme,“ na to neznámý šlechtic.
„Co se dá dělat, vašim přesvědčovacím metodám lze jen stěží odolat. Takže se vraťme k faktům: říkal jste, že je to v ulici U Třešňovky?“
„Ano.“
„Dnes večer?“
„Ano, je-li to možné.“
„Jen mi svého muže popište, abych se nezmýlil.“
„Samozřejmě. Teď, když jste dostal rozum, když jsem si vás koupil a jste můj…“
„Okamžik, ještě jsem ty peníze nestrčil do kapsy.“
„Budete i nadále dělat potíže?“
„Ne, ale jen uvedu výjimky. Exceptis excipiendis,*) jak jsme říkali v koleji v Libourne…“
„Tak se na ty vaše výjimky podívejme.“
*)
Vyloučit, co se musí vyloučit.
„Zaprvé: nejde ani o krále ani o pana kardinála.“
„Ani o jednoho ani o druhého.“
„Ani o kardinálova přítele.“
„Nikoli, je to spíše jeho nepřítel.“
„A jaký je jeho vztah ke králi?“
„Nijaký. Musím ale podotknout, že je velmi příjemný královně.“
„Není to náhodou kardinál de Bérulle?“
„Ne, řekl jsem vám, že je mu třiadvacet.“
„Chápu; takže je to ctitel Jejího Veličenstva.“
„Možná. Je už seznam vašich výjimek vyčerpán?“
„Na mou věru ano. Chudák královna!“ poznamenal Latil a natáhl ruku ke zlatu, aby ho zasunul do kapsy. „Nemá štěstí… právě jí zabili vévodu z Buckinghamu…“
„… a teď,“ přerušil ho hrbatý šlechtic, který chtěl bezpochyby učinit přítrž Latilovu váhání, „jí ještě zabijeme hraběte de Moret.“
Latil na židli úplně poskočil.
„Cože? Hraběte de Moret?“ zvolal.
„Ano, hrabě de Moret,“ opakoval neznámý. „Toho jste přece ve svých výjimkách nejmenoval, aspoň se mi zdá.“
„Antoine de Bourbon?“ opakoval naléhavě Latil, opíraje se pěstmi o stůl.
„Ano, Antoine de Bourbon.“
„Syn našeho dobrého krále Jindřicha?“
„Chtěl jste říct jeho bastard!“
„Levobočkové jsou skutečnými královskými syny, jelikož je jejich otcové zplodili nikoli z povinnosti, ale z lásky. Vezměte si zpátky své zlato, pane, já nikdy nevztáhnu ruku na králova syna.“
„Syn Jacqueline de Bueil přece nepatří do královské rodiny!“
„Ale syn Jindřicha IV. ano!“
Potom se Latil zvedl, zkřížil paže na hrudi a upřel strašlivý pohled na muže před sebou:
„Víte, pane, že jsem byl u toho, když mu zabili otce?“
„Vy?“
„Stál jsem na stupátku jako panoš pana vévody d’Épernon. Vrah mě musel odstrčit rukou, aby se dostal až k němu. Beze mne by byl možná utekl. To já jsem se mu pověsil na kabát, když chtěl utéct, a podívejte se…“
Latil ukázal své zjizvené ruce.
„Tohle jsou stopy po ranách vrahova nože, bodal mě, abych uvolnil sevření. Králova krev se smísila s mou, pane, a vy mě teď vybízíte, abych prolil krev jeho syna! Nejsem ani Jacques Clément ani Ravaillac,*) to vás ujišťuji, ale vy, pane, jste bídák! Vezměte si zpět své zlato a hezky rychle odtud zmizte, než vás přibiju na stěnu jako jedovatého živočicha!“
„Zmlkni, padouchu,“ štěkl neznámý a couvl o krok, „nebo ti useknu jazyk a sešiju pysky!“
„Padouch nejsem já, to ty jsi vrah, a protože nejsem od policie a nemůžu tě zatknout, abys nešel s tím svým nestoudným návrhem za někým jiným, kdo by ho možná přijal, musím neprodleně překazit tvé nekalé plány a skoncovat s tou tvou zohavenou figurou! Stejně se hodíš jen jako strašák na vrabce! Do střehu, bídáku!“
Pronášeje poslední slova jako výzvu i hrozbu, tasil Latil svůr rapír a udělal výpad proti svému protějšku, jako by chtěl zpečetit poslední argument svého nezvratného rozhodnutí, že neprolije krev králova levobočka.
Neznámého měla ta nečekaná a prudká rána proklát a přibít na zeď jako obtížný hmyz, kdyby ho ovšem zasáhla; on však s pružností a obratností, jaké by člověk u tak postiženého muže nehledal, uskočil dozadu, současně rovněž tasil a začal svého protivníka zasypávat údery tak přesnými, prudkými a rafinovanými, že musel Latil sebrat všechen svůj um, soustředit se a ovládnout zlost, aby mu mohl čelit. Potom však, jako by ho okouzlilo, že našel nečekaně a náhle protivníka na své úrovni, chtěl boj prodloužit a vychutnat si šermířské umění, spokojil se jenom s odrážením ran, což činil tak přesně, jako by byl v šermířské akademii, a jen čekal, až se jeho protivník unaví, dávaje mu šanci na prudký a zákeřný výpad, který on sám tak rád příležitostně používal.
*) Jacques Clément, dominikánský mnich (1567-1589), 1. srpna 1589 zavraždil krále Jindřicha III.
François Ravaillac (kol. 1577-1610), 14. května 1610 zavraždil Jindřicha IV.
Vznětlivý hrbáč však nebyl tak trpělivý, unavilo ho, že nemůže najít škvíru, kudy by se dostal mečem na protivníkovo tělo, možná také spěchal a vadilo mu, že se zdržuje déle, než chtěl, navíc mu neušlo, že si Latil stoupl mezi dveře a něj, aby mu zahradil ústup, a tak najednou zvolal:
„Přátelé, ke mně! Pomoc, vraždí mě!“
Sotva hrbatý šlechtic vypustil z úst toto volání o pomoc, tři muži, kteří stáli na začátku ulice U Ozbrojence a čekali na svého čtvrtého druha, vtrhli do lokálu a napadli nešťastného Latila, který se otočil tváří k nově příchozím, a nemohl se tak bránit ráně, co mu zasadil jeho první protivník. Zároveň ho z druhé strany bodl další z útočníků, takže dostal současně dva zásahy mečem: jeden mu proklál hruď a vyšel ven zády, druhý ho probodl zezadu dopředu.
Latil padl jako podťatý na dlažbu.
III
KAPITOLA, V NÍŽ UROZENÝ HRBÁČ ZJISTÍ, ŽE SE
SPLETL, KDYŽ CHTĚL ZABÍT HRABĚTE DE MORET
Po této popravě se na několik vteřin rozhostilo ticho; muži si v tichosti a pečlivě osušili rapíry a zastrčili je zpět do pochvy.
Ovšem hlomoz, co předcházel tomuto tichu, Latilova hlasitá slova a následné řinčení mečů přilákaly krčmáře Sluníčka a jeho kuchtíky ke dveřím kuchyně, zatímco několik zvědavců strkalo hlavy do dveří z ulice.
Všichni s úžasem hleděli na muže ležícího na dlaždicích a ukazovali si na krev, která vytékala v tenkých pramíncích ze čtyř otvorů v Latilově těle a rozlévala se do všech stran.
V tom tichu se najednou ozval hlas:
„Musíme poslat pro stráž.“
Ale ten ze tří přátel urozeného hrbáče, který mu přiběhl na pomoc jako první a také probodl chudáka Latila zezadu, zatímco hrbáč mu zasadil ránu zpředu, zvolal:
„Nikdo se ani nehněte! Tahle věc se vás netýká, my ručíme za vše. Jste svědky, že jsme jen pomohli našemu příteli panu markýzovi de Pisany, jehož tento bezectný hrdlořez Latil vlákal do léčky. Nebojte se ničeho, máte před sebou vysoce urozené muže a přátele pana kardinála.“
Přítomní smekli, ale o to zvědavěji pohlíželi na muže, který je uklidňoval, aby si nedělali starosti s vážným incidentem, k němuž v oněch dobách docházelo daleko častěji než dnes.
Řečník pochopil, že by měl podepřít důvěru přihlížejících podrobnějším vysvětlením. Nedal se prosit a ukázal prstem na jednoho svého druha:
„Toto je pan Vincent Voiture, básník a proslulý vzdělanec, který se stane jedním z prvních akademiků pana Conrarta, až pan Conrart svoji akademii založí. Zatím je tlumočníkem vyslanců u Jeho královské Výsosti, králova bratra Monsieura.“
Drobný úhledný, elegantní muž s ruměnými tvářemi, celý oděný v černém a držící meč ve vodorovné poloze, si odkašlal, když vyslechl za všeobecného obdivu a úcty přihlížejících výčet svých titulů.
„Zde stojí,“ pokračoval řečník, „monsieur Charles, hrabě de Brancas, syn pana vévody de Villars, čestný rytíř ve službách Jeho Veličenstva královny matky. A konečně,“ zvýšil hlas a zvedl hlavu jako kůň, který shazuje houni, „jsem tu já, pan Pierre de Bellegarde, markýz de Montbrun, pán ze Souscarrieres, syn vévody de Bellegarde, nejvyššího francouzského podkoního, nejvyššího královského hodnostáře, velkého přítele zesnulého Jindřicha IV. a dobrého služebníka Ludvíka XIII., který slavně vládne dnes. Pokud vám všechny tyto záruky nestačí, mohu vás odkázat už jenom na Otce na nebesích. A teď, protože budete muset umýt podlahu a nechat pohřbít tuhle mršinu, což všechno zaslouží odměnu, tady máte.“
A pan Pierre de Bellegarde, markýz de Montbrun, pán ze Souscarrieres, vzal ze stolu váček a hodil ho k nohám krčmáři od Obarveného vousu, kde z něj vypadlo dvacet zlatých ludvíků. Souscarrieres strčil čtyři ruličky po stu pistolích do kapsy. V této eskamotérské operaci mu markýz de Pisany nezabránil, neboť se mezitím z obav, aby se v této výtržnosti nezkompromitoval, vytratil z krčmy a pěšky se rychle vzdaloval od místa činu, což při jeho dlouhých nohách nebylo nic obtížného.
Krčmář a jeho kuchtíci byli naprosto oslněni výpočtem skvělých jmen a jejich pompézních titulů a hlavně cinkáním zlata koulejícího se z váčku po dlažbě. Uctivě smekli, neobratně se uklonili, což znamená, že podklesli v kolenou a jednu nohu šoupli dozadu, sundali ze zdi dvě svíce, aby měli tu čest pořádně si prohlédnout šlechtice, kteří u nich ráčili zabít jednoho muže a nechat jim tu váček plný zlata. Paní Sluníčková jako správná hospodyně rychle zlato posbírala a zasunula do hluboké kapsy, přičemž ji ani ve snu nenapadlo, to je nutné připomenout, že obírá svého manžela o dukátky, neb měli společnou kasu.
Načež si Souscarrieres, jenž k pompéznosti svého slovního projevu přidal i vznešenost gesta, nařasil plášť, nakroutil knír, posunul klobouk na levé ucho, otočil se na místě a majestátně vykráčel z krčmy.
Jeho druhové ho následovali o poznání skromněji, ale i tak měli výraz natolik povýšený a rozhodný, že tím imponovali prostému davu.
Zatímco se ti tři ženou za markýzem de Pisany, sdělme našim čtenářům několik nezbytných podrobností o osobách, které jsme právě uvedli na scénu.
Muž, z nějž jsme udělali hlavní osobu v tomto dramatickém střetu, který jsme právě popsali, byl, jak řekl Souscarrieres, markýz de Pisany, syn paní markýzy de Rambouillet. Jméno markýzy de Rambouillet znamenalo v té době mnoho. Jeho nositelka udávala po padesát let tón společenskému životu 17. století a vlastně založila moderní společnost.
Markýz de Pisany se narodil jako krásné dítě bílé pleti, rovný jako všech pět dalších markýziných dětí a bezpochyby by byl vysoký, dobře stavěný jako všechny ostatní a neporušil by nádherný soulad rodu „rambouilletovských jedlí“, jak se říkalo urostlým potomkům této krásné rodiny, kdyby si u kojné neporanil páteř. Tato nehoda z něj udělala muže, jak jsme ho již popsali, tedy osobu tak zle zmrzačenou, že ani nejlepší zbrojíři z celé Francie i Itálie nedokázali vyrobit pancíř na jeho dvojitý hrb. Znetvoření učinilo z urozeného a duchaplného muže bytost nenávistnou a odpornou, jakéhosi démona, jemuž byly všechny prostředky dobré, když mohl zničit někoho krásného a mladého, a který byl schopen dopustit se v návalu vzteku, jak jsme to viděli před chvilkou, nejhnusnějšího zločinu, jenž byl naprosto nehodný urozence jeho jména a stavu. Taková zlost ho pravidelně zachvacovala po selhání v milostném dobrodružství.
Druhým mužem byl Vincent Voiture, syn obchodníka s vínem, velký hráč piketu, podle nějž se jmenuje jedna figura „Voiturovo karé“, tedy sedmdesát bodů zaznamenaných čtyřmi žetony uspořádanými do čtverce.
Vincent Voiture, který proslul jako spisovatel 17. století, byl nejenom, jak o něm řekl Souscarrieres, tlumočník vyslanců u Jeho Výsosti Monsieura, tedy králova bratra Gastona Orleánského, ale rovněž jedním z prvních vzdělanců té doby, ne-li úplně prvním; byl malý, ale dobře stavěný, oblékal se s elegancí, měl naivní, neřku-li hloupounkou tvář a náruživě miloval hru do té míry, že pokaždé, když hrál, musel si po pěti minutách měnit košili. Princezny a krásné dámy té doby ho měly ve značné oblibě. Byl chráněncem královny Anny Rakouské, nepostradatelným společníkem Madam princezny – manželky toho Condého, který byl skvrnou této hrdinné rodiny kvůli svým mravům, zbabělosti a lakotě –, přítelem markýzy de Rambouillet, krásné Julie d’Angennes a paní de Saintot, která ho považovala za nejpříjemnějšího vzdělance a nejdvornějšího kavalíra. Ostatně byl i statečný, neváhal tasit meč, jenž ho tloukl do lýtek. Říkalo se o něm, že měl kromě jiných tři souboje, které vyvolaly značný rozruch: jeden za denního světla, druhý za svitu měsíce a třetí za svitu pochodní. Markýz de Pisany se bez něj neobešel, Voiture stál markýzovi po boku při všech jeho čestných i ošklivých dobrodružstvích.
Třetím mužem, jehož Souscarrieres představoval, byl mladý hrabě de Brancas, čestný rytíř královny matky Marie Medicejské, jenž byl La Bruyerovi předlohou pro jeho Ménalqua. S výjimkou La Fontaina patrně nežil v 17. století roztržitější člověk než on. Když se jednou v noci vracel domů na koni, skočili po uzdě jeho oře zloději a zastavili ho.
„Hej, lokaji,“ na to hrabě, „pusť přece mého koně!“
Vůbec si neuvědomil, v jaké situaci se nachází, až měl pistoli na krku.
V den svého sňatku šel k lazebníkovi, u nějž občas přespával, a řekl mu, ať mu připraví lůžko, že u něj této noci zůstane.
„Ale jak si to představujete, pane hrabě?“ namítl ten muž. „Vždyť jste se dnes ráno oženil!“
„Ach ano, na mou duši, to je pravda! Úplně jsem na to zapomněl.“
A konečně čtvrtým z této skupinky byl Souscarrieres, o němž neřekneme nic víc, než už jsme řekli, ostatně brzy se v našem vyprávění vyskytne situace, v níž ho poznáme mnohem lépe. Možná i způsob, jakým právě promluvil a jak jednal, postačí, jak doufáme, že si o této podivné osobě čtenář udělal poměrně zevrubný obrázek.
Všichni tři tedy, jak jsme uvedli, triumfálně vyšli z krčmy U Obarveného vousu, někteří přeskočili, jiní podlezli šraňky, které v noci i ve dne uzavíraly na obou koncích ulici U Ozbrojence, a vydali se za markýzem de Pisany, jehož měli šanci dostihnout na cestě k Rambouilletskému paláci v ulici Svatého Tomáše z Louvru na místě, kde v první třetině našeho století vyrostlo divadlo Vaudeville.
Skutečně ho také dostihli, ale až na rohu Froidmantelovy a Kopřivové ulice, tedy sotva sto kroků od Rambouilletského paláce.
Markýz za sebou zaslechl kroky, obrátil se a poznal přátele. Mohl tedy zarazit v chůzi své rychlé nohy a zcela bez dechu tím během se opřel o patník a čekal na druhy.
Ti tři k němu docházeli v různých vzdálenostech jako bratři Curiatiové, nikoli však podle závažnosti svých zranění, ale podle toho, jak dlouhé měli nohy. Souscarrieres, atlet vysoký pět šest stop, kráčel jako první; za ním uháněl hrabě de Brancas, který už zapomněl, co se stalo, a ptal se, proč takhle nesmyslně pádí; a jako poslední se hnal malý Voiture, jemuž sice bylo sotva třicet, ale začínal už pěkně tloustnout, a jenom stěží stačil Souscarrieresovi a Brancasovi. Neustále si musel otírat čelo.
Souscarrieres se zastavil před Pisanym, který seděl na patníku s tváří staženou zlostí a potemnělým pohledem, připomínal tak jeden z těch fantastických výtvorů, které roztoulaná představivost architektů 15. století tesala na rohy domů. Paže měl zkřížené před tělem.
„Ty si nedáš pokoj, Pisany. Vzal sis do hlavy, že nás stůj co stůj musíš zaplétat do špinavých afér? Dnes se ti to povedlo. Jeden muž je po smrti. Není to zase tak velké neštěstí, ten chlap byl známý zabiják, dosvědčíme ti, že jsi byl napadený a v právu, takže žádné vyšetřování jeho smrti nebude. Ale kdybych nedorazil včas a nebodl ho z druhé strany, zatímco tys do něj vrazil meč zpředu, ležel bys tam teď ty jako skřivánek navlečený na niti.“
„No a co,“ opáčil Pisany, „nebyla by to žádná tragédie!“
„Co tím chceš říct?“
„Jen to, že nic nevíš. Kdo ti řekl, že se nechci nechat zabít? Vedu opravdu skvostný život s touhle zkřivenou kostrou! Muži se mi vysmívají, ženy mnou pohrdají, bylo by lepší, kdybych byl mrtvý, nebo ještě lépe, kdybych se nikdy nenarodil!“
Zvedl pěst k nebi a zaskřípal zuby.
„Jestli ses ale chtěl nechat zabít, můj milý markýzi, jest-li ti tak záleží na smrti, proč jsi nás zavolal na pomoc zrovna ve chvíli, kdy ti meč Étienna Latila pravděpodobně právě přinášel vytoužené vysvobození?“
„Protože před smrtí se chci ještě pomstít.“
„U ďasa! Když se chce někdo pomstít a má za přítele muže jménem Souscarrieres, svěří se mu se svými záležitostmi a nehledá nájemného vraha v ulici U Ozbrojence!“
„Hledal jsem nájemného vraha, protože jenom takový mi mohl poskytnout podobnou službu. Kdybych o něco takového mohl požádat Souscarrierese, nežádal bych nikoho. Sám bych si svého muže zabil. Jak rád bych se díval na nenáviděného soka ležícího mi u nohou a svíjejícího se v posledních křečích agónie! To by byla příliš velká rozkoš, než abych se o ni připravil.“
„A proč si ji tedy nedopřeješ?“
„Chceš, abych ti řekl, co nechci a nemůžu svěřit nikomu.“
„Mordié, mluv přece! Ucho oddaného přítele je jako studna, kde se ztratí všechno, co se do ní hodí. Přeješ si smrt nějakého muže: tak se s ním bij a zab ho!“
„Ty blázne!“ zvolal Pisany unesený zlostí. „Copak se bijeme s královskými princi? Copak se muži z královského rodu bijí s námi, obyčejnými šlechtici? Když se chceš takového zbavit, nezbývá než si na něj najmout vraha!“
„A co potom ta muka popravy?“
„Jakmile by byl mrtev, zabil bych se. Copak můj život není už tak dost velká hrůza?“
„No tohle!“ zvolal Souscarrieres a uhodil se do čela. „Je to tak, jak si myslím?“
„Možná,“ pokrčil Pisany bezstarostně rameny.
„Ten muž, na nějž žárlíš, chudáku Pisany, je…“
„No jen to dokonči!“
„Ale ne, to není možné… Ten, co přijel sotva před týdnem z Itálie…“
„Z paláce Montmorency do ulice U Třešňovky mu to týden netrvalo!“
„Takže je to opravdu…“
Souscarrieres na chvilku zaváhal, a pak hlesl, jako by mu to jméno jen náhodou vyklouzlo z úst:
„… Je to tedy hrabě de Moret?“
Místo odpovědi vyšlo z markýzových rtů strašlivé zaklení.
„Koho vlastně miluješ, Pisany?“ zeptal se zvědavě Souscarrieres.
„Miluju madame de Maugiron.“
„Ach tak! No to je věru povedená historie!“ vybuchl Souscarrieres smíchy.
„Co je na mých slovech tak směšného?“ zamračil se Pisany.
„Madam de Maugiron, sestru Marion Delormové?“
„Sestru Marion Delormové. Ano, přesně tak.“
„Která bydlí ve stejném domě jako její druhá sestra madam de Montagne?“
„Ano, stokrát opakuju, ano!“
„Milý markýzi, v tom případě nemáš sebemenší důvod zlobit se na hraběte de Moret, natož ho zabíjet, protože má být podle tebe milencem madam de Maugiron. Děkuj Bohu, že se tvůj záměr neuskutečnil, protože takový poctivec jako ty by si jistě do smrti vyčítal, že spáchal zbytečný zločin.“
„Co tím chceš říct?“ zeptal se Pisany a napřímil se.
„Jen to, že hrabě de Moret není v žádném případě milencem madam de Maugiron.“
„A čí je tedy milenec?“
„Její sestry madam de la Montagne.“
„To není možné.“
„Markýzi, přísahám ti, že je to tak.“
„Hrabě de Moret že je milencem paní de Montagne? Přísaháš?“
„Slovo šlechtice.“
„Ale když jsem tuhle večer zašel pozdravit madam de Maugiron…“
„Předevčírem?“
„Ano, předevčírem.“
„V jedenáct večer?“
„Jak to víš?“
„Vím to. Vím to. Stejně jako vím, že madam de Maugiron opravdu není milenkou hraběte de Moret.“
„A já ti říkám, že se mýlíš.“
„Nech už toho prosím.“
„Viděl jsem ji ve dne, řekla mi, abych za ní přišel, že bude sama. Odstrčil jsem lokaje. Došel jsem až ke dveřím její ložnice a co si myslíš, že jsem z ní slyšel? Mužský hlas!“
„Neříkám, že jsi nemohl slyšet mužský hlas. Jenom tvrdím, že ten hlas nepatřil hraběti de Moret.“
„Už mě dopaluješ, opravdu!“
„Viděl jsi hraběte?“
„Ano, viděl jsem ho.“
„Jak to?“
„Schoval jsem se pod hlavní bránu paláce Lesdiguieres, který stojí přímo naproti domu paní de Maugiron.“
„No a?“
„No a viděl jsem ho vycházet. Tak, jako teď vidím tebe.“
„Jenomže on neodcházel od paní de Maugiron. Vycházel od paní de Montagne.“
„Co mi to prosím tě chceš namluvit? Čí hlas bych tedy podle tebe slyšel z ložnice madam de Maugiron?“
„Ale no tak, markýzi, buď přece filozof!“
„Filozof?“
„Ano. Proč by ses měl znepokojovat? K čemu je to dobré?“
„K čemu? Zabil bych ho, kdyby nepatřil do královské rodiny.“
„Zabil, aha. Ach, ach!“ ušklíbl se Souscarrieres, čímž otevřel markýzovi celý obzor podivných pochyb.
„No jistě, zabil bych ho.“
„Opravdu?! Jen tak, zničehonic, ani bys ho řádně nevyzval?“ pokračoval Souscarrieres čím dál výsměšnějším tónem.
„Ano, ano, ano! Stokrát ano!“
„Tak mě tedy zabij, milý markýzi, neboť já jsem tvůj člověk.“
„Cože? Ty ničemo!“ vykřikl Pisany, skřípaje zuby, a vytasil meč. „Braň se!“
„Nemusíš mě dlouho přemlouvat, milý markýzi,“ na to Souscarrieres. Uskočil kousek dozadu a s mečem v ruce se postavil do střehu. „Jsem ti k dispozici!“
Navzdory hlasitým Voiturovým protestům, přes údiv chudáka Brancase, který vůbec nechápal, co se tu děje, vypukl mezi markýzem de Pisany a panem de Souscarrieres zuřivý boj, o to strašlivější, že se konal pouze za chatrného svitu mihotavého a občas mraky zahaleného měsíce, souboj, v němž každý ze soupeřů z vlastní ješitnosti i ze strachu o život rozvinul veškerý svůj šermířský um. Souscarrieres, který vynikal ve všech tělesných cvičeních, byl zjevně silnější a obratnější. Ale Pisanyho dlouhé nohy a jeho přehnaně prudké výpady byly výhodou: nečekaně zaútočil a hned nato se daleko stáhl. Po několika minutách markýz de Pisany slabě vykřikl, spustil ruku, v níž držel meč, skoro hned ji zase zvedl, ale meč, jehož váhu už paže neunesla, mu vyklouzl. Markýz se opřel zády o zeď, vydechl a sesunul se k zemi. „Přátelé,“ pravil Souscarrieres a nechal rovněž klesnout svoji zbraň, „jste svědky, že on vyvolal souboj?“
„Bohužel ano,“ odvětili současně Brancas a Voiture.
„A dosvědčíte mi, že se všechno odehrálo podle čestných pravidel?“
„Dosvědčíme.“
„Dobrá tedy. A teď, protože já si nepřeju smrt, ale uzdravení hříšníka, odneste pana de Pisany k madam jeho matce a běžte pro královského ranhojiče Bouvarda.“
„To je to nejlepší, co můžeme udělat. Pojďte, Brancasi, pomozte mi. Naštěstí jsme sotva padesát metrů od Rambouilletského paláce.“
„To je smůla!“ zalitoval Brancas. „A tak hezky to začalo.“
Zatímco Brancas a Voiture odnášeli co nejšetrněji markýze de Pisany k jeho matce, Souscarrieres zmizel na rohu Kopřivové a Froidmantelovy ulice se slovy:
„Zatracení hrbáči! Nechápu, co je proti mně tak popuzuje. To už je třetí, kterému jsem musel proklát tělo mečem, abych se ho zbavil.“
IV
PALÁC RODINY RAMBOUILLETŮ
Už jsme uvedli, že Rambouilletský palác stál mezi kostelem svatého Tomáše z Louvru, který byl postaven koncem 12. století a zasvěcený svatému Tomáši Mučedníkovi, a ústavem pro slepce založeným za vlády Ludvíka IX. po jeho návratu z Egypta pro tři sta šlechticů, jimž Saracéni vyloupli oči.
Markýza de Rambouillet, která palác nechala postavit – a hned povíme, jak k tomu došlo –, se narodila v roce 1588, v době, kdy byli při shromáždění Generálních stavů v Blois na rozkaz Jindřicha III. zavražděni vévoda de Guise a jeho bratr.*) Byla dcerou Jeana de Vivonne, markýze de Pisany, a Julie Savelliové, římské šlechtičny ze slavné rodiny Savelliů, která dala křesťanstvu dva papeže, Honoráta III. a Honoráta IV., a církvi jednu světici: svatou Lucinu.
Když jí bylo dvanáct let, provdali ji za markýze de Rambouillet z rodu d’Angennes, rovněž slavné rodiny, z níž pocházel kardinál de Rambouillet a onen markýz de Rambouillet, který byl vicekrálem Polska před příchodem Jindřicha III.
Rodina byla současně známá svou duchaplností a poctivostí. Podobenství dědečka markýze de Rambouillet bylo důkazem prvního. Čin jeho otce dosvědčoval to druhé.
Markýzův dědeček Jacques de Rambouillet se oženil s ženou, jejímuž charakteru se dalo leccos vytknout. Jednoho dne se manželé zuřivě hádali a všechno nasvědčovalo tomu, že se hádka brzy zvrhne ve rvačku; tu se najednou markýz zarazil, snížil hlas, takže hovořil jako obvykle, a s nejklidnějším výrazem na světě řekl ženě:
„Madam, prosím zatahejte mě za vousy.“
Pročpak?“ otázala se ho udiveně.
*) Jindřich III. svolal do Blois Generální stavy v letech 1588-1589, ovšem katolická liga chtěla získat kontrolu nad králem, aby mohla za následníka trůnu dosadit katolíka a vůdce Ligy Jindřicha I. z Guise místo protestanta Jindřicha IV. Navarrského.
„Zatahejte mě, vysvětlím vám to později.“
Babička markýze de Rambouillet uchopila manžela za vousy a zatahala.
„Silněji,“ vyzval ji.
„Ale to vás bude bolet.“
„Jen se nebojte.“
„Chcete to opravdu?“
„Ano, jen do toho dejte co nejvíc síly. Ještě. Ze všech sil, madam. No vidíte! Nezpůsobila jste mi vůbec žádnou bolest. A teď já.“
Vzal do prstů jeden pramínek jejích vlasů a škubl.
Žena vykřikla bolestí.
„Vidíte, madam,“ pronesl manžel s ledovým klidem, „vidíte, jsem silnější než vy. Hádejme se tedy, jestli vám to působí radost. Ale mohu-li vám radit, nechtějte se se mnou prát.“
Pro tuto novodobou Xantipu to bylo jasné varování: její manžel byl sice moudrý jako Sokrates, ale neměl jeho poddajnost a chuť snášet utrpení.
Otec pana markýze de Rambouillet byl, jak už jsme uvedli, vicekrálem Polska před příchodem Jindřicha III.
V tomto mezidobí ušetřil sto tisíc dukátů, které nabídl králi.
„To je snad žert, pane de Rambouillet,“ řekl král. „Těch sto tisíc dukátů jste ušetřil vy.“
„Sire,“ opáčil pan de Rambouillet, „vezměte si je, budete je potřebovat. Když ne dnes, tedy zítra.“
A přiměl krále, aby je přijal.
Jindřich vzal dukáty a nikdy mu je nevrátil.
Během náboženských válek při bitvě u Jarnaku, kde byl zbaběle zavražděn princ de Condé, se pan de Rambouillet bil tak statečně, že o tom vévoda z Anjou napsal svému bratrovi Karlu IX. list, v němž dokonce praví, že za vítězství v této bitvě vděčí právě panu de Rambouillet. Rodina uchovává onen zmíněný list ve zlatém rámečku.
V roce 1606, tedy po šesti letech manželství, prodal pan de Rambouillet ve chvíli tísně palác Pierru Forget-Dufresneovi za 34 500 tourských livrů. Ten jej v roce 1624 prodal za 30 000 dukátů kardinálu-ministrovi, který jej nechal zbořit a na jeho místě dal postavit kardinálský palác. V době, kdy se palác, o němž se vyprávěly přímo pohádky, stavěl, měl Richelieu dva venkovské domy – jeden v Chaillot a druhý v Rueil – a na Královském náměstí dům, který přiléhal k domu, v němž bydlela Marion Delormová.
Ostatně už třicet let se Paříž rozrůstala a den ze dne byla krásnější. Jindřich IV. položil základy moderní Paříže. Na konci vlády Jindřicha III. se Paříž rozkládala na 1414 jitrech. Za vlády Jindřicha IV. se v parku Tournelles a na orné půdě v Marais, která obklopovala Templ, postavily domy. Vybudovala se Dauphinova ulice, postavilo se Královské náměstí; předměstí Saint-Antoine, Montmartre, Saint-Martin, Saint-Denis, Saint-Honoré se o polovinu rozrostla a předměstí Saint-Germain vytvořilo sedmnáctou čtvrť. Rozloha Paříže se zvětšila na 1660 jiter.
V roce 1604 byla dokončena stavba Nového mostu, jehož základní kámen položil v roce 1518 Jindřich III. V roce 1606 byla dostavěna radnice, kterou začal budovat František I. 1533. Roku 1613 postaví bránu Saint-Gervais a vybudují akvadukt Arcueil. V letech 1614-1616 se stavějí mosty a domy na ostrově svatého Ludvíka. Na Novém mostě umístí jezdeckou sochu Jindřicha IV. Vybudují se základy Lucemburského paláce. Marie Medicejská založí korzo se stromořadím, jemuž se začne říkat Královnina alej.
A konečně se Paříž rozroste ještě v letech 1624-1628. Pojme do svých hradeb palác v Tuileries, čtvrť Butte-des-Moulins a Nové město. Nové hradby začínají na břehu Seiny u brány de la Conférence položené na nejzápadnějším konci zahrad v Tuileriích, prodlužují se až k ulici Saint-Honoré, kde je vystavěna brána Saint-Honoré, procházejí Galionovou ulicí, kde bude vztyčena Montmartreská brána, a skončí u bývalých hradeb na rohu ulice Neuve-Saint-Denis, kde bývala brána téhož jména.
Markýza de Rambouillet zůstala po prodeji paláce Pisany Pierru Forget-Dufresneovi v malém domě svého otce v ulici Svatého Tomáše z Louvru, který však byl pro ni, jejích šest dětí a spoustu služebnictva příliš malý. Tehdy se tudíž rozhodla, že si nechá vystavět tento nádherný Rambouilletský palác, který je dodnes tak proslulý. Byla ovšem nespokojena s plány, které jí předkládali architekti, neboť terén tak podivného tvaru se dal jenom obtížně využít, a prohlásila, že si plány nakreslí sama. Dlouho přemýšlela, až nakonec jednoho krásného dne zvolala jako Archimédes: „Heuréka!“, nechala si přinést papír a pero a v jednom okamžení nakreslila palác zevnitř i zvenčí, a to s takovým vkusem a tak dokonale, že královna Marie Medicejská, tehdy regentka, která právě nechávala stavět Lucemburský palác, poslala své architekty na radu k madam de Rambouillet, aby se poučili a vzali si za příklad její palác. A to Marie Medicejská vyrostla ve Florencii, kde viděla nejkrásnější paláce na světě, a právě do těchto druhých Athén poslala pro nejlepší architekty té doby!
Nejstarší z dcer markýzy de Rambouillet a vlastně nejstarší ze všech jejích dětí byla krásná Julie-Lucine d’Angennes, která nadělala ještě více rozruchu než její matka. Po cizoložné Meneláově manželce Heleně, která poslala celou Evropu do trójské války, nebylo krásnější ženy, jejíž půvaby by byly tak vysoce opěvovány ve všech tóninách a všemi nástroji. Žádný z mužů, jehož srdce dobyla, nikdy nedostal zpět jmění, které ztratil. Zranění, která způsobovaly krásné oči paní de Montausier, byla ne-li zrovna smrtelná, tedy aspoň nezhojitelná. Ninon de Lenclos měla své „mučedníky“, ale Julie d’Angennes měla své „umírající“.
Narodila se v roce 1600, bylo jí osmadvacet let, a i když v době, o níž píšeme, už překonala věk mladičké dívky, byla na vrcholu krásy.
Madam de Rambouillet měla další čtyři dcery, ale jejich nejstarší sestra je všechny zastínila, takže zůstaly skoro neznámé. Ostatně tři vstoupily do kláštera: madam d’Hyeres, madam de Saint-Étienne, madam de Pisany. Poslední z nich, Claire-Angélique d’Angennes, byla první manželkou pana de Grignan.
V prvních kapitolách této knihy jsme se seznámili s nejstarším z jejích synů markýzem de Pisany. Měla ještě jednoho syna, který zemřel v osmi letech: jeho guvernantka navštívila ve špitále člověka nakaženého morem a byla tak neopatrná, že po návratu nebohého hocha políbila. Ona i on do dvou dnů zemřeli na mor.
Za svoji skvělost a výjimečnost vděčil Rambouilletský palác především vášni, kterou probouzela krásná Julie v každém muži, co se k ní přiblížil, a oddanosti, již rodině prokazovali všichni služebníci. Vychovatel markýze de Pisany Chavaroche – který byl jedním z Voiturových soupeřů v jeho třech soubojích, ten, s nímž se bil za svitu loučí a který mu proklál stehno mečem –, byl v minulosti i v době, o níž píšeme, jedním ze zanícených obdivovatelů krásné Julie. Když se Julie po dvanácti letech čekání konečně v devětatřiceti letech rozhodla darovat svém manželovi panu de Montausier potomka, měla velmi těžký porod. Pověřili tedy Chavaroche, neboť věděli, že do toho úkolu vloží celou duši, aby utíkal pro pás svaté Markéty, relikvii proslulou tím, že usnadňovala porody, do opatství Saint-Germain, kde byl tento ostatek v úschově. Chavaroche tam doběhl, ale protože byly tři hodiny ráno, mniši spali, a on musel čekat skoro půl hodiny!
„To jsou pěkní mniši, na mou duši!“ zvolal, „spí, když paní de Montausier rodí!“
Od té chvíle mluvil Chavaroche vždycky špatně o mniších z opatství Saint-Germain.
Když od Chavaroche sestoupíme o něco níže v hierarchii služebnictva, narazíme na Ludvíka de Neuf-Germain s dlouhým mečem, tlukoucím mu do nohou, a špičatým vousem, co mu z brady spadá až na hrudník. Ten byl považován za podivínského básníka králova bratra Monsieura. Uměl obratně rýmovat. Madam de Rambouillet ho jednoho dne požádala, aby složil nějaké veršíky na pana d’Avaux, bratra pana de Mesme, který byl zvláštním vyslancem a podepsal mír na Severu. Složil rýmy končící na „da“ a „vó“. Zde je první strofa. Ti, kdo budou mít chuť přečíst si ódu celou, najdou ji ve Voiturově díle:
Sám hromovládný Jupiter zjeví se a žádá, Merkura pozve a všechny na jeho nivó, pak bohům ostatním stejný úkol zadá, nechť přízni u nich těší se velký Devaux!
Neuf-Germain měl metresu v ulici des Gravilliers, poslední ulici v Paříži, kde by měl galantní muž hledat milenku. A také se jistému darebákovi, který se domníval, že má u té křepelky přednostní právo, nelíbilo, že ji Neuf-Germain navštěvuje. Na ulici se pohádali. Šejdíř popadl Neuf-Germaina za vousy a škubl tak silně, že mu celý vous zůstal v ruce. Neuf-Germain, který nikdy neodkládal meč a dával první lekce v šermu markýzovi de Pisany, zasadil svému protivníku oním mečem tak silnou ránu, že dotyčný nejen uvolnil sevření, ale celý vous mu vypadl z ruky na zem. Zraněný dareba s řevem utekl, pronásledován polovinou diváků, které hádka přitáhla. Zbylí diváci obklopili Neuf-Germaina, vychvalovali ho a křičeli bravo, zatímco on stále protínal vzduch svým rapírem, vyzývaje darebu, který ne-měl sebemenší chuť se vrátit. Když Neuf-Germain rovněž vyklidil pole, všiml si jeden švec, že ctihodný vous servaný z Neuf-Germainovy brady zůstal ležet na bitevním poli. Věděl, že vítěz patří k personálu Rambouilletského paláce, který měl skvělou pověst i u prostých lidí. Sebral vous do posledního chlupu, pečlivě složil do bílého papíru a vydal se k Rambouilletskému paláci. Rodina právě seděla u večeře, když lokaj zaklepal na dveře a oznámil markýzi, že by s ním rád mluvil jakýsi švec z ulice des Gravilliers.
Návštěva to byla poměrně zvláštní a nečekaná, pan de Rambouillet byl tedy zvědav, co mu švec hodlá povědět.
„Uveďte ho,“ řekl.
Rozkaz byl okamžitě vykonán. Švec vstoupí, ukloní se a přistoupí k panu de Rambouillet:
„Pane markýzi, mám tu čest přinést vám vous pana de Neuf-Germain, který ho ke své smůle ztratil před mými dveřmi.“
Pan de Rambouillet sice nepochopil, co to má znamenat, ale vytáhl z kapsy jeden z nových dukátů s portrétem Ludvíka XIII., které právě začali razit a jimž se říkalo stříbrné ludvíky, a dal ho ševci. Ten se vzdálil na vrcholu blaha: nejenže dostal stříbrňák, ale ještě měl tu čest vidět pana de Rambouillet a jeho rodinu, jak sedí u tabule a jedí jako obyčejní smrtelníci.
Pan de Rambouillet a jeho blízcí zatím stále ještě tonuli v údivu a s nepochopením zírali na onen vous, když vstoupil Neuf-Germain s oškubanou bradou a vyprávěl, co se mu přihodilo. Teď bylo na něm, aby žasl: vzal si sice na cestu do paláce kočár, ale jeho vous sem dorazil ještě rychleji.
Ještě o patro v hierarchii níže se setkáme s podkoním či spíše s koňákem, jak se tehdy říkalo podkoním nižšího řádu, jménem Silésie, dalším bláznem, protože každý v Rambouilletském paláci byl svým způsobem blázen. Paní de Rambouillet také říkala Neuf-Germainovi „můj domácí blázen“ a Silésiovi „můj blázen z venku“, vzhledem k tomu, že bydlel se ženou a dětmi mimo palác, ale jenom několik kroků.
Jednou ráno si všichni lidé, co bydleli ve stejném domě jako Silésie, přišli markýzovi stěžovat, že od chvíle, co nastala vedra, nikdo z nich nemůže spát pod jednou střechou s jeho podkoním.
Pan de Rambouillet si ho dal zavolat.
„Co to v noci vyvádíš? Sousedé si stěžují, že kvůli tobě nezamhouří oka!“
„S vaším dovolením, pane markýzi, zabíjím vši,“ odvětil Silésie.
„A jak to, že při zabíjení vší děláš takový kravál?“
„Protože je zabíjím kladivem.“
„Kladivem? To mi tedy vysvětli, Silésie!“
„Pan markýz už si jistě všiml, že žádný živočich nemá tak tuhý kořínek jako veš.“
„To je pravda.“
„No a já si je nachytám a ze strachu, aby mi v ložnici neutekly, je vynesu na schodiště a tam do nich třísknu kladivem a rozmáčknu je.“
Markýz mu mohl domlouvat horem dolem, Silésie stále zabíjel vši stejným způsobem až do chvíle, kdy jednou v noci patrně ještě v polospánku minul první schod a sku tálel se po schodišti až dolů.
Když ho sebrali, měl zlomený vaz.
Po Silésiovi se podívejme na mistra Clauda, stříbrníka, připomínajícího komického sluhu z komedie. Claude byl fanatickým návštěvníkem všech poprav, a byť se dalo namítnout, že holdoval vskutku krutému divadlu, nezmeškal ani jedinou. Přesto se najednou konaly tři nebo čtyři popravy a mistr Claude se nehnul z domu.
Markýzu udivil takový nezájem a zeptala se svého stříbrníka po příčině.
„Ach paní markýzo,“ zavrtěl Claude s melancholickým výrazem hlavou, „nemám teď žádné potěšení, když někoho lámou v kole!“
„A pročpak?“ tázala se dál jeho velitelka.
„Představte si, paní markýzo, že od začátku letošního roku ti všiváci kati uškrtí své zákazníky dřív, než je začnou mučit. Doufám, že někdy popraví je, a já si na ten den počkám! Pak teprve mě bude ta podívaná bavit.“
Jednoho dne či spíše večera se Claude šel podívat na ohňostroj na svatého Jana, ale ve chvíli, kdy zažehli první zápalnice, zjistil, že stojí za zvědavcem, co ho převyšoval nejmíň o hlavu, takže nic neviděl. Dostal nápad: půjde na Montmartre, tam ho nebude nikdo rušit a bude mít nádherný výhled. Ale sotva celý udýchaný dorazil na vrcholek pahorku a obrátil se k radnici, bylo už po ohňostroji. Claude mohl vidět aspoň špatně, ale takhle neviděl vůbec nic.
Místo toho však zhlédl něco, co mu udělalo velkou radost, a to byl poklad v Saint-Denis. Také po návratu, když se ho paní markýza vyptávala, vykládal:
„Ach madam, ti podšití kanovníci tam mají krásné věci!“
Načež začal vypočítávat kříže zdobené drahokamy, pluviály vyšívané perlami, zlaté monstrance a stříbrné berly.
„A na to nejdůležitější bych málem zapomněl.“
„Co je podle vás nejdůležitější, Claude?“
„Mají tam ruku našeho souseda, paní markýzo.“
„Jakého souseda?“ otázala se madam de Rambouillet a v duchu se marně ptala, kdo z jejích sousedů měl tak nesmyslný nápad, že si odložil paži do pokladnice v Saint-Denis.
„Kruci přece našeho souseda svatého Tomáše, madam. Blíž už nikoho nemáme, vždyť se jeho kostela přímo dotýkáme!“
V Rambouilletském paláci byli ještě dva další služebníci, kteří se z této sbírky podivínů nijak nevymykali. Tajemník jménem Adriani a vyšívač jménem Dubois. První uveřejnil sbírku básní, kterou zasvětil panu de Schomberg. Druhý se domníval, že je povolán ke službě Bohu, a stal se kapucínem. Ale tohle povolání patrně nebylo příliš trvalého charakteru, neboť ještě před koncem noviciátu z kláštera odešel, a protože se neodvažoval znovu požádat madam de Rambouillet o místo, stal se portýrem v Burgundském paláci, kdysi sídle burgundských vévodů, z nějž se stalo v 16. století divadlo. Aby, jak říkal, mohl ještě někdy spatřit madam de Rambouillet, kdyby ji někdy napadlo zajít do divadla.
Pravda je, že markýze a markýzu de Rambouillet služebnictvo přímo zbožňovalo. Jednoho večera večeřel v paláci de Nemours s abbé Saint-Spirem advokát Patru, ten, který zavedl v Akademii módu děkovné řeči. Jeden z nich pronesl jméno markýzy de Rambouillet. Sklepmistr jménem Audry, jenž právě procházel hodovní síní poté, co dal svým podřízeným rozkazy ohledně vín, která je třeba podávat, zaslechl markýzino jméno a zastavil se. Protože zmínění stolovníci stále o markýze hovořili, sklepmistr poslal pryč všechny sluhy, co je obsluhovali.
„Co to u všech všudy provádíte, Audry?“ zeptal se Patru.
„Ach pánové,“ zvolal sklepmistr, „dvanáct let jsem sloužil u paní de Rambouillet, a protože máte tu čest být přáteli paní markýzy, nebude vás dnes večer obsluhovat nikdo jiný než já sám.“
Nedbaje na svoje vyšší postavení, vzal jednomu číšníkovi z rukou ubrousek, přehodil si ho přes paži, postavil se za ony dva stolovníky a až do konce večeře je obsluhoval.
A teď, když jsme se seznámili s pány, spolustolovníky a služebníky Rambouilletského paláce, uveďme své čtenáře do řečeného paláce jednoho večera, kdy se tam sejdeme s nejslavnějšími osobnostmi té doby.
V
STÁLÍ HOSTÉ RAMBOUILLETSKÉHO PALÁCE
Pokud ve shodě s pravidly etikety běžné v 17. století dáme přednost proslulým aristokratům před proslulými literáty, pak bude naše první skica – neboť nemáme v úmyslu narýsovat portrét jen několika čarami – patřit paní princezně, jednomu z nejstálejších hostů na večírcích markýzy de Rambouillet.
Paní princezna byla ona krásná Charlotte de Montmorency, vnučka konetábla Anne, prvního vévody z Montmorency, jehož zabil v bitvě u Saint-Denis Robert Stuart, a dcera Jindřicha z Montmorency. Ten byl francouzským konetáblem stejně jako jeho otec, ale proslul něčím jiným: byl totiž nejlepším cvičitelem koní v království. Vložil si stříbrňák mezi kovovou příčku třmenu a podrážku své holínky a dokázal celou čtvrthodinu krotit nejdivočejšího koně, aniž stříbrňák vypadl.
Slečně de Montmorency bylo čtrnáct let, když poprvé uplatnila svoji krásu při baletu, jejž uspořádala v únoru 1609 královna matka. Sličná Charlotte tenkrát představovala nymfu a zvedla přepůvabně své kopí k Jindřichu IV., jako by ho chtěla zasáhnout. Jindřich IV., náchylný ke zraněním tohoto druhu, se do ní na první pohled zamiloval a láska k této dívčině pro něj znamenala poslední milostné vzplanutí, z něhož ho vysvobodila až rána Ravaillakova nože.
Později vyložíme, jak se provdala za pana prince, onoho pochybného dědice rodu Condé, skvrnu vznešené rodiny Bourbonů, jak ji její manžel unesl a jak navzdory Charlottině výjimečné kráse bylo třeba jeho tříletého uvěznění v Bastile, aby se manželství vůbec naplnilo, a jak se nakonec Charlotte de Montmorency, provdaná již osm let za svého manžela, aniž byla ještě jeho ženou, stala matkou velkého Condéa a madam de Longueville. Tehdy to byla velmi krásná pětatřicetiletá princezna, už dvacet let důvěrná přítelkyně markýzy de Rambouillet, v jejímž salonu zapomínala na to, že je princeznou, a byla pouze duchaplnou ženou.
Vedle ní zářila v salonu její sokyně v kráse, byť nikoli v postavení a jmění, nejslavnější preciózka té doby slečna Angélique Pauletová, o rok starší než princezna, jíž se přezdívalo Parthenie.*) Podle plavé barvy jejích vlasů se jí říkalo rovněž Lvice.
Ke své kráse, o níž nebylo pochyb, přidávala ještě nadání, která se v té době nejvíce cenila: nádherně tančila, obdivuhodně hrála na loutnu a zpívala tak dobře, že prý našli u jedné fontány, kde denně pěla, dva slavíky, již zemřeli žárlivostí.
Její přátelství s markýzou trvalo ode dne, kdy královna matka pořádala onen slavný balet, v němž hrála tak významnou roli paní princezna. Slečna Angelika v něm hrála roli Ariona a měla jakoby sedět na delfínovi. Král Jindřich IV., který si jí všiml a považoval ji za druhou nejkrásnější dívku po Charlotte de Montmorency, se k ní šel utěšit, když mu to s paní princeznou nevyšlo, a právě byl na cestě k ní, když ho v Železářské ulici Ravaillac zabil.
Paní de Rambouillet si jí natolik vážila, že když přišla poprvé na návštěvu do Rambouilletu, přivítaly ji u brány městečka nejhezčí dívky z markýzina domu a z okolí celé oděné v bílém a s věnečky kvítí na hlavách. Jedna z nich, ještě vyšňořenější než ostatní, jí předala na stříbrném podnose klíče od zámku, a když Angelika přešla po mostě, dvě malá děla na hradbách vystřelila salvu jako pro královnu.
*) Jedno ze jmen souhvězdí Panny.
Vedle těchto dvou elegantních dam si člověk nemohl nepovšimnout ženy ve strohém, klášterní roucho připomínajícím úboru: byla to kardinálova neteř, krásná madam de Combalet, později vévodkyně z Aiguillonu. Měla takový odpor k manželovi, jehož jí vnutili, že manželství nebylo nikdy dovršeno. Básník Dulot našel v jejím dívčím jméně – Marie de Vignerot – anagram „panna tvého mu-že“.*) A tak když byl pan de Combalet zabit ve válkách s hugenoty, jeho vdova učinila ze strachu, aby ji znovu neobětovali státnímu zájmu, velmi rychle slib, že už se nikdy neprovdá a navíc se stane karmelitánkou. Od té chvíle se oblékala usedle a stroze jako padesátiletá pobožnůstkářka. Tři nebo čtyři roky nosila šaty z pytloviny, a byť patřila mezi dámy z královnina nejbližšího okolí, nikdy nepřidala ke svým šatům nic, co by odpovídalo eleganci dvorní dámy. V době, o níž vyprávíme, začínala krásná vdova zvedat oči a zase se usmívat. Navzdory jejímu slibu i přísnosti úboru nechyběli madam do Combalet nápadníci, zvláště pak od chvíle, kdy se stal kardinál ministrem. Jako první se ohlásil hrabě de Béthune, potom jeden z nejbohatších šlechticů ve Francii hrabě de Sault. Chvíli se mluvilo i o panu hraběti ze Soissons. Dokonce se v této souvislosti zmiňovalo i jméno pana de Nevers, který si právě činil nárok na vévodství Mantovské. Všichni byli odmítnuti.
Toto umíněné setrvávání ve vdovském stavu vyvolávalo zlomyslné řeči o strýci a neteři. Povídalo se, že kardinál nevdává krásnou vdovu jen proto, že si ji nechává pro se-be, a tvrdilo se, že madam de Combalet sice chodí do společnosti v šatech po krk upnutých a bez ozdob, ale v soukromí prý přijímá Její Eminenci v dekoltované róbě s květinami mezi ňadry, které jsou určeny pro kardinála, jenž květiny miloval. Rovněž se však šuškalo, že všechny tyhle drby pustil do oběhu maršálek de Brézé ze zlosti, že ho madam de Combalet, neteř jeho manželky, odmítla milovat. Dodával k tomu ještě, že tři synové kardinálovy sestry Françoise de Richelieu, která se provdala za Reného de Vignerot, pana z Pontcourlay, byli dětmi madam de Combalet a kardinála, a madam de Pontcourlay prý byla nucena vychovávat je, jako by byli její. Mluvil dokonce i o čtvrtém dítěti, jehož se prý kardinálova sestra navzdory své velké ochotě nechtěla ujmout, a tak bylo na vychování v Paříži. Tyto pomluvy, byť jim nikdo ve společnosti paní de Rambouillet nepřikládal sluchu, si s chutí posměšně opakovali u dvora, kde kardinála a jeho neteř nenáviděli. Také se tam zrodil epigram, podle nějž se dá změřit, jak byla mladá královna nakloněna ubohé vdově, jejíž přísný úbor a chování působilo jako skvrna v jejím okolí:
Philis, aby ztišila svůj žal, včera královně si postěžovala, Armand že jí čtyři syny dal.
Královna jí na to vlídně pravila:
Jen utište se, má milá, že Brézé pomlouvá, to každý ví, ti, kdo k vám chovají přátelství, ho ještě vyznamenají, když polovině jeho slov víru dají.
Na večírcích madam de Rambouillet se objevovala také jedna suchá a tmavá osoba, původem Sicilanka, která podle slov madam Cornuelové vypadala, jako by potila inkoust, a která si pofrancouzštila své jméno Scuduri na Colin de Scudéry. Přicházela sem v doprovodu svého bratra, jakéhosi barona Prášila, který psal tragikomedie, jež nikdy nikdo nehrál, stejně jako psala slečna de Scudéry knihy, které nikdo ještě netiskl. Bratrovi bylo sedmadvacet, sestře jednadvacet. Není nutno dodávat, že později se stala Madeleine de Scudéry autorkou Ibrahima nebo Slavného Bassy, Velkého Cyra, Clélie a dalších pěti nebo šesti románů, které způsobily kolem poloviny 17. století velký rozruch, a Georges de Scudéry proslul jako autor Potrestaného lháře a dalších patnácti či šestnácti her, jejichž název už dnes nikdo nezná.
Galantnost k dámám nás přiměla k tomu, že jsme budoucího guvernéra pevnosti Garde zařadili za jeho sestru. Kdybychom měli u mužů dodržet stejné pravidlo jako u žen – totiž že nadřadíme slavné aristokraty slavným literátům – potom bychom museli začít své portrétování dvěma bratry Montausierovými, skutečně nezdolatelnými pilíři Rambouilletského paláce.
Oba postupně milovali krásnou Julii, nejdříve ten starší, markýz. Madam de Rambouillet však měla jednoho dne nápad podívat se mu na dlaň ruky a vyčetla z jejích čar, že zabije nějakou ženu. V obavách, aby nešlo o její dceru, stručně zamítla jeho žádost o Juliinu ruku, sotva pronesl první slova. Když Julii nemohl mít, žádal aspoň o potěšení ji stále vídat, k čemuž mu bylo uděleno svolení.
Když ho v domě přijali, uvedl sem i svého mladšího bratra hraběte de Salles, který se po bratrově smrti stal proslulým markýzem de Montausier. Ten posloužil Molierovi jako předloha pro jeho Misantropa. Není nutno dodávat, že když hrabě de Salles viděl, jak byl jeho bratr odbyt, zaujal jeho místo; už jsme ostatně řekli, že celých čtrnáct let toužil po krásné Julii, která ho vyslyšela až v devětatřiceti letech a provdala se za něj. Mladý hrabě de Salles psal docela dobře prózu, dokonce skládal i slušné verše, ale nemohl soupeřit s vyhlášenými literárními osobnostmi, které zářily v markýzině salonu. V první řadě jmenujme Chapelaina, Gombaulda, Racana a monsignora biskupa de Grasse; právě toho roku zemřel Malherbe. Byli bychom začali Voiturem, ale už o něm byla řeč v první kapitole této knihy.
Jean Chapelain byl uveden do Rambouilletského paláce v době obléhání La Rochelle, tedy před rokem. Madam de Rambouillet říkala, že na něm nikdy neviděla nic nového. A byla to pravda: obvykle se oblékal do saténového kabátu barvy holubičí šedi podšitého zeleným sametem s dlouhým vlasem a olemovaného tenounkými šedivými prýmky, jejichž oky prosvítala zelená, nosil nejsměšnější boty na světě a ještě legračnější byly punčochy v těch holínkách: nebyly krajkové, ale pletené s velkými oky, takže připomínaly síť. Tento kabát vyměňoval pouze za přiléhavý strakatý taftový kabátek, který si nechal ušít ze staré spodničky ženy, s níž bydlel. Jeho paruka a klobouk patřily do dávných, téměř bájných dob, a přesto měl ještě jeden starší klobouk i paruku, jež nosil doma. Tallemant des Réaux vypravuje, že u něj viděl smuteční flór tak starý, že už nebyl černý, ale měl žlutohnědou barvu. V této době již pořídil překlad Guzmana d’Alfarache, vyprávění Jednorožec a Ódu na kardinála de Richelieu, navíc své první zpěvy Poctivé panny. Na dvě první knihy mu pan de Longueville připsal dva tisíce livrů důchodu. Navzdory své lakotě byl Chapelain považován za nejpoctivějšího muže na světě a Bois-Robert o něm vyprávěl, že z jedné platby od kardinála, kterou mu sám předával, mu Chapelain poslal zpátky jeden sou, který přebýval.
Na tomto nebi zářila i hvězda Jeana-Ogiera de Gombauld; v době, o níž píšeme, mu bylo už osmapadesát let, ale stále o sebe dbal stejně pečlivě, jako se Chapelain zanedbával. Dokonce se vychloubal – a konečně to mohla být i pravda –, že ho milovala královna.
Tou královnou byla Marie Medicejská.
Když přišel do Paříže jako mladík, nejmladší syn ze čtvrtého manželství, seznámil se s markýzem d’Uxelles, který ho doporučil Jindřichu IV. Psal pro krále verše, a ten mu za to také připsal důchod. Královna Marie Medicejská si ho patrně všimla při králově pomazání. Byl tam s panem d’Uxelles, který byl rezavý a Marie Medicejská mu říkala „můj Zrzek“. „Jděte se zeptat mého Zrzka, kdo je ten kavalír, co ho s sebou přivedl.“ Slečna Kateřina se spletla a zeptala se jiného zrzka než pana d’Uxelles. Vrátila se ke královně se slovy: „On ho nezná.“ – „Jste ztřeštěná!“ pokárala komornou netrpělivá královna, „spletla jste si jednoho zrzka s jiným.“ Ale tak moc chtěla vědět, kdo je ten kavalír, že se sama zeptala pana d’Uxelles, a když ji odpověď uspokojila, najala Gombaulda, a ten se za dvanáct set dukátů stal součástí personálu královského paláce.
Jako člověk patřící ke královskému paláci měl Gombauld přístup ke královně.
Jednoho dne vstoupil do její ložnice, aniž se dal ohlásit, a našel Marii Medicejskou, jak leží na lůžku s vyhrnutými sukněmi, protože bylo velké horko. Vedro bylo takové, že se královna spokojila s dotazem: „Kdo je to?“, a když Gombauld řekl své jméno, utrousila jen: „Ach tak.“
Co se potom odehrálo mezi básníkem a královnou, se nikdy nikdo nedozvěděl, neboť Gombauld byl velmi taktní a z jeho galantního dobrodružství zůstalo jen to, co o něm napsal ve velmi vkusně zahaleném sonetu.
Byť byl Gombault velice diskrétní, neomezil se na své sonety. Napsal svého Endymiona, který způsobil velký rozruch, neboť prý luna nebyla nikdo jiný než královna matka. Na dobových mědirytinách byla totiž vždycky zpodobňována s půlměsícem na hlavě.
Ostatně Gombauld měl pletky pouze s dámami od dvora, a když mu markýza de Rambouillet, která dobře znala tuto jeho slabost, vyčetla, že napsal verše na jednu venkovanku, bránil se:
„Paní markýzo, vždyť to byla dcera bohatého statkáře de Saintonge a dostala věnem deset tisíc dukátů!“
Napsal tragédii Danaidy, kterou nemilosrdně vypískali. Paní de Cornuel řekla, když odcházela z představení:
„Vraťte mi polovinu peněz.“
„Z jakého důvodu?“
„Protože jsem viděla jenom polovinu představení.“
Byl, jak už jsme řekli, velmi čistotný a vždycky upravený. Nemohl si dovolit kočár, musel chodit pěšky, a když pršelo, nebo byla na ulici hodně velká špína, vybíral si jen ulice, kde bylo dláždění nejčistší, aby si moc nepotřísnil boty. Současně dokázal poměrně zdatně zacházet se zbraní, byl tvrdohlavý a bojovný, a tak se stalo, že se dostal do sporu s jedním šlechticem. Šlo o byt, o nějž oba stáli. Řekl mu:
„Tady je moje adresa, přijďte ve dvě odpoledne k mým dveřím. Vyjdu s mečem v ruce, takže to nebude souboj, ale setkání; o svědky nebude nouze, poslouží nám sousedé.“
Šlechtic přijal a dostavil se v řečenou hodinu. Gombauld vyšel ven s mečem a zaútočil tak prudce, že se dal dotyčný na útěk, a sousedé, svědci souboje, kteří tolikrát viděli Gombaulda, jak opatrně chodí, aby si neušpinil boty, říkali:
„Jak je možné, že tenhle šlechtic, který si vybírá dláždění a zakládá si na čistotě, nelituje svého protivníka a klidně ho žene blátem a strouhami?“
Paní de Rambouillet mu říkala Krásný Bouřlivák.
Racan byl tehdy na vrcholu slávy. Narodil se čtyři roky před tím, než zemřel Ronsard, třicet čtyři let poté, co přišel na svět Malherbe, jenž prý byl jeho učitelem poezie, ale který začal žárlit na tuto strofu Ódy na útěchu napsané u příležitosti smrti pana de Termes a věnované jeho bratru panu de Bellegarde. Óda měla stejný úspěch jako Marherbova óda věnovaná Duperrierovi na smrt jeho dcery.
Zde je ona strofa:
Vidí zde, co na Olympu nejskvostnějšího, vidí u svých nohou ony pyšné hvězdy zlata, co po svém otáčejí kolem Štěstěny jeho, vidí, jak naše legie, podobné mravenčímu tažení, plazí se dál v hromádce prachu a bláta jak symbol marnosti všeho pozemského snažení.
Tallemant des Réaux říká: „Nikdy se síla génia nezjevila u nějakého autora tak výrazně jako u něj; jeho verše jsou neobyčejné, ale i on sám se vymyká průměru. Vypadá jako venkovan, koktá a nikdy nedokázal vyslovit své jméno. R a K jsou naneštěstí dvě hlásky, které neuměl vyslovit, první u něj znělo jako L a druhé jako T. Mnohokrát byl nucen napsat své jméno, aby mu někdo porozuměl.“
Byl to nejroztržitější člověk na světě, ovšem až po panu de Brancas.
Jednoho dne si vyjel na vysokém koni na venkov k přátelům. Asi ve třetině cesty musel sesednout. Potom však nemohl najít žádný stupínek ani vyvýšeninu, která by mu pomohla dostat nohu zase do třmenu, a tak pokračoval v cestě pěšky. U přítelových dveří pak konečně našel velký kámen vhodný jako stupadlo, nasedl tedy na koně, přitáhl uzdu, otočil jej a vrátil se stejnou cestou domů. Přítele ani nespatřil.
Byl důvěrným přítelem pana de Bellegarde. Jednou se vrátil z honu celý mokrý a zablácený, vstoupí tedy do ložnice paní de Bellegarde v domnění, že jde do svého pokoje, nevšimne si paní de Bellegarde, která stojí u krbu, ani paní de Lorges, stojící rovněž u krbu, ale z druhé strany. Obě dámy zmlknou a ani se nepohnou, čekají, co Racan udělá. Ten si sedne, nechá si stáhnout holínky a řekne sluhovi:
„Jdi a vyčisti mi boty, punčochy si usuším tady.“
Sluha stáhne pánovi boty a odejde. Racan si sundá punčochy, přistoupí ke krbu a jednu punčochu pověsí na hlavu paní de Bellegarde, druhou na hlavu paní de Lorges. Musely se kousat do rtů, aby se nerozesmály, ale nakonec přece jen vybuchly smíchem.
„Ó, prosím tisíckrát za prominutí, dámy!“ omlouval se Racan, ale nebyl nijak zvlášť zaražený. „Považoval jsem vás za dva kozlíky.“
V den, kdy ho přijali do Akademie, se shromáždila celá literární Paříž, aby si vyslechla jeho vstupní řeč. Auditorium však zažilo velké zklamání, když vytáhl z kapsy úplně roztrhaný papír.
„Pánové,“ řekl, „chtěl jsem zde přednést proslov, jak je zvykem, ale moje bílá chrtice mi ho takhle roztrhala a sežmoulala, prosím, vezměte si, co z něj zůstalo, já vám nic neřeknu, neboť zpaměti ho neznám a kopii jsem si nepořídil.“
Posluchačům i akademikům nezbylo než se s touto omluvou spokojit.
Racan měl přesto Akademii ve veliké úctě. Byl nucen vzít si kvůli jednomu procesu, který vedl, advokáta. Vzal si Chapelainova švagra, byť nevěděl, jestli je dobrý nebo špatný.
„A proč jste si vybral jeho a ne někoho jiného?“ otázala se ho paní de Rambouillet.
„Protože jako švagr pana Chapelaina je to vlastně švagr Akademie.“
Racan byl markýzem rodiny de Beuil, bratrancem pana de Bellegarde.
Antoine Godeau, biskup z Grasse, byl tak drobného vzrůstu, že se mu říkalo trpaslík princezny Julie, a dcera paní de Montausier se ptala, proč nechodí spinkat ve stejnou dobu jako její panenky. Byť měl biskup třicet tisíc dukátů od své rodiny a od kardinála dvě biskupství, stávalo se mu, že měl pořádně hluboko do kapsy do té míry, že pracoval na životopisech, překladech, církevních dějinách a v nejhorších chvílích dokonce sepisoval modlitby pro li-di jakéhokoli postavení.
Jedna z nich nesla titul Modlitba pro žalobce a v případě potřeby pro advokáta.
Do paláce ho uvedla slečna Pauletová, takže byl v domě velmi dobře přijímán.
Tyto slavné osobnosti, které jsme tu právě vyjmenovali, tvořily salón paní markýzy spolu s Colletetem, Conrartem, Desmarestsem, Rotrouem, Mairetem, Armandem d’Andilly a Voiturem. Všichni byli takříkajíc nedílnou součástí to-ho, čemu se říkalo Rambouilletský palác, neboť tento palác nebyl jenom budovou a sídlem rodiny, ale místem, kde se setkávali všichni duchaplní lidé.
VI
CO SE STALO V RAMBOUILLETSKÉM PALÁCI
VE CHVÍLI, KDY SE SOUSCARRIERES ZBAVIL
SVÉHO TŘETÍHO HRBÁČE
Toho večera pátého prosince roku 1628, kdy jsme otevřeli v krčmě U Obarveného vousu první kapitolu této knihy, se všechny skvělé literární osobnosti oné doby i všichni ostatní, kdo tvořili tuto společnost, kterou později zesměšnil Moliere, shromáždili v markýzině paláci ne jako obvyklí stálí a důvěrní návštěvníci domu, ale jako zvláštní hosté. Každý totiž dostal od paní de Rambouillet pozvánku s oznámením, že se u ní sejde nezvykle vybraná společnost.
Nelze říci, že by se na takový pokyn u markýzy všichni sešli; oni se seběhli.
Ve šťastné době, kdy ženy začínaly mít ve společnosti vliv, byla každá maličkost významnou událostí. V 17. století udávaly tón paní de Rambouillet, paní Princezna, paní de Montausier, slečna Pauletová, slečna de Scudéry, v 18. století vliv žen ještě vzrostl působením Ninon de Lenclos, madam de Sévigné, paní de Montespan, paní de Maintenon, slečny de Lafayette, madam de Tencin, madam du Deffand, madam d’Épinay, paní de Genlis; po Revoluci pak pokračovaly v díle svých předchůdkyň paní de Staël, madam Rolandová, paní Tallienová a za našich dnů nasadily korunu této po tři staletí trvající vládě žen královna Hortenzie, madam de Girardin a paní George Sandová.
Tehdy se rodila poezie: v předešlém století dala Marota, Garniera a Ronsarda, klopýtala ve svých prvních tragédiích, prvních pastorelách, prvních komediích s Hardym, Desmarestsem, Raissiguierem. Díky dramatické tvorbě Rotrouově, Corneillově, Molierově a Racinově pak Francie zaujala místo v čele všech národů a ten nádherný jazyk, který vytvořil Rabelais, vyčistil Boileau a prosel Voltaire, se stal díky své čistotě a srozumitelnosti diplomatickým jazykem civilizovaných národů. Zřetelnost a průzračnost tvoří poctivost jazyka.
Velký génius 16. století, lépe řečeno génius všech staletí William Shakespeare zemřel dvanáct let předtím, než začalo naše vyprávění, a znali ho pouze Angličané. Nemylme se, tento velký Alžbětin básník se stal známým až v moderní době, žádný ze vzdělanců a poetů, co se scházeli u madam de Rambouillet, nikdy jeho jméno neslyšel. Ještě o sto let později ho Voltaire nazýval barbarem. Ostatně v době, kdy divadlo patřilo hrám jako Osvobození Andromedy, Kalydónský lov na kance, Bradamantova smrt, by díla jako Hamlet, Mackbeth, Othello, Julius Caesar, Romeo a Julie nebo Richard III. působila na francouzské žaludky jako pěkně tvrdé a nestravitelné sousto.
To ze Španělska dorazila do Francie liga s Guisy, móda s královnou, literatura s Lopem de Vegou, Alarconem, Tyrsem da Molina. Calderonova hvězda v té době ještě nevzešla.
Uzavřeme tedy tuhle dlouhou vsuvku, kterou jsme otevřeli jenom z nutnosti, a vraťme se k naší větě: každá maličkost byla v té šťastné době významnou událostí, a my jen dodejme, že pozvání paní de Rambouillet bylo dvojnásob očekávanou událostí. Všichni věděli, jak vynalézavá je markýza, když chce své hosty překvapit, nesmírně ji těšilo vymýšlet pro ně hotové divy. Jednoho dne uchystala překvapení pro monsignora biskupa z Lisieux Philippa de Cospéan, jehož se biskup skutečně nenadál. V parku Rambouilletského paláce byla velká skála okrouhlého tvaru, z níž tryskal pramen. Toto skalisko zcela zakrývalo husté stromoví. Posvěceno bylo vzpomínkami na Rabelaise, který si z něj občas dělal pracovnu, občas jídelnu. Markýza k němu jednoho krásného rána zavedla monsignora de Lisieux. Jak se k němu blížili, měl prelát dojem, že se mezi větvemi cosi blýská, namáhal zrak, ale nic pořádně neviděl. Čím byl ale blíže, jeho zrak se zaostřoval a nakonec biskup zcela jasně spatřil sedm nebo osm mladých žen oděných jako nymfy, což znamená zahalených jen velmi spoře. Byla to slečna de Rambouillet v úboru Diany s toulcem na rameni, lukem v ruce a půlměsícem na hlavě a všechny slečny z paláce, které tvořily jakési hrozny na skále a nabízely oku – podle slov Tallemanta des Réaux – nejrozkošnější podívanou na světě. Biskup z našich dob by byl patrně pohoršen podobným divadlem, avšak monsignore de Lisieux jím byl naopak tak okouzlen, že od té doby se při každém setkání markýzy ptal, co je nového na rambouilletském skalisku. A když jí někteří přátelé připomínali, že za podobných okolností byl Aktaión proměněn v jelena, jehož rozsápali psi, jen odtušila, že to srovnání značně kulhá, neboť dobrák biskup je tak ošklivý, že na něj sice nymfy mohly zapůsobit, ale on v žádném případě nemohl zapůsobit na nymfy, ledaže by je zahnal na útěk. Ostatně monsignore de Lisieux si byl vědom své ošklivosti a sám o ní rád žertoval. Když světil biskupa z Riez, který měl hodně daleko k Adonisovi, a ten mu děkoval, poznamenal vtipně:
„Příteli, to já bych vám měl poděkovat, neboť než jste se stal mým kolegou, byl jsem nejošklivější ze všech biskupů ve Francii.“
Mužská část společnosti madam de Rambouillet, která byla ještě početnější než část ženská, se možná toho večera těšila na podobnou podívanou, a v naději na markýzino překvapení k ní všichni spěchali. A tak vládla v tomto preciózním shromáždění atmosféra zvláštní zvědavosti, která předchází velkým událostem dosud neznámým, ale již tušeným.
Všichni rozprávěli o lásce a o poezii. Ale hlavně se ho-vořilo o poslední hře, kterou uvedli herci v Burgundském paláci. Společnost tam začínala chodit od chvíle, kdy se vedení divadla ujali Bellerose, la Beaupré, jeho žena, slečna Vaillotová, la Villers a Mondory.
Paní de Rambouillet udělala z tohoto divadla módní událost, když jejímu osazenstvu dovolila hrát ve svém paláci hru Fredegunda aneb Cudná láska od Hardyho. Od té doby bylo rozhodnuto, že počestné ženy, které do té doby nechodily do Burgundského paláce, tam chodit mohou.
Hra, o níž se tu dnes mluvilo, byla debutem velmi mladého muže jménem Jean Rotrou, jehož ochránkyní byla markýza. Jmenovala se Hypochondr aneb Zamilovaný mrtvý. Byť měla hra nevalnou úroveň, díky podpoře, jíž se jejímu autorovi dostalo z Rambouilletského paláce, se stal Rotrou dostatečně úspěšným na to, aby ho Richelieu pozval do svého domu na Královském náměstí a přiřadil ho ke svým obvyklým spolupracovníkům Mairetovi, L’Estoilovi a Colletetovi. Kromě nich měl ještě dva zvláštní spolupracovníky: Desmarestse a Bois-Roberta.
Ve chvíli, kdy se debatovalo o značně sporných kvalitách této komedie, již Scudéry a Chapelain tepali hlava nehlava, vstoupil do salonu krásný devatenáctiletý, elegantně oděný mladík, s ryze kavalírským výrazem přešel salon a podle pravidel etikety pozdravil nejdříve paní princeznu, která měla jako Její Výsost, manželka prince z královského rodu pana de Condé, právo být pozdravena jako první, potom složil poklonu markýze a hned nato krásné Julii.
Doprovázel ho druh tak o dva tři roky starší, celý v černém, který se uprostřed té učené a impozantní společnosti pohyboval velmi nejistě a nesměle, čímž tvořil protiklad k okázalé nenucenosti svého přítele.
„Pohleďte,“ pravila markýza, když si všimla dvou mladíků, ukazujíc na prvního z nich, „zde máme triumfujícího vítěze. Je tak krásné vystoupit na Kapitol v jeho věku! Doufám, že nikdo nebude mít odvahu zakřičet za jeho vozem: Caesare, nezapomeň, že jsi smrtelný. Aspoň v to pevně věřím.“
„Ach paní markýzo,“ odtušil Rotrou, neboť to byl on sám, „spíše je to opačně, to mi věřte. Ani nejzlomyslnější kritik nemůže říct o mé ubohé hře něco horšího, než si o ní myslím sám, a přísahám vám, že kdybych nedostal k jejímu uvedení výslovný rozkaz od hraběte de Soissons, nechal bych svého Zamilovaného mrtvého v hrobě, kam patří, a debutoval bych komedií, jíž se zabývám v tuto chvíli.“
„A jaký je námět vaší komedie, krásný rytíři?“ otázala se slečna Pauletová.
„Jde o prsten, který si nikdo nebude chtít navléknout na prst, jakmile vás jednou spatřil, zbožňováníhodná lvice: prsten zapomnění.“
Tento kompliment byl přijat s obdivným šepotem okolí a ta, jíž byl určen, pokývla půvabně hlavou. Po celou dobu se mladík v černém oděvu držel za svým druhem, aby na něj pokud možno nebylo vůbec vidět. Protože ho tady však nikdo neznal a markýze byli představováni pouze muži, kteří už měli nějaké jméno nebo si ho měli co nejdřív vydobýt, neubránilo ho ani jeho skromné chování od zvědavých pohledů, které se na něj ze všech stran upíraly.
„A kde teď berete čas na psaní nové komedie, pane Rot-roue, když máte tu čest být zaměstnán u pana kardinála?“ zeptala se krásná Julie.
„Pan kardinál,“ odvětil Rotrou, „měl teď tolik práce s obléháním La Rochelle, že nám nechal trochu volného času. A já jsem ho využil co nejlépe, totiž k psaní.“
Po celou tuto rozmluvu na sebe poutal mladík v černém část pozornosti, která by jinak patřila zcela panu Rotrouovi.
„Nebude to šlechtic,“ utrousila slečna de Scudéry ke svému bratru.
„Spíše vypadá jako nějaký soudní písař,“ opáčil oslovený.
Mladík v černém zaslechl tenhle krátký dialog a uklonil se s dobromyslným úsměvem.
Rotrou to zaslechl rovněž.
„Ano, ano,“ pravil, „máte pravdu, skutečně je písařem, ale takovým, že jednou bude pánem nás všech, to mi můžete věřit.“
Muži kolem se usmáli napůl nevěřícně, napůl pohrdavě. Ženy se zadívaly zvědavěji na muže, jehož Rotrou tak vzletně představil.
Zaujal přísným výrazem ve tváři kontrastujícím s jeho mládím, zajímavou hlubokou vráskou, co mu probíhala napříč čela, jako by ji vyhloubila radlice myšlenek, a planoucíma očima. Zbytek tváře byl obyčejný: hrubý nos, odulý ret, který byl stěží vidět, jak se ztrácel pod rašícím knírkem.
Rotrou se domníval, že nastal čas, aby uspokojil všeobecnou zvědavost, a pokračoval:
„Paní markýzo, dovolte, abych vám představil svého drahého krajana Pierra Corneille, syna generálního prokurátora z Rouenu, který se stane brzy synem svého génia.“
To jméno bylo naprosto neznámé.
„Corneille,“ opakoval Scudéry, „to je jméno ptáka zvěstujícího neblahé zprávy.“*)
„Ano, pro jeho soky, pane de Scudéry,“ odvětil Rotrou.
„Corneille,“ opakovala markýza, ale ta na rozdíl od pana Scudéryho laskavým tónem.
„Ab illice cornix,**)“ šeptl Chapelain monsignoru Godeauovi, biskupovi z Grasse.
„Jistě hledáte v paměti, v záhlaví jaké básně či tragédie jste četla Corneillovo jméno,“ obrátil se Rotrou k markýze.
*) Corneille – krkavec.
**) Saepe sinistra cava praedixit ab illice cornix (Krkavec často předpověděl dubu neblahé dutiny.) Vergilius, Bukolika, Ekloga I.
„Snažíte se marně, madam, v žádném. Je napsáno pouze v záhlaví komedie, jíž zaplatil tento můj dobrý druh, který teprve včera přijel z Rouenu, dnes v noci za mé pohostinství. Zítra ho odvedu do Burgundského paláce a představím ho Mondorymu. Za měsíc mu budeme tleskat!“
Mladík zvedl oči k nebi jako básník, který si v duchu říká: Kéž by Bůh dal!
Teď se všichni přiblížili k oběma přátelům s větší zvědavostí. Hlavně paní princezna, povaha bažící po oslavných pajánech a hledající v každém básníkovi panegyristu své krásy, která počínala blednout, dávala najevo až nápadnou zvědavost. Nechala otočit své křeslo tak, aby viděla na skupinku, jež se utvořila kolem Rotroua a jeho druha, zatímco muži a zejména básníci se zdrženlivě, snad i trochu pohrdavě drželi na svých místech.
„Ach pane Corneilli, můžeme znát titul vaší komedie?“ otázala se.
Na toto oslovení pronesené trochu povýšeným tónem se Corneille hbitě obrátil. Zatímco se otáčel, Rotrou mu šeptl do ucha nějaké slůvko:
„Název zní Mélite,“ odvětil, „ledaže by se Vaší Výsosti zalíbilo pokřtít ji lépe.“
„Mélite, Mélite,“ opakovala princezna. „Ne, ponechte ten název tak. Mélite je rozkošný název, a pokud látka odpovídá názvu…“
„Nejrozkošnější na celé věci je, paní princezno,“ pravil Rotrou, „že nejde o smyšlený děj, ale o skutečný příběh.“
„Jakže, skutečný příběh?“ otázala se slečna Pauletová. „Zápletka je tedy pravdivá?“
„Tak přece vyprávěj dámám, oč jde, ty mizero,“ postrčil Rotrou svého druha.
Corneille se zapýřil až po uši. Nikdo nevypadal méně jako mizera než on.
„Otázkou je, zda se dá skutečný příběh vyprávět v próze,“ řekla paní de Combalet a pro případ, že by Corneille přece jen začal vyprávět, schovala tvář za vějířem.
„Raději bych vám zarecitoval několik veršů, než vám vykládal obsah hry,“ navrhl nesměle Corneille.
„Pchá, to je nějakých rozpaků a nesmělosti. Ten příběh vám vypovím dvěma slovy. Není to ale žádná zásluha, neboť se skutečně odehrál a můj přítel je jeho hrdinou, nemá tedy ani zásluhu na jeho vymyšlení. Představte si, madam, že jeden přítel tohoto libertina…“
„Rotrou… Rotrou…,“ přerušil ho Corneille.
„Stejně budu pokračovat,“ nedal se Rotrou. „Tedy představte si, že přítel uvede tohoto libertina do počestného rouenského domu, kde je všechno připraveno ke sňatku řečeného přítele s okouzlující dívkou. Co si myslíte, že asi udělá pan Corneille? Domníváte se, že počká, až bude po svatební noci, a prozatím se spokojí s tím, že půjde za mládence… později, potom… však mi rozumíte, že?“
„Pane Rotrou!“ napomenula madam de Combalet básníka a skryla oči za závojem karmelitky.
„Počkat, co se má stát později?“ zeptala se slečna de Scudéry drsně. „Jestli to pochopili ostatní, upozorňuji vás, pane Rotrou, že já jsem to nepochopila!“
„V to pevně doufám, krásná Sapfó,“ – to bylo jméno, které dali slečně de Scudéry ve Slovníku preciózek. „Mluvím totiž k panu biskupovi de Grasse a ke slečně Pauletové, kteří pochopili, není-liž pravda?“
Slečna Pauletová lehce klepla Rotroua přes prsty s výrazem vrcholně vyzývavým a řekla:
„Jen pokračujte, vy ničemo, čím dřív skončíte, tím lépe.“
„Ano, ad eventum festina,*) jak nám to předepisuje Horatius. Dobrá, tak tedy pan Corneille se jako básník řídí radami Maecenatova přítele: nehodlá ztrácet čas čekáním. Vrátí se ke slečně sám, zaútočí ztečí na místo, jež by se podle všeho nemohlo nazývat věrnost, a na troskách přítelova štěstí vybuduje vlastní blaho. A díky síle toho blaha patrně vytryskne ze srdce tohoto pána pramen poezie tak silný, že ho lze přirovnat k tomu, u nějž hasili žízeň Pegas a jeho devět panen, jimž se říká múzy.“
*) Semper ad eventum festina (Vždy spěchej k rozuzlení). Horatius, Ars poetica.
„A podívejme se, kde se skrývá Hippokréné,*)“ usmála se princezna. „V srdci advokátova písaře! Vskutku, to je k neuvěření.“
„Pokud se vám nedostane důkazu o opaku, že, paní princezno? A ten důkaz vám dá sám Corneille.“
„Ta dáma má veliké štěstí,“ pronesla slečna Pauletová. „Jestli bude mít komedie pana Corneille úspěch, jaký jí předpovídá pan Rotrou, stane se nesmrtelnou.“
„Ano,“ přidala se slečna de Scudéry se svou obvyklou suchostí, „ale já pochybuji o tom, že jí taková nesmrtelnost opatří manžela.“
„Ach Bože, a vy si myslíte, že je takové neštěstí zůstat neprovdaná?“ zeptala se slečna Pauletová. „Samozřejmě pokud jste hezká. Zeptejte se na to paní de Combalet, zda je tak božským potěšením být provdaná!“
Paní de Combalet jen povzdechla, zvedla oči k nebi a smutně zavrtěla hlavou.
„Ale abychom to nezamluvili,“ ozvala se paní princezna. „Pan Corneille nám slíbil, že nám zarecituje několik rýmů ze své komedie.“
„Ó, je připraven,“ pravil Rotrou. „Žádat verše od básníka je jako žádat vodu od pramene. Nuže do toho, příteli!“
Corneille zrudl, cosi zakoktal, stiskl si prsty čelo a hlasem, který se zdál být stvořen spíše pro tragédii než pro komedii, zarecitoval následující verše:
Věz, milý příteli, že žádný lék tu není, co dokázal by vyléčit mé utrpení!
Z tohoto domu měl bych hned pryč spěchat, však Mélite mé srdce má, nemohu ji nechat.
Všechny mé smysly a touhy mé jen k ní se obrací, odvážím-li se šeptat, tedy jen když se nevrací, když nablízku jí nejsem, nežiji, jen hledám trochu té svobody, co její přítomnost mi nedá.
*) Název pramene, který podle báje vytryskl zpod Pegasova kopyta na Helikónu.
Pan Corneille pokračoval a jeho verše si vysloužily obdivný šepot, což jen dokazovalo, že básníci se rodí nejen v Paříži, ale i v provincii, a že duchaplní lidé a poetové se nevyskytují pouze v Rambouilletském paláci a na Královském náměstí.
Když skončil s recitací, rozezněl se potlesk, k němuž dala jako první podnět paní de Rambouillet. Jenom několik mužů, mezi nimiž byl i nejmladší z bratrů Montausierových, který nemohl snést tuto poezii souladu a protikladu, protestovalo svým mlčením.
Rotrou se těšil z přítelova triumfu, měl vstřícnou, přátelskou povahu a oddané věrné srdce, byl tedy na vrcholu blaha.
„Měl jste vskutku pravdu, pane Rotrou,“ pravila paní princezna, „váš přítel si zaslouží podporu.“
„Pokud je to vaše mínění, paní princezno, nemohla byste se přimluvit u svého chotě, aby mu sehnal nějaké místečko?“ ztišil Rotrou hlas, aby ho slyšela jenom paní de Condé. „Je naprosto bez peněz, a sama vidíte, že by byla škoda, kdyby byl kvůli pár dukátům zmařen tak geniální talent.“
„Ach ano, pan princ! To je ten pravý, s kým se dá mluvit o poezii! Tuhle přijde, zrovna když večeřím s panem Chapelainem. Zavolá mě k sobě, aby mi něco řekl, zapomněla jsem už, oč šlo, a zeptá se mě: ‚Mimochodem, co je to za podivného ptáka u vašeho stolu? – To je pan Chapelain, já na to v domnění, že tím je řečeno vše. – Kdo je to pan Chapelain? – Ten, co stvořil Pannu. – Ach tak, Pannu… tedy sochař?‘ Ne, ne, raději o něm promluvím s paní de Combalet, ta se o něm zmíní kardinálovi. Vyhovovalo by mu pracovat na tragédiích Jeho Eminence?“
„Vyhovovalo by mu všechno, jen aby mohl zůstat v Paříži. Pomyslete si, píše-li takové verše v prokurátorově pracovně, co teprve vytvoří ve světě, jehož jste vy královnou a markýza prvním ministrem!“
„Dobrá, jsme dohodnuti. Zařiďte, ať se Mélite uvede v divadle, ať má úspěch a potom se postaráme o zbytek.“ A podala svoji krásnou ručku Rotrouovi, který ji vzal do své a prohlížel si ji, jako by oceňoval její krásu.
„Nač myslíte?“ otázala se princezna.
„Dívám se, zda je na této ručce místo pro dvoje básnická ústa. Bohužel nikoli! Je příliš malá.“
„Naštěstí,“ opáčila paní de Condé, „mi Bůh daroval dvě ruce: jednu pro vás a druhou pro toho, kdo se vám zlíbí.“
„Corneilli, Corneilli,“ zavolal Rotrou, „pojď sem honem! Paní princezna ti jako poděkování za tvé krásné verše dovolí, abys jí políbil ruku.“
Corneille zůstal jako opařený, zatmělo se mu před očima a málem omdlel. Během jediného večera a prvního vstupu do tohoto světa smí políbit ruku paní princezny! A markýza de Rambouillet mu zatleskala! Ani ve svých nejsmělejších snech se neodvažoval doufat v takovou přízeň.
Pro koho to vlastně byla čest? Pro Corneille a pro Rotroua, kteří směli políbit ruku manželce prince z královské krve? Nebo pro paní de Condé, jejíž obě ruce políbili budoucí autoři Venceslase a Cida?
Kdybychom se zeptali potomstva, jistě by bez zaváhání řeklo, že to byla pocta pro princeznu.
Mezitím se objevil majordomus Claude s bílou hůlkou v ruce jako Polonius z Hamleta a cosi potichu říkal markýze de Rambouillet, která nejprve svého majordoma vyslechla a potom mu dala tiše nějaké příkazy a doporučení, aby ji nikdo nemohl slyšet. Poté zvedla markýza hlavu a pronesla s úsměvem:
„Vznešení a drazí pánové, vzácné a dobré přítelkyně, kdybych vás sem dnes večer pozvala jen proto, abyste si poslechli verše pana Corneille, jistě byste nemuseli litovat ztráty času; ale pozvala jsem vás se záměrem mnohem přízemnějším a zdaleka ne tak vznešeným. Často jsem vám vyprávěla o tom, oč jsou italské sorbety a zmrzliny lepší než zmrzliny a sorbety francouzské. Dlouho jsem pátrala, až jsem našla zmrzlináře, který přišel přímo z Neapole, a tak u mne konečně ochutnáte pravé italské zmrzliny. Neřeknu vám tedy, kdo mě miluje, ať mě následuje, ale kdo miluje zmrzlinu, ať mě následuje. Pane Corneilli, nabídněte mi rámě!“
„Vy zase doprovodíte mě, pane Rotrou,“ vyzvala paní princezna básníka, neboť se rozhodla, že tohoto večera bude ve všem následovat markýzina příkladu.
Roztřesený a ztrémovaný Corneille podal dost nešikovně, přesně jako muž přicházející z venkova, paži paní markýze, aby se do ní zavěsila, zatímco Rotrou s dvorností dokonalého kavalíra vysekl paní princezně poklonu a nabídl jí rámě. Mladší z bratrů Montausierových hrabě de Salles se nabídl jako kavalír krásné Julii, jeho bratr pak slečně Pauletové; Gombauld se spokojil se slečnou de Scudéry; ostatní se seřadili, jak to šlo.
Paní de Combalet ve svém úboru karmelitky, jehož strohost vylepšila pouze kytičkou čerstvých fialek a poupátek růží, které si připevnila na náprsní roušku, se nemohla zavěsit do žádného muže, zařadila se hned za paní princeznu a opřela se o paži paní de Saint-Étienne, druhé markýziny dcery, jež byla rovněž jeptiškou. Jenomže mezi ní a paní de Combalet byl rozdíl: madam de Saint-Étienne se každým dnem klášteru přibližovala, zatímco madam de Combalet se mu stále vzdalovala.
Až do této chvíle nebylo v pozvání paní de Rambouillet nic, nad čím by společnost žasla; všeobecný údiv nastal až ve chvíli, kdy markýza jako jejich vůdce kráčející před princeznou zamířila přímo k jednomu místu ve stěně, kde nebyly žádné dveře ani východ.
Došla ke stěně a zaklepala na ni vějířem.
V tu chvíli se stěna jako zázrakem rozestoupila a společnost se octla na prahu nádherného pokoje s nábytkem potaženým modrým sametem se zlatými a stříbrnými ozdobami. Tapety byly ze sametu podobajícího se potahu na nábytku se skoro stejným zdobením. Uprostřed místnosti se tyčila jakási police o čtyřech stěnách, hotová stavba ozdobená květinami, ovocem, cukrovím, dorty a zmrzlinou, u níž stáli čestnou stráž dva rozkošní andílci. Těmi andílky nebyl nikdo jiný než dvě mladší sestry paní Julie d’Angennes a paní de Saint-Étienne.
Všichni jednohlasně obdivně vykřikli; bylo všeobecně známé, že za zdí už je jenom zahrada slepeckého ústavu, a najednou se tu objevil pokoj tak krásně zařízený, s tak nádhernými čalouny a tapetami, se stropem tak obdivuhodně malovaným, jako by architektem a čalouníkem nemohli být nikdo jiný než víla a kouzelník.
Zatímco se každý rozplýval nad vkusem a bohatou výzdobou této místnosti, která později proslula pod názvem Modrá komnata, Chapelain se chopil pera a papíru a v rohu salonu hned načrtl první strofy slavné Ódy na Zirphée, která měla skoro stejný úspěch jako jeho Poctivá panna. Za okamžik přečetl svým zvučným hlasem shromážděné společnosti improvizované verše, které byly přivítány nadšeným potleskem. Vtom vpadl do rozjařené společnosti v krásné a právě zasvěcené komnatě bledý a zakrvácený Voiture a volal:
„Ranhojiče! Přiveďte ranhojiče! Markýz de Pisany se právě bil se Souscarrierem a byl vážně zraněn!“
Na důkaz pravdivosti jeho slov se v tu chvíli vzadu v markýzině salonu objevil markýz de Pisany, jehož z obou stran podpírali či spíše vlekli Brancas a Chavaroche. Pisany byl v bezvědomí a smrtelně bledý.
„Synu! – Bratře! – Markýzi!“ ozvaly se najednou výkřiky. Nikdo už se nestaral o nádheru tak neslavně posvěcené Modré komnaty a všichni se vrhli ke zraněnému.
Ve chvíli, kdy omdlelého markýze de Pisany odnášeli do Rambouilletského paláce, stalo se něco nečekaného, co nejenom zkomplikovalo nastalou situaci, ale navíc nesmírně udivilo všechny v krčmě U Obarveného vousu.
Étienne Latil, o němž se všichni domnívali, že je mrtev, a který ležel na stole a jen čekal, až ho zašijí do rubáše a položí do rakve, vzdychl, otevřel oči a hlesl sotva slyšitelně, ale dokonale zřetelně tato dvě slova:
„Mám žízeň!“
VII
MARINA A JACQUELINO
Několik minut předtím, než se Latil přihlásil k životu těmito dvěma slovy, jež většinou pronáší každý zraněný, který přichází k sobě – ostatně to byla oblíbená slova našeho mu-že –, objevil se v krčmě U Obarveného vousu mladý muž a zeptal se, zda se v pokoji číslo 13 v prvním poschodí hostince ubytovala venkovanka z Pau jménem Marina. Dodal ještě, že by měla mít krásné černé vlasy a oči, což obojí ještě vynikne ve venkovském čepci barvy vlčího máku a vůbec v celém jejím úboru, připomínajícím drsné hory v Coarraze, které jako dítě zlézal bosky a s nepokrytou hlavou Jindřich IV.
Usmívající se paní Sluníčková klidně nechala mladíka hovořit, jistě jen proto, že si s chutí pozorně prohlížela jeho mladou hlavu; když skončil, s porozuměním na něj mrkla a pravila, že venkovanka jménem Marina se ubytovala v označeném pokoji a už přibližně půlhodinu tam čeká.
Poté paní Sluníčková s půvabným gestem, jaké si ženy mezi třicítkou a pětatřicítkou schovávají pro krásné mladíky mezi dvaceti a pětadvaceti lety, ukázala tazateli schodiště vedoucí do prvního patra, kde měl najít pokoj číslo 13.
Dotyčný mladík byl skutečně hotový krasavec mezi dvaceti a dvaadvaceti lety, prostředního vzrůstu, ale velmi dobře stavěný, v každém jeho pohybu se zračila elegance a síla. Jeho modré oči prozrazovaly severskou rasu, zatímco černé řasy pod černým obočím zase ukazovaly na jižní krev. Pleť měl spíše snědou od slunce než zbledlou únavou, tenký knírek, rodící se vous a jemná a posměvačná ústa. Dvojí řada bílých zubů, které by se vyjímaly v nejedněch ženských ústech, zazářila, kdykoli ústa otevřel, a doplnila tak okouzlující celek mužovy příjemné tváře.
Jeho venkovský úbor byl současně pohodlný i elegantní. Skládal se z baretu rudého jako býčí krev ozdobeného uprostřed černým střapcem, padajícím mu až k rameni, a dvěma pery, jedním v barvě baretu, druhým v barvě střapce; kabátec byl ze stejné látky jako baret, olemován černým prýmkem, se spadajícími rukávy; pravým otevřeným rukávem bylo vidět pod kabátcem jakousi vestu, která svou tuhostí mohla případně posloužit v těchto nejistých dobách, kdy se muž snadno stával terčem útoku ve dne i v noci, jako náprsník a ochránit hrudník svého nositele před ranou dýky nebo meče. Kabátec měl zapnutý odshora až dolů, což se podle pařížské módy už nenosilo, tam se už dobrých deset let kabátce zapínaly jenom nahoře, aby byly mezi ním a kalhotami vidět záhyby košile z jemného batistu a záplavy stuh a krajek. Jakési kalhoty či lépe dlouhé nohavice z šedé buvolí kůže doplňovaly střevíce s vysokými podpatky, které nahrazovaly svému nositeli holínky. Za koženým opaskem, který ho svíral v pase, měl zastrčenou dýku a do lýtka ho tloukl dlouhý rapír, který doplňoval úbor tohoto muže, jehož jsme neprávem nazvali venkovanem: spíše jsme mu měli přisoudit označení venkovský šlechtic.
Když dorazil ke dveřím, ujistil se, že je na nich opravdu číslo 13, a teprve potom zaklepal zvláštním způsobem: tedy dvakrát po sobě rychle, po krátké přestávce zase dvakrát, potom se odmlčel a klepl ještě jednou, přičemž si dával pozor, aby mezi čtvrtým a pátým úderem byla stejná časová prodleva jako mezi dvěma prvními a třetím a čtvrtým.
Po pátém zaklepání se dveře otevřely, což jen dokazovalo, že je mladík očekáván.
Osoba, jež mu otevřela, byla žena mezi osmadvaceti a třiceti lety, tedy na samém vrcholu své krásy; oči, které posloužily mladíkovi jako jedno z poznávacích znamení, jež hostinské uvedl, zářily jako dva černé diamanty pod hustým závojem dlouhých sametových řas. Její vlasy měly tak černý odstín, že každý příměr – jako inkoust, jako uhel, jako havraní křídlo – byl nepostačující. Krásčiny líce v sobě měly onu teplou ambrovou bledost, která prozrazuje spíše náklonnost k bouřlivým a přechodným vášním než k hluboké a trvalé lásce. Hrdlo ovinuté čtyřmi řadami korálů sedělo na pevných statných ramenou a přecházelo půvabnou křivkou k nádherně vyzývavým ňadrům, vlnícím se v bujných křivkách. Navzdory tvarům, připomínajícím spíše Niobé než Dianu, měla ta žena velmi štíhlý pas, nebo se aspoň takový zdál vzhledem k typicky španělským kyprým bokům. Krátká sukně z rudého sukna s proužky z černého sametu odhalovala nožku, která byla mnohem aristokratičtější, než by se hodilo k úboru, a vypadala hlavně ve srovnání se ztepilou postavou až přehnaně maličká.
Řekli jsme, že se dveře otevřely, ale to byl výraz krajně přehnaný, uveďme spíše, že se jenom pootevřely. Teprve až mladík pronesl jméno Marina, na něž dotyčná, již tak oslovil, odpověděla jako smluveným heslem Jacquelino, dveře se otevřely dokořán a černá kráska ustoupila, aby mohl dovnitř vejít muž, na nějž čekala. Hned za ním prudce zavřela na závoru. Okamžitě se obrátila, aby si prohlédla toho, s nímž měla jednat.
Oba se ostatně na sebe dívali se stejnou zvědavostí – Jacquelino se vztyčenou hlavou, pažemi zkříženými na hrudi a s úsměvem na rtech, Marina s hlavou nakloněnou dopředu, pažemi se opírajíc o dveře v ostražitém postoji nádherných velkých šelem, jako jsou leopardi a panteři, připravených vrhnout se na kořist.
„U všech rohatých!“ zvolal mladík, používaje tak oblíbené zaklení Jindřicha IV. „Mám já to ale pěknou sestřenici!“
„A já mám zase na mou duši krásného bratránka,“ na to mladá žena.
„Když jsme tak blízkými příbuznými,“ pokračoval Jacquelino, „a vidíme se poprvé v životě, měli bychom se podle mého soudu na přivítanou políbit.“
„Nemám nic proti takovému způsobu seznamování a vítání příbuzenstva,“ odvětila Marina a nabídla mladíkovi k políbení obě tvářinky, po nichž přeběhl lehký ruměnec. Zkušený pozorovatel by však toto lehké zarudnutí líček připsal spíše snadno se vzněcující touze než cudnému uzardění.
Mladí lidé se objali.
„Na mou věru, u duše mého veselého otce,“ řekl zase mladík v dobré náladě, která byla pro něj patrně přirozená, „myslím, že nejpříjemnější věcí na světě je obejmout krásnou ženu. Ještě příjemnější pak je, když se objetí zopakuje.“
A znovu rozevřel náruč, aby svá slova podpořil.
„Jen pomalu, bratránku,“ zarazila ho mladá žena. „O tom si popovídáme později, když dovolíte. Ne snad proto, že by mi objímání nepřipadalo stejně zábavné jako vám, ale nemáme času nazbyt. A je to vaše vina. Proč jste ztratil celou půlhodinu a nechal mě tu zbytečně čekat?“
„Kruci, to je případná otázka! Protože jsem si myslel, že mě čeká nějaká tlustá německá kojná nebo vyschlá španělská dueňa. Ale naskytne-li se nám ještě příležitost k novému setkání, přisámbůh, má krásná sestřenko, budu na vás čekat já!“
„Ten slib přijímám. V tuto chvíli však musím co nejrychleji vyřídit té, co mě posílá, že jsem vás viděla a že jste připraven ve všem poslechnout její rozkazy, jak se sluší na dvorného rytíře, má-li co do činění s velkou princeznou.“
„Ty rozkazy,“ pravil mladík, poklekaje na zem, „si pokorně vyslechnu.“
„Ó, vy u mých kolenou, monseigneure! Monseigneure, to přece nemůžete!“ zvolala Marina a zvedala mladíka.
Potom dodala s vyzývavým úsměvem:
„Škoda, moc vám to tam slušelo.“
„Teď mi povězte, má drahá,“ pravil mladík, uchopil svoji takzvanou sestřenici za ruce a přiměl ji, aby usedla k němu, „to, co mě zajímá nejvíc: byl můj návrat přivítán s uspokojením?“
„S radostí.“
„A s toutéž radostí mi je udělena audience?“
„Ještě navíc s pocitem velkého štěstí.“
„A poslání, jímž jsem pověřen, bude přijato se sympatiemi?“
„S nadšením!“
„Vidíte! A přesto už tady týden a dva dny trávím čekáním!“
„Jste opravdu okouzlující, bratránku, ale prosím vás, kolik je to dní, co jsme se vrátili z La Rochelle? Dva a půl!“
„To je pravda.“
„A v těch dvou a půl dnech jsme se včera a předevčírem zabývali čím?“
„Oslavami, vím to, protože jsem je viděl.“
„A odkud jste je viděl?“
„Přece z ulice, jako obyčejný smrtelník.“
„Jak se vám líbily?“
„Byly přenádherné!“
„Že našemu kardinálovi nechybí představivost? Jeho Veličenstvo Ludvík XIII. přestrojen za Jupitera!“
„Za Jupitera Statora!“
„Statora nebo jiného, na tom nesejde!“
„To bych neřekl, drahá sestřenko, naopak, tím je řečeno vše!“
„Čím?“
„Přece slovem Stator. Víte, co to v latině znamená?“
„Na mou duši nevím!“
„Znamená to Jupiter, který zastavuje nebo který se zastavuje.“
„Hleďme, aby to znamenalo Jupiter, který se zastaví.“
„U úpatí Alp, že?“
„Uděláme pro to všechno, čeho budeme s pomocí boží schopni. Navzdory blesku, který držel v ruce a jímž hrozil současně Rakousku i Španělsku.“
„Dřevěnému blesku…“
„A bez křídel…“
„Těmi křídly blesku, pokud jde o válku, jsou peníze. A já si nemyslím, že by byli král nebo kardinál v tuto chvíli nějak zvlášť bohatí. Nuže tedy, drahá sestřenko, Jupiter Stator poté, co pohrozil Východu i Západu, patrně odloží svůj blesk, aniž by jím kamkoli udeřil.“
„Ó! Řekněte to dnes našim oběma ubohým královnám, a uvidíte, jak budou šťastné.“
„Mám pro ně ještě něco lepšího. Předám Jejich Veličenstvům list od vévody Savojského, v němž se přísahou zaručuje, že francouzská armáda nepřekročí Alpy.“
„Jen aby protentokrát držel slovo. Není to jeho dobrým zvykem, však víte.“
„Nyní je ale v jeho zájmu, aby ho dodržel.“
„Povídáme si, povídáme, bratránku, a neužitečně tak ztrácíme čas.“
„To je vaše vina, sestřenko,“ namítl mladík s upřímným úsměvem, v němž ukázal všechny zuby. „To vy jste ho nechtěla využít k užitečnějším věcem.“
„Takhle to vypadá, když je člověk oddaný svým pánům a utrhuje si kvůli nim od úst! Jaké odměny se mu za to dostane? Výčitek! Můj Bože, jak jsou ti muži nespravedliví!“
„Poslouchám vás, sestřenko.“
A mladík vyloudil na tváři nejvážnější výraz, jehož byl schopen.
„Dobrá tedy. Dnes večer kolem jedenácté vás očekávají v Louvru.“
„Jakže? Dnes večer? Už dnes tedy budu mít tu čest, že mě přijmou Jejich Veličenstva?“
„Přesně tak, dnes večer.“
„Domníval jsem se, že dnes se u dvora bude konat velké představení a balet!“
„Ano, ale když se královna dověděla tu novinu, okamžitě si začala stěžovat na velkou únavu a nesnesitelnou bolest hlavy. Řekla, že jenom spánek ji může osvěžit. Byl povolán doktor Bouvard, a ten shledal všechny příznaky neustupující migrény. Bouvard je sice lékařem královým, ale tělem i duší patří nám. Doporučil tedy královně naprostý klid. Královna odpočívá a očekává vás.“
„Ale jak se do Louvru dostanu? Předpokládám, že nebude stačit, když se u brány představím.“
„Na všechno jsme mysleli, buďte klidný. Dnes večer se dostavíte v jezdeckém úboru do Svatoheřmanských příkopů. Páže v livreji paní princezny, tedy ve světle žluté a modré, na vás bude čekat na rohu Kladkové ulice. Vyměníte si heslo a hoch vás doprovodí až do chodby, která vede do královniny ložnice, kde vás převezme královnina dvorní dáma, co bude mít právě službu. Pokud vás bude Její Veličenstvo moci přijmout hned, budete okamžitě uveden. Jestli ne, pak počkáte na vhodný okamžik v některém z přilehlých pokojíků.“
„A proč se mezitím o mne nepostaráte vy, drahá sestřenko? Přísahám, že čekání ve vaší přítomnosti by pro mne bylo neskonale příjemné.“
„Protože mi skončila moje týdenní služba a jak vidíte, mám poslání mimo královský palác.“
„A navíc určitě hodláte strávit svůj čas velmi příjemně.“
„Co chcete, bratránku, žijeme jen jednou.“
V tuto chvíli začaly odbíjet hodiny v klášteře benediktinů.
„Devět hodin!“ vykřikla Marina. „Rychle mě obejměte, bratránku, a vystrčte mě ven. Mám akorát tak čas vrátit se do Louvru a vyřídit tam, že mám za příbuzného okouzlujícího kavalíra, který by dal… co byste dal za královnu?“
„Svůj život! Stačí to?“
„To je příliš! Nikdy nedávejte nic, co byste si nemohl vzít zpět. Nenabízejte něco, s čím už se neshledáte. Na shledanou, bratránku.“
„Mimochodem,“ zastavil ji mladík, „neměla jste mi říct nějaké heslo, které si vyměním s pážetem?“
„Pravda, zapomněla jsem. Řeknete mu Casale a on vám odpoví Mantova.“
Tentokrát nabídla mladá žena domnělému bratránkovi nejen tváře, ale i své rty, na nichž mlasklo dvojí políbení.
Potom se vyřítila na schodiště s rychlostí ženy, kterou by nebylo radno zastavovat, kdyby se o to někdo pokusil: smetla by ho.
Jacquelino zůstal ještě chvilku po jejím odchodu, potom si nasadil baret, který mu spadl z hlavy hned na začátku rozmluvy, upravil si ho na hlavě, a bezpochyby proto, aby měla krásná poselkyně z Louvru dost času vzdálit se a zmizet z očí, pomalu sešel po schodišti, popěvuje si přitom tuto Ronsardovu píseň:
Zdá se mi, že den pouhý trvá déle než rok dlouhý, když nemám to sladké štěstí spatřit vedle sebe krásku, co mé srdce drží v kleštích a jíž dávám všechnu lásku.
Byl zrovna u třetího kupletu popěvku a na posledním schodu. Vešel do nízkého lokálu, kde obvykle seděli pijáci, a ve světle jedné svíce upevněné na stěně spatřil neuvěřitelnou scénu: bledý a krvácející muž ležel bezvládně na stole, jako by měl co nevidět vypustit duši. Vedle něj stál kapucín a patrně poslouchal zpověď umírajícího. U dveří a u oken se tísnili zvědavci, ale neodvažovali se vstoupit, odrazovala je od toho přítomnost mnicha a slavnostnost aktu, který podstupoval zraněný.
Nezvyklý pohled zarazil mladíkovi píseň na rtech, a protože krčmář byl na doslech, zavolal na něj náš Jacquelino:
„Hej, krčmáři Sluníčko!“
Krčmář Sluníčko k němu přistoupil s čepcem v ruce.
„K vašim službám, mladý pane,“ pravil úslužně.
„Co se tu ksakru děje? Co tady dělá mnich a proč ten muž leží na stole?“
„Zpovídá se.“
„To vidím, u všech čertů, že se zpovídá! Ale kdo to je? A proč se zpovídá?“
„Kdo to je?“ povzdechl krčmář. „Je to statečný a čestný muž jménem Étienne Latil, jeden z nejváženějších hostů mého podniku. Proč se zpovídá? Božínku, vždyť má na kahánku. A protože je zbožný, křičel tak dlouho, abychom mu zavolali kněze, až má žena došla pro tohoto ctihodného kapucína, který právě vycházel z benediktinského kláštera.“
„A nač umírá ten váš čestný muž?“
„Božínku! Jiný už by byl desetkrát v Pánu! Dostal dvě strašlivé rány mečem: jedna ho proklála zezadu a vyšla předem, druhá šla zpředu a vyšla zády.“
„Bil se tedy s více muži?“
„Se čtyřmi, pane, se čtyřmi!“
„Hádka?“
„Nikoli, pomsta.“
„Pomsta?“
„Ano. Báli se, aby nepromluvil.“
„A co by mohl prozradit, kdyby promluvil?“
„Nabídli mu tisíc pistolí, aby zavraždil hraběte de Moret, a on odmítl!“
Mladík se zachvěl, když zaslechl ono jméno, a upřeně se zadíval na hostinského.
„Aby zavraždil hraběte de Moret,“ opakoval. „Jste si jistý tím, co říkáte, dobrý muži?“
„Vyslechl jsem to přímo z jeho úst. To bylo první, co řekl, když se probral. Tedy až potom, co požádal o něco k pití.“
„Hraběte de Moret,“ opakoval zamyšleně mladík. „Antoina Bourbonského?“
„Ano, Antoina Bourbonského.“
„Syna krále Jindřicha IV.?“
„A paní Jacqueliny de Beuil, hraběnky de Moret.“
„To je zvláštní,“ zamumlal mladík.
„Ať se to zdá jakkoli podivné, je to přece pravda.“
Mladík se na chvilku odmlčel a potom k velkému údivu hostinského Sluníčka, který se ho snažil zadržet výkřiky: „Kam to jdete? Kam to jdete?“, odstrčil mladík kuchtíky a služky, kteří ucpávali vnitřní dveře, vešel do lokálu, v němž byl pouze Étienne Latil a kapucín, přistoupil ke zraněnému a hodil na stůl váček. Podle zvuku, který vydal, se dalo usoudit, že je pěkně naplněný:
„Étienne Latile,“ řekl zraněnému, „to je pro vás, abyste se mohl léčit. Jestli se z toho dostanete, nechte se hned, jak vás budou moci přenést, dopravit do paláce vévody z Montmorency v Benediktinské ulici; máte-li zemřít, pak zemřete v Pánu, za spásu vaší duše nechám sloužit mše.“
Když se k němu mladík přiblížil, pozvedl se zraněný na lokti, jako by viděl ducha, nevydal ani hlásku, jen oči měl vyvalené, čelo zamračené a ústa otevřená.
Sotva se mladík vzdálil, zašeptal zraněný:
„Hrabě de Moret!“ a opět klesl na stůl.
Ještě někdo patrně věděl, kdo je onen mladík: sotva se falešný Jacquelino objevil v místnosti, kapucín si rychle zakryl tvář kapucí, jako by se bál, aby ho dotyčný nepoznal.
VIII
SCHODIŠTĚ A CHODBY
Hrabě de Moret, teď už nemusíme zachovávat jeho inkognito, vyšel z krčmy U Obarveného vousu, vydal se dolů ulicí U Ozbrojence, zahnul napravo, pokračoval ulicí Benediktinskou a zabušil na bránu paláce vévody z Montmorency, Jindřicha II. toho jména. Palác měl dvě brány, jedna se otvírala do Benediktinské ulice, druhá do ulice Svatého Avoye.
Syn Jindřicha IV. tu byl bezpochyby velmi důvěrným hostem, neboť ho okamžitě poznali. Asi patnáctileté páže uchopilo čtyřramenný svícen, rozsvítilo svíčky a kráčelo před ním.
Princ páže následoval.
Komnaty hraběte de Moret byly v prvním poschodí. Páže rozsvítilo v jedné místnosti dva další svícny podobné tomu prvnímu a obrátilo se na prince:
„Rozkazuje Vaše Výsost ještě něco?“
„Má pro tebe tvůj pán na dnešní večer nějakou práci, Galaore?“ otázal se hrabě de Moret.
„Ne, Vaše Milosti, mám volno.“
„Chceš jít se mnou?“
„S největší radostí, Vaše Milosti.“
„V tom případě se teple obleč a vezmi si pořádný kabát, noc bude chladná!“
„Aha!“ usmálo se páže, zvyklé od svého pána, velkého lovce dobrodružství, na podobné výlety. „Budu tedy podle všeho držet hlídku.“
„Ano, a velmi čestnou, dokonce v Louvru. Ale ani slovo, Galaore, nesmíš to prozradit ani svému pánovi.“
„To stačí, Vaše Milosti,“ usmál se hoch, přiložil si prst na ústa a chystal se k odchodu.
„Počkej ještě,“ zadržel ho hrabě de Moret, „ještě ti dám nějaké pokyny.“
Páže se uklonilo.
„Sám mi osedláš koně a dáš do sedlových brašen nabité pistole.“
„Jenom jednoho koně?“
„Ano; nasedneš si za mě. Druhý kůň by budil pozornost.“
„Rozkazy Vaší Milosti budou do puntíku vyplněny.“
Odbilo deset hodin. Hrabě poslouchal, počítal údery bronzového srdce zvonu.
„Deset hodin,“ opakoval. „Výborně. Jdi, a ať je do čtvrthodiny všechno připraveno.“
Páže se uklonilo a vyběhlo z komnaty, hrdé na důvěru, jíž ho hrabě poctil.
Hrabě si mezitím vybral ve své šatně jednoduchý, ale elegantní úbor kavalíra skládající se z kabátce z granátově červeného sametu a modrých krátkých sametových kalhot. Přenádherná bruselská krajka zdobila límec a manžety jemné batistové košile, která prosvítala prostřihy na rukávech a uplatnila se i v pase, kde bylo ponecháno místo mezi kabátcem a kalhotami. Navlékl si holínky z buvolí kůže, které sahaly až nad kolena, na hlavu nasadil šedý klobouk ozdobený dvěma péry barvami ladícími s jeho úborem, tedy modrým a granátově červeným, připnutými ozdobným diamantovým očkem. Navrch si navlékl bohatě zdobený pás, na nějž zavěsil meč s rukojetí ze zlaceného stříbra, ale s ocelovou čepelí, zbraň současně zdobnou i účinnou v obraně.
S koketerií vlastní mladým mužům věnoval ještě několik minut úpravě obličeje: pečlivě si uhladil své přirozeně zvlněné vlasy, aby padaly v pravidelných vlnách po stranách tváře, spletl si cůpek,*) který se nosil na levém spánku a spadal až k pásu, nakroutil si knírek, popotáhl kozí bradku, která odmítala růst tak rychle, jak by si byl přál, vzal ze zásuvky váček, který měl nahradit ten, jejž věnoval Latilovi, a protože mu váček najednou připomněl, co už mu vypadlo z paměti, zašeptal:
„Kdo si u čerta může objednávat moji smrt?“
A protože ho nenapadla žádná uspokojivá odpověď na otázku, která mu vytanula na mysli, chvilku uvažoval a potom s mladickou bezstarostností odsunul tuto nepříjemnou vzpomínku do pozadí, ohmatal se, aby se ujistil, že nic nezapomněl, naposledy pohlédl do zrcadla a sešel ze schodů, notuje si stejný kuplet, jako před chvílí v krčmě
*) Cůpek, dlouhý pramen vlasů spletený do copu, zvaný cadenette podle pana Cadeneta, který jej zavedl do módy v době Ludvíka XIII.
U Obarveného vousu.
Přede dveřmi do ulice našel hrabě osedlaného koně a páže, kteří na něj čekali. Vyhoupl se do sedla s lehkostí a elegancí dokonalého jezdce. Pokynul Galaorovi, ten si vyskočil na koňský hřbet za něj. Hrabě se ujistil, že páže dobře sedí, a pobídl koně do klusu, nejprve jel ulicí Maubrieovou, potom Zaklášterní, dorazil do ulice svatého Honoráta a pak stoupal Kladkovou ulicí.
Na rohu Kladkové a Svatoheřmanských příkopů, pod sochou Panny Marie osvícenou jednou lampou, seděl na patníku hoch. Sotva uviděl jezdce s pážetem za sebou, pomyslel si, že jde patrně o muže, na nějž čeká, a rozevřel plášť, do něhož se halil.
Pod pláštěm se objevila světležlutá a modrá livrej paní princezny.
Hrabě poznal páže, na něž byl předem upozorněn, nechal nejdřív sestoupit z koně Galaora, poté sám sesedl a přistoupil k hochovi v livreji.
Ten rovněž seskočil z patníku a čekal v uctivém postoji, až k němu hrabě dojde.
„Casale,“ řekl hrabě.
„Mantova,“ na to páže.
Hrabě pokynul Galaorovi, aby poodstoupil, a obrátil se k hochovi, který mu měl sloužit za průvodce:
„Mám s tebou jít, sličný jinochu?“
„Ano, pane hrabě, jestli ráčíte,“ odvětil mladíček hlasem tak sametovým, že prince okamžitě napadlo, jestli nemá co do činění se ženou.
„Dobrá,“ pravil a přestal pochybnému pážeti tykat, „buďte tak laskav a ukažte mi cestu.“
Změna princova tónu neunikla osobě, jíž byla jeho slova určena. Ta osoba upřela na prince posměšný pohled, ani se nesnažila potlačit smích, kývla hlavou a kráčela před ním.
Přešli přes padací most díky heslu, které páže řeklo hlídce na stráži, potom prošli hlavní branou Louvru a zamířili k severnímu křídlu.
Když dospěli až k brance, přehodilo si páže plášť přes ruku, aby bylo dobře vidět jeho modrou a světležlutou livrej, a hlasem, jejž se vší mocí snažilo zmužštit, pravilo:
„K paní princezně.“
V tu chvíli však bylo páže nuceno odhalit tvář. Paprsek světla z lucerny osvětlující fortničku dopadl na přebohatou hřívu světlých vlasů sahajících na ramena, na modré oči plné zlomyslnosti a veselí, na jemná a oduševnělá ústa tak štědrá na jedovaté pomluvy i na líbání. Hrabě de Moret poznal Marii de Rohan-Montbazon, vévodkyni de Chevreuse.
V ohybu schodiště k ní živě přistoupil.
„Drahá Marie,“ otázal se, „prokazuje mi vévoda stále tu čest, že na mne žárlí?“
„Nikoli, drahý hrabě,“ odvětila vévodkyně, „zejména od té doby, kdy se o vás ví, že jste se bláznivě zamiloval do madam de Montagne.“
„Věru správná odpověď,“ podotkl princ se smíchem. „Vidím, že jste se vůbec nezměnila ani na duchu ani ve tváři: jste stále nejduchaplnější a nejkrásnější stvoření na světě.“
„Kdybych se vrátila z Holandska jen proto, abych si vyslechla z vašich úst tuhle lichotku,“ uklonilo se páže, „nelitovala bych nákladů na cestu, Výsosti.“
„No jistě! Poslyšte, domníval jsem se ale, že od toho dobrodružství v amienských zahradách*) jste nucena žít v exilu.“
*) V červnu 1625 musel vévoda z Buckinghamu jako zvláštní vyslanec anglického krále doprovázet princeznu Jindřišku Francouzskou z Paříže do Londýna, kde se měla provdat za krále Karla I. Etiketa vyžadovala, aby královna Anna Rakouská princeznu doprovázela až do Boulogne-sur-Mer. Bucking-ham využil několikadenní zastávky v Amiensu a jednoho večera v arcibiskupských zahradách se octl o samotě s královnou a podle několikerých svědectví se snažil využít situace. Neexistuje žádný historický důkaz o tom, že by se královna zachovala nepatřičně, ale přesto tato epizoda inspirovala četné spisovatele.
„Uznali moji nevinu i nevinu Jejího Veličenstva a na královnino naléhání mi pan kardinál ráčil laskavě odpustit.“
„Bez podmínek?“
„Musela jsem odpřisáhnout, že už nebudu splétat žádné intriky.“
„A tu přísahu samozřejmě dodržujete!“
„Úzkostlivě, jak vidíte.“
„A co na to vaše svědomí?“
„Mám papežský dispens.“
Hrabě se rozesmál.
„Ostatně,“ pokračovalo nepravé páže, „uvést nevlastního bratra k jeho švagrové není žádné intrikování!“
„Drahá Marie,“ pravil hrabě de Moret, vzal vévodkyni za ruku a políbil ji s milostným zanícením, jež zdědil po svém královském otci a kterého jsme si už všimli při setkání s nepravou sestřenkou v krčmě U Obarveného vousu, „drahá Marie, neschováváte si pro mě ještě jedno překvapení, třeba že je vaše ložnice na cestě ke královnině komnatě?“
„Ale no tak! Jste přece syn – a legitimní – Jindřicha IV; všichni ostatní jsou bastardi.“
„Dokonce snad i můj bratr Ludvík XIII., ne?“ zasmál se hrabě.
„Hlavně váš bratr Ludvík XIII., Bůh nám ho uchovej! Jako by neměl v žilách ani trochu vaší krve!“
„Nemáme stejnou matku, vévodkyně.“
„A kdo ví, možná ani stejného otce.“
„Poslyšte, Marie, vy jste neodolatelná a zbožňováníhodná. Musím vás obejmout.“
„Zbláznil jste se? Objímat páže na schodišti! Chcete přijít o svou dobrou pověst? Navíc se ještě vracíte z Itálie…“
„Co se dá dělat, dnes večer mi zkrátka štěstí nepřeje.“
A pustil ruku krásné vévodkyně.
„No tohle!“ ohradila se paní de Chevreuse, „rouháte se, pane! Královna pro něj pošle do hostince U Obarveného vousu jednu z našich nejkrásnějších dvorních dam, a on si ještě stěžuje!“
„Sestřenici Marinu?“
„No jistě, sestřenici Marinu.“
„U všech rohatých! Měla byste mi aspoň říct, kdo ta kouzelnice vlastně je!“
„Jakže, vy ji neznáte?“
„Ne!“
„Vy neznáte Fargise?“
„Ona je manželkou našeho vyslance ve Španělsku pana de Fargis?“
„Přesně tak. Po té slavné scéně v amienské zahradě, o níž jsem se vám před chvilkou zmínila a která nás všechny poslala do exilu, ji umístili ke královně.“
„Věru v pravý čas!“ vybuchl hrabě de Moret smíchem. „To je královna vskutku krásně střežena, s vévodkyní de Chevreuse v hlavách svého lůžka a s madam de Fargis v jeho nohách. Chudák můj bratr Ludvík XIII.! Přiznejte, vévodkyně, že nemá vůbec žádnou šanci!“
„Víte, Výsosti, že jste drzý, až je to okouzlující? Velké štěstí, že už jsme na místě.“
„Kde jsme?“
Vévodkyně vytáhla z kapsy klíč a otevřela dveře vedoucí do temné chodby.
„Teď tudy, Výsosti,“ pravila a ukázala rukou k chodbě.
„Předpokládám, že nemáte v úmyslu mě tam vpustit samotného?“
„Naopak, pane, přesně tohle mám v úmyslu. Musíte jít úplně sám.“
„Dobrá, přísahali mi smrt. Jistě tam na mě čekají nějaké padací dveře a pak sbohem, Antoine Bourbonský. No co, nemám co ztratit, stejně o mě ženy nestojí. Jen uznejte, jak se mnou zacházejí!“
„Nevděčníku, kdybyste znal tu, co vás čeká na konci té chodby…“
„Jakže,“ zvolal hrabě de Moret, „čeká tam na mne nějaká žena?“
„A bude to už třetí tohoto večera! A vy si stěžujte na špatné zacházení!“
„Ale ne, už si nestěžuji. Na shledanou, vévodkyně. „Dávejte si pozor na padací dveře.“
„Nešť, klidně si troufnu.“
Vévodkyně zavřela za hrabětem dveře a on se octl v naprosté tmě.
Chvilku váhal. Neměl tušení, kde je. Nejdříve ho napadlo, že se vrátí, kudy přišel, ale hluk klíče otáčeného v zámku ho zastavil.
Po několika vteřinách váhání se rozhodl dotáhnout dobrodružství až do konce.
„U všech rohatých!“ zvolal. „Krásná vévodkyně řekla, že jsem legitimním synem Jindřicha IV., tak ji nesmím zklamat.“
A pustil se kupředu temnou chodbou, zadržuje dech a kráčeje tápavě s rukama nataženýma dopředu.
Sotva ušel dvacet kroků v naprosté tmě s váhavostí, jakou i ten nejstatečnější muž pociťuje, když nevidí na krok, zaslechl zašustění šatů a čísi dech. Jakési stvoření se blížilo k němu.
Zastavil se. Šustění ztichlo a dech se zastavil.
Rozvažoval, jak osloví to rozkošné šustění, když vtom se ozval něžný a chvějící se hlásek:
„Jste to vy, Vaše Výsosti?“
Znělo to stěží dva kroky od něj.
„Ano,“ odvětil hrabě.
Popošel o krok a jeho napřažená ruka se setkala s jinou rukou, která hledala jeho. Sotva se ho však dotkla, nesměle a bázlivě se stáhla.
K princovým uším dolehl lehoučký výkřik, něco mezi překvapením a strachem, slabý a melodický jako povzdech sylfidy nebo zachvění eolské harfy.
Hrabě sebou trhl. Právě zažil něco úplně nového, projel jím naprosto neznámý pocit.
A byl to pocit nesmírně příjemný.
„Ach,“ zašeptal, „kde jste?“
„Tady,“ zakoktal hlas.
„Řekli mi, že tu najdu ruku, která mě povede, protože nevím, kudy jít. A vy mi pomocnou ruku odmítáte?“
Váhání osoby, na niž se obrátil s touto otázkou, bylo přímo hmatatelné, ale netrvalo dlouho, téměř okamžitě se ozvalo:
„Zde je moje ruka.“
Hrabě uchopil oběma rukama ručku, kterou mu neznámá podala, a chtěl ji políbit, ale v tom pohybu ho zarazilo jediné slovo pronesené tak prosebně, že se nedalo vykládat jinak než jako výraz poplašené cudnosti:
„Výsosti!“
„Promiňte, slečno,“ odvětil hrabě uctivě, jako by mluvil s královnou.
Potom vzdálil nesmělou, chvějící se ručku, která už byla napůl cesty od jeho úst, a zase se rozhostilo ticho.
Hrabě tu ručku podržel ve svých rukou, ručka se nebránila, ale spočívala v jeho nehybně, jako bez života.
Kdybychom mohli použít příměr, ručka byla naprosto němá.
Její němota však přesto promlouvala k hraběti a nenechala ho na pochybách, že je malá, jemná, křehká, štíhlá, aristokratická a hlavně panenská.
V tu chvíli by si ji hrabě přitiskl raději k srdci než ke rtům.
Od chvíle, kdy se ho zlehýnka dotkly prsty neznámé dívky, se ani nepohnul, jako by naprosto zapomněl, co ho sem přivedlo.
„Půjdeme, Vaše Výsosti?“ otázal se sladký hlas.
„Kam mám jít?“ zeptal se hrabě, ani vlastně moc nevěděl, co říká.
„Přece ke královně, která vás očekává. K Jejímu Veličenstvu.“
„Pravda, úplně jsem na to zapomněl!“
Potom dodal s povzdechem:
„Pojďme tedy!“
A vykročil kupředu jako novodobý Théseus bludištěm sice méně složitým, ale stejně temným jako labyrint na Krétě, vedený nejen Ariadninou nití, ale Ariadnou samotnou.
Po několika krocích Ariadna zabočila doprava.
„Už jsme tady,“ řekla.
„Bohužel!“ zašeptal hrabě.
A skutečně, blížili se k velkým proskleným dveřím vedoucím do královnina předpokoje. Protože se však všichni měli domnívat, že královna vzhledem ke své indispozici spí, všechna světla byla zhasnuta s výjimkou jediné lampy zavěšené u stropu, z níž pronikalo sklem jen chabé světlo připomínající mihotavý svit hvězdy.
V tomto sporém osvětlení se snažil hrabě zahlédnout svoji průvodkyni, ale rozeznával jenom obrysy stínu.
Dívka se zastavila.
„Vaše Výsosti,“ pravila, „teď už vidíte dost na to, abyste se zorientoval, následujte mě.“
A navzdory lehkému úsilí, jež hrabě vyvinul, aby ji zadržel, dívčina vymanila ruku z jeho sevření, šla první, otevřela dveře z chodby a octla se v královnině předpokoji.
Hrabě ji následoval.
Oba prošli předpokojem potichu po špičkách a zastavili se u dveří proti chodbě, které vedly do komnat Anny Rakouské. Zarazili se, vylekáni blížícím se hlukem.
Byl to hluk kroků, který působilo několik osob kráčejících vzhůru po hlavním schodišti.
„Ach Bože,“ zašeptala dívka, „že by krále po skončení baletu napadlo poptat se po zdraví Jejího Veličenstva? Možná se chce spíše přesvědčit, jestli královna skutečně stůně?“
„Opravdu, ten hluk přichází z této strany,“ poznamenal princ.
„Počkejte,“ vyzvala ho dívka, „podívám se!“
Vrhla se ke dveřím vedoucím na hlavní schodiště, pootevřela je a hned se hbitě vrátila k hraběti:
„Je to on,“ řekla. „Rychle, rychle! Sem, do pokojíku!“
Otevřela dveře ukryté v tapetované stěně, strčila dovnitř hraběte a vklouzla tam za ním.
Bylo načase. Sotva zmizeli v pokojíku, dveře vedoucí na hlavní schodiště se otevřely, objevila se v nich dvě pážata nesoucí svícny, za nimi královi favorité Baradas a Saint-Simon, potom králův komorník Beringhen a nakonec sám král Ludvík XIII. Pokynul svému doprovodu, aby počkal, a vstoupil ke královně.
IX
JEHO VELIČENSTVO KRÁL LUDVÍK XIII.
Domníváme se, že nastala správná chvíle, abychom představili krále Ludvíka XIII. našim čtenářům, kteří nám snad odpustí, že věnujeme jednu kapitolu této podivné osobnosti.
Král Ludvík XIII. se narodil ve čtvrtek 27. září 1601, takže v době, o níž píšeme, mu bylo sedmadvacet let a tři měsíce. Měl dlouhou smutnou tvář se snědou pletí a černými kníry. Ani jedním rysem nepřipomínal Jindřicha IV., nepodobal se mu vzhledem ani charakterem, neměl v sobě nic francouzského, dokonce ani radost ani mládí. Španělé si vykládali, že je s velkou pravděpodobností synem Virginia Orsiniho, vévody z Bracciana, bratrance Marie Medicejské; když se totiž Marie Medicejská, tehdy už sedmadvacetiletá, vydávala do Francie, aby se tam provdala za Jindřicha IV., dostala od svého strýce, bývalého kardinála Ferdinanda, který otrávil svého bratra Františka a svoji švagrovou Bianku Capello, jen aby usedl na toskánský trůn, tento pokyn:
„Drahá neteři, jedete se provdat za krále, který zapudil svoji první choť, protože mu nedala potomka. Máte měsíc na cestu a tři krásné mládence ve svém doprovodu: Virginio Orsini je už vaším ctitelem; druhým je Paolo Orsini a konečně je tam rovněž Concino Concini. Zařiďte si to tak, abyste si byla jistá, že po příjezdu do Francie nebudete rovněž zapuzena.“
Marie Medicejská se podle Španělů do puntíku řídila pokyny svého strýce. Deset dní jí trvala jenom cesta z Janova do Marseille. Jindřich IV. sice neprojevoval žádnou velkou netrpělivost, aby už spatřil svoji tlustou bankéřku, jak své budoucí choti říkal, přesto se mu zdálo, že se její cesta příliš vleče. Ale Malherbe hledal důvod k tak pomalému cestování, a ať byl správný či ne, objevil ho. Přičítal toto zdržení na vrub lásce, kterou prý pocítil ke snoubence francouzského krále bůh moře Neptun, a také v tom smyslu složil báseň.
Možná to nebyla výmluva příliš logická, ale díky královně Margot byl Jindřich otrlý, co se týče manželských výmluv.
Línou loď, kterou obklopují mořské nymfy Nereidy, vymaloval Rubens na nádherném obraze, co visí v Louvru.
Po devíti měsících byl velkovévoda Ferdinand úplně klidný. Dověděl se o narození následníka trůnu Ludvíka, který dostal okamžitě přízvisko Spravedlivý, neboť se narodil ve znamení Vah.
Ludvík XIII. projevoval od dětství zádumčivost, která se dědila v rodině Orsiniů, a rovněž se od narození projevoval jako typický italský dekadent. Byl obstojný hudebník a skladatel, průměrný malíř, vyznal se ve spoustě řemesel, ale nikdy neuměl vykonávat své královské řemeslo navzdory tomu, jak ochotně ho jeho království zbožňovalo. Byl slabé tělesné konstituce a od dětství ho strašlivě cpali léky, takže jako mladík tak často stonal, že už se ho třikrát nebo čtyřikrát skoro dotkla smrt. V deníku, který si osmadvacet let vedl jeho lékař Héroard, bylo sepsáno den po dni a hodinu po hodině, co král jedl a čím se zabýval. Od mládí v sobě neměl příliš citu, byl chladný, někdy dokonce tvrdý. Jindřich IV. ho dvakrát osobně svou královskou rukou ztrestal. Poprvé ho potrestal, když projevil takovou nechuť vůči jednomu šlechtici, že museli po tom chudákovi vystřelit ránu z pistole bez kulky, aby dauphina upokojili, a potom předstírat, že onen muž na místě zemřel. Podruhé mu Jindřich IV. nasekal, když paličkou rozdrtil hlavu vrabci.
Jednou jedinkrát se pokoušel být králem a dal to najevo. Bylo to v den jeho pomazání. Podali mu žezlo francouzských králů, žezlo velmi těžké, neboť bylo vyrobeno ze zlata a stříbra a bohatě vykládané drahokamy, a jemu se zachvěla ruka. Princ de Condé, jako přední šlechtic království, stál vedle krále a chtěl mu pomoci nést žezlo.
Král se však hbitě otočil a pronesl zamračeně:
„Ne, hodlám ho nést sám, nepotřebuji pomoc.“
V dětství ho nejvíce bavilo vyrábět drobné figurky ze slonoviny, vybarvovat rytiny, zhotovovat klece, stavět domečky z karet a dívat se, jak žlutý papoušek a ťuhýci loví v jeho komnatách drobné ptáky; ve všech svých činnostech byl podle L’Estoila dítětem nejdětštějším.
Ale dvě záliby v něm zůstaly zakořeněné až do dospělosti, a to byla hudba a lov. V Héroardově deníku, který historici příliš neznají, pokud o něm vůbec vědí, najdeme ještě kurióznější detaily z králova života. V poledne si jde hrát do chodby se svými psy Patelotem a Grisete; v jednu hodinu se vrací do své ložnice, navštíví svoji chůvu, zavolá svého hráče na loutnu Ingreta a sám hraje a zpívá, neboť vášnivě miluje hudbu.
Někdy jen tak pro zábavu veršoval, dával do rýmů různé poučky a přísloví, a když měl náladu, vyzval někoho, aby veršoval s ním. Jednou vyzval svého lékaře Héroarda:
„Zveršujte mi tohle:
Chci, aby ti, co mě milují, mě milovali dlouho, a když mě mají rádi jen trošičku, aby mě hned zítra opustili.“
A ten dobrý lékař, mnohem lepší dvořan než poeta, okamžitě stvořil následující verš.
Každý, kdo mě má rád, ať si přeje teď, nechť je tomu tak napořád, nebo ať odejde hned.
Jako všechny melancholické povahy uměl i Ludvík XIII. skvěle předstírat, a zvláště těm, kteří u něj upadli v nemilost, dokázal ve chvíli, kdy už nad nimi nedržel ochrannou ruku, ukazovat nejzářivější úsměv a nejvlídnější tvář. Druhého března v pondělí roku 1613 ve věku dvanácti let použil poprvé výrazu, který rád pronášel František I., zaklínal se slovem šlechtice. Téhož roku měli podle etikety podat mladému králi košili. Podal mu ji Courtauvaux, jeden z jeho druhů – neříkáme, že patřil k těm, s nimiž se bavil, neboť, jak brzy uvidíme, se Ludvík XIII. bavil jenom dvakrát v životě. Vzpomeňme si, že v obvinění proti Chalaisovi*)
stálo, že chtěl otrávit krále, když mu podával košili. Téhož roku k němu rovněž sám maršálek d’Ancre přivedl mladého Luynese.
*) Henri de Talleyrand, hrabě de Chalais (1599-1626). Zavlečen svou milenkou vévodkyní de Chevreuse do komplotu proti Richelieuovi, z něhož měl těžit Gaston Orleánský, byl odhalen, zatčen a popraven.
.*) Až do této doby měl mladý král ke svým službám jen obyčejného venkovana sprostého rodu ze Saint-Germain jménem Pierrot, který mu opatroval a krmil jeho ptáky, jak říká L’Estoile. Luynes byl jmenován vrchním sokolníkem, a Pierrotovi, který byl až dosud všemocný, přikázali, že ho musí poslouchat. Jeho sokoli, jestřábi, luňáci, ťuhýkové a papoušci byli nazváni ptáky kabinetní královské kanceláře, aby mohl Luynes stále zůstávat u krále, a od té doby se datovalo přátelství Ludvíka XIII. k tomuto muži: nejenže neopouštěl svého sokolníka od rána do večera, ale i v noci se mu o něm zdávalo, podle Héroarda křičel jeho jméno ze spaní.
Pokud se Luynesovi nepodařilo krále pobavit, aspoň ho dokázal rozptýlit tím, že u něj rozvinul lásku k lovu, tedy pokud to šlo s tak malou svobodou, již mají královské děti. Viděli jsme, že Ludvík horlivě napodoboval hon ve svých komnatách pronásledováním drobných ptáků s pomocí žlutého papouška a ťuhýků. S Luynesem lovil králíky, používaje k tomu chrtíky v příkopech Louvru, a vypouštěl luňáka na pláni Grenelle. Tam – všechna data jsou v životě krále typu Ludvíka XIII. důležitá –, kde ulovil 1. ledna svoji první volavku a 18. dubna téhož roku zastřelil ve Vaugirardu svoji první koroptev.
A konečně u vjezdu na most v Louvru uspořádal první hon na člověka a nechal zabít Conciniho.
Vsuňme teď do vyprávění jednu stránku z Héroardova deníku – ta stránka je zajímavá pro filozofa i pro historika. Vypráví o tom, co dělal Ludvík XIII. během onoho pondělka 24. dubna 1617, kdy lovil člověka místo honu na vrabce, králíka, volavku či koroptve.
Čtenáře a hlavně čtenářky upozorňujeme, že zde doslovně přepisujeme Héroardův zápis z deníku.
*) Charlesi d’Albret bylo v roce 1613 teprve 35 let. Vévodou z Luynes se stal až v roce 1619.
Pondělí, 24. dubna 1617
Probudil se v půl osmé ráno, puls hmatný, pravidelný, teplota normální, vstal, tvář klidná, veselá, moč žlutá, učinil potřebu, učesán, oblečen, pomodlil se; v půl deváté snídaně: čtyři lžíce huspeniny, pití žádné, jen trocha bílého, hodně zředěného vína.
Maršálek d’Ancre zabit na louvreském mostě mezi desátou a jedenáctou hodinou dopolední.
V poledne oběd: 12 hlaviček chřestu, čtyři kohoutí hřebínky lehce ovařené, 10 lžic polévky, hlavičky chřestu s vařeným kapounem, vařené telecí, morek z jedné kosti, křídla ze dvou pečených holubů, dva plátky vykrmeného kuřete s chlebem, huspenina, 5 fíků, 14 sušených třešní, kdoulová zavařenina v trubičce, trocha chleba, pil hodně zředěné bílé víno, jedna malá lžíce fenyklových pilulek.
Potom následuje volné místo. To vzhledem k vážnosti situace královský svěřenec unikne svému lékaři. Promlouvá ke svému nejbližšímu okolí, přijme parlamentní delegaci. Rozmlouvá, kraluje. Ale v šest hodin se mu vrátí apetyt a opět spadne do spárů svého doktora.
Půl sedmé, večeře: 12 hlaviček chřestu v salátu, chlebová polévka, hlavičky chřestu s vařeným kapounem, vařené telecí, morek z jedné kosti, májovky na másle s pečení, křídla ze dvou pečených holubů s chlebem, huspenina, šťáva ze dvou sladkých pomerančů, 5 fíků, 5 zavařených kuliček hroznového vína, 4 sušené třešně, kousíček chleba, pil značně zředěný klaret, lžička fenyklových dražé.
BAVIL SE až do půl osmé.
Učinil malou i velkou potřebu, žlutá moč, měkké lejno, velké množství.
BAVIL SE až do půl desáté.
Vypil léčivý odvar, byl svlečen a uložen do postele, puls hmatný, pravidelný, teplota normální, modlitba, usnul v deset hodin, spal do sedmi.
Teď už jsme úplně klidní, co se týče toho nebohého královského dítěte. Možná jste se báli spolu se mnou, jestli mu třeba vražda matčina milence a více než pravděpodobného otce jeho bratra Gastona, francouzského konetábla, tedy nejváženější osoby v království po něm – a možná i váženější, než byl on sám –, nevzala chuť k jídlu nebo veselost, a jestli neváhal sepnout k modlitbě ruce ještě rudé od krve. Nikoli. Oběd se sice o hodinu opozdil, pravda, král přece nemohl být na dvou místech současně, v jedenáct sedět u stolu a přitom se dívat z okna na louvreský most, jak Vitry vraždí maršálka d’Ancre. Sice má trochu průjem, ale to se stávalo Jindřichu IV. při pohledu na nepřítele. Ale jinak se bavil od sedmi do půl osmé a znovu se bavil od devíti do půl desáté, což nebývalo jeho zvykem; během osmadvaceti let, co nad ním bděl doktor Héroard, se bavil jen dvakrát, a to v tuto dobu.
Navíc ulehl na lůžko s pravidelným tepem a normální teplotou. V deset hodin se pomodlil a v deset hodin usnul a spal až do rána, tedy víc než devět hodin!
Chudák chlapec!
A nazítří se probudil jako král. Pořádný spánek ho posilnil a po tom vskutku mužném činu z předešlého dne se nazítří bude chovat jako král.
Královna matka nejenže upadne v nemilost, ale je poslána do exilu v Blois. Má zakázáno stýkat se s dcerami a s milovaným synem Gastonem Orleánským; jeho ministři jsou odvoláni a biskup z Luçonu, který bude později jmenován kardinálem, dostane jako jediný povolení, že smí královnu matku následovat do jejího exilu, kde se jí vloudí do srdce, které neumí zůstat samo, a nahradí v něm Conciniho.
Ale je-li Ludvík XIII. králem, není dosud mužem. Už dva roky je manželem španělské infantky Anny Rakouské, ovšem jenom podle jména. Pan Durand pro něj marně skládá balety, v nichž král představuje démona ohně a jako takový zpívá královně nejněžnější verše. Veškerá jeho galantnost končí u nich. Sotva Ludvík XIII. svlékne svůj kostým pošitý plameny, nezůstane v něm ohnivosti ani za mák.
Protože balet Renaudovo vysvobození nepřinesl žádný výsledek, pokusili se o další balet s názvem Tancredova dobrodružství v kouzelném lese. Tentokrát choreografie pana de Porchere trochu krále probudí, jeho zvědavost zachází tak daleko, že si přeje vidět, jak probíhá svatební noc mezi manželi. Pan d’Elbeuf a slečna de Vendôme přehrají králi představení hry, v níž dosud neúčinkoval. Král zůstane dvě hodiny v ložnici manželů, sedí na jejich lůžku, načež se klidně vrátí do své mládenecké komnaty.
Nakonec se ujme onoho zásadního úkolu Luynes, na nějž tlačí španělský vyslanec a papežský nuncius. Neskrývá však oběma, že může ztratit královu důvěru.
Bylo stanoveno datum 25. leden 1619.
O tomto dni nám podává opět svědectví Héroardův deník.
Dvacátého pátého ledna 1619 se král, který dosud neví, co ho na sklonku dne čeká, probudí ve výtečném zdraví, vypadá dobře a je dokonce relativně veselý. Ve čtvrt na de-set posnídá, vyslechne mši v louvreské kapli, předsedá radě, v poledne poobědvá, navštíví královnu, odebere se do Tuilerií, vrátí se kolem půl páté stejnou cestou do Rady, vyjde nahoru k panu de Luynes, aby si zopakoval balet, v osm hodin povečeří, znovu navštíví královnu, opustí ji v deset hodin, vrátí se do svých komnat a ulehne. Sotva se však octl na lůžku, vstoupil do jeho ložnice Luynes a přiměl ho, aby vstal. Král se na něj díval se stejným údivem, jako by mu nabídl cestu do Číny. Ale Luynes naléhal se slovy, že se Evropa začíná obávat, když francouzský trůn stále zůstává bez dědice, a že by to byla pro něj ostuda, kdyby jeho sestra madam Kristina, která se právě provdala za syna savojského vévody knížete Viktora Amadea Piemontského, porodila dítě dříve, než bude mít královna dauphina. Protože však král na všechna tato naléhání sice souhlasně přikyvoval, ale nevypadalo to, že by ho přesvěd čila, uchopil ho Luynes jednoduše do náručí a odnesl ho tam, kam se mu nechtělo po svých. Pokud pochybujete a nechce se vám věřit tomuto detailu, o němž dosud nehovořil žádný historik a teď ho slyšíte od romanopisce, přečtěte si depeši papežského nuncia z 30. ledna 1619, a najdete tam větu, jež nám připadá dostatečně přesvědčivá: Luines lo prese a traverso e lo condusse quasi per forza al letto della regina.*)
Ačkoli Luynes neztratil královu důvěru, naopak, získal titul konetábla, namáhal se marně, nebo byla jeho námaha odměněna až o hodně později. Dauphin, který si měl pospíšit s příchodem na svět, aby předběhl prvorozeného syna kněžny Piemontské, se navzdory tomu, jak úpěnlivě byl očekáván, narodil až o devatenáct let později, tedy v roce 1638. Luynes, který zemřel v roce 1621 na osypky, neměl tudíž štěstí, aby viděl ovoce stromu, jejž zasadil. Jeho smrt uvolnila cestu Marii Medicejské, jež byla povolána zpět z exilu, vrátila se do Paříže, přivedla s sebou do královské rady Richelieua, který byl teprve rok kardinálem a rok nato se měl stát prvním ministrem.
Od té chvíle je to Richelieu, kdo vládne a kdo se svou jasně deklarovanou protirakouskou a protišpanělskou politikou rozkmotří současně s Annou Rakouskou i s Marií Medicejskou. Počínaje tím žije Richelieu obklopen nenávistí a opředen spiknutími. Marie Medicejská má stejně jako král své ministerstvo, jemuž předsedá stejně jako královu kardinál – kardinál Bérulle. Jenomže kardinál de Richelieu je génius a kardinál de Bérulle je hlupák. Králův bratr Monsieur, jehož Richelieu oženil a dal mu obrovské jmění slečny de Montpensier v naději, že se stane jeho oporou, teď proti němu konspiruje. Organizuje se tajná rada, do níž je povolán i doktor Bouvard, který nastoupil jako králův lékař po dobrém doktoru Héroardovi. Bouvardovým prostřednictvím má Monsieur, který bude nástupcem
*) Luynes ho proti jeho vůli vzal a téměř násilím odvlekl do královnina lůžka. Tato věta je součástí jedné depeše kardinála Guida Bentivoglia (1579-1644), papežského nuncia ve Francii v letech 1616-1621.
Ludvíka XIII., pokud Ludvík XIII. zemře bez následníka, prst na tepu nemocného, neboť Bouvard, cele oddaný špa-nělské věci, prakticky žijící v kostelech, patří tělem i duší královnám. Je všeobecně známo, že tento truchlivý král může každou chvíli zemřít, může se odebrat na onen svět spolu s onou trudnomyslností, kterou se z něj jeho okolí marně snaží vypudit, neboť mu koluje v žilách jako druhá krev. Nedivme se, krále trápí nuda, dusí ho starosti, cítí, že ho nikdo nemá rád a všichni ho nenávidí, lékaři ho léčí podle pravidel oné doby, tedy nemilosrdně pročišťujícími procedurami, takže už nemá skoro krev, neboť mu pouštějí žilou jednou do měsíce. Pokud král zemře, bude Richelieu vydán na milost svým nepřátelům a do čtyřiadvaceti hodin po králově smrti ho pověsí. Navzdory všem svým nadějím však Chalais nemá čas čekat; navrhuje zabít kardinála. Marie Medicejská jeho návrh podporuje. Madam de Conti koupí dýky a něžná Anna Rakouská nedokáže namítnout nic jiného než tato tři slova: Je to přece kněz.
Král, který od zavraždění Jindřicha IV. nenávidí svou matku, který od Chalaisova spiknutí nedůvěřuje svému bratrovi, který od milostné pletky s Buckinghamem a hlavně od skandálu v amienské zahradě opovrhuje královnou, tedy tento král, který nemiluje ani svoji ženu ani ženy obecně a který neoplývá žádnými ctnostmi Bourbonů a má v sobě jenom polovinu neřestí Valoisů, je vůči celé své rodině chladnější a nedůvěřivější než kdy jindy. Ví, že válka s Itálií, kterou plánuje, nebo spíše kterou plánuje kardinál, je protivná Marii Medicejské, Gastonu Orleánskému a zejména Anně Rakouské, neboť ve skutečnosti jde o válku proti Ferdinandu II. a Filipovi IV. a královna je napůl Rakušanka a napůl Španělka.
Jakmile se tedy královna pod záminkou prudké bolesti hlavy odmítla zúčastnit baletu, který se tančil na počest dobytí La Rochelle, tedy na počest vítězství jejího manžela nad jejím milencem, pojal Ludvík XIII. podezření, že královna zůstává doma, jen aby spřádala nějaké úklady, a po celý večer, místo aby se díval na tanečníky a tanečnice, nespouštěl oka z královny matky a z Gastona Orleánského. S kardinálem, který seděl v lóži vedle něj, si sděloval dojmy, jež vůbec nesouvisely s choreografií. Místo aby se po skončení baletu vrátil do svých komnat, napadlo ho, že navštíví bez ohlášení královnu, aby ji přistihl při činu, kdyby činila něco nekalého. Proto se tak nečekaně objevil se dvěma pážaty, která šla před ním, doprovázen dvěma oblíbenci a následován Beringhenem, v královnině předpokoji právě ve chvíli, kdy hrabě de Moret a jeho neznámá společnice zmizeli v pokojíku.
Pět minut poté, co Ludvík XIII. vstoupil ke královně, opět vyšel.
A pohleďme, co se stalo během těch pěti minut.
Pokud spal král pod stejnou střechou jako královna, zakazovala královská etiketa – neboť se předpokládalo, že by mohlo dojít k manželským stykům –, aby byly v noci dveře do královniných komnat zamčené. Král tedy bez obtíží ve tmě a uprostřed hlubokého ticha otevřel všechny troje dveře, které oddělovaly předpokoj od ložnice.
Vstoupil do ložnice, nejdříve rychle přejel pohledem všechny kouty, i ty nejtemnější a nejvzdálenější.
Všechno bylo v dokonalém pořádku.
Ve chvíli, kdy Ludvík XIII., žárlivější na svoji moc než na svá manželská práva, otevřel dveře a přiblížil se k manželčinu lůžku, spala královna klidným spánkem, který potvrzoval její cudnost, a z hrudi jí vycházel tichý a pravidelný dech.
Královny však mají lehký spánek, a ačkoli hustý flanderský koberec tlumil kroky vznešeného chotě, Anna Rakouská přestala klidně a pravidelně oddechovat a její nádherná bělostná ruka rozhrnula závěs lůžka. Rozkošná hlava v koketním nočním čepci se zvedla z polštáře a zatímco dvě velké udivené oči na chvilku utkvěly na nečekaném návštěvníku, zvolal hlas chvějící se překvapením:
„Jakže, to jste vy, sire?“
„Ano, já osobně, madam,“ odvětil chladně král, ale smekl, jako to musel učinit každý šlechtic před ženou.
„Jaké šťastné náhodě vděčím za přízeň vaší návštěvy?“ pokračovala královna.
„Vzkázala jste mi, že se necítíte dobře, madam. Obával jsem se o vaše zdraví, a tak jsem se chtěl osobně poptat, jak se vám daří, a rovněž vám sdělit, že patrně nebudu mít to potěšení vidět vás zítra ani pozítří, leda byste mě navštívila sama.“
„Vaše Veličenstvo bude na honu?“ otázala se královna.
„Nikoli, madam, ale Bouvard se rozhodl, že bude dobré po všech těch oslavách, které jsou pro mne tak unavující, když mě pročistí a pustí mi žilou. Takže zítra se budu pročišťovat a pozítří budu krvácet. Dobrou noc, madam, a promiňte, že jsem vás vzbudil. Mimochodem, kdo má dnes v noci u vás službu? Paní de Fargis nebo paní de Chevreuse?“
„Ani jedna ani druhá, sire. Slečna Isabelle de Lautrec.“
„Aha! Velmi dobře,“ utrousil král, jako by ho to jméno definitivně ukonejšilo. „Ale kde je?“
„Ve vedlejším pokoji, sire, kde spí na pohovce oblečená. Přeje si Vaše Veličenstvo, abych ji zavolala?“
„Ne, děkuji. Na shledanou, madam.“
„Na shledanou, sire.“
A Anna s povzdechem vyjadřujícím lítost – předstíranou nebo skutečnou, ale vzhledem k okolnostem věříme, že spíše předstíranou –, opět spustila závěsy svého lůžka a hlava jí klesla zpět na polštář.
Ludvík XIII. si nasadil klobouk, naposledy se kolem sebe rozhlédl s posledním zbytkem podezření a vyšel, šeptaje:
„Ne, protentokrát se kardinál zmýlil.“
Potom došel do předpokoje, kde na něj čekal jeho doprovod.
„Královna je skutečně velmi nemocná,“ pravil. „Následujte mě, pánové!“
A skupinka se ve stejném pořádku, v jakém přišla, vracela do králových komnat.
X
CO SE PŘIHODILO V LOŽNICI
KRÁLOVNY ANNY RAKOUSKÉ POTÉ,
CO Z NÍ VYŠEL KRÁL LUDVÍK XIII.
Sotva dozněly kroky krále a jeho doprovodu ve vzdálených zákrutech chodby a poslední záblesky svic přestaly na stěnách kreslit mihotavé stíny, otevřely se pomaloučku dveře toaletního pokojíku, kde se schovával hrabě de Moret a jeho průvodkyně, a objevila se v nich hlava mladé ženy.
Když se její majitelka ubezpečila, že všude vládne ticho a tma, odvážila se vyklouznout a hned se podívala do chodby, na jejímž konci právě mizely plamínky svíček ve svícnech, které nesla pážata.
Usoudila, že nebezpečí pominulo, vrátila se ke dveřím do pokojíku a lehce jako ptáček zaševelila do dveří k hraběti:
„Pojďte, Vaše Výsosti.“
Stále se však držela v bezpečné vzdálenosti, takže mladíkovi nijak nepomohlo lepší osvětlení této místnosti, stejně její obličej nezahlédl. Jeho průvodkyně postupně otevřela troje dveře, jimiž před chvílí prošel král.
Mladý muž ji následoval mlčky, sotva dýchal, byl jako zpitý vínem. V tom úzkém a temném pokojíku se k němu dívčina musela volky nevolky přitisknout, a ačkoli stále držela na uzdě jeho city svou všemocnou ručkou přímo ztělesňující cudnost, nemohla zabránit tomu, aby se hrabě neopájel jejím dechem a nesál všemi póry smyslnou vůni, která vyzařuje z těla mladé ženy a jež by se dala nazývat vůní sotva dosažené pohlavní zralosti.
Než otevřela poslední dveře, natáhla dívčina ruku k hraběti, aby zpomalila jeho spěšné kroky, a hlasem, jehož zřetelnost zastíralo jisté chvění, pronesla:
„Vaše Výsosti, buďte tak laskav, zůstaňte prozatím v tomto salonu. Až vás Jeho Veličenstvo bude chtít přijmout, zavolá vás.“
A vstoupila ke královně.
Tentokrát Anna Rakouská nespala, ani spánek nepředstírala.
„Jste to vy, drahá Isabelle?“ zeptala se a rozhrnula závěs rychleji a zvedla se na lůžku o poznání hbitěji, než to učinila kvůli králi.
„Ano, madam, jsem to já,“ odvětila dívčina a stoupla si tak, aby na ni nedopadalo světlo, a neodhalilo tak královně její nechtěný ruměnec.
„Víte, že odtud právě odešel král?“
„Viděla jsem ho, madam.“
„Bezpochyby měl nějaké podezření.“
„To je možné, ale teď už je určitě nemá.“
„Hrabě je zde?“
„Čeká v předpokoji, až ho zavoláte.“
„Rozsviťte svíci a podejte mi zrcadlo.“
Isabelle poslechla, dala královně do ruky zrcadlo, ale svíčku, která je měla osvítit, si nechala u sebe.
Anna Rakouská byla spíše hezká než krásná. Měla drobné rysy, nezajímavý nos, ale průsvitnou a sametovou pleť světlovlasé flámské dynastie, z níž se zrodil Karel V. a Filip II. Byla koketní ke všem mužům bez výjimky, chtěla zapůsobit na každého, i na svého švagra; upravila si tudíž několik kučer vlasů, které se jí na polštáři pomačkaly, uhladila si záhyby dlouhého hedvábného župánku, do nějž byla zahalená, zvedla se na loket, aby si vyzkoušela pózu, v níž hraběte přijme, a vrátila zrcadlo své dvorní dámě, přičemž jí úsměvem poděkovala a naznačila jí, že může odejít do své komnaty.
Isabelle odložila zrcadlo a svícen na toaletní stolek, uctivě pozdravila a vyšla dveřmi, které královna označila králi se slovy, že za nimi jistě spí na pohovce její dvorní dáma.
Komnata byla osvětlená dvojím světlem vycházejícím z lampy a ze svíčky, které byly obě umístěné tak, aby vrhaly paprsky na tu stranu lůžka, z níž Anna Rakouská poskytla před chvílí audienci králi a teď hodlala stejným způsobem přijmout hraběte de Moret.
Než ho královna zavolala, zdálo se, že na někoho nebo na něco čeká, několikrát se obrátila k zadní části komnaty, netrpělivě sebou hnula a potichu si cosi šeptala.
Konečně se po krátké prodlevě otevřely dvoje dveře, na něž podle všeho upírala pohled. Jedněmi vstoupil asi dvacetiletý mladík s plnou tváří ruměné barvy, s černými vlasy a tvrdým pohledem, který se stával úskočným, když chtěl vypadat mírně a něžně. Byl přenádherně oděný do bílého saténu s pláštěm višňové barvy vyšívaným zlatem. Na krku měl šperk ve tvaru holubice, jak se to v té době nosilo. V ruce držel klobouk z bílé plsti ozdobený dvěma pery v barvě pláště.
Tím mladíkem nebyl nikdo jiný než Gaston Orleánský, jemuž se všeobecně říkalo Monsieur a skandáluchtiví dvořané v Louvru o něm roztrušovali, že ho jeho matka tolik miluje proto, že je synem jejího krásného milence Concina Conciniho. Ostatně kdo je spatří vedle sebe, jako jsme je tuhle viděli v muzeu v Blois, tedy portrét maršála d’Ancre a druhého syna Marie Medicejské, pochopí, že nápadná podobnost, která mezi těmi dvěma existuje, tohle vážné nařčení jen potvrzuje.
Řekli jsme, že od Chalaisovy aféry král svého bratra nesnášel. Ostatně Ludvík XIII. měl také své svědomí. Nebyl necitelný vůči tomu, čemu se tehdy říkalo čest koruny a dnes to nazýváme čest Francie. Jeho sobectví a marnivost, hnětené Richelieuovýma rukama, skoro změnily for-mu a z těchto dvou neřestí se kardinálovi podařilo vytvořit jakousi ctnost. Avšak Gaston, duše současně podvodnická i zbabělá, se v celé té nanteské aféře zachoval hnusně. Chtěl vstoupit do Rady. Richelieu souhlasil, aby měl klid, ale Gaston vyžadoval, aby tam současně s ním vstoupil i jeho správce Ornano. Richelieu odmítl. Mladý princ tedy křičí, kleje, hromuje, říká, že Ornano bude členem Rady buď dobrovolně, nebo násilím. Richelieu nemůže nechat zatknout Gastona, nechá tedy zatknout Ornana. Gaston vtrhne dveřmi do Rady a povýšeným hlasem se táže, kdo měl tu drzost, že nechal zatknout jeho správce. „Já,“ odvětí s ledovým klidem Richelieu.
Všechno by zůstalo tak, jak bylo, a Gaston by tiše vypil svoji číši hanby, kdyby madam de Chevreuse, podněcována ze Španělska, nepodněcovala Chalaise. Chalais se přišel nabídnout Monsieurovi, že ho zbaví kardinála, a hle, co Gaston vymyslí, či spíše co mu vnuknou: půjde s celým svým dvorem na oběd k Richelieuovi do jeho zámku ve Fleury, a tam, u jeho stolu, zneužijí jeho pohostinství. Gastonovi ozbrojenci pohodlně zavraždí bezbranného mu-že – kněze. Španělsko, jehož žlutá a ohyzdná ruka je v tom všem až příliš cítit, se ostatně už celých šedesát let tímto způsobem zbavuje nepohodlných osobností. Zkrátka je odstraní. V politice odstranit znamená zabít. Takhle odstranilo Colignyho, Guillauma de Nassau, Jindřicha III., Jindřicha IV., a totéž hodlá učinit s Richelieuem. Postup je to sice poněkud jednotvárný, ale na tom málo záleží: ve chvíli, kdy se to povede, je všechno v pořádku.
Tentokrát se to však nepovedlo.
A právě při této příležitosti začal Richelieu stejně jako Herkules, který vyčistil Augiášův chlév, s čistkou na královském dvoře. Nejprve smetl prince. Dva nemanželské syny Jindřicha IV., bratry de Vendôme, nechal zatknout. Hrabě de Soissons uprchl, paní de Chevreuse byla poslána do exilu, vévoda de Longueville byl v nemilosti. Co se Monsieura týče, ten podepsal doznání, v němž udával a opouštěl své přátele. Oženili ho, dali mu jmění a zbavili ho cti.
Chalais sám vyšel z celého spiknutí bez pohany, neboť v něm přišel o hlavu.
Monsieurovi, který byl tak pokročilým žákem v podlosti a nízkosti, bylo pouhých dvacet.
Druhými dveřmi vstoupila skoro současně s Monsieurem asi pětapadesátiletá či šestapadesátiletá žena v královském oděvu s malou zlatou korunkou na hlavě a dlouhým purpurovým pláštěm lemovaným hranostajem, který jí splýval z ramen na bílé saténově šaty protkávané zlatem; kdysi mohla vypadat svěže, ale nikdy nebyla krásná ani uhlazená, natož elegantní. Přebujelé tvary jí dávaly vulgární vzezření, které jí vyneslo z úst Jindřicha IV. přezdívku tlustá bankéřka. Roli v tom hrála také její trapičská povaha, která si libovala v intrikování. Nedosahovala inteligence Kateřiny Medicejské, zato ji předčila v prostopášnosti. Máme-li věřit tomu, co se o ní říká, bylo jediné její dítě skutečně dítětem Jindřicha IV.: madam Jindřiška. A ze všech svých dětí milovala, jak už jsme řekli, pouze Gastona. Jako by se předem smířila se smrtí nejstaršího syna, kterou považovala za nevyhnutelnou a z níž se předem utěšila. Její utkvělou myšlenkou bylo dostat na trůn Gastona, stejně jako utkvělou myšlenkou Kateřiny Medicejské bylo vidět na trůně Jindřicha III. Ale na Marii Medicejské spočívá daleko těžší obvinění než všechna dosud vyjmenovaná, a právě kvůli němu jí Ludvík XIII. pohrdá a nenávidí ji. To ona prý mohla manželově vraždě zabránit, a pokud prý přímo nevložila Ravaillakovi dýku do rukou, aspoň mu ji z nich nevyrvala. Protokol praví, že Ravaillac jmenoval při lámání v kole královnu a pana d’Épernon. V justičním paláci pak museli založit požár, aby zametli stopy po těchto dvou jménech.
Už včera povolala Anna Rakouská matku a syna, neboť ji uvědomili, že před týdnem přijel do Paříže hrabě de Moret a má pro ně listy od vévody Savojského. Vstoupili, jak jsme viděli, ke královně různými dveřmi, každý totiž přicházel ze svých komnat. Kdyby je tu náhodou někdo překvapil, pak by na svoji omluvu uvedli, že se při baletu do-věděli o královnině indispozici, což je tak zneklidnilo, že se přišli pozeptat po jejím zdraví a ani neměli čas se převléct. Kdyby snad hrozilo, že objeví hraběte de Moret, zkrátka by ho někde schovali. Dvaadvacetiletého mladíka ukryjete snadno. Anna Rakouská měla ostatně s kousky tohoto druhu své zkušenosti. Mezitím čekal hrabě de Moret stále ve vedlejší komnatě a v hloubi duše děkoval nebesům za tuto prodlevu. Co by byl řekl a udělal, kdyby se před královnou objevil tak vzrušený, zmatený, třesoucí se? Přesně tak totiž vypadal hned poté, co ho opustila neznámá průvodkyně. Za těch deset minut čekání si aspoň mohl zklidnit bušení srdce a dostat do hlasu trochu jistoty. Z rozrušení přešel ke snění, ke snění sladkému a něžnému, o němž až doposud neměl vůbec potuchy.
Najednou ho z příjemných snů vytrhl hlas Anny Rakouské:
„Hrabě, jste tady?“
„Ano, madam,“ odvětil hrabě, „a čekám na rozkazy Vašeho Veličenstva.“
„Vstupte tedy, jste netrpělivě očekáván.“
XI
LISTY, KTERÉ SE ČTOU PŘED SVĚDKY,
A LISTY, KTERÉ SE ČTOU O SAMOTĚ
Hrabě de Moret potřásl svou mladou a půvabnou hlavou, jako by z ní chtěl vypudit myšlenky, které ho od jisté doby neustále sužovaly, strčil do dveří před sebou a octl se na prahu ložnice Anny Rakouské.
První pohled, to musíme přiznat, věnoval hrabě nikoli významným osobám, které se v této komnatě nacházely, ale všem koutům v ložnici, neboť tajně doufal, že tu najde osůbku, jež ho doprovázela a opustila ho dříve, než mohl zahlédnout její tvář. Marně však bloudil očima po nejtemnějších koutech královniny ložnice, dívku nespatřil. Nakonec tedy s povzdechem spočinul pohledem na skupince, na niž dopadalo světlo.
Skupinka, jak už jsme řekli, se skládala ze tří osob, a těmi třemi osobami byla královna matka, panující královna Anna a vévoda Orleánský.
Královna matka stála u hlavy postele Anny Rakouské; Anna Rakouská ležela, či spíše spočívala na poduškách; Gaston seděl u nohou lůžka své švagrové.
Hrabě se hluboce uklonil, poté přistoupil k lůžku, poklekl před Annou Rakouskou, která mu podala ruku k políbení, načež se uklonil až k zemi před královnou matkou a dotkl se rty lemu roucha Marie Medicejské, nakonec se pak stále vkleče obrátil ke Gastonovi, aby mu políbil ruku, ale ten ho zvedl se slovy:
„Na mou hruď, bratře!“
Hrabě de Moret, upřímné a věrné srdce, pravý syn Jindřicha IV., nebyl schopen věřit všemu, co se o Gastonovi říkalo. Byl v Anglii, když se spřádalo Chalaisovo spiknutí, a také tam poznal madam de Chevreuse, která se pochopitelně střehla říci mu pravdu o zmíněném komplotu. Byl v Itálii, když Gaston u La Rochelle ze zbabělosti předstíral chorobu, jen aby nemusel jít do boje. Navíc se Jindřichův levoboček vždycky zajímal jenom o radovánky a o zábavu a nevěděl nic o intrikách na královském dvoře, od nějž ho Marie Medicejská, žárlivá na nemanželské potomky svého chotě, stále vzdalovala.
S potěšením a v dobré vůli teď přijal objetí, jímž ho jeho bratr Gaston poctil.
Potom pozdravil královnu:
„Ujišťuji Vaše Veličenstvo, že jsem si vědom nesmírné cti, jíž se mi dostalo, když mě Vaše Veličenstvo přijalo, a jsem vděčný panu vévodovi Savojskému, že mi poskytl vzácnou příležitost octnout se ve vaší společnosti.“
Královna se usmála:
„To spíše my jsme vděční vám, že chcete pomoci dvěma ubohým princeznám v nemilosti, z nichž jedné je odpírána manželova láska a druhé synovská oddanost, a bratrovi, který byl zapuzen z bratrské náruče. Bezpochyby nám přinášíte listy, které nám poskytnou jistou útěchu.“
Hrabě de Moret vytáhl z kabátce na hrudi tři zapečetěné listy.
„Tento dopis je pro vás, madam,“ podával ten první královně, „posílá vám jej don Gonzales z Córdoby, milánský guvernér a zástupce vašeho vznešeného bratra Jeho Veličenstva Filipa IV. v Itálii. Snažně vás v něm prosí, abyste použila veškerého svého vlivu a udržela pana de Fargis na místě vyslance v Madridu.“
„Svého vlivu…,“ opakovala královna. „Mohla bych mít vliv na krále, který by byl mužem, ale kdo může mít vliv na přízrak, který je králem, pokud to není hotový černokněžník?“
Hrabě se uklonil, obrátil se ke královně matce a předal jí druhý dopis:
„O tomto listu vím pouze jediné, madam, a to, že je velmi důležitý a velmi tajný a psal jej vlastní rukou sám vévoda Savojský. Měl být předán přímo Vašemu Veličenstvu a nevím, co obsahuje.“
Královna matka živě uchopila list, zlomila pečeť, a protože se zatím zdržovala daleko od světla, přiblížila se k toaletnímu stolku, na němž stály svícen a lampa.
„A konečně tento list,“ pokračoval hrabě de Moret, podávaje třetí list Gastonovi, „je určen Vaší Výsosti. Posílá vám jej madam Kristina, vaše vznešená sestra, jejíž krása a půvab ještě převyšují její urozenost.“
Každý se začetl do listu, který mu byl určen, a hrabě využil chvíle, kdy byli všichni zabráni do četby, aby pohledem ještě jednou propátral všechny kouty komnaty.
Nic platno, v královnině ložnici byli jenom dvě princezny, Gaston a on.
Marie Medicejská se vrátila ke snašině lůžku a obrátila se na hraběte:
„Pane,“ oslovila ho, „máme-li co do činění s mužem vašeho postavení, navíc vstoupil-li onen muž dobrovolně do služeb dvou utlačovaných žen a jednoho prince v nemilosti, nesmíme před ním mít žádná tajemství, hlavně když nám dal své čestné slovo, že bude buď naším spojencem, či aspoň zachová neutralitu, v každém případě však přísně uchová všechna tajemství, která mu budou svěřena.“
„Vaše Veličenstvo,“ uklonil se hrabě de Moret, pokládaje dlaň ruky na hruď, „má mé čestné slovo, že zůstanu němý, neutrální, nebo budu na vaší straně. Nekladu žádné podmínky, co se mého mlčení týče, ovšem jsem nucen podmínit svoji oddanost.“
Královny si vyměnily pohled.
„Jaké jsou vaše podmínky, pane?“
Zatímco Marie Medicejská vyslovila tuto otázku nahlas, Anna Rakouská a Gaston se ho tázali očima.
„Mám dvě, madam,“ odvětil hrabě tichým, ale pevným hlasem. „Než je vyslovím, musím vám ke své velké lítosti připomenout, že jsem synem Jindřicha IV. Nemohu tedy tasit meč ani proti protestantům ani proti svému bratru králi, stejně jako jsem nucen tasit ho proti každému nepříteli ohrožujícímu Francii, s nímž král povede válku, pokud mě ovšem francouzský král poctí svou důvěrou a povolá mě do zbraně.“
„Ani protestanti ani král nejsou našimi nepřáteli, princi,“ pravila královna matka a schválně zdůraznila slovo princ. Naším nepřítelem, naším jediným nepřítelem, naším smrtelným nepřítelem, zavilým nepřítelem, který přísahal, že nás zničí, je kardinál.“
„Nemám v lásce kardinála, madam, ale mám tu čest upozornit vás na to, že bude dost obtížné vést válku proti knězi. Na druhou stranu však budu všechny útrapy, které se na něj Bohu zlíbí seslat, považovat za příliš lehký trest za to, jak se chová k vám. Stačí Vašemu Veličenstvu takový postoj, aby ke mně mělo důvěru?“
„Jistě je vám známo, pane, co řekl don Gonzales mé snaše. Gaston vám teď sdělí, co mu píše jeho sestra Kristina. Čtěte, Gastone.“
Vévoda Orleánský místo toho podal list hraběti de Moret a gestem ho vybídl, aby si list přečetl sám.
Hrabě ho vzal a četl.
Princezna Kristina psala svému bratru Gastonovi, aby se snažil krále přesvědčit, že bude lepší, když se její tchán Karel Emanuel Savojský zmocní Mantovy a Monferratu, místo aby postoupil vévodovi de Nevers dědictví Gonzagueů, neboť vévoda de Nevers je pro krále Ludvíka XIII. pouhým cizincem, zatímco její manžel, kníže Viktor Amadeus Piemontský, jemuž jednou připadne dědictví po otci, je švagrem francouzského krále.
Hrabě de Moret vrátil s uctivou úklonou list Gastonovi.
„Co si o tom myslíte, bratře?“ otázal se ho Gaston Orleánský.
„Nevyznám se v politice,“ odvětil hrabě de Moret s úsměvem, „ale domnívám se, že vždycky je lepší zastávat zájmy rodiny.“
„A teď já,“ pravila Marie Medicejská a podala hraběti de Moret list od vévody Savojského. „Je správné, pane, abyste znal poselství, jež jste doručil.“
Hrabě vzal papír a četl následující vzkaz:
Všemi prostředky se snažit zabránit válce s Itálií, ale pokud bude válka navzdory úsilí našich přátel vyhlášena, ať jsou naši přátelé ujištěni, že Suský průsmyk bude bráněn s největším úsilím.
To bylo vše, co bylo napsáno, aspoň zjevně, na papíru.
Mladík ho vrátil Marii Medicejské s projevy hluboké úcty.
„A teď,“ pravila královna matka, „nám nezbývá než poděkovat našemu mladému a obratnému poslovi za jeho ochotu a oddanost a slíbit mu, že pokud ve svých plánech uspějeme, odměna ho nemine.“
„Tisíceré díky, Vaše Veličenstvo, za vaše dobré úmysly, ale jakmile oddanost očekává nějakou odměnu, není už dále oddaností, nýbrž jen vypočítavostí nebo projevem ctižádosti. K uspokojení mých potřeb mi stačí, co mám, a žádám pouze trochu slávy, abych neudělal ostudu svému původu.“
„Budiž,“ odtušila Marie Medicejská, zatímco její snacha podávala hraběti de Moret ruku k políbení. „Takovými maličkostmi se musíme zabývat my, kteří jsme vám zavázáni, a ne vy, hrabě. Gastone, doprovoďte prosím svého bratra. Jiným schodištěm než vaším se po půlnoci nemůže z Louvru dostat.“
Hrabě povzdechl, naposledy se rozhlédl kolem sebe. Doufal, že stejný průvodce, jaký ho dovedl sem, ho bude doprovázet i z paláce. Ke své značné lítosti zkonstatoval, že jeho naděje definitivně vybledla.
Pozdravil obě královny a se zklamaným výrazem následoval vévodu Orleánského.
Gaston ho dovedl do svých komnat a otevřel mu dveře do tajného schodiště:
„A teď, bratře,“ řekl mu, „přijměte ještě jednou mé díky a věřte, že jsem vám upřímně zavázán.“
Hrabě se uklonil.
„Musím někde vyslovit heslo?“ zeptal se. „Existuje nějaké smluvené znamení?“
„Nic takového. Zaklepete na okénko Švýcara ve službě a řeknete jenom: Noční služba domu vévody Orleánského, a oni vás nechají projít.“
Hrabě se naposledy podíval kolem sebe, vyslal k neznámé krásce nejněžnější povzdech, sešel dvě poschodí, zaklepal na okénko Švýcara, pronesl doporučená slova a okamžitě se octl na nádvoří. Potom se přesvědčil, že když se člověk chce dostat do Louvru, musí znát heslo, ale z Louvru může každý odejít, jak se mu zlíbí. Přešel po padacím mostě, a než se nadál, stál zase na rohu Svatoheřmanských příkopů a Kladkové ulice, kde na něj čekali jeho páže a jeho kůň, nebo lépe řečeno páže a kůň vévody de Montmorency.
„Ach!“ povzdechl, když zasunoval nohu do třmenu, „sázím se, že jí není ani osmnáct a že je krásná k zbláznění. U všech rohatých! To si můžete být jistí, že budu konspirovat proti kardinálovi! Vždyť je to jediný způsob, jak ji znovu spatřit!“
Mezitím se Gaston Orleánský ubezpečil, že hrabě de Moret bez překážek prošel kolem švýcarské gardy střežící východ z paláce na nádvoří, vrátil se do svých komnat, zavřel se v ložnici, zatáhl závěsy, aby si byl jistý, že ho nemůže spatřit žádné nepovolané oko, vytáhl z kapsy list od sestry Kristiny a třesoucí se rukou ho vystavil teplu stoupajícímu ze svíček.
Po chvilce se mezi řádky napsanými černým inkoustem působením tepla objevily další řádky psané stejnou rukou, ale jiným inkoustem, který byl zprvu bílý, potom se zbarvil do temné žluti a nakonec dočervena.
Nově objevené řádky říkaly toto:
Stále se okázale dvořte Marii de Gonzague, ale tajně, před královnou si dávejte pozor. V případě, že náš starší bratr zemře, musí Anna Rakouská pevně věřit, že si ponechá korunu. Jinak se, můj drahý Gastone, může stát, že Anna ze strachu, že nebude královnou, rychle najde díky radám madam de Fargis a na zásah madam de Chevreuse prostředek, jak se stát regentkou.
„Aha!“ zašeptal Gaston. „Buď klidná, sestřičko, dám si po zor.“
Otevřel sekretář a uschoval list do tajné zásuvky.
Královna matka se hned, jakmile vévoda Orleánský odešel, rozloučila se snachou, vrátila se do svých komnat, nechala se svléknout, oblékla noční prádlo a propustila své ženy.
Sotva zůstala sama, vytáhla zvoneček schovaný v záhybech látky.
Několik vteřin nato se objevil asi pětačtyřicetiletý nebo padesátiletý muž se žlutou pletí a s výrazným obličejem, s černými vlasy, obočím a knírem. Přiběhl na první zazvonění a vešel do ložnice královny matky dveřmi skrytými v čalounění stěny.
Tím mužem byl královnin hudebník, lékař a astrolog. Byl to rovněž – jak nesnadno se to říká – nástupce Jindřicha IV., Vittoria Orsiniho, Concina Conciniho, Bellegarda, Bassompierra a kardinála de Richelieu: byl to Provensálec Vautier, který ze sebe udělal lékaře, aby mohl lépe ovládat královnino tělo, a astrologa, aby si mohl lépe přizpůsobit její duši.
Po Richelieuově pádu, kdyby ovšem Richelieu padl, by se o jeho dědictví rozpoutal boj mezi hlupákem Bérullem a šarlatánem Vautierem a mnozí, kdo věděli, jak velký má Vautier vliv na královnu matku, sázeli na to, že právě on má šanci stát se ministrem spíše než jeho sok.
Vautier tedy vstoupil do jakéhosi předpokoje-budoáru přiléhajícího těsně k ložnici.
„Rychle, pospěšte si a dejte mi tu tekutinu, která zjevuje neviditelné písmo, jestli už jste ji umíchal!“
„Ano, madam,“ odvětil Vautier a vytáhl z kapsy flakon. „Přání Vašeho Veličenstva je pro mne příliš závazné, než abych na ně kdy zapomněl. Zde je. Vaše Veličenstvo tedy obdrželo list, na nějž čekalo?“
„Zde je,“ pravila královna matka a vytáhla ze záňadří do-pis. „Stojí v něm pouze několik bezvýznamných řádek od vévody Savojského. Určitě by mi neposílal důvěrný list po bastardovi mého muže, jen aby mi sdělil takovou banalitu.“
Načež podala list Vautierovi, který ho rozevřel a četl.
„Vskutku,“ pravil, „určitě tam stojí něco jiného než tohle.“
Zjevné písmo, tedy to, které bylo vidět, zabíralo pět nebo šest řádek nahoře na stránce a určitě je napsal vlastní rukou přímo Karel Emanuel. Jedině to utvrdilo královnu, že list určitě skrývá nějaké tajné poselství, a že tedy musí povolat na pomoc Vautierův chemický přípravek.
Bylo jisté, že pokud se v listu vévody Savojského skrývá nějaké tajné poselství, určitě bude napsáno pod poslední zjevnou řádkou, na bílém zbytku papíru, který zabíral tři čtvrtiny stránky.
Vautier namočil štětec v tekutině, kterou připravil, a lehce jí natřel papír od poslední řádky až do konce stránky.
Jak namočený štětec postupně potíral bílý papír, objevovala se místy písmena, některá rychleji než druhá, potom se tvořily řádky a nakonec, po pěti minutách, se zřetelně dala přečíst následující rada:
Předstírejte rozmíšku se synem Gastonem, jejíž příčinou by mohla být jeho nesmyslná láska k Marii de Gonzague. Pokud navzdory vašemu odporu přesto dojde k tažení do Itálie, vymozte pro Gastona pod záminkou, že ho vzdálíte od jeho neblahé vášně, vymozte pro něj, znovu vám to opakuji, velení vojska. Kardinál-vévoda, jehož veškerou ctižádostí je, aby byl považován za nejlepšího generála svého století, takovou hanbu neunese a podá demisi. Musíme se obávat jediného: aby ji král přijal!
Marie Medicejská a její rádce se na sebe podívali. „Máte pro mne nějaký lepší návrh?“ zeptala se královna matka.
„Nikoli, madam,“ odvětil tázaný. „Jsem ostatně odedávna přesvědčen, že se vyplatí naslouchat radám pana Savojského.“
„Dobrá, budeme jim tedy naslouchat,“ odtušila Marie Medicejská s povzdechem. Naše situace už nemůže být horší, než jaká je. Poradil jste se s hvězdami, Vautiere?“
„Dnes večer jsem strávil hodinu pozorováním hvězd z observatoře Kateřiny Medicejské.“
„A co říkají?“
„Slibují Vašemu Veličenstvu naprosté vítězství nad jeho nepřáteli.“
„Nechť se tak stane,“ odpověděla Marie Medicejská a podala astrologovi ruku trochu znetvořenou tukem, ale přesto ještě stále krásnou. Muž ji uctivě políbil.
Oba potom vkročili do alkovny, jejíž dveře se za nimi zavřely.
Když Anna Rakouská ve své ložnici osaměla, nejdříve pozorně naslouchala, jak se vzdalují kroky jejích pozdních návštěvníků, a když hluk zcela utichl, pomalu se zvedla, vsunula své drobné španělské nožky do pantoflíčků z modrého, zlatem vyšívaného saténu, usedla k toaletnímu stolku a z jeho zásuvky vytáhla plátěný sáček obsahující místo pudru oblíbené kosatcové vůně, který jí pro její prádlo nechávala tchyně dovážet z Florencie, uhelný prach. Obsahem sáčku posypala druhou, bílou stranu listu od dona Gonzalese z Córdoby a působením uhelného prachu dosáhla téhož účinku jako její bratr Gaston s pomocí tepla ze svíčky, k němuž přiložil list madam Kristiny, a královna matka, jež nechala potřít dopis od Karla Emanuela chemikálií: objevila se písmena, tentokrát však nebyla psána rukou Gonzalese z Córdoby, ale samotným králem Filipem IV.
Četla:
Sestro, od našeho dobrého přítele pana de Fargis vím o plánu, který vám slibuje v případě smrti Ludvíka XIII. za manžela jeho nástupce na trůně Gastona Orleánského. Ovšem úplně nejlepší by bylo, kdybyste v případě Ludvíkova náhlého úmrtí byla těhotná.
Francouzské královny mají ve srovnání se svými manžely jednu výhodu: mohou mít následníka bez nich, zatímco oni nemohou mít následníka bez svých chotí.
Uvažujte nad touto nepopiratelnou pravdou, a protože při těchto úvahách nepotřebujete mít můj list stále před očima, spalte jej.
Filip
Královna si přečetla bratrův list podruhé, aby si dobře vryla do paměti každičké slovo, vzala ho za růžek, přiblížila ke svíčce a držela ve vzduchu tak dlouho, dokud ho plamen zcela nestrávil a neolízl jí konečky růžových nehtíků. Teprve potom upustila poslední kousíček dopisu, který shořel rovněž na popel. Tisíce částeček popele dosud svítícího jiskřičkami dopadly na zem. Okamžitě však přepsala celý list, který měla ještě v paměti, na jiný papír, který uzavřela v tajné přihrádce malého sekretáře, jenž jí sloužil k osobní potřebě.
Nato se pomalu vrátila k lůžku, spustila z ramen saténový župan, který jí sklouzl přes boky až k nohám, a vystoupila z něj podobná Venuši vycházející ze stříbřité pěny, pomalu ulehla, s povzdechem položila hlavu na polštář a zašeptala:
„Ó Buckinghame! Buckinghame!“
A jen několik přidušených vzlyků porušilo v tuto chvíli ticho královské ložnice.
XII
RUDÁ SFINGA
V galerii v Louvru existuje jeden portrét od jansenistického malíře Philippa de Champaigne, který představuje podle pravdy, jak se tehdy říkalo, jemnou, výraznou a suchou tvář kardinála de Richelieu.
Philippe de Champaigne je oproti svým krajanům Vlámům nebo svým vzorům Španělům skoupý na zářivé barvy, které třou na svých paletách a pokrývají jimi plátna takoví Rubensové či Murillové. Zcela jistě proto, že postavit do záplavy světla temného ministra, neustále ztraceného v polostínu politiky, jehož emblémem byl orel v mracích – Aquila in nubibus –, by možná posloužilo umění, ale nepochybně by bylo v rozporu s pravdou.
Pozorně si prostudujte tento portrét, vy, kdo chcete po dvou a půl století vzkřísit tohoto slavného mrtvého muže a učinit si představu o fyzické i morální podobě velkého génia, pomlouvaného svými současníky, zanedbávaného a skoro zapomenutého v následujícím století, génia, jenž našel až dvě stě let po své smrti místo na výsluní, na něž má právo.
Tento portrét patří k dílům, jež mají tu moc, že vás okamžitě zaujmou a přinutí k zamyšlení. Je tato bytost v rudém šatě s bílou pelerínkou, v albě z vyšívané benátské krajky, s červenou přiléhavou čepičkou na hlavě, vysokým širokým čelem, šedivými vlasy, šedivým knírkem a šedýma očima s pohaslým pohledem, jemnýma, hubenýma a bledýma rukama, je tato bytost muž, nebo přízrak? Jeho tvář žije jenom lícními kostmi, tvářemi zrůžovělými horečkou, která ho stále rozpalovala. Nemáte dojem, že čím déle se na portrét díváte, tím méně je vám jasné, jestli jde o portrét živého člověka, nebo jestli je to jakýsi zesnulý, který sepsal po smrti své paměti jako svatý Bonaventura? A kdyby se náhle odloupl od plátna, vykročil z rámu a vydal se k vám, necouvli byste a nepokřižovali se přitom, jako když se octnete před přízrakem?
Na obraze je však něco nepopiratelného: zobrazuje ducha a inteligenci, ale to je vše. Žádné srdce, žádné city, naštěstí pro Francii. V té prázdnotě, v níž se monarchie octla v období mezi Jindřichem IV. a Ludvíkem XIV., potřebovala Francie právě mozek a nic jiného, mozek, který by ovládl toho nezdařilého, slabého, bezmocného krále, neklidný a prostopášný dvůr, chtivé a nedůvěryhodné prince, aby uhnětl toto neklidné bahno a stvořil z něj základ nového světa.
Bůh stvořil vlastníma rukama tento strašlivý automat, jejž prozřetelnost umístila v rovnoměrné vzdálenosti mezi Ludvíka XI. a Robespierra, aby oslabil vysokou šlechtu stejně, jako Ludvík XI. pokořil velké vazaly a jako musel Robespierre zdrtit aristokraty. Čas od času národy jen přihlížejí, když se na obzoru objeví jako rudá kometa jeden z těch krvavých ženců, kteří jako by ani nebyli z masa a kostí, jsou nehybní, a přesto postupují kupředu, přibližují se bez hluku a potom, když konečně dorazí doprostřed pole, které mají pokosit, pustí se do svého nemilosrdného díla a nezastaví se, dokud svoji práci neskončí, a dokud tedy není všechno pokoseno.
A tak by se mohl vašim očím zjevit onoho večera 5. pro-since roku 1628 muž, na jehož bedrech spočíval osud Francie, neproniknutelný ministr, kterého náš velký historik Michelet nazývá Rudou sfingou, když vstupoval do své pracovny. Muž, který se v tu chvíli musel zaobírat nenávistí, jíž byl obklopen, nosil v hlavě velké plány: chtěl vymýtit z Francie kacířství, chtěl vypudit Španělsko z Milánska, zničit vliv Rakouska v Toskánsku, snažil se uhodnout vše a sám držel ústa na zámek a přivíral oči ze strachu, aby okolí neuhodlo jeho myšlenky.
Odcházel z baletu, během nějž mu jeho intuice napověděla, že královnina nepřítomnost má politické pozadí, že se opět proti němu cosi kuje a že se cosi neblahého spřádá v královnině alkovně, jejíchž dvanáct čtverečních stop mu dalo více práce a způsobilo více nesnází než celý zbytek světa. Vracel se domů smutný, unavený a skoro znechucený a šeptal si jako Luther: „Jsou chvíle, kdy jako by hra začala našeho Pána nudit a hází karty pod stůl.“
Věděl dobře, na jaké nitce, na jakém vlásku, na jakém dechu drží nejenom jeho moc, ale i život. Jeho žíněné roucho bylo utvořené z hrotů dýk. Cítil, že je v roce 1628 ve stejném bodě, jako byl Jindřich IV. v roce 1606: všichni potřebovali jeho smrt. Horší bylo, že ani Ludvík XIII. nemiloval ten špičatý obličej. On jediný ho podporoval, ale Richelieu v každém okamžiku si uvědomoval, jak nestálá je králova přízeň. Kdyby byl aspoň tento geniální muž zdravý a v plné síle, jako byl jeho idiotský sok Bérulle! Ale nedostatek peněz, neustálé vynakládání duševního úsilí na to, aby sehnal nějaké zdroje, intriky dvora, jimž musel neustále čelit, to vše ho udržovalo v horečné činnosti. Horečka mu barvila líce do purpurova, přičemž měl mramorové čelo a ruce jako ze slonoviny. Přičtěte k tomu všemu teologické rozpravy, náruživost v psaní veršů, nezbytnost polykat žluč a vztek, a je jasné, že byl na pokraji smrti.
Podivné spřažení dvou nemocných mužů, krále a kardinála! Král naštěstí cítil, byť si tím nebyl jistý, že kdyby ne-měl Richelieua, bylo by království ztraceno. Ale Richelieu naneštěstí věděl, že kdyby král zemřel, jemu by nezbývalo ani čtyřiadvacet hodin života: jako muž nenáviděný Gastonem Orleánským, nenáviděný Annou Rakouskou, nenáviděný královnou matkou, nenáviděný panem de Soissons, jehož držel ve vyhnanství, nenáviděný veškerou šlechtou, jíž nehodlal dovolit, aby souboji na veřejných prostranstvích dělala ostudu Paříži, se musel smířit s nevyhnutelnou pravdou, že zemře přinejmenším téhož dne jako Ludvík XIII.; a bude-li to možné v touž hodinu.
Jediná osoba mu zůstávala věrná v této věčně rozkolísané hře, v tomto rychlém střídání šťastného a nešťastného osudu připomínajícím den, kdy po bouři najednou vyjde slunce. Byla to jeho adoptivní dcera a neteř paní de Combalet, s níž jsme se setkali u paní de Rambouillet. Jak si vzpomínáme, měla na sobě úbor karmelitánek, který nosila od manželovy smrti.
Když kardinál vstoupil do svých komnat na Královském náměstí, nejdříve ze všeho zazvonil na zvonek.
Téměř současně se otevřely troje dveře.
V prvních se objevil Guillemot, jeho důvěrný komorník.
Ve druhých jeho sekretář Charpentier.
Ve třetích jeho dešifrovač tajného písma Rossignol.
„Vrátila se už moje neteř?“ otázal se Guillemota.
„Přišla právě teď, monsignore,“ odpověděl komorník.
„Řekněte jí, že strávím noc prací, a zeptejte se, jestli mě chce navštívit, nebo jestli mám raději přijít já za ní.“
Komorník za sebou zavřel dveře a šel vyplnit rozkaz.
Kardinál se obrátil k Charpentierovi:
„Viděl jste ctihodného otce Josefa?“ otázal se.
„Zastavil se tu dvakrát během večera, říkal, že dnes musí nutně s monsignorem mluvit.“
„Až přijde potřetí, uveďte ho. Je pan Cavois ve strážnici?“
„Ano, monsignore.“
„Upozorněte ho, ať se nevzdaluje. Možná budu ještě dnes v noci potřebovat jeho služby.“
Sekretář vyšel.
„A vy, Rossignole,“ obrátil se kardinál na svého vykladače tajného písma, „rozluštil jste šifru listu, který jsem vám svěřil? Víte, oč jde… v tom listu ukradeném z dokladů králova lékaře pana de Senelle po jeho návratu z Lotrinska?“
„Ano, monsignore,“ odvětil s výrazným středomořským přízvukem drobný mužík mezi pětačtyřiceti a padesáti lety, skoro hrbatý z toho, jak se ze zvyku stále ukláněl, a jehož nejvýraznější částí osobnosti byl nos, na nějž by se pohodlně vešly i tři či čtyři páry brýlí, ovšem on ze skromnosti nosil pouze jedny brýle. „Nemohlo to být snazší. Král je tam nazýván Kefalos, královna Prokris, Vaše Eminence Orakulum a paní de Combalet Venuše.“
„Dobrá,“ řekl kardinál. „Dejte mi celý klíč k luštění. Přečtu si depeši sám.“
Rossignol ustoupil o krok zpátky, chystaje se k odchodu.
„Mimochodem,“ dodal kardinál, „zítra mi dáte podepsat mimořádnou odměnu ve výši dvaceti pistolí.“
„Má pro mne monsignor ještě jiné příkazy?“
„Ne, vraťte se do své pracovny, vypracujte mi dešifrovací klíč a mějte ho pro mne připravený, až vás zavolám.“
Rossignol se odporoučel pozpátku, klaněje se až k zemi.
Ve chvíli, kdy za ním zaklaply dveře, se ozval sotva postřehnutelný zvuk připomínající chraplavé zacinkání rolniček přímo z jedné zásuvky kardinálova psacího stolu.
Otevřel zásuvku a uviděl tam ještě se chvějící rolničku. Jako v odpověď na tohle zvláštní znamení okamžitě stiskl prstem tlačítko, které mělo bezpochyby odezvu v komnatách madam de Combalet, neboť minutu nato vstoupila ke strýci dveřmi protilehlými těm, jež se otvíraly až doposud.
Paní de Combalet byla oblečená úplně jinak. Sundala si závoj i čepec, náprsenku i škapulíř, ponechala si pouze tuniku z etamínu v pase sevřenou koženým opaskem; její krásné kaštanové vlasy, osvobozené ze svého vězení, jí padaly v hedvábných vlnách až na ramena a na tuniku s výstřihem mnohem větším, než jaký by jí dovolil řád, kdyby ovšem byla skutečnou karmelitkou a ne ženou, která nosí pouze oděv čekatelky na složení slibu. Její výstřih ukazoval pěkný tvar ňader, měla za ním zastrčenou kytičku fialek a růžových poupat – té kytičky jsme si už ostatně všimli, ale u paní de Rambouillet ji měla na náprsence –.
Hnědá tunika oblečená přímo na kůži zdůrazňovala hedvábnou bělost její elegantní šíje a krásných rukou, a protože neměla sevřený hrudník a pas v kovovém korzetu, který se v té době nosil, vlnilo se její krásné tělo půvabně pod záhyby vlněné látky, která, jak známo, tvoří nejkrásnější záhyby.
Při pohledu na tuto zbožňováníhodnou bytost, jíž bylo sotva pětadvacet, a byla tudíž v plném rozkvětu své krásy, na její svěží půvab ještě zdůrazněný jednoduchostí úboru, se kardinálův zachmuřený obličej rozjasnil, na povadlé tváři se objevil úsměv a z hrudi mu vyšel úlevný povzdech. Vztáhl k mladé ženě obě paže se slovy:
„Ach, jen pojďte, Marie, pojďte.“
Mladá žena nepotřebovala toto povzbuzení, neboť už k němu sama přicházela s kouzelným úsměvem na tváři. Odepnula si kytičku ze živůtku, políbila ji a podala ji strýci.
„Děkuji, drahé dítě,“ pravil kardinál a pod záminkou, že si chce přičichnout ke květům, lehce se jich dotkl rty, „děkuji, dceruško.“
Potom přitáhl paní de Combalet k sobě, políbil ji na če-lo jako otec dceru a pravil:
„Ano, mám rád tyhle květiny, jsou svěží jako vy a voní jako vy…“
„Jste tak dobrý, drahý strýčku. Vzkázal jste mi, že mě chcete dnes večer vidět? Jsem pokaždé tak šťastná, když mě potřebujete!“
„Potřebuji vás vždycky, drahá Marie,“ zdůraznil kardinál, pohlížeje přitom okouzleně na neteř, „ale dnes večer je mi vaší přítomnosti třeba ještě více než kdy jindy.“
„Ó strýčku,“ zvolala madam de Combalet a pokoušela se políbit kardinálovi ruce, proti čemuž se ohradil a naopak přiblížil dívčiny ruce ke svým rtům navzdory jejímu odporu, který plynul spíše z hluboké úcty, již mladá vdova vůči strýci pociťovala, než z jiného důvodu. „Vidím, že vás dnes večer zase trápili. Měl byste být na to už zvyklý,“ dodala se smutným úsměvem. „Co vám na tom záleží? Všechno se vždycky nepodaří.“
„Ano,“ odtušil kardinál, „já vím. Není možné být současně na nejvyšším i nejnižším místě, být nejšťastnější i nejnešťastnější, nejmocnější i nejslabší, jako jsem já. Ale vy víte nejlépe, Marie, v čem tkví moje politické úspěchy a moje osobní štěstí. Vy mě máte z celého srdce ráda, je to tak?“
„Z celého srdce! Z celé duše!“
„Vzpomínáte si, co bylo po Chalaisově smrti? Dosáhl jsem velkého vítězství: měl jsem je v hrsti, srazil jsem je na kolena, Monsieura, královnu, oba Vendômy, hraběte de Soissons. A co udělali ti, kterým jsem odpustil? Oni neodpustili mně. Kousli mě do nejcitlivějšího místa, přímo do středu mého srdce. Věděli, že na světě mám rád jenom vás, že vaše přítomnost je pro mne stejně nezbytná jako vzduch, který dýchám, jako slunce, které na mě svítí. Vyčetli vám, že žijete s tím prokletým knězem, s tím krvelačníkem. Žít se mnou! Ano, žijete se mnou, a řeknu ještě víc, já žiju vámi. Ale oni vám ten život, tak oddaný z vaší strany a tak čistý z mé, který neposkvrní ani jedna špatná myšlenka, i když vás vidím před sebou tak krásnou, i když vás držím v náručí jako v tuto chvíli, ten život, na nějž můžete být pyšná jako na oběť, oni ho pošpinili. Styděla jste se. Měla jste strach, znovu jste obnovila sliby, chtěla jste navždy vstoupit do kláštera. Musel jsem snažně prosit papeže, s kterým vedu válku, o breve, jímž by vám zakázal život v ústraní. Jak se nemám chvět strachy? Nezáleží mi na tom, jestli mě zabijí. Při obléhání La Rochelle jsem dvacetkrát riskoval život, ale jestli mě svrhnou, jestli mě vypovědí ze země, jestli mě uvězní, jak budu žít daleko od vás, bez vás?“
„Předrahý strýčku,“ odvětila krásná zbožná vdova, upírajíc na kardinála pohled, v němž bylo možné číst více než oddanost neteře ke strýci a dokonce i více než lásku dcery k otci, „přesto jste byl v té době tak laskavý, jak jen jste mohl. Ale tenkrát jsem vás neznala a nemilovala tak, jako vás znám a miluji dnes. Učinila jsem slib, papež mě ho zbavil, dnes už mé sliby nic neznamenají. Dobrá, v tuto hodinu tedy učiním přísahu, jíž mě budete moci zprostit pouze vy. Přísahám, že budu vždycky tam, kde budete vy, že za vámi půjdu všude, kam půjdete vy: do paláce, do exilu, do vězení, na tom mi nezáleží. Srdce nežije tam, kde bije, ale tam, kde miluje. A moje srdce, strýčku, patří vám, neboť vás miluji a nikdy nebudu milovat nikoho jiného než vás.“
„Ano, ale pokud zvítězí oni, sotva vám dovolí, abyste zůstala se mnou, když vás málem ode mne odtrhli jako poražení. Marie, více než svého pádu, více než toho, že přijdu o moc a o zmařené ambice, se bojím, že mi nedovolí být s vámi. Ach, kdybych tak mohl bojovat pouze proti Španělsku, proti Rakousku, proti Savojsku, to by nic nebylo; ale bojovat s těmi, co mě obklopují, s těmi, z nichž jsem udělal bohaté, šťastné a mocné! Když zvednu nohu, bojím se ji položit zpátky na zem z obavy, že šlápnu na nějakou zmiji nebo rozdrtím několik škorpionů! Právě to mě vyčerpává. Boj se Spinolou, Valdštejnem, Olivaresem mi na srdci neleží! Ty skolím, nejsou to mí skuteční nepřátelé, mí opravdoví soci. Můj skutečný protivník je Vautier. Můj opravdový nepřítel je Bérulle nebo nějaký neznámý člověk, který intrikuje v alkovně a plazí se v předpokoji, o jehož jméně a existenci nemám ani potuchy. Ach, píšu tragédie. Bohužel neznám temnější než tu, v níž sám účinkuji! Když jsem bojoval proti anglické flotile, když jsem bořil opevnění La Rochelle díky svému géniu – ano, nebojím se to říct, byť mluvím o sobě – podařilo se mi shromáždit kromě své armády ve Francii dvanáct tisíc mužů. Poskytnu je vévodovi de Ne-vers, legitimnímu dědici Mantovy a Montferratu, aby si dobyl své dědictví. Jistě, bylo to víc, než by bylo třeba, kdybych musel bojovat pouze s Filipem IV., pouze s Ferdinandem II., pouze s Karlem Emanuelem, tedy se Španělskem, s Rakouskem a s Piemontem. Ale astrolog Vautier přečte ve hvězdách, že armáda nepřejde přes hory, zbožný Bérulle se obává, aby Neversův úspěch neporušil krásnou shodu, která existuje mezi Jeho katolickým Veličenstvem a Jeho nejkřesťanštějším Veličenstvem. Přimějí královnu matku, aby napsala Créquimu, tomu Créquimu, z nějž jsem udělal paira, francouzského maršálka a guvernéra Dauphiné, a Créqui, který čeká na můj pád, aby se stal místo Montmorencyho konetáblem, odmítne dát vojsku potraviny, jichž má víc než dost. V armádě je hlad; po hladu následují dezerce; po dezercích nastoupí vévoda Savojský! Ale kdo strčil do těch kamenů, které se koulely ze savojských hor a rozdrtily zbytky francouzského vojska? Francouzská královna Marie Medicejská. Pravdou je, že než se stala francouzskou královnou, byla Marie Medicejská dcerou Františka Medicejského, vévody Toskánského, tedy vraha, a neteří zběhlého kardinála Ferdinanda, který otrávil svého bratra a svou švagrovou. A totéž udělají se mnou či spíše s mou armádou, pokud nepotáhnu do Itálie, a podkopají moji pozici tady, takže se moje moc zhroutí, pokud do Itálie potáhnu. A přesto mi leží na srdci pouze blaho Francie. Mantova a Montferrat jsou malé země, to vím dobře, ale mají velmi výhodnou vojensky strategickou polohu. Casale je klíčem k Alpám! Klíč k Alpám v rukou Savojského, který jej půjčí podle toho, jak se mu to bude hodit, buď Rakousku, nebo Španělsku. Mantova, hlavní sídlo rodu Gonzaguů, v němž je pokladnice pomíjivého umění, Mantova, muzeum, jež se stalo spolu s Benátkami posledním útočištěm umění v Itálii. Mantova, která překoná současně Toskánsko, papeže i Benátky. Možná skončíte s obléháním Casale, ale nezachráníte Mantovu!, napsal mi Gustav Adolf. Ach! Kdybych nebyl kardinálem, kdybych nebyl závislý na Římu, nechtěl bych mít jiného spojence než Gustava Adolfa, ale jak mohu podporovat protestanty na Severu, když potlačuji protestanty na Jihu? Potřeboval bych mít jistotu, že budu stále papežským legátem, kardinálským správcem území na celý život, a spojím ve svých rukou moc duchovní i světskou! Když si jen pomyslím, že v takových plánech mi brání šarlatán Vautier a hlupák Bérulle!
Zvedl se.
„A to mám ještě obě, snachu i tchyni, v hrsti. Kdybych si chtěl dát tu práci, dokážu, že jedna se dopustila cizoložství a druhá byla komplicem v osnování vraždy Jindřicha IV. Ale kdykoli se mi už slova derou na rty, vždycky je udusím, abych nepoškodil slávu francouzské koruny!“
„Strýčku!“ zvolala vyděšeně paní de Combalet.
„Ó ano, mám na to svědky,“ pokračoval kardinál. „Madam de Bellier a Patrokla pro královnu Annu Rakouskou. A Escomanová by mohla svědčit v případě Marie Medicejské. Dojdu pro tu ubohou mučednici v případě potřeby do té její stoky – do kláštera kajícnic, a jestli už zemřela, donutím promluvit její mrtvolu!“
Nervózně přecházel sem tam.
„Strýčínku,“ oslovila ho paní de Combalet a zastoupila mu cestu, „nemluvte o tom dnes večer, budete na to myslet zítra ráno.“
„Máte pravdu, Marie,“ pravil Richelieu a vší silou své zázračné vůle se ovládl a přiměl ke klidu. „Copak jste dnes dělala? Odkud jste se vrátila?“
„Byla jsem u paní de Rambouillet.“
„Copak se tam dělo? Doufám, že něco povznášejícího a krásného. Povězte mi, co jste zažila u slavné Arthénice?*)“ otázal se kardinál a pokusil se o úsměv.
„Představili tam nového básníka, který právě přijel z Rouenu.“
„Copak mají v Rouenu manufakturu na poety? Není to ani tři měsíce, kdy vystoupil z kočáru Rotrou!“
„No a právě Rotrou ho představil jako svého přítele.“
„Jakpak se ten váš básník jmenuje?“
„Pierre Corneille.“
*) Arthénice je anagram křestního jména markýzy de Rambouillet Cathérine.
Kardinál zavrtěl hlavou a pokrčil rameny, což mělo jednoznačně znamenat: Neznám.
„Bezpochyby má v rukávu nějakou tragédii, ne?“
„Nikoli, komedii o pěti dějstvích.“
„A jaký má titul?“
„Mélite.“
„To není žádné historické jméno.“
„Ne, jde o jeho čirou fantazii. Rotrou tvrdí, že jeho přítel je předurčen k tomu stát se nejlepším básníkem všech dob.“
„Drzoun!“
Paní de Combalet ucítila, že se dotkla strýcovy citlivé struny, a hbitě obrátila list.
„A potom nám paní de Rambouillet přichystala nádherné překvapení: nikomu nic neřekla, pozvala zedníky a tesaře a nechala vybudovat jakýsi přístavek ke svému paláci na té straně, kde sousedí s hradbami slepeckého ústavu. Je to nádherná komnata, celá potažená modrým sametem se stříbrným a zlatým protkáváním. Ještě jsem neviděla nic tak vybraně vkusného.“
„Přála byste si podobnou komnatu, drahá Marie? Není nic snazšího, dám ji pro vás zařídit v paláci, který nechávám stavět.“
„Děkuji. Zapomínáte, drahý strýčku, že mně stačí cela jeptišky, jen když vám budu nablízku.“
„A to je všechno, co jste zažila?“
„Ne úplně, ale bojím se sdělit vám zbytek.“
„Pročpak?“
„Protože tam jde o ránu mečem.“
„Souboje! Zase ty souboje!“ zašeptal Richelieu. „Copak se mi nikdy nepodaří vykořenit z Francie falešný zvyk bráněné cti?“
„Tentokrát ale nešlo o souboj, jen o prostou potyčku. Pana markýze de Pisany přinesli do Rambouilletského paláce v bezvědomí po utrpěném zranění.“
„Je to nebezpečné?“
„Ne, tentokrát mu pomohlo, že je hrbáč: ostří meče zasáhlo vršek jeho hrbu a neproniklo dovnitř, sklouzlo po žebrech – můj Bože, jak to jen řekl ranhojič, po žebrech, co se vzájemně překrývají…, prošlo hrudním svalem a částí levé paže.“
„Ví se, z jakého důvodu se souboj konal?“
„Tuším, že jsem zaslechla jméno hraběte de Moret.“
„Hrabě de Moret…,“ opakoval Richelieu a zamračil se. „Už nějaké tři dny to jméno kolem sebe slyším. Kdo zasadil tu pěknou ránu markýzovi de Pisany?“
„Jeden jeho přítel.“
„Jeho jméno?“
Paní de Combalet zaváhala, věděla, jak přísně posuzuje její strýc otázky soubojů.
„Drahý strýčku,“ usmála se na něj prosebně, „vzpomeňte si, co jsem vám řekla hned na začátku. Nešlo ani o souboj ani o vyzvání na souboj, byla to pouhá potyčka. Dva muži se pohádali před branami paláce.“
„Ale kdo byl ten druhý? Řekněte mi jeho jméno, Marie.“
„Jistý Souscarrieres.“
„Souscarrieres!“ pronesl Richelieu. „To jméno znám.“
„To je možné, ale můžu vás ujistit, strýčínku, že on za nic nemůže.“
„Kdo?“
„No přece pan de Souscarrieres.“
Kardinál vytáhl z kapsy své poznámky a prohlédl si je.
Zdálo se, že našel, co hledal.
„To markýz de Pisany,“ pokračovala paní de Combalet, „vytasil meč a vrhl se na přítele jako šílenec. Voiture a Brancas, kteří byli svědky té události, to oba potvrdili, byť jsou Pisanyho přáteli a často docházejí do jeho domu.“
„Je to ten muž, jehož jsem měl na mysli,“ zamumlal kardinál.
A zazvonil.
Objevil se Charpentier.
„Ať sem okamžitě přijde Cavois,“ přikázal kardinál.
„Ale strýčku, přece nezatknete toho nešťastného mladíka a nepostavíte ho před soud!“ zvolala paní de Combalet a sepjala ruce.
„Naopak,“ řekl kardinál se smíchem, „možná se mu postarám o štěstí.“
„Ó, nežertujte, strýčku!“
„Ve vaší přítomnosti, Marie, nikdy nežertuji ani se nevysmívám. Tenhle Souscarrieres drží od této chvíle všechny trumfy v rukou. A nejlepší na tom je, že za své štěstí vděčí vám. Jenom si to nesmí pokazit, záleží to na něm.“
Vstoupil Cavois.
„Cavoisi,“ oslovil kardinál ještě napůl spícího kapitána svých gardistů, „zajdete do ulice Práčat mezi Příčnou ulicí a ulicí Svaté Anny. Poptáte se tam, jestli v domě na rohu nebydlí náhodou jistý kavalír, který si nechává říkat Pierre de Bellegarde, markýz de Montbrun, pán de Souscarrieres.“
„Ano, monsignore.“
„A pokud tam bydlí a vy ho zastihnete doma, řeknete mu, že bych si s ním navzdory této pokročilé noční hodině rád chvilku popovídal.“
„A když odmítne přijít?“
„No tak, Cavoisi, to by vám snad podle mého soudu ne-mělo dělat potíže. Po dobrém či po zlém, musím ho vidět, je vám to jasné? Musím.“
„Za hodinu tady bude k dispozici Vaší Eminenci,“ pravil Cavois s úklonou.
Jakmile kapitán gardistů dorazil ke dveřím, střetl se tváří s nově příchozím. Sotva ho uviděl, uctivě ustoupil s hlubokou úklonou, z čehož se dalo vyčíst, že uvolňuje cestu výjimečné osobnosti.
A skutečně, v tu chvíli se ve dveřích objevil slavný kapucín du Tremblay, proslulý jako otec Josef či také Šedá eminence.
XIII
ŠEDÁ EMINENCE
Otec Josef byl známý tím, že je druhou kardinálovou duší. Také se všichni kardinálovi služebníci, i ti nejdůvěrnější, okamžitě stáhli, sotva se Šedá eminence objevila v pracovně kardinála de Richelieu. Těšil se výsadě, že má přede všemi přednost.
Madam de Combalet respektovala stejně jako ostatní vliv tohoto muže a rovněž pociťovala podivnou nevolnost v jeho tiché přítomnosti. Jakmile uviděla otce Josefa, nabídla kardinálovi čelo k políbení a řekla:
„Prosím vás, strýčku, neponocujte příliš dlouho.“
Potom se vzdálila, šťastná, že může vyjít jinými dveřmi, než kterými vešel mnich, takže nemusela projít kolem jeho vzpřímené, nehybné a němé postavy.
V době, o níž píšeme, podléhaly všechny mnišské řády, s výjimkou řehole oratoriánů, kterou založil v roce 1611 kardinál Bérulle a potvrdil ji v roce 1613 Pavel V., kardinálu ministrovi. Richelieu byl uznávaným protektorem benediktinů z Cluny, cisterciáků ze Saint-Maur, premonstrátů, dominikánů, karmelitánů, a konečně i celé zakuklené rodiny svatého Františka: minoritů, minimů, františkánů, kapucínů atd. atd. Členové všech těchto řádů se kardinálovi odvděčovali tím, že pod záminkou kázání, žebrání, propagandy a misijní činnosti pobíhali sem tam, brázdili svět křížem krážem a tvořili pro kardinála ochotnou poloúřední policii, o to lépe fungující, že hlavním zdrojem, z něhož se odvíjely všechny informace, byla zpověď.
A právě kapucín Josef, který zestárl v diplomatických službách, byl hlavou celé této potulné policie, jež pracovala s nadšením a vděčností. Otec Josef byl stejně jako takoví Sartinové, Lenoirové a Fouchéové, co přišli po něm, vyzvědačský génius. Jeho bratr Leclerc du Tremblay byl díky vlivu svého bratra jmenován guvernérem Bastily, takže jakýkoli vězeň, který byl vyšpehován, udán a zatčen kapucínem du Tremblay, byl uvězněn a hlídán guvernérem du Tremblay. A to nepočítáme, že pokud vězeň v Bastile zemřel, kapucín ho pohřbil, takže jakmile se nešťastník dostal do spárů této rodiny, už se z nich nevymanil.
Otec Josef řídil jakési podministerstvo rozdělené do čtyř částí, z nichž každá podléhala jednomu kapucínovi. Měl tajemníka jménem otec Ange Sabini, který byl vlastně jakýmsi jeho páterem Josefem. Ale jednoho krásného dne, když jel na kobyle a otec Sabini na hřebci, se stalo, že ti dva čtyřnožci utvořili skupinu, abychom tak řekli, celistvou, v níž hráli dva kapucíni roli pohříchu značně groteskní. V tu chvíli otec Josef shledal, že se s jeho důstojností neslučuje takový způsob přepravy, a nechával se dopravovat na místo určení v nosítkách, či jezdil v kočáře.
Když však měl potřebu zachovat inkognito, chodil otec Josef pěšky a ještě si přetahoval kapuci přes oči, aby ho nikdo nepoznal. Ostatně se toho nemusel bát, neboť v té době brousilo po Paříži bezpočet mnichů všech řádů a všech barev.
Toho večera přispěchal otec Josef pěšky.
Kardinál bdělým okem sledoval, dokud se první dveře nezavřou za kapitánem jeho gardistů a druhé za jeho neteří, potom se posadil za psací stůl a obrátil se k otci Josefovi:
„Vy pro mě asi máte nějaké zprávy, milý du Tremblay, mýlím se?“
Kardinál zásadně oslovoval kapucína jeho rodným jménem.
„Ano, monsignore,“ odvětil kapucín, „už dvakrát jsem se tady zastavil v naději, že budu mít tu čest vás spatřit.“
„Vím, a proto také doufám, že jste získal nějaké informace o hraběti de Moret, o jeho návratu do Paříže a o příčinách toho návratu.“
„Nevím ještě všechno, co Vaše Eminence chce vědět, myslím ale, že jsem na dobré cestě.“
„To rád slyším! Vaši benediktini tedy odvedli dobrou práci!“
„Dost průměrnou. Odhalili pouze, že hrabě de Moret bydlí v paláci Montmorency u vévody Jindřicha II. a že z paláce noc co noc odchází za svou milenkou, která bydlí v ulici U Třešňovky proti paláci Lesdiguieres.“
„Ulice U Třešňovky, proti paláci Lesdiguieres… ale tam bydlí obě sestry Marion Delormové!“
„Ano, monsignore, paní de la Montagne a paní de Maugiron, ale není známo, která z těch dvou dam je milenkou hraběte de Moret.“
„Dobrá, dozvím se to,“ utrousil kardinál.
Pokynul kapucínovi, aby přerušil své vyprávění, a napsal na čtverec papíru:
Která z vašich dvou sester je milenkou hraběte de Moret? A kdo je milencem té druhé? Je ve hře ještě nějaký zhrzený milenec?
Potom přistoupil k jakémusi panó, či spíše skrytým dveřím ve stěně, které se otvíraly na stisk tlačítka.
Skryté dveře se otevřely a umožnily spojení se sousedním domem, kde byly v tlusté zdi rovněž dveře.
Mezi obojími dveřmi byly dva zvonečky na tlačítka, jeden napravo a druhý nalevo, což byl v té době vynález tak nový nebo spíše tak neznámý, že ho měl pouze kardinál.
Kardinál strčil pode dveře sousedního domu papír, zatáhl za zvonek napravo, zase zavřel panó či spíše jakousi skříň ve zdi a vrátil se na své místo ke stolu.
„Pokračujte,“ vyzval otce Josefa, který ho celou dobu pozoroval a nevypadal přitom nijak udiveně.
„Právě jsem říkal, monsignore, že benediktini odvedli pouze malou část práce, ovšem Prozřetelnost, která se zvláště o monsignora zajímá, zapracovala mnohem účinněji.“
„Jste si jistý, du Tremblay, že se o mne Prozřetelnost nějak zvlášť zajímá?“
„Co lepšího by mohla mít na práci, monsignore?“
„Nuže,“ usmál se kardinál, který si nepřál nic jiného než kapucínovi věřit, „podívejme se, co pro nás Prozřetelnost vykonala v případě hraběte de Moret.“
„Zrovna jsem se, Monsignore, vracel od benediktinů, kde jsem se dověděl, co jsem měl právě tu čest sdělit Vaší Eminenci, totiž že pan hrabě de Moret je v Paříži týden, že bydlí v paláci Montmorency a že má milenku v ulici U Třešňovky, což není věru mnoho.“
„Myslím, že nejste k těm ctihodným bratrům spravedlivý. Kdo dělá, co může, dělá, co musí. Jenom Prozřetelnost může všechno. Tak se na tu vaši Prozřetelnost konečně podívejme.“
„Postavila mi hraběte přímo do cesty.“
„Cože, vy jste ho viděl?“
„Tak, jako mám tu čest teď vidět vás, monsignore.“
„A on vás také viděl?“ zeptal se živě Richelieu.
„Viděl, ale nepoznal mě.“
„Posaďte se, du Tremblay, a vyprávějte mi o tom!“
Richelieu měl ve zvyku z předstírané zdvořilosti vybízet kapucína, aby usedl, a ten zase z předstírané pokory zůstával stát.
Poděkoval kardinálovi pokynem hlavy a pokračoval.
„Stalo se to takhle, monsignore: vycházel jsem zrovna od benediktinů, kde jsem získal dotyčné informace, když tu jsem uviděl, jak lidé utíkají do ulice U Ozbrojence.“
„Mimochodem v té ulici U Ozbrojence,“ přerušil ho kardinál, „stojí krčma, na niž byste si měl dát pozor, du Tremblay. Jmenuje se U Obarveného vousu.“
„Právě k ní ti lidé směřovali, monsignore.“
„A vy jste tam běžel s nimi?“
„Vaše Eminence jistě pochopí, že jsem tam nesměl chybět. Zavraždili, nebo spíše hodlali tam zavraždit jakéhosi chlapíka jménem Étienne Latil, který byl kdysi ve službách pana d’Épernon.“
„Étienne Latil od pana d’Épernon, zapamatujte si to jméno, du Tremblay. Ten muž nám možná bude jednou užitečný.“
„O tom pochybuji, monsignore.“
„Pročpak?“
„Myslím, že je právě na cestě, z níž už nemá velkou šanci se vrátit.“
„Aha, ano, rozumím, už jste to říkal, že ho kdosi zavraždil.“
„Přesně tak, monsignore. V první chvíli si všichni mysleli, že už je v Pánu, ale přišel k sobě a vyžadoval kněze. No a já jsem byl právě při ruce.“
„Stále ta Prozřetelnost, du Tremblay! Předpokládám, že jste ho vyzpovídal.“
„Dokonale.“
„A pověděl vám něco důležitého?“
„Monsignor posoudí sám,“ pravil kapucín se smíchem, „pakliže mě zbaví povinnosti zachovat zpovědní tajemství.“
„Dobrá, zbavuji vás ho,“ na to Richelieu.
„Takže, monsignore, ten Étienne Latil byl zavražděn proto, že sám nechtěl vraždit. A nechtěl zavraždit hraběte de Moret.“
„Kdo by mohl mít zájem na tom, aby ten mladík nežil? Vždyť se aspoň donynějška nezúčastnil žádných intrik.“
„Je čísi sok v lásce.“
„To víte jistě?“
„Myslím si to.“
„A víte, kdo byl vrah?“
„Ne, monsignore, ani on to neví. Ví jedině to, že měl co dělat s nějakým hrbáčem.“
„Máme v Paříži jenom dva hrbáče, kteří se rvou: markýze de Pisany a markýze de Fontrailles. Pisany to být nemůže, neboť ten zrovna včera dostal ránu mečem v devět večer přímo u brány do Rambouilletského paláce a zasadil mu ji jeho přítel Souscarrieres; takže se musíte podívat na zoubek Fontraillesovi.“
„Budu ho sledovat, monsignore, ale nechť je Vaše Eminence trpělivá, ještě zdaleka nejsem u konce vyprávění, to nejzajímavější teprve přijde.“
„Vyprávějte, vyprávějte, du Tremblay. Vaše historka mě nesmírně zajímá.“
„Dobrá, monsignore, to nejzajímavější přijde teď! Právě ve chvíli, kdy jsem zpovídal svého muže, vešel do místnosti, kde jsem zpovídal, sám hrabě de Moret.“
„Jakže? On a v krčmě U Obarveného vousu?“
„Ano, monsignore, v krčmě U Obarveného vousu se objevil sám hrabě de Moret, převlečený za baskického zemánka, přistoupil ke stolu, na němž ležel zraněný, a hodil na něj váček naditý zlatem se slovy: ‚Jestli se z toho dostanete, nechte se dopravit do paláce vévody z Montmorency. Pokud zemřete, zemřete smířený s Bohem, pro spásu vaší duše budou slouženy mše.‘“
„To je chvályhodné,“ pravil Richelieu, „ale pro jistotu řekněte mému lékaři Chicotovi, ať se za tím chudákem zajde podívat. Záleží mi na tom, aby se z toho dostal. A jste si jistý, že vás hrabě de Moret nepoznal?“
„Naprosto, monsignore, jsem si naprosto jistý.“
„Co mohl dělat v té krčmě a ještě navíc přestrojený?“
„Možná na to brzy přijdeme. Vaše Eminence by neuhodla, koho jsem potkal na rohu ulice Sádrové a ulice U Ozbrojence?“
„Koho?“
„Ženu vydávající se za pyrenejskou venkovanku, tedy aspoň její ústroj tomu odpovídal.“
„Okamžitě se vymáčkněte, du Tremblay! Je pozdě a já nemám čas na hádání!“
„Madam de Fargis.“
„Madam de Fargis!“ zvolal kardinál. „A vycházela z té krčmy?“
„Je to pravděpodobné.“
„Takže ona přestrojená za Katalánku, on za Baska. Jistě šlo o schůzku.“
„Také jsem si to říkal, ale je spousta druhů schůzek, monsignore. Tahle dáma je záletnice a mladík je synem Jindřicha IV.“
„Tady ale nešlo o milostné dostaveníčko, du Tremblay. Hrabě přijíždí z Itálie, cestou se zastavil v Piemontu. Dal bych hlavu za to, že přivezl listy pro královnu nebo spíše pro královny. Ach, jen ať si na mě dá pozor!“ dodal Richelieu hrozivě. „Už mám pod zámkem dva syny Jindřicha IV.!“
„Tohle je tedy výsledek mého večerního působení, monsignore. Usoudil jsem, že si to budete chtít vyslechnout, nakonec jde o zprávy poměrně důležité.“
„Máte pravdu, du Tremblay. Říkáte, že ten mladík bydlí u vévody z Montmorency?“
„Ano, monsignore.“
„Že by v tom byl vévoda rovněž namočený? Zapomněl už, že jsem nechal padnout jednu hlavu, co nosila tohle jméno? Chce být konetáblem jako jeho otec a dědeček.
Stal by se jím, kdyby tu nebyl Créqui, který se domnívá, že mu titul poprávu patří, protože se oženil s Lesdiguieresovou dcerou. S tím se lehce zmocní Duguesclinova meče! Ale Montmorency je aspoň rytíř a má šlechetné srdce. Pošlu pro něj. Meč konetábla na něj čeká u hradeb Casale, ať si tam pro něj dojde. Na mou duši, du Tremblay, dnes mám dobrý večer a doufám, že mu ještě nasadím korunu.“
„Má pro mne monsignor ještě nějaké doporučení?“
„Jak už jsem vám řekl, sledujte krčmu U Obarveného vousu, ale nepřehánějte to. Neztraťte z dohledu zraněného, dokud nebude pod zemí nebo se neuzdraví. Domníval jsem se, že hrabě de Moret je zaujat jinou ženou než tou Fargisovou, která už má Cramaile a Marillaka. Ale Prozřetelnost pracuje, du Tremblay, jak jste řekl, to ona řídí všechny události. Ale sám víte, že Prozřetelnost sama na všechno nestačí.“
„Na takovou příležitost se hodí přísloví či spíše maxima: ‚Pomoz si a Bůh ti pomůže.‘“
„Jste velmi důvtipný, drahý du Tremblay, a já nevím, co bych si bez vás počal. Dovolte mi tedy, abych prokázal papeži službu a zbavil ho Španělů, jichž se bojí, a Rakušanů, kteří se mu hnusí. Pak to zařídíme tak, aby první červený klobouk, co přijde z Říma, padl jako ulitý na vaši hlavu.“
„Kdyby mi neseděl jako ulitý, poprosil bych monsignora, aby mi věnoval svůj starý klobouk na znamení toho, že jakkoli značná může být přízeň, jíž mě nebesa zahrnují, nikdy se nebudu považovat za rovného monsignorovi, ale vždycky jenom za jeho oddaného služebníka.“
Načež otec Josef zkřížil ruce na hrudi a pokorně se před kardinálem uklonil.
Ve dveřích potkal Cavoise, který ustoupil, aby mohl projít, stejně jako před chvílí ustoupil, aby mohl otec Josef vstoupit.
Sotva byla Šedá eminence venku, pravil Cavois:
„Monsignore, je tady.“
„Souscarrieres?“
„Ano, monsignore.“
„Takže byl doma?“
„Ne, nebyl, ale jeho sluha mi řekl, že musí být v jednom hráčském doupěti ve Villedotově ulici, kam obvykle chodívá, a skutečně tam byl.“
„Ať vstoupí.“
Cavois se ani nepohnul a oči upíral do země.
„Copak?“ otázal se kardinál.
„Monsignore, chtěl bych vám přednést prosbu.“
„Mluvte, Cavoisi. Víte, jak si vás cením. Chtěl bych, abyste se u mě cítil dobře.“
„Jen se chci zeptat, jestli by mi Vaše Eminence dovolila, až pan Souscarrieres odejde, strávit zbytek noci doma. Od našeho návratu do Paříže, monsignore, a už je to týden, nebo spíše sedm nocí, jsem nespal ve své posteli.“
„Jste unavený z nevyspání?“
„Nikoli, monsignore, ale paní Cavoisová je unavená ze spaní.“
„Paní Cavoisová je tedy stále zamilovaná?“
„Ano, monsignore. Jenomže je zamilovaná do svého manžela.“
„Krásný příklad, jejž by měly následovat dámy ode dvora. Cavoisi, dnešní noc strávíte se svou ženou.“
„Ó děkuji, monsignore, děkuji!“
„Dovoluji vám, abyste pro ni došel.“
„Došel pro paní Cavoisovou?“
„Ano, a přivedl ji sem.“
„Sem? Monsignor myslí přímo sem?“
„Ano, promluvím si s ní.“
„Monsignor si chce promluvit s mou ženou?“ zvolal vrcholně udivený Cavois.
„Mám pro ni dárek jako odškodnění za ty probdělé noci, které jsem ji donutil snášet.“
„Dárek?“ nevycházel Cavois z údivu.
„Uveďte pana Souscarrierese, Cavoisi, a zatímco s ním budu rozprávět, zajděte pro svoji choť.“
„Ale monsignore, ona už bude v posteli,“ namítl Cavois.
„Tak ji přimějete, aby vstala.“
„Nebude chtít přijít.“
„Vezměte si s sebou dva gardisty.“
Cavois se rozesmál.
„Dobrá, monsignore, budiž, přivedu vám ji. Ale upozorňuji Vaši Eminenci, že paní Cavoisová má pěkně nabroušený jazyk!“
„Tím lépe. Mám rád takové jazyky. U dvora jich moc nenajdete, Cavoisi. Tyhle aspoň říkají, co si myslí.“
„Takže rozkaz, co monsignor právě vyslovil, je myšlený opravdu vážně?“
„Nic není vážnějšího, Cavoisi.“
„Monsignore, poslechnu vás.“
Cavois, ještě stále ne tak úplně přesvědčený, pozdravil a vyšel.
Kardinál využil chvilky, kdy byl sám, rychle přistoupil k zamaskovaným dveřím ve stěně a otevřel je.
Na místě, kam před chvílí vsunul papír s dotazem, našel odpověď. Byla napsána stejně lakonickým stylem jako žádost.
Stálo v ní:
Hrabě de Moret je milencem paní de la Montagne a pan de Souscarrieres je milencem paní de Maugiron. Zhrzený milenec: markýz de Pisany.
„Udivuje mě,“ zašeptal kardinál, zavíraje dveře, „jak se dnes večer věci hezky řetězí. Začínám věřit stejně jako ten hlupák du Tremblay, že existuje Prozřetelnost.“
V tu chvíli otevřel dveře pracovny sekretář Charpentier, a protože tu nebyl komorník ani dveřník, ohlásil:
„Pan Pierre de Bellegarde, hrabě z Montbrunu, pán de Souscarrieres.“
XIV
KAPITOLA, V NÍŽ SE PANÍ CAVOISOVÁ
STANE SPOLEČNICÍ PANA MICHELA
Ten, kdo se nechal ohlásit tak pompézní řadou titulů, nebyl nikdo jiný – naši čtenáři to vědí – než náš přítel Sous carrieres, jehož portrét jsme načrtli na počátku tohoto svazku.
Souscarrieres vstoupil s nenuceným výrazem a pozdravil Jeho Eminenci s nedbalostí, která by se v jeho postavení dala kvalifikovat jako drzost.
Kardinál jako by očima hledal ještě někoho, koho si Souscarrieres přivedl s sebou jako doprovod.
„Promiňte, monsignore,“ pravil Souscarrieres, dvorně natáhl nohu k pokloně a zaoblil pravou paži, v níž držel klobouk, Vaše Eminence snad něco hledá?“
„Hledám osoby, které mi ohlásili ve stejnou chvíli jako vás, pane Micheli.“
„Michel?“ opakoval Souscarrieres a tvářil se udiveně. „Kdopak se tak jmenuje, monsignore?“
„Přece vy, drahý pane, aspoň mám ten dojem.“
„Ó, monsignor se dopouští těžkého omylu, a nechtěl bych, aby v něm setrvával. Jsem uznaný syn pana Rogera de Saint-Larry, vévody de Bellegarde, nejvyššího francouzského podkoního. Můj slovutný otec dosud žije a můžete se u něj informovat. Jsem pánem na Souscarrieres, panství, jež jsem získal. Díky paní vévodkyni Nicole de Lorraine jsem se stal markýzem, když jsem se oženil se vznešenou slečnou Anne de Rogers.“
„Milý pane Micheli,“ chopil se opět slova Richelieu, „dovolte mi, abych vám vyprávěl příběh vašeho života. Znám ho lépe než vy sám. Bude to pro vás poučné, věřte mi.“
„Je mi známo,“ opáčil Souscarrieres, „že velcí mužové jako vy se po únavných dnech potřebují hodinku pobavit. Je štěstím pro obyčejné smrtelníky, když mohou posloužit jako objekt zábavy velkých géniů.“
A Souscarrieres, sám okouzlený replikou, kterou právě vymyslel, se před kardinálem uklonil.
„Jste na velikém omylu, pane Micheli,“ pokračoval kardinál a umíněně oslovoval svůj protějšek tímto jménem. „Nejsem unavený. Nepotřebuji hodinku rozptýlení a nevybral jsem si zrovna vás, abyste mě pobavil. Jen mám pro vás návrh a chci vám dokázat, že mne neopijete jako všechny ostatní svými jmény a titulem. Pokud vám chci něco nabídnout, tedy jenom na základě vašich zásluh.“
A kardinál doprovodil poslední větu jemným pousmáním, která pro něj ve chvílích dobré nálady byla typická.
„Velmi rád si vyslechnu Vaši Eminenci,“ pravil Souscarrieres trochu vykolejený z obratu, jaký nabral rozhovor.
„Tedy začnu, souhlasíte, pane Micheli?“
Souscarrieres se uklonil jako člověk, který nemůže odporovat.
„Znáte ulici U Bručounů, není-liž pravda, pane Micheli?“ otázal se kardinál.
„To bych musel pocházet z Tramtárie, abych ji neznal, monsignore.“
„No samozřejmě, jak jinak. Rovněž jste znal v mládí statečného paštikáře, který provozoval krčmu v Carneaux a byl věru nezapomenutelný hostinský. Báječně vařil a mnohokrát jsem u něj pojedl, když jsem byl biskupem zLuçonu. Jmenoval se Michel a měl tu čest být vaším panem otcem.“
„Tuším, že už jsem sdělil Vaší Eminenci, že jsem uznaným synem pana vévody de Bellegarde,“ umíněně, ale už mnohem méně rozhodně pronesl pán ze Souscarrieres.
„Nic není více pravda,“ opáčil kardinál. „Dokonce vám povím, jak k tomu slavnému uznání došlo. Ctihodný paštikář měl ženu, velmi pěknou ženu, jíž se dvořili všichni velcí páni, co navštěvovali jeho krčmu. Jednoho krásného dne ta žena otěhotněla a porodila syna. Tím synem jste byl vy, pane Micheli, a protože jste se narodil jako manželské dítě a ještě za života vašeho pana otce, nebo chcete-li manžela vaší paní matky, nemohl jste nosit jiné jméno než jméno vašeho pana otce a vaší paní matky. Nezapomínejte, že jenom králové, milý pane Micheli, mají tu výsadu, že mohou ze svých levobočků učinit legitimní děti.“
„Kruci, kruci!“ zašeptal Souscarrieres.
„Podívejme se tedy, jak to bylo s tím vaším uznáním. Byl jste hezký chlapec a stal se z vás krásný mladík, obratný ve všech tělesných cvičeních: ve hře s míčem jste se vyrovnal d’Alichonovi, meč jste dokázal tasit jako Fontenay a karty jste dovedl hrát jako nikdo jiný. Když jste dosáhl tohoto stupně dokonalosti, rozhodl jste se, že těchto výjimečných schopností využijete a chytíte štěstí za pačesy. Rozjel jste se do Anglie, kde jste měl takové štěstí ve všech druzích her, že jste se odtamtud vrátil s pěti sty tisíci franků. Je to tak?“
„Až na několik set pistolí skoro přesně, monsignore.“
„A tehdy vás jednoho krásného rána navštívil jakýsi Lalande, který byl majitelem míčovny Jeho Veličenstva, našeho krále. A ten vám řekl přibližně asi toto – nebude to doslova, ale smysl sdělení zachovám: ‚U všech ďasů, pane de Souscarrieres.‘ Ach, promiňte, zapomněl jsem na něco. Nevím, proč jste měl vždycky takovou averzi vůči jménu Michel, které zní přesto velmi příjemně. Ale vy jste zjevně nebyl mého názoru, a tak jste si za prvních získaných sto tisíc pistolí koupil jakousi rozvalinu, jíž se v kraji, tedy v blízkosti Grosbois, říkalo Souscarrieres. Už jste se tedy nejmenoval Michel, ale začal jste si říkat Souscarrieres, později pán na Souscarrieres. Promiňte mi tuhle vsuvku, ale považuji ji za nezbytnou pro další vyprávění.“
Souscarrieres se uklonil.
„Ten Lalande vám tedy řekl: ‚U všech ďasů, pane de Souscarrieres, vypadáte dobře, máte pěknou figuru, máte ducha, máte odvahu, jste obratný ve hře a nechybí vám štěstí v lásce; postrádáte jenom původ. Vím, že si člověk nevybírá otce ani matku, jinak by chtěl být každý počat francouzským pairem a za matku mít vévodkyni s právem sedět v králově přítomnosti. Ale když jste bohatý, vždycky můžete takové nedopatření osudu napravit.‘ Nebyl jsem u toho, milý pane Micheli, ale dokážu si představit, jak na vás tato promluva zaúčinkovala. Lalande pokračoval: ‚Stačí, abyste si vybral mezi všemi urozenými pány, kteří se stýkali s vaší paní matkou, jednoho, který nemá příliš mnoho skrupulí. Například pana de Bellegarde. Blíží se čas jeho padesátých narozenin. Vaši matku jistě nadchne pomyšlení, že z vás bude šlechtic, a tak ochotně zajde za panem jubilantem a řekne mu, že jste jeho synem, a nikoli synem paštikáře, a že jí svědomí nedovolí, abyste užíval majetku muže, který není vaším otcem. A protože panu de Bellegarde už neslouží paměť a nevzpomene si, jestli byl skutečně jejím milencem či nikoli, a protože dostane za to, že vás uzná za syna, třicet tisíc franků, celkem ochotně vás uzná.‘ Stalo se to tak, pane Micheli?“
„Přibližně tak, monsignore, to musím potvrdit. Jenomže Vaše Eminence zapomněla na jednu věc.“
„A to? Pokud mi chybí paměť, ačkoli je jistě lepší než paměť pana de Bellegarde, jsem ochoten připustit svůj omyl.“
„Jen to, že kromě oněch pěti set tisíc franků, o nichž se Vaše Eminence ráčila zmínit, jsem si z Anglie přivezl i vynález nosítek, tedy krytého křesla pro jednu osobu, na něž už tři roky vyžaduji ve Francii koncesi.“
„Mýlíte se, milý pane Micheli. Nezapomněl jsem ani na váš vynález ani na žádost o koncesi, kterou jste mi poslal. Já jsem zase poslal pro vás právě proto, abych si o obojím s vámi promluvil. Ale všechno má svůj čas. Jeden filozof říká, že pořádek je polovina geniality. Zatím jsme dospěli jenom k vašemu sňatku.“
„Nemohli bychom se tomu vyhnout, monsignore?“
„V žádném případě. Co by se stalo s vaším titulem markýze, který vám dala vévodkyně Nicole de Lorraine u příležitosti sňatku? O vás a o vévodkyni tehdy kolovala spousta pomluv a vy jste se střehl je vyvracet. A když před šesti měsíci zemřela, donutil jste své pětileté dítě, aby nosilo smutek. Každý má ale právo oblékat své děti, jak se mu zlíbí, a tak vám v tomto ohledu nic nevyčítám.“
„Monsignor je opravdu velkorysý,“ pravil Souscarrieres.
„Ať to je jak chce, vrátil jste se z Lotrinska s mladou dívkou, kterou jste unesl, slečnou Anne de Rogers. Uváděl jste, že je dcerou velmože, přitom byla pouze dcerou vévodkyně. Právě při sňatku s ní jste ze sebe udělal markýze de Montbrun, ale aby povýšení bylo platné, musel jste se stát zase panem Michelem, z nějž se stal markýz, a ne panem de Bellegarde, protože jako dítě z cizoložného svazku byste nemohl být uznán a neměl byste právo říkat si Bellegarde. Nemohli z vás udělat markýze pod jménem, které není a nemůže být vaše.“
„Monsignor je ke mně příliš tvrdý.“
„Právě naopak, milý pane Micheli, jsem mírný jako sirup, to hned uvidíte. Paní Michelová, která nevěděla, jaké štěstí ji potkalo, když se provdala za muže, jako jste vy, tedy madam Michelová dovolila Villaudrymu, aby ji utěšoval, víte přece, Villaudrymu, mladšímu bratru toho, co ho zabil Miossens. Něco jste se dověděl a chtěl jste ji hodit do kanálu v Souscarrieres, ale nebyl jste si jistý, a protože v jádru nejste špatný člověk, počkal jste si, až budete mít větší jistotu. Ta na sebe nedala dlouho čekat v podobě náramku z vlasů, který vaše choť darovala Villaudrymu. Tentokrát jste měl důkaz – list, který napsala vlastní rukou a který vás nenechával na pochybách o vašem nedůstojném postavení – odvedl jste ji tedy do parku, vytáhl jste dýku a řekl jí, aby se pomodlila. Bylo to úplně jiné než tenkrát, když jste jí vyhrožoval, že ji hodíte do kanálu, teď viděla, že jde opravdu do tuhého. A skutečně jste ji bodl, ona však naštěstí zvedla ruku a ránu zachytila, takže to odnesla jenom dvěma useknutými prsty. Když jste viděl její krev, slitoval jste se nad ní, daroval jste jí život a poslal ji zpátky do Lotrinska. K manželce jste se zachoval mírně, ovšem s Villaudrym jste nehodlal mít slitování. Když zrovna poslouchal mši u bratří minimů na Královském náměstí, vstoupil jste do kostela, dal mu pohlavek a tasil meč. On však neměl v úmyslu spáchat svatokrádež, a tak svůj nevytáhl z pochvy. Pravda je, že se s vámi příliš bít nechtěl a dokonce řekl: ‚Vbodl bych do něj dýku, kdybych měl dobrou pověst, ale naneštěstí ji nemám, a tak se budu muset bít.‘ A opravdu vás vyzval na souboj, jako byste byl skutečným synem pana de Bellegarde, a měli jste souboj na Královském náměstí. Choval jste se skvěle, vím, přijal jste všechny požadavky svého soupeře, a on to zaplatil jen šesti ranami mečem, které jste mu uštědřil hrotem, a stejným počtem políčků, které jste mu nandal mečem naplocho. Ale takoví šlechtici jako třeba Bouteville se také chovali skvěle, a přesto jsem jim nechal useknout hlavu za nedovolený souboj, což bych udělal i vám, kdybyste ovšem nebyl prostým panem Michelem, ale pravým Pierrem de Bellegarde, markýzem de Montbrun, pánem de Souscarrieres. Neboť toho máte na svědomí ještě víc než pan de Bouteville: tasil jste meč v kostele, takže ještě předtím, než by vám usekli hlavu, usekli by vám ruku. Rozumíte mi dobře, pane Micheli?“
„Přisámbůh ano, monsignore, rozumím,“ odvětil Souscarrieres, „a musím říct, že jsem ve svém životě vyslechl rozhovory, které mě potěšily více než tenhleten.“
„A to se ještě nechýlí ke konci, můj milý, dnes večer jste se totiž dopustil další neprozřetelnosti s panem de Pisany. To jste musel být pěkně rozzuřený, když jste se bil s takovým tajtrlíkem.“
„Monsignore, já jsem se nebil s ním, to on se bil se mnou.“
„Jako by chudákovi markýzi nestačilo, že už byl takhle dost nešťastný: jeho v ulici Na Třešňovce nepřijali, zatímco hraběte de Moret a vás ano…“
„Jakže? Monsignor ví…?“
„Vím, že kdyby mu hrot vašeho meče nesklouzl po hrbu a kdyby neměl to štěstí, že má přes sebe přerostlá žebra, takže jsou jako ze železa a tvoří mu jakési přirozené brnění, připíchl byste ho na zeď jako skarabea. Jste hodně prchlivý, pane Micheli.“
„Přísahám vám, monsignore, že jsem nevyhledával spor. Voiture a Brancas vám to dosvědčí. Jenomže jsem se zahřál tím během z ulice U Ozbrojence až k Louvreské ulici.“
Když Richelieu zaslechl slova ulice U Ozbrojence, natáhl uši a zaostřil zrak.
„A jeho zase rozehřála hádka, která se strhla v krčmě.“
„Ano,“ poznamenal Richelieu, který kráčel jako za plného denního světla po cestě, již mu Souscarrieres nevědomky otevřel. „V krčmě U Obarveného vousu.“
„Monsignore!“ zvolal Souscarrieres udiveně.
„… Kam mířil,“ pokračoval Richelieu i s rizikem, že se splete, ale chtěl se za každou cenu dovědět všechno, „kam šel, aby zjistil, zda by se prostřednictvím jistého Étienna Latila nemohl zbavit svého soka hraběte de Moret. Naštěstí však místo na zabijáka bez svědomí natrefil na čestného rváče, který odmítl potřísnit si ruce královskou krví. Ale vidíte dobře, pane Micheli, že vzhledem k tomu, jak jste tasil meč v kostele, jak jste se bil s Villaudrym, jak jste se podílel na vraždě Étienna Latila a jak jste se bil s markýzem de Pisany, nemusel bych věru hledat důvody k tomu, abych vám nechal srazit hlavu. Ovšem kdybyste měl za sebou aspoň dvě generace urozených předků místo šedesáti čtyř generací kmánů.“
„Běda! Monsignore,“ vykoktal silně otřesený Souscarrieres, „vím to a prohlašuji, že vděčím za život pouze vaší velkodušnosti.“
„A také své inteligenci, milý pane Micheli.“
„Ach monsignore, kdybych tak mohl svoji inteligenci dát do služeb Vaší Eminence,“ zvolal Souscarrieres a vrhl se kardinálovi k nohám, „byl bych nejšťastnější ze všech smrtelníků.“
„Neříkám ne, Bůh uchovej, protože potřebuji muže, jako jste vy.“
„Ano, monsignore, muže oddané, to si troufám říci!“
„… Které mohu dát pověsit v den, kdy oddanými být přestanou.“
Souscarrieres se zachvěl.
„Ó, mně se nepřihodí takové neštěstí, monsignore, že bych zapomněl, za co vděčím Vaší Eminenci.“
„To doufám, milý pane Micheli. Držíte všechny trumfy v rukou. Ale nezapomínejte, že já držím ve svých konec provazu.“
„Kdyby mi jenom Vaše Eminence ráčila naznačit, jakým způsobem bych mohl uplatnit svoji inteligenci v jejích službách?“
„Ach ano, milerád vám to sdělím.“
„S největším pozorností vám naslouchám, monsignore.“
„Nuže předpokládejme, že vám udělím koncesi na ten váš anglický import.“
„Koncesi na nosítka?“ zvolal Souscarrieres, který už se viděl jako boháč, zatím o bohatství totiž jenom snil.
„Pouze z poloviny,“ pravil kardinál, „pouze z poloviny. Druhou polovinu si nechám jako dar, kterým chci někoho obdařit.“
„Ještě další inteligenci, kterou chce monsignor odměnit,“ odvážně poznamenal Souscarrieres.
„Nikoli, oddanost. Ta je vzácnější.“
„Monsignor je pánem. Když mi dá polovinu koncese, budu na výsost spokojen.“
„Budiž. Máte tedy polovinu nosítek v Paříži, řekněme, že vám jich patří takových dvě stě.“*)
„Dejme tomu dvě stě, monsignore,“ připustil Souscarrieres.
„Což znamená čtyři sta nosičů. No a předpokládejme, pane Micheli, že ty čtyři stovky inteligentních nosičů si budou všímat, kam dopravují své zákazníky, vyslechnou, o čem si povídají, zapamatují si jejich slova a výchozí bod i cíl jejich cesty. Předpokládejme dále, že v jejich čele stane inteligentní muž, který mi zavčasu donese, ale výhradně mně, co se od nich dozví. Konečně předpokládejme, že ten muž má pouhých dvanáct tisíc livrů renty: snadno těch dvanáct tisíc zdvojnásobí na čtyřiadvacet. Má jednu slabůstku: místo aby si říkal krátce Michel, přeje si nosit jméno pan Pierre de Bellegarde, markýz de Montbrun a pán ze Souscarrieres. Na to já mu povím: milý příteli, vezměte si tolik jmen, kolik chcete; čím více nových jmen si přisvojíte, tím lépe, a co se týče těch, co už jste si přivlastnil, braňte je proti všem, kdo vám je budou upírat, pakliže se takoví vyskytnou, ale buďte klidný, já se kvůli tomu na vás zlobit nebudu.“
„Monsignor to všechno myslí vážně?“
„Velmi vážně, milý pane Micheli. Koncese na polovinu nosítek v pařížském provozu je vám už udělena, zítra vám společník, který podepíše svoji část nájemních podmínek, tuto koncesi donese, abyste ji podepsal rovněž. Vyhovuje vám to tak?“
„A v těch nájemních podmínkách budou uvedeny i závazky, které mi z toho plynou?“ otázal se váhavě Souscarrieres.
*) Toto privilegium potvrzuje Gédéon Tallemant de Réaux ve svých Historkách.
„V žádném případě, milý pane Micheli. Chápete přece, že ta věc je jenom mezi námi dvěma. Je svrchovaně důležitá a nesmí vyvolat žádný hluk. Hrome! Kdyby věděli, že jste můj člověk, všechno by selhalo! Naší věci by naopak posloužilo, kdyby si všichni mysleli, že patříte Monsieurovi nebo královně. Stačilo by, abyste občas utrousil, že jsem tyran, že pronásleduji královnu, že nechápete, jak může Ludvík XIII. snášet to tvrdé jho, pod nímž ho nutím žít.“
„Ale já bych nikdy něco takového nemohl pronést!“ zvolal Souscarrieres.
„Když se trochu přinutíte, nakonec se vám to povede. Tak jsme domluveni. Vaše nosítka přijdou do módy, získáte si celý dvůr, nikdo nebude po Paříži cestovat jinak než ve vašich nosítkách, hlavně když budou pro dvě osoby a budou mít pěkně husté záclonky.“
„Monsignor už nemá jiné příkazy, které by mi chtěl sdělit?“
„Ó ano, mám! Vaší přízni doporučuji zvláště dámy: paní princeznu, to zaprvé, potom paní Marii de Gonzague, paní de Chevreuse, paní de Fargis. Pány: hraběte de Moret, pana de Montmorency, pana de Chevreuse, hraběte de Cramail. Nemluvím o panu de Pisany; díky vám mi několik dní nebude působit starosti.“
„Monsignor může být klidný. A kdy začnu s výkonem svého poslání?“
„Co nejrychleji. Do týdne to může běžet, ledaže by vám chyběly peníze.“
„Ne, monsignore, to se nestane. A kdyby náhodou ano, pro takovou věc si je obstarám.“
„V tom případě je nikde neshánějte a obraťte se přímo na mne.“
„Na vás, monsignore?“
„Ano. Nemám snad zájem v celé této věci? Ale promiňte, je tady Cavois a chce mi něco sdělit. To on za vámi zítra přijde a přinese vám k podpisu zmíněnou listinu, a protože bude obeznámen se všemi podmínkami, dokonce i s těmi, které zůstanou jen mezi námi, také vám je připomene, kdybyste na ně náhodou pozapomněl. Ale myslím, že si mohu být jistý, že nezapomenete. Vstupte, Cavoisi, vstupte. Vidíte toho pána?“
„Ano, monsignore,“ odvětil Cavois.
„Tak vězte, že patří k mým přátelům. Přesněji řečeno k těm, kteří mě navštěvují od deseti večer do dvou hodin ráno. Pro mne, jenom pro mne, je to pan Michel; pro všechny ostatní je to pan Pierre de Bellegarde, markýz de Montbrun, pán ze Souscarrieres. Na shledanou, milý pane Micheli.“
Souscarrieres se uklonil až k zemi a vyšel. Pořád nemohl uvěřit svému štěstí a stále si kladl otázku, jestli s ním kardinál mluvil vážně, nebo jenom žertoval.
Ale protože věděl, jak moc je kardinál zaměstnaný, do-šel nakonec k závěru, že Jeho Eminence asi nemá příliš času na to, aby si z něj tropila žerty, a že to všechno mínila vážně.
Kardinálovi, který si byl jistý, že právě získal velmi mocného spojence, se vrátila dobrá nálada, a tak zvolal svým nejpříjemnějším hlasem:
„Paní Cavoisová! Paní Cavoisová! Pojďte přece dál!“
XV
KAPITOLA, V NÍŽ KARDINÁL ZAČÍNÁ
JASNĚ VIDĚT FIGURKY NA SVÉ ŠACHOVNICI
Sotva dozněl tento pokyn, vstoupila do kardinálovy pracovny drobná žena mezi pětadvaceti a šestadvaceti lety, mrštná, pohledná, svěží, s nosíkem pěkně nahoru, vůbec nevypadala, že by ji kardinálova přítomnost uvedla do rozpaků.
„Volal jste mě, monsignore?“ oslovila ho jako první s výrazně languedockým přízvukem. „Tady jsem!“
„Výtečně! A vidíte, Cavois mi říkal, že se vám ke mně možná nebude chtít!“
„Já že bych nepřišla, když se mi dostane té cti, že mě chce vidět Vaše Eminence? To bych si přece nedovolila!
A kromě toho, kdyby pro mne Vaše Eminence neposlala, přišla bych sama.“
„Paní Cavoisová, paní Cavoisová, mírněte se!“ napomenul ji kapitán gardistů a snažil se přitom přitvrdit hlas.
„Můžeš mě napomínat, jak chceš. Monsignor mě zavolal, ať je to kvůli čemu chce. Aby si se mnou promluvil? Prosím, ať mluví. Abych mluvila já? Pak tedy budu mluvit já.“
„Pro jedno i druhé, paní Cavoisová,“ řekl kardinál a naznačil pokynem ruky svému kapitánovi, aby do rozhovoru nezasahoval.
„Ach monsignore, nemusíte s tím dělat takové okolky! Stačí, když mu řeknu, ať zmlkne, a on zmlkne. Nechce vám náhodou namluvit, že je doma pánem?“
„Monsignore, omluvte ji. Nepatří ke dvoru a…“
„Aby mě monsignor omluvil! Ty bys mě rozesmál, Cavoisi! To monsignor se musí omlouvat!“
„Jakže?“ otázal se kardinál se smíchem, „já že se mám omlouvat?“
„No jistě! Copak je to křesťanské držet od sebe dva lidi, kteří se milují, jako to děláte vy?“
„Ach tak! Vy tedy svého manžela zbožňujete?“
„Jak bych ho nezbožňovala? Víte, jak jsem ho poznala, monsignore?“
„Nikoli, paní Cavoisová, ale velmi mě to zajímá.“
„Mireille! Mireille*)!“napomenul ji znovu Cavois ve snaze přivést ženu k pořádku.
„Cavoisi! Cavoisi!“ napodobil kardinál přízvuk svého kapitána gardistů.
„Takže Vaše Eminence, já jsem byla dcerou šlechtice z Languedoku, zatímco Cavois je synem jakéhosi baronka z Pikardie.“
Cavois sebou trhl.
„To neznamená, že bych tebou pohrdala, Ludvíku. Můj otec se jmenoval de Serignan. Byl dokonce brigádním generálem ve španělské provincii Katalonii. Já jsem byla vdovou po jistém Lacroixovi, byla jsem mladičká, neměla děti, a hezká, to se musím pochlubit.“
*) Křestní jméno paní Cavoisové bylo Marie a jejího muže François.
 „Jste pořád hezká, paní Cavoisová,“ pravil kardinál.
„No jo, hezká! Tehdy mi bylo šestnáct, dneska je mi šestadvacet a po osmi dětech, monsignore!“
„Jakže? Vy jste udělal své ženě osm dětí, a ještě si stěžujete, že vám bráním s ní spát!“
„Cože? Ty sis stěžoval, Cavoisíčku milý!“ zvolala Mireille. „Ach lásko moje, dovol, ať tě políbím!“
A nestarajíc se o kardinálovu přítomnost, skočila manželovi kolem krku a vlepila mu pořádnou pusu.
„Paní Cavoisová, paní Cavoisová!“ zvolal kapitán kardinálových gardistů v nejvyšších rozpacích, zatímco kardinál se náramně dobře bavil a div se nepotrhal smíchy.
„Pokračuju, monsignore,“ řekla paní Cavoisová, když dostatečně vyobjímala a opusinkovala manžela. Vypadala přitom úplně spokojeně. „V tu dobu manžel sloužil u pana Montmorencyho. Takže není nic divného na tom, že jako Pikarďan se najednou objevil v Languedoku. Tam mě spatří a hned se zamiluje, ale protože není bohatý a já mám své, neodvažuje se mi ten hlupáček projevit své city. Mezitím se však s někým dostane do ošklivého sporu, a protože se nazítří musí bít, zajde k notáři a sepíše poslední vůli v můj prospěch. A co mi dá? Všechno, co má! Jen považte, mně, která jsem ani nevěděla, že mě má rád. Tu ke mně přijde notářova manželka, která byla mou přítelkyní. Řekne mi: ‚Představte si, jestli pan Cavois zemře, budete dědit. – Pan Cavois? Ani ho neznám. – Ó, to je krásný chlapec,‘ na to notářova žena. V tu dobu byl skutečně krásný, monsignore. Pravda, za tu dobu se trochu změnil, ale na tom nezáleží: stejně ho mám ráda. Že jo, Cavoisi?“
„Monsignore,“ ozval se konečně Cavois prosebným tónem, „omluvíte ji, že?“
„Paní Cavoisová, co byste řekla tomu, kdybychom toho ufňukance vyhodili za dveře?“
„Ó, to ne, monsignore, na to ho moc často nevidím. Takže ta notářova žena mi vykládá, že mě miluje jako blázen, že má nazítří duel a že jestli ho zabijí, všechno po něm zdědím. To se mě dotkne, jistě si to umíte představit. Vykládám to svému otci a bratrům, všem přátelům. Všechny je zburcuju, aby nasedli hned ráno na koně, vyjeli na venkov a zabránili Cavoisovi a jeho soupeři v souboji. Jenomže přijedou pozdě. Ten pán, co tu před vámi stojí, má hbitou ruku: už zasadil svému protivníku dvě rány mečem. On žádnou neschytal. Přivedou mi ho živého a zdravého. Skočím mu kolem krku. ‚Jestli mě máte rád, musíte si mě vzít, mít jenom chutě nestačí,‘ řeknu mu. A tak si mě vzal.“
„A jak to vypadá, nezůstalo jen u chutí,“ na to kardinál.
„Ne, protože jak vidíte, monsignore, není šťastnějšího muže na světě, než je tenhle šibal. To já se o všechno starám. On nemá na krku nic než službu u Vaší Eminence, takové místečko pro lenochy! Když se vrátí domů – a bohužel je to málokdy –, hýčkám si ho, Cavoisíčku sem, Cavoisíčku tam, mužíčku semhle, mužíčku tamhle. Snažím se, abych byla co nejhezčí a líbila se mu. Nikdy ode mne nevyslechne špatného slůvka, žádné křiky, žádné nářky. A proto ho ta sedmá svátost dosud neomrzela.“
„Ze všeho, co říkáte, mi vysvítá, že milujete pana Cavoise víc než kohokoli jiného na světě.“
„Ó ano, monsignore!“
„Víc než krále?“
„Přeju králi, aby se mu dařilo co nejlépe, ale kdyby král zemřel, já bych nezemřela, zatímco kdyby zemřel chudák můj Cavois, přála bych si jediné: aby mě vzal s sebou.“
„Milujete ho více než královnu?“
„Chovám Její Veličenstvo ve velké úctě, jen se mi zdá, že na francouzskou královnu nemá moc dětí. Kdyby se jí přihodilo neštěstí, nechala by celé království bez dědice. To jí zazlívám.“
„A máte ho raději než mě?“
„No to bych řekla, že ho mám radši než vás, monsignore! Vy mi působíte samé trápení, buď jste nemocný, nebo mi ho odvedete daleko, někdy i do války, jako třeba při tom obléhání La Rochelle, to nebyl doma skoro rok. Zatímco on mi dělá jenom radost.“
„Ale kdyby zemřel král, kdyby zemřela královna a kdybych zemřel i já, zkrátka kdyby všichni na světě pomřeli, co byste dělali vy dva samotní?“ zeptal se Richelieu.
Paní Cavoisová se rozesmála a podívala se na manžela.
„Co bychom dělali? Co bychom my dva dělali?“
„No ano, co byste dělali?“
„Dělali bychom to, co dělali Adam a Eva, monsignore, když byli spolu sami.“
Kardinál se rozesmál.
„Vždyť už máte doma osm dětí!“
„Promiňte, monsignore, máme jich jen šest. Našemu Pánu se zlíbilo povolat dvě k sobě.“
„Ó, on vám dá jiné, tím jsem si naprosto jistý!“
„To doufám, že jo, Cavoisi?“
„Musíte ovšem zajistit těm dětičkám, aby měly z čeho žít.“
„Díky Bohu, monsignore, nestrádají.“
„Ano, ale kdybych zemřel, pak by strádaly.“
„Nebesa nás ochraňuj před takovým neštěstím!“ zvolali manželé současně.
„Doufám, že vás Bůh ochrání a mne také. A zatím, abychom předešli možnému neštěstí, se budete dělit, paní Cavoisová, napůl s panem Michelem řečeným Pierre de Bellegarde, markýz de Montbrun a pán na Souscarrieres o koncesi na nosítka v Paříži.“
„Ó monsignore!“
„A teď si odveďte manželku, Cavoisi,“ pokračoval Ri chelieu, „a ať je s vámi spokojena, jinak vás zavřu na týden do její ložnice!“
„Ach monsignore!“ zvolali oba manželé a vrhli se kardinálovi k nohám, líbajíce mu ruce.
Kardinál nad ně vztáhl ruce.
„Co to k čertu mumláte, monsignore?“ otázala se paní Cavoisová, která neuměla latinsky. „Nejkrásnější věty z evangelia, jejichž uvádění do praxe je bohužel kardinálům zakázáno. Jděte!“ A dostrkal je oba ke dveřím z pracovny, v níž se během posledních dvou hodin odehrálo tolik věcí.
Sotva kardinál osaměl, rozhostil se na jeho tváři vážný výraz, který byl pro něj charakteristický. „Tak se podívejme, co se dnes večer přihodilo,“ zamumlal. Vytáhl z kapsy zápisník a napsal do něj tužkou:
Hrabě de Moret dorazil před týdnem ze Savojska. Je zamilován do paní de la Montagne. Schůzka s La Fargisovou v krčmě U Obarveného vousu.Onpřevlečený za Baska, ona za Katalánku. Se vší pravděpodobností ho Karel Emanuel pověřil, aby předal listy královnám. Zavraždění Étienna Latila za to, že odmítl zabít hraběte de Moret. Pisanyho odmítla paní de Maugiron, Souscarrieres ho zranil. Zachránil ho jenom jeho hrb.
Souscarrieres se jako držitel koncese na nosítka stal hlavou mé laické policie stejně, jako je du Tremblay hlavou mé policie církevní.
Královna se nezúčastnila baletu, protože měla migrénu.
„Co tu máme ještě? Podívejme se!“ A hledal v paměti. „Aha!“ řekl najednou. „Ten dopis, co sebrali z tobolky královu lékaři Senellovi a prodali du Tremblayovi prostřednictvím jeho komorníka. Podívejme se, jak ho asi Rossignol rozluštil.“
Zavolal:
„Rossignole! Rossignole!“
Objevil se nám už známý človíček s brýlemi.
„List a šifra?“ otázal se kardinál.
„Zde jsou, monsignore.“
Kardinál je vzal do ruky.
„Dobrá. Budu-li spokojen s výsledkem vaší práce, do stanete zítra místo dvaceti pistolí čtyřicet.“
„Doufám, že bude Vaše Eminence spokojena.“ Rossignol odešel, kardinál otevřel list a přečetl jej. Zde je doslovný opis:
Kdyby byl Jupiter vyhnán z Olympu, mohl by se uchýlit na Krétu. Mínos mu nabídne velmi ochotně útočiště. Ale Kefalovo zdraví nemůže vydržet. Proč by se v případě jeho smrti nemohla Procris provdat za Jupitera? Tvrdí se, že Orakulum se chce zbavit Procridy, aby provdal Venuši za Kefala. Zatím ať se Jupiter stále dvoří Hébé a předstírá kvůli této vášni zásadní neshody s Junonou. Je důležité, aby se Orakulum, ať je jak chce chytrý, nebo se aspoň za chytrého považuje, mýlil, když si myslí, že je Jupiter zamilován do Hébé.
Mínos
„A teď,“ pravil kardinál nahlas, když dočetl, „se podívejme na šifru.“
Šifra, jak už jsme řekli, byla připojena k listu. Předklá dáme ji čtenářům.
KEFALOS KRÁL
PROCRIS KRÁLOVNA
JUPITER MONSIEUR
JUNO MARIE MEDICEJSKÁ
OLYMP LOUVRE
ORAKULUM KARDINÁL
VENUŠE MADAM DE COMBALET
HÉBÉ MARIE DE GONZAGUE
MÍNOS KAREL IV.,
VÉVODA LOTRINSKÝ
KRÉTA LOTRINSKO
Když se do depeše dosadila skutečná jména, byl list opravdu důležitý, Rossignol nepřeháněl.
Pokud bude Monsieur vyhnán z Louvru, může se uchýlit do Lotrinska. Vévoda Karel IV. mu velmi ochotně a rád nabídne útočiště. Ale královo zdraví nemůže vydržet dlouho. Proč by se v tom případě nemohla královna provdat za Monsieura? Říká se, že kardinál se chce zbavit královny, aby provdal paní de Combalet za krále. Zatím ať se Monsieur stále dvoří Marii de Gonzague a předstírá, že je kvůli této své vášni v největším rozporu s Marií Medicejskou. Je důležité, aby se kardinál, při vší své chytrosti nebo aspoň při domnělé chytrosti, mýlil, když si bude myslet, že Monsieur je zamilován do Marie de Gonzague.
Richelieu si přečetl depeši podruhé a potom pronesl s výrazem triumfujícího hráče: „Aha, teď už začínám vidět jasně, jak se hraje na mé šachovnici!“
DRUHÁ ČÁST
I
STAV EVROPY V ROCE 1628
Domníváme se, že jsme ve vyprávění dospěli do bodu, kdy i čtenář by měl stejně jako kardinál de Richelieu vidět trochu jasněji na šachovnici dějin.
Ono fiat lux*) pro nás bude po dvou stech třiceti šesti letech, které uběhly od doby, v níž se náš příběh odehrává, snazší než pro kardinála, jenž se musel vypořádávat s tisícem nástrah a unikat stále novým a novým komplotům, co proti němu jeho okolí spřádalo. Když chtěl vidět jasně, musel protrhnout neprůhlednou mlhu intrik, jíž ho všichni obestírali, a nedat se zmást bludičkami, které se ho snažily vést cestou mířící k jejich osobním zájmům.
Pokud by tato kniha měla patřit mezi ty, které míváme vystavené na stolečku v salonu spolu s albem, aby návštěvy mohly obdivovat rytinky, nebo které mají pobavit nejdříve budoár a potom rozesmát či rozplakat předpokoj, přeskočili bychom jisté podrobnosti, jež by mohly připadat povrchním či uspěchaným čtenářům poněkud nudné. My si však přejeme, aby se naše knihy staly ne-li za našeho života, tedy aspoň po naší smrti, součástí knihovny, a tak žádáme laskavé čtenáře o dovolení seznámit je na počátku této kapitoly se situací v Evropě. Je to nezbytné pro úvod do druhého svazku knihy a retrospektivně to bude užitečné i pro pochopení svazku prvního.
V posledních letech vlády Jindřicha IV. a v prvních letech ministrování kardinála de Richelieu zaujala Francie místo mezi největšími národy a navíc se stala místem, na něž se upíraly pohledy celého světa. Již v té době stanula v čele ostatních evropských království díky svému duchovnímu rozměru a úrovni myšlení, a brzy měla zaujmout první místo i v oblasti materiální.
*) Budiž světlo.
Seznamme se v několika řádcích s poměry vládnoucími ve zbytku Evropy.
Začněme velkým náboženským centrem, které vysílalo své paprsky současně na Rakousko, na Španělsko i na Francii – tedy Římem.
V té době vládne Římu po světské stránce a celému světu po stránce duchovní drobný, nevrlý šedesátiletý stařec. Je to Florenťan a navíc lakomý jako Florenťan, především však je to Ital, urozenec královské krve a nejvíce strýc. Myslí jen na to, jak získat kousky půdy pro Svatou stolici a bohatství pro své synovce, z nichž tři jsou kardinálové – Francesco a dva Antoniové – a čtvrtý, Taddeo, je generálem papežských vojsk. Řím je drancován, jen aby papež uspokojil požadavky svého nepotismu. Co se nepodařilo barbarům, říká Marforio – ten Cato, ten nemilosrdný kritik papežů –, podařilo se Barberiniům. A skutečně, Matteo Barberini, vynesený na papežský stolec pod jménem Urban VIII., připojil k majetku svatého Petra vévodství, jehož jméno nese. Pod ním vzkvétají kongregace Gesu a Propaganda víry, které založil synovec Řehoře XV. monsignore Ludovico jménem Ignáce z Loyoly a pod jeho praporem: Gesu – policie světa, – propaganda víry – jeho dobytí. Odtud pocházejí armády kazatelů, mírných k Číňanům a zuřivých v Evropě. Papež se sice nechce příliš osobně angažovat, ale přece se pokouší udržet Španěly v jejich milánském vévodství a zabránit Rakušanům, aby překročili Alpy. Tlačí na Francii, aby podporovala Mantovu a ukončila obléhání Casale, ale odmítne jí přispět na pomoc jediným mužem, jediným bajokem.*)
Ve volných chvílích opravuje církevní hymny a skládá anakreontskou poezii. V roce 1624 Richelieu posoudil situaci v Římě a bylo mu jasné, jak římská politika ztrácí pod vedením tohoto slabého papeže svoji náboženskou váhu, a že si musí vypůjčovat trochu té materiální síly, kterou ještě vládne, hned v Rakousku, hned ve Španělsku.
*) Drobný peníz Římských států.
Od smrti Filipa III. skrývá Španělsko svůj úpadek za velkými slovy a patetickými písněmi. Na trůně sedí Filip IV., bratr Anny Rakouské, zahálčivý monarcha, vládnoucí pod svým prvním ministrem hrabětem-vévodou Olivaresem, stejně jako Ludvík XIII. vládne pod kardinálem-vévodou de Richelieu. Jenomže francouzský ministr je génius a španělský ministr politický ztřeštěnec. Ze Západní In-die, odkud plynula za vlády Karla Pátého a Filipa II. řeka zlata, získává Filip IV. sotva pět set tisíc dukátů. Přičemž admirál ze Spojených Nizozemí právě potopil v Mexickém zálivu galony naplněné zlatými ingoty oceněnými na více než dvanáct milionů. Španělsko je na tom tak zle, že malý savojský vévoda, hrbatý Karel Emanuel, jehož výsměšně nazývají princem Svišťů, už dvakrát držel v ruce osud této pompézní říše, nad níž podle chvástavých slov Karla Pátého slunce nezapadalo. Dnes není ničím, dokonce ani pokladnicí Ferdinanda II., jemuž podle svého prohlášení už nemůže poskytovat peníze. Hranice krále plamenů Filipa II. vysušily lidskou mízu, jíž překypovala země v minulých stoletích, a Filip III. dokonal jeho dílo tím, že vyhnal ze země Maury, a tak vyrval cizí roub, jenž mohl do země znovu přivést život. Jednou bylo Španělsko nuceno dohodnout se se zloději, aby vypálilo Benátky. Jeho velkým generálem je italský condottiere Spinola. Jeho vyslancem je vlámský malíř Rubens.
Německo je od vypuknutí třicetileté války, tedy od roku 1618, volným trhem s lidmi. Tři nebo čtyři obchody jsou otevřeny na Východě, na Severu, na Západě a v centru, tam všude se prodává lidský materiál. Každému zoufalci, co se nechce zabít nebo se stát mnichem, což je za středověku sebevražda, ať je z jakékoli země, stačí jenom přejít Rýn, Vislu nebo Dunaj a najde někoho, kdo ho koupí.
Trh na Východě ovládá starý sedmihradský kníže Gábor Bethlen, který zemře poté, co se zúčastnil čtyřiceti dvou pravidelných bitev, nechal se zvolit králem a vynalezl všechna ta vojenská kostýmování – chlupaté hulánské čepice, vlající husarské rukávy – s jejichž pomocí se snaží vojáci navzájem zastrašovat. Jeho armáda je školou, odkud vyšla lehká kavalerie. Co slibuje svým naverbovancům? Žádný žold, žádné potraviny, sami si musí obstarat něco k jídlu a obohatit se, jak uznají za vhodné. Dává jim válku bez zákonů, v níž se každý chová podle toho, co mu přinese náhoda!
Na Severu ovládá trh Gustav Adolf, ten dobrý, veselý král Gustav, který na rozdíl od Gábora Bethlena posílá drancovníky na šibenici. Slavný vojevůdce, žák francouzského La Gardieho, právě získal svými vítězstvími v Polsku Livonsko a polské Prusko. V tuto chvíli ho zaměstnávají němečtí protestanti, s nimiž se paktuje proti zapřisáhlému nepříteli protestantů císaři Ferdinandu II., který vydal proti protestantům restituční edikt. Poslouží za model Ludvíku XIV., až bude o padesát let později rušit edikt nantský. Je pánem své doby. Mluvíme o Gustavu Adolfovi. Ve vojenském umění je to tvůrce moderní války. Nemá v sobě nic z nevrlosti Colignyho, z vážnosti Viléma I. zvaného Mlčenlivý ani z drsné urputnosti Mořice Nasavského. Jeho vyrovnanost je neochvějná a úsměv mu nemizí ze rtů ani v samém středu bitvy. Je vysoký šest stop a přiměřeně tlustý, potřebuje obrovité koně. Jeho tloušťka mu občas vadila, ale také mu posloužila: kulka, která by byla zabila hubeného Janovana Spinolu, zapadla do jeho tuku, který se kolem ní uzavřel, a on už o ní nikdy neslyšel.
Trh s muži na Západě drží Holandsko, dezorientované a rozpolcené. Mělo dvě hlavy: Van Oldenbarneveldta a Mořice. Právě si je obě uťalo. Van Oldenbarneveldt byl umírněný, přítel svobody, ale hlavně vyznavač míru, hlava strany provincií a zastánce decentralizace a v důsledku to-ho i slabosti, vyslanec u Alžběty, Jindřicha IV. a Jakuba I., který přiměl Jakuba I., aby vrátil Spojeným nizozemským provinciím Brille, Vlissingen a Ramekan, a který zemře na popravišti jako kacíř a zrádce. Mořic Nasavský desetkrát zachránil Holandsko, ale zabil van Oldenbarneveldta a kvůli této vraždě ztratí oblibu. Mořic se domníval, že je milován, a přitom ho nenáviděli. Jednou ráno prochází po trhu v Gorcumu a s úsměvem zdraví lid. Myslí si, že když lidi pozdraví, budou všichni házet do vzduchu klobouky a volat: „Ať žije Nasavský!“ Lidé však zůstávají jako němí a klobouky mají na hlavách jako přišité. Od této chvíle ho jeho neobliba zabíjí. Neúnavný bojovník, skvělý vojevůdce, který se nebál nebezpečí, spáč a tlustý chlap hubne, nespí a posléze umírá. Nastoupí po něm jeho mladší bratr Fridrich Hendrik, který jako část svého dědictví převezme i trh s lidmi: malý trh, málo odvedenců, ale dobře vybraných, dobře oblečených, dobře živených, pravidelně placených, kteří vedou strategickou válku na blátivých cestách, a aby uchránili chatrnou pevnost, jsou schopni dva roky žít po kolena ve vodě. Ti stateční muži jsou na sebe opatrní, ale šetrná vláda Holandska je na ně ještě opatrnější než oni sami na sebe; na ty, kteří se vystavují dělům a mušketám, křičí velitelé: „Hej, vy tam, nenechejte se zabít, každý z vás pro nás představuje kapitál tří tisíc franků!“
Ale největší trh není ani na Východě, ani na Severu, ani na Západě. Je v samém centru Německa. A je tu hlavně kvůli muži pochybného původu, hlavě plenitelů a banditů, z nějž Schiller učinil hrdinu. Kdo je ten muž? Je to Slovan? Je to Němec? Jeho kulatá hlava a modré oči říkají: Jsem Slovan! Jeho světle rusé vlasy zase hlásají: Jsem Němec! Jeho olivová pleť napovídá: Jsem cikán! Tenhle hubený voják, vojevůdce temného vzezření, který se podepisuje Valdštejn, se narodil v Praze. Přišel na svět uprostřed rozvalin, požárů a masakrů. Také nemá kouska cti v těle. Přesto má víru, nebo spíše tři víry. Věří hvězdám. Věří v náhodu. Věří v peníze. To jeho přičiněním vládne Evropě voják, stejně jako hřích zařídil, že světu vládne smrt. Obohatil se válkou a drží nad ním ochrannou ruku Ferdinand II., který ho ovšem později nechá zavraždit; zahalený v knížecím hávu nemá ani Gustavovu veselost ani Spinolovu fyziognomickou proměnlivost. Nedojímá ho křik ani nářek žen, je necitelný k proklínání, k hrozbám, k obviněním, která proti němu vznášejí muži, necítí ani zlost; je to slepý a hluchý přízrak. Horší než to: je to hráč, který uhodl, že královnou světa je loterie. Umožní žoldákovi, aby hrál o všechno: o život mužů, čest žen, krev národů. Kdokoli má v ruce bič, je princ, kdokoli má po boku meč, je král. Richelieu dlouho studoval tohoto démona. V jednom chvalozpěvu na jeho počest uvádí sérii zločinů, které nespáchal, ale jejichž spáchání umožnil. Jeho ďábelskou netečnost charakterizuje touto větou: „A při tom všem není zlý!“
Třicetiletá válka stále pokračuje. Její první fáze, falcká, skončila v roce 1623. Falcký kurfiřt Fridrich V. utrpěl porážku od císaře, přičemž přišel o českou korunu. Právě se dovršuje další fáze – dánská. Dánský král Kristián IV. byl drtivě poražen Valdštejnem a Tillym – a do roka nastane závěrečná fáze třicetileté války – švédská.
Přejděme tedy k Anglii.
Ačkoli je v tu dobu Anglie bohatší než Španělsko, je stejně nemocná. Král je současně ve sporu se svou zemí i se svou ženou; napůl se rozvadil se svým parlamentem, který rozpustí, a to všechno učinil se svou ženou, s níž nevychází a chce nám ji poslat zpět.
Karel I. se oženil s Jindřiškou Francouzskou, jediným z legitimních potomků Jindřicha IV., který byl skutečně jeho. Madam Jindřiška byla malá živá brunetka, duchaplná, spíše příjemná než svůdná, spíše hezká než krásná, ztřeštěná a tvrdohlavá, smyslná a záletná. Měla pohnuté mládí. Bérulle, který ji odvážel do Anglie, navrhl této sedmnáctileté princezně jako vzor kajícnou Magdalénu. Francouzské princezně připadala Anglie smutná a divoká; byla zvyklá na hlučné a veselé Francouze a Angličané pro ni byli příliš zasmušilí a vážní. Manžel se jí moc nelíbil. Bra-la jako pokání toto manželství s mrzoutským a prchlivým králem, osobou strohou, povýšenou a chladnou. Karel I. byl po matce Dán a v žilách jako by mu kolovalo trochu polárního ledu. Ale přese všechno to byl čestný muž. Pokusila se získat nad ním moc nejdříve v drobných hádkách, a když viděla, že král za ní vždycky přijde první, nebála se pouštět do velkých sporů.
Její manželství bylo skutečnou katolickou invazí. Bérulle, který ji přivedl k manželovi a dal jí dobrou radu, aby vedla kajícný život po vzoru Magdalénině, netušil, jak velkou nenávist chová Anglie k papeženství. Plný důvěry a nadějí, které v něm vzbudil jeden francouzský biskup – jemuž slabý Karlův předchůdce Jakub dovolil sloužit v Londýně mši a v jednom dni biřmovat osmnáct tisíc katolíků – věřil, že může vznést jakékoli požadavky; požadoval tedy, aby mohly být nástupníky i děti vychované v katolické víře; aby zůstaly v rukou své matky do věku třinácti let; aby měla mladá královna biskupa; aby se biskup a jeho klérus mohli objevit v londýnských ulicích ve svých úborech. Všechny tyto požadavky byly přijaty, ovšem vyplynulo z toho, jak mladá královna neznala terén, po němž se pohybovala. Místo aby v ní Karel I. našel milující, půvabnou a pokornou manželku, měl doma zasmušilou a suchou katoličku, která přeměnila manželské lože na teologickou katedru a královy touhy podrobila půstům, nejenom církevním, ale i tělesným.
A to nebylo všechno. Jednoho krásného květnového rána prošla mladá královna Londýnem po celé jeho délce a spolu se svým biskupem, svými almužníky a ženami poklekla u tyburnské šibenice, kde byl před dvaceti lety během „prachového spiknutí“*) popraven otec Garnet a jeho jezuité. Před očima pohoršeného Londýna se modlila se svou družinou za to, aby v klidu odpočívala duše těchto slavných vrahů, kteří chtěli s pomocí šestatřiceti soudků střelného prachu vyhodit do povětří krále, ministry i parlament. Král nemohl uvěřit takové urážce veřejného mínění a státního náboženství. Zmocnil se ho jeden z jeho prudkých záchvatů vzteku, při nichž člověk na všechno zapomene, nebo si spíš na všechno vzpomene. „Vyžeňte odtud jako divou zvěř tyhle kněze a ženy, co se chodí modlit k šibenici vrahů!“ napsal. Královna křičela, královna plakala. Její biskupové a její almužníci exkomunikovali a proklína li. Ženy lamentovaly jako sionské dcery odváděné do otroctví, ačkoli v hloubi duše umíraly touhou vrátit se do
*) Prachové spiknutí“ byl komplot zorganizovaný skupinkou katolíků. Jeho cílem bylo zabít anglického krále Jakuba I., jeho rodinu a část šlechty tím, že měl Westminsterský palác vyletět do povětří (5. listopadu 1605). Spiknutí bylo odhaleno zradou.
Francie. Královna běžela k oknu, aby jim zamávala na rozloučenou. Karel I., který v tu chvíli vstoupil do její komnaty, ji prosil, aby nedělala skandál, který je tak cizí anglickým mravům. Královna však křičela ještě hlasitěji. Karel I. ji vzal kolem těla, aby ji od okna odtáhl. Královna se křečovitě chytila okenních příček. Karel ji od nich odtrhl násilím. Královna omdlela, vztahujíc k nebi své zakrvácené ruce a přivolávajíc na svého manžela pomstu boží. Bůh ji vyslyšel v ten den, kdy jiným oknem, tím ve Whitehallu, vykráčel král Karel na popraviště.
Od této hádky mezi manželem a manželkou se datují neshody mezi Francií a Anglií. Karla I. uvrhly do klatby všechny křesťanské královny jako britského modrovouse a Urban VIII. řekl španělskému vyslanci ve vlně rozrušení, které zavládlo po té pochybné odřenině: „Váš král by měl vytáhnout meč na obranu sužované královny, nebo není ani katolík ani rytíř.“ Mladá španělská královna, Jindřiščina sestra, napsala vlastní rukou list kardinálu de Richelieu a dovolávala se v něm jeho kavalírskosti, s níž by měl přispěchat na pomoc utlačované královně. Bruselská infantka a královna matka se obrátily na krále. Bérulle k tomu všemu přispíval ze všech sil. Nedalo příliš práce přesvědčit slabocha Ludvíka XIII., že vypuzení Francouzů z Anglie bylo urážkou jeho koruny. Jediný Richelieu nepovolil. Z toho také vyplývala pomoc, kterou poskytla Anglie protestantům v La Rochelle, zavraždění Buckinghama, smutek v srdci Anny Rakouské a jednotná liga královen a princezen proti Richelieuovi.
Teď se vraťme do Itálie, kde najdeme – v politické situaci Montferratu a Piemontu a ve výkladu protichůdných zájmů vévody Mantovského a vévody Savojského – vysvětlení všech listů, jež hrabě de Moret předal královně, královně matce a Gastonovi Orleánskému.
Savojský vévoda Karel Emanuel byl o to ctižádostivější, oč bylo jeho panství nepatrnější, násilím své území rozšířil o markrabství Saluzzo, načež se vydal do Francie, aby tam diskutoval o legitimnosti svého výboje a nedokázal u Jindřicha IV. v tomto ohledu uspět. Vstoupil tedy do spiknutí s Bironem,*) které bylo nejenom velkou zradou na králi, ale vlastizradou proti Francii, neboť šlo o to ji rozkouskovat. Všechny provincie na Jihu měly patřit španělskému králi Filipovi III.
Biron by dostal Burgundsko a Franche-Comté – Svobodné hrabství burgundské a k tomu španělskou infantku za ženu.
Vévoda Savojský měl mít Lyonsko, Provence a Dauphiné.
Spiknutí bylo odhaleno a Biron přišel o hlavu.
Jindřich IV. by byl nechal vévodu Savojského klidně vládnout na jeho území, kdyby ho vévoda netlačil do války proti Rakousku. Šlo o to donutit Jindřicha IV., aby se kvůli penězům oženil s Marií Medicejskou. Jindřich se rozhodl, vzal si věno, porazil na hlavu vévodu Savojského, donutil ho, aby s ním uzavřel dohodu, nechal mu markyzát Saluzzo, vzal mu celé Bresse, Bugey, Valromey, území Gex, oba břehy Rhôny od Ženevy až po Saint-Genix a konečně i Château-Dauphin ležící na vrcholku údolí Goito.
Kromě Château-Dauphin v Piemontu Karel Emanuel nic neztratil. Neovládal sice Alpy, měl z nich jenom východní úbočí, ale zůstával pánem soutěsek vedoucích z Francie do Itálie.
Právě při této příležitosti náš duchaplný Béarňan pokřtil Karla Emanuela na knížete Svišťů, což mu zůstalo.
Od té chvíle na sebe kníže Svišťů pohlížel jako na italského panovníka.
Už mu šlo jen o to, aby rozšířil své panství v Itálii.
Učinil v tomto směru několik neplodných pokusů, když tu se mu naskytla příležitost, kterou považoval za velmi příhodnou. František IV. Gonzaga, ve Francii zvaný de Gonzague, vévoda z Mantovy a z Montferratu, zemřel a zanechal po sobě z manželství s Markétou Savojskou, dcerou Karla Emanuela, pouze jedinou dceru, princeznu Marii de Gonzague. Karel Emanuel vyžadoval, aby mu bylo svěřeno poručnictví dítěte. Počítal s tím, že Marii jednoho dne provdá za svého staršího syna Viktora Amadea, a připojí tak Mantovu a Montferrat k Piemontu. Ale kardinál Ferdinand Gonzaga, bratr mrtvého vévody, přispěchal hned do Říma, zmocnil se regentství a nechal zavřít svoji neteř do hradu Goito ze strachu, aby nepadla do moci strýce z matčiny strany.
*) Charles de Gontaut, vévoda de Biron (1562-1602), oblíbenec Jindřicha IV. pro velké služby, které králi prokázal, admirál, později francouzský maršálek, guvernér Burgundska. Nakonec konspiroval se Savojskem a Španělskem, odmítl se přiznat, což by ho možná zachránilo, a byl popraven.
Kardinál Ferdinand zemřel rovněž a Karlu Emanuelovi opět svitla naděje. Ale třetí bratr, Vicenzo Gonzaga, se přihlásil o nástupnictví a oprávněně se ho zmocnil.
Karel Emanuel se obrnil trpělivostí. Nový vévoda byl neduživý a prolezlý chorobami, nemohl vydržet dlouho. Skutečně ochuravěl a Karel Emanuel už se viděl jako pán Montferratu a Mantovy.
Ale nevšiml si bouře blížící se proti němu z druhé strany hor.
Ve Francii žil jistý Ludvík de Gonzague, vévoda de Ne-vers, hlava mladší větve. Jeho synem a současně strýcem tří posledních panovníků z Montferratu byl Karel de Ne-vers. Jeho syn, vévoda z Rethelu, byl tedy bratrancem Marie de Gonzague,*) dědičky Mantovy a Montferratu.
Avšak zájmem kardinála de Richelieu – a kardinálovým zájmem byl vždy zájem Francie! –, tedy zájmem kardinála de Richelieu bylo, aby mezi lombardskými panovníky, vždy ochotnými vyslovit se pro Rakousko či pro Španělsko, vládl jeden zanícený stoupenec liliových květů. A tak dostal markýz de Saint-Chamont, náš vyslanec u Vicenza Gonzagy, patřičné instrukce, a Vicenzo Gonzaga před smrtí prohlásil vévodu de Nevers za svého univerzálního dědice.
Vévoda z Rethelu si přišel převzít vlastnictví jménem svého otce s titulem generálního vikáře, a princezna Marie byla poslána do Francie, kde ji svěřili do péče Kateřiny de Gonzague, vévodkyně de Longueville, manželky Jindřicha I. z Orléansu a Longueville. Jako dcera Ludvíka Gonzagy byla Mariinou tetou.
*) Lze používat italského znění jména Gonzaga i francouzského de Gonzague; francouzská forma se užívala běžněji, aspoň u Marie žijící ve Francii.
Jedním z konkurentů Karla de Nevers byl Cesare Gonzaga, vévoda z Guastally, jehož dědeček byl obviněn z toho, že otrávil dauphina, staršího bratra Jindřicha II., a zavraždil bezectného Pietra Luigiho Farneseho, vévodu Parmského, syna papeže Pavla III.
Druhého už známe: byl jím savojský vévoda.
Tato politika Francie ho na chvilku přiblížila ke Španělsku a k Rakousku. Rakušané zabrali vévodství Mantovské s armádou pod Spinolovým velením a don Gonzales z Córdoby se zavázal, že Francouzům sebere Casale, Nice-de-la-Paille,*) Montcalvo a most přes řeku Sturu.
Španělé se zmocnili všeho s výjimkou Casale, a tak se savojský vévoda stal ve dvou měsících pánem celého území mezi Pô, Tanaro a Belbo.
Všechno tohle se dělo, zatímco jsme obléhali La Rochelle.
Tehdy Francie poslala pro vévodu z Rethelu oněch šest tisíc mužů pod velením markýze d’Uxelles, jimž chyběly potraviny i žold ať už z nedbalosti či zradou Créquiho, a tak je k velké kardinálově trpkosti zahnal zpět Karel Emanuel.
V centru Piemontu mu však zbývalo jedno město, které se chrabře drželo a nad nímž stále vlál francouzský prapor: bylo to Casale, které bránil statečný a věrný velitel jménem rytíř de Gurron.
Navzdory velmi pozitivnímu prohlášení, které učinil Richelieu, že Francie podpoří práva Karla de Nevers, měl vévoda Savojský velkou naději, že tohoto uchazeče dříve nebo později král Ludvík XIII. opustí, neboť znal nenávist, již k Neversovi chovala Marie Medicejská. Kdysi se s ní totiž odmítl oženit pod záminkou, že Medicejští nejsou rodem rovni Gonzagům, kteří již byli princi v době, kdy Medicejští nebyli ani šlechtici.
*) Piemontské městečko ležící na řece Belbo.
Teď už tedy známe příčinu zatrpklostí, které pronásledovaly kardinála a na něž si tak hořce stěžoval své neteři.
Královna matka nenávidí kardinála de Richelieu z mnoha příčin. Hlavní a nejtrpčí ze všech je ta, že byl jejím milencem a že jím už není; že ji nejdříve ve všem poslouchal a pak s ní ve všem nesouhlasil; že Richelieuovi jde o velikost Francie a ponížení Rakouska, zatímco ona chce velikost Rakouska a úpadek Francie; a nakonec že chce Richelieu udělat z Karla de Nevers vévodu Mantovského, zatímco ona z něj kvůli staré zášti nechce udělat vůbec nic.
Královna Anna Rakouská nenávidí kardinála de Riche-lieu proto, že jí zmařil lásku s Buckinghamem, rozkřikl skandální scénu z amienských zahrad, vyhnal z její blízkosti velmi oddanou přítelkyni paní de Chevreuse, porazil Angličany, jimž přála, neboť nikdy její srdce nepatřilo Francii; nenávidí ho, protože ho tiše podezírá, neodvažujíc se to pronést nahlas, že vedl Feltonův nůž mířící do hrudi sličného vévody; a konečně i proto, že kardinál neúnavně střeží i případné další nápadníky, s nimiž by mohla navázat vztah, a protože ví, že mu neunikne nic z toho, co podniká.
Vévoda Orleánský nenávidí kardinála de Richelieu, protože ví, že kardinál zná jeho ctižádostivost, jeho zbabělost a špatnost, i to, jak netrpělivě čeká na bratrovu smrt a jak je ochoten její příchod dokonce urychlit, kdyby se naskytla příležitost; protože mu zakázal přístup do rady, uvěznil jeho preceptora Ornana, srazil hlavu jeho komplici Chalaisovi; a protože ho za to, že proti němu konspiroval a usiloval o jeho smrt, místo potrestání obohatil, a tím ho zbavil cti. Ostatně Gaston nemiluje nikoho jiného než sebe sama a v případě bratrovy smrti se ožení s o sedm let starší královnou pouze tehdy, bude-li královna těhotná.
A konečně král nenávidí kardinála, protože cítí, že kardinál je geniální a vlastenec, že skutečně miluje Francii nade všechno, zatímco on je sobec, lhostejný vůči všemu a nesahá mu po kotníky; protože cítí, že bude dobře vládnout, jenom dokud bude kardinál žít, a když kardinál zemře, bude vládnout špatně. Ale jedna věc ho stále ke kardinálovi znovu přivádí, byť se ho všichni od něj snaží vzdálit. Každý se ptá, co je to za kouzelný nápoj, který mu dává pít, jaký talisman mu pověsil kolem krku, jaký kouzelný prsten mu navlékl na prst. Kardinálovým kouzlem je jeho pokladnice stále plná zlata a stále pro krále otevřená. Concini držel Ludvíka v bídě, Marie Medicejská ve stálém nedostatku. Ludvík XIII. nikdy neměl peníze; kouzelník se dotkl země svou hůlkou a před okouzlenýma královýma očima vytryskl zlatonosný pramen. Od té doby měl král stále peníze, dokonce i když je Richelieu neměl.
Doufáme, že teď už i naši čtenáři jasně vidí na šachovnici stejně jako Richelieu. Můžeme se tedy znovu pustit do svého vyprávění tam, kde jsme ho na konci prvního dílu opustili.
II
MARIE DE GONZAGUE
Abychom mohli plynule navázat na vyprávění, jež jsme opustili na konci prvního svazku, poprosíme čtenáře, nechť s námi laskavě vstoupí do paláce Longuevillů, který přiléhá svým zadním traktem k Rambouilletskému paláci, spolu s ním se dělí o prostor, jenž se rozkládá od ulice Svatého Tomáše z Louvru k ulici Svatého Nikasia, tedy stejně jako Rambouilletský palác leží mezi kostelem svatého Tomáše z Louvru a špitálem pro slepce. Jenomže se do něj vchází z ulice Svatého Nikasia, přímo proti Tuileriím, zatímco hlavní vchod do markýzina paláce je, jak už jsme řekli, z ulice Svatého Tomáše z Louvru.
Týden uběhl od událostí, které až doposud tvořily základ našeho líčení.
Palác, který patřil princi Jindřichu z Condé – tomu, co si vzal za sochaře Chapelaina – obýval princ, jeho choť paní princezna, tedy žena, s níž jsme se seznámili při večírku u paní de Rambouillet. V roce 1612, dva roky poté, co se princ oženil se slečnou de Montmorency, byl palác opuštěn, v té době koupil v Nové ulici svatého Lamberta nádherný palác, podle nějž se jmenuje až dodnes celá ulice Condého. Palác, z nějž se Condé vystěhoval, je dnes, tedy v době, o níž vypravujeme, 13. prosince 1628 – události té doby jsou natolik významné, že stojí za to uvádět přesná data – obýván ovdovělou paní vévodkyní de Longueville a její schovankou, Její Výsostí princeznou Marií, dcerou Franceska Gonzagy – jejíž následnictví dělalo tolik starostí nejen Itálii, ale také Rakousku a Španělsku –, a Markétou Savojskou, dcerou Karla Emanuela.
Marie de Gonzague se narodila roku 1612, bylo jí tedy právě šestnáct let. Všichni historici té doby se shodují, že byla nesmírně krásná, a pečlivější kronikáři upřesňují její krásu: podle nich byla střední, dokonale stavěné postavy, měla matně bledou pleť žen narozených v Mantově – za nádhernou pleť prý mantovské ženy vděčí stejně jako ženy z Arles výparům z bažin, které ji obklopují –, měla černé vlasy, modré oči, sametové obočí a řasy, zuby jako perličky, korálové rty, řecký nos dokonalého tvaru nad ústy, která nepotřebovala, aby z nich vycházel hlas, a přesto pronášela ty nejsladší sliby.
Není nutné zdůrazňovat, jak významnou roli měla hrát jako snoubenka vévody z Rethelu, syna Karla de Nevers, dědice po vévodu Vicenzovi, v událostech, které se měly odehrát. Marii de Gonzague by byla stačila její krása stejně jako Polárce, aby jako magnet přitahovala pohledy všech mladých kavalírů na dvoře, ovšem ona přitahovala i muže, jež jejich věk, vážnost či ctižádost pudily k politice.
Vědělo se, že je pod mocnou ochranou kardinála de Richelieu, což byl důvod navíc pro ty, kdo se chtěli kardinálovi vlichotit, aby se krásné Marii de Gonzague usilovně dvořili.
Zjevně díky kardinálově ochraně, jejímž důkazem byla i přítomnost paní de Combalet, přijížděly toho večera kolem sedmé hodiny ulicí Svatého Nikasia kočáry i nosítka – nový vynález, o jehož koncesi se dělili Souscarrieres a paní Cavoisová –, zastavovaly před palácem Longueville a vystupovaly z nich nejvýznamnější osobnosti té doby, které byly postupně uváděny do salonu s kazetovým stropem, na němž byly namalovány výjevy ze života levobočka Dunoise, zakladatele rodu Longuevillů, a s tapiseriemi, které osvětlovaly obrovitý lustr visící ze stropu a svícny položené na krbech a na stolcích a podstavcích. V salonu se zdržovala princezna Marie.
Jedním z prvních návštěvníků byl pan princ.
Protože pan princ bude hrát v našem vyprávění jistou roli, stejnou, jakou hrál v době předcházející i v té, která bude následovat – tedy roli temnou a pochmurnou –, požádáme čtenáře o dovolení, abychom ho mohli blíže seznámit s tímto pochybným výhonkem první větve rodu Condé.
První Condéové byli stateční a veselí, tenhle byl zbabělý a zamračený. Nahlas pronášel: „Jsem strašpytel, to je pravda, ale Vendôme je ještě větší zbabělec než já.“ Tím se utěšoval, kdybychom ovšem předpokládali, že má potřebu se utěšovat.
Vysvětleme tuto změnu.
Když u Jarnaku umíral okouzlující malý princ de Condé po vražedné ráně, co mu zasadil Montesquiou, zanechal po sobě syna, který se stal spolu s mladým Jindřichem Navarrským hlavou protestantské strany. Malý Condé měl sice malý hrb, ale byl miláčkem všech žen.
Syn nezapřel svého otce, který se v bitvě u Jarnaku postavil do čela pěti set mužů, a to měl ruku na pásce a nohu zlomenou tak zle, že mu kost prorazila holínku. Syn zase po bartolomějské noci, když na něj Karel IX. zavolal: Smrt, nebo mši, odpověděl smrt, zatímco uvážlivější Jindřich Navarrský odpověděl mši.
Tento Condé byl posledním z velkých Condéů hlavní linie slavného rodu.
Nebylo mu dáno, aby hrdinně zemřel na bitevním poli pokrytý zraněními a zabit nějakým dalším Montesquiouem; měl zemřít obyčejně, otráven vlastní ženou.
Po pětiměsíční nepřítomnosti se vrátil do svého zámku Les Andelys. Jeho žena – jistá dáma de La Trémouille – by-la těhotná s gaskoňským pážetem. Při večeři, kterou uspořádala na počest jeho návratu, mu podala jako dezert broskev.
Dvě hodiny nato byl mrtev.
Téže noci uprchlo páže do Španělska.
Travička byla veřejně obviněna a zatčena.
Syn cizoložnice se narodil ve vězení, kde jeho matka zůstala osm let, nikdy se s ní však neodvážili uspořádat proces, neboť si byli jistí, že by jí byla dokázána vina. Po osmi letech Jindřich IV. usoudil, že nechce, aby zanikl rod Condé, nádherná odnož stromu Bourbonů, a tak pustil bez soudu vdovu z vězení. Dostala sice královskou milost, ale veřejné mínění ji odsoudilo.
Dvěma slovy se zmiňme o tom, jak se tento Jindřich, princ z Condé, druhý toho jména, který si vzal Chapelaina za sochaře, oženil se slečnou z Montmorency. Tahle zvláštní historka si zasluhuje, abychom trochu odbočili a vyprávěli ji, ostatně odbočka nebude dlouhá. Čtenář by se měl dovědět od romanopisce jisté detaily, na něž zapomínají historici, kteří je buď považují za nehodné velké historie, nebo je zkrátka sami neznají.
V roce 1609 uspořádala Marie Medicejská balet a král Jindřich IV. trucoval, protože jeho choť odmítla dovolit tančit v tomto baletu, jehož se účastnily nejkrásnější dámy ode dvora, Jacquelině de Bueil, matce hraběte de Moret. Ale protože ony slavné tanečnice, co měly vystupovat v baletu, musely chodit na zkoušky do divadelního sálu v Louvru kolem dveří Jindřicha IV., král na znamení špatné nálady dveře zavíral.
Jednoho dne je však nechal pootevřené.
A zahlédl jimi slečnu Charlottu de Montmorency.
Bassompierre ve svých pamětech říká, že „nebylo na světě krásnějšího stvoření nad slečnu Montmorency, jíž se nikdo nevyrovnal půvabem a dokonalostí“.
Tento pohled na krále zapůsobil tak, že jeho špatné náladě najednou narostla motýlí křídla a ulétla neznámo kam. Zvedl se z křesla, kde trucoval, a následoval Charlottu jako Aeneas následoval Venuši zahalenou oblakem.
Toho dne se poprvé zúčastnil baletu.
Byla v něm jedna chvíle, kdy dámy oděné za nymfy – a byť jsou v dnešní době kostýmy nymf velmi odvážné, v 17. století byly ještě odvážnější – náhle zvedly svá kopí, jako by jimi chtěly mrštit na určitý cíl. Slečna de Montmorency zvedla to své, obrátila se ke králi a zdálo se, že ho jím chce probodnout. Král netušil, jaké nebezpečí mu tady hrozí, a tak přišel bez pancíře. Krásná Charlotte ho svým kopím ohrozila tak půvabně, že pocítil jeho hrot až hluboko v srdci. Paní de Rambouillet a slečna Pauletová se také účastnily tohoto baletu a v ten den se spřátelily se slečnou de Montmorency, byť byly o pět či šest let starší než ona.
Od toho dne zapomněl dobrý král Jindřich IV. na Jacquelinu de Bueil. Je o něm ostatně známo, že byl značně zapomnětlivý. Myslel už pouze na to, jak by si zajistil slečnu de Montmorency. Šlo o to, jak najít krásné Charlottě shovívavého a ochotného manžela, který by za věno čtyř či pěti tisíc franků zavíral oči, zatímco král je bude mít otevřené.
Stejně tak to proběhlo s hraběnkou de Moret, kterou provdal za pana de Césy. Ten odjel na vyslaneckou misi hned večer po svatbě.
Král věřil, že už svého muže našel.
Zrak mu padl na onen plod vraždy a cizoložství se slavným jménem Condé. Když ho ožení sám král s konetáblovou dcerou, skvrna obestírající jeho narození zmizí.
Ostatně všechny podmínky byly pro jeho záměr jako stvořené. Condé slíbil všechno, oč byl požádán. Konetábl dal své dceři sto tisíc dukátů věna, Jindřich IV. přidal půl milionu a Jindřich II. z Condé, který měl ještě včera pouhých deset tisíc livrů renty, měl v den své svatby padesát tisíc.
Pravda je, že večer měl odjet. Neodjel.
Přesto dodržel úmluvu, která spočívala v tom, že o svatební noci zůstal v ložnici oddělené od vlastní ženy, a Jindřich IV., chudák zamilovaný padesátník, přemluvil svou milovanou, aby na důkaz toho, že je sama a je svou paní, vyšla na balkon s rozpuštěnými vlasy a mezi dvěma pochodněmi se ukázala králi.
Když ji viděl, král málem zemřel radostí.
Trvalo by dlouho, kdybychom chtěli následovat Jindřicha IV. na cestě šílenství, které mu působila tato poslední láska. Ravaillakův nůž ho zasáhl právě ve chvíli, kdy šel hledat ke krásné slečně Pauletové útěchu, jíž sice okouzlující Lvice nešetřila, ale která ho skutečně neutěšila.
Po králově smrti se pan de Condé vrátil do Francie se svou ženou, která byla stále slečnou de Montmorency a stala se paní z Condé až během tří let, co její manžel strávil v Bastile. Je pravděpodobné, při všeobecně známých sklonech pana de Condé a jeho vřelém vztahu ke školákům z Bourges, že by bez těch tří let, co strávil v Bastile, nespatřili nikdy světlo světa ani Velký Condé ani paní de Longueville.
Pan princ byl hlavně známý svou lakotou. Projížděl se po pařížských ulicích na kobyle mimochodníkovi s jediným sluhou. Když měl nějaký soud, mířil k advokátu La Martelierovi. Tento proslulý advokát míval, stejně jako lékař, dny, kdy dával rady zdarma. Právě tehdy ho pan princ navštěvoval.
Vždycky byl špatně oblečený, ale toho večera měl na sobě krásnější úbor než obvykle: možná věděl, že se u princezny Marie setká se svým švagrem vévodou z Montmorency, a tak se kvůli němu vyšňořil. Vévoda mu totiž řekl, že jakmile ho někde potká, a on nebude oblečen tak, jak se na urozeného muže jeho postavení sluší, nebude se k němu znát.
Jindřich II., vévoda z Montmorency, byl naprostým opakem Jindřicha II., prince z Condé. Bratr krásné Charlotty byl stejně elegantní, jako byl pan de Condé zanedbaný, stejně velkorysý, jako byl pan de Condé skrblík. Jednoho dne zaslechl, jak jeden šlechtic říká, že kdyby našel někoho, kdo by mu na dva roky půjčil dvacet tisíc dukátů, byl by šťastný. Přistoupil k němu a řekl:
„Nemusíte chodit daleko, ty peníze jsou tady.“
A na kousek papíru napsal tužkou Vyplatit dvacet tisíc dukátů.
„Zajděte s tím zítra k mému správci,“ řekl užaslému šlechtici, „a ať se vám daří.“
Dva roky nato navštívil ten šlechtic pana de Montmorency a přinesl mu dvacet tisíc dukátů.
„Jen si je nechte,“ řekl mu vévoda, „dost na tom, že jste mi je přinesl, dávám vám je ochotně a rád.“
Montmorency byl velmi zamilovaný do královny ve stejnou dobu jako pan de Bellegarde, s ním si kvůli tomu málem navzájem podřízli krky. Královna, která koketovala s oběma, i když bylo panu de Montmorency tehdy třicet let a panu de Bellegarde šedesát, nevěděla, koho vyslyšet. Vtom se ale u dvora objevil Buckingham, a oba protivníky tak smířil. Podle všeho byl starý šlechtic ve svém dvoření stejně urputný jako jeho mladý sok, aspoň se o tom hodně mluvilo, dokonce se zpívaly i kuplety.
Králové však nevidí od chvíle, kdy se ožení, o nic jasněji než obyčejní manželé, a tak Ludvík XIII. poslal kvůli to-mu do vyhnanství v Chantilly jen pana z Montmorency. Do královy přízně se vrátil díky vlivu Marie Medicejské, strávil měsíc u dvora, odjel na své panství do Languedoku, kde se dověděl o souboji a následné popravě svého bra-trance Františka de Montmorency, hraběte de Bouteville.
Přes svoji choť Marii Felicii Orsiniovou, dceru Virginia Orsiniho, který doprovázel Marii Medicejskou do Francie, byl vlastně synovcem královny matky. Odtamtud plynula královnina přízeň a ochrana, jimž se těšil.
Maria Orsiniová byla žárlivá jako pravá Italka. Podle slov básníka Theophila skvěla se její pleť úbělem nebeských sněžných plání. Brzy začala velice trápit svého mu-že, který byl tak oblíbený, že podle Tallemanta des Réaux se mu každá žena, která měla aspoň trochu sklony k záletnictví, toužila vlichotit. Nakonec spolu vévoda a jeho žena uzavřeli dohodu: on si bude užívat s dámami, jak mu bude libo, ale musí jí o svých dobrodružstvích vyprávět. Jedna z přítelkyň velkorysé vévodkyně jí jednoho dne řekla, že nechápe, jak může dávat svému muži takovou volnost a ještě vyžadovat, aby jí o svých výbojích vykládal.
„To je tak,“ odvětila vévodkyně, „nechávám si to vyprávění na chvíli, kdy jdeme spát, a pak si při něm také přijdu na své.“
Člověk se opravdu nemohl divit tomu, že ženy, hlavně ženy této smyslné doby, tak lehce vzplanuly vášní ke krásnému, třiatřicetiletému princi, představiteli předního francouzského rodu, nesmírně bohatému guvernéru provincie, který se stal francouzským admirálem v sedmnácti letech, vévodou a pairem v osmnácti, rytířem svatého Ducha v pětadvaceti, mezi svými předky měl čtyři konetábly a šest maršálů a obvyklou družinu mu tvořila stovka šlechticů a třicet pážat.
Toho večera zářil vévoda z Montmorency krásou ještě více než kdy jindy. Také se po jeho příchodu všechny zraky stočily k němu a ve společnosti zavládl všeobecný údiv, když nejprve pozdravil princeznu Marii a hned potom šel uctivě políbit ruku paní de Combalet.
Od smrti bratrance Boutevilla to byl první vstřícný krok vůči kardinálovi. Ostatně vévoda vnímal bratrancovu potupnou smrt na popravišti jako pohanu Montmorencyů, což se ho dotklo více než lítost nad skonem příbuzného. Nikoho jeho smířlivé gesto vůči kardinálově neteři nezmýlilo: válka se Savojskem, Španělskem a Rakouskem byla na spadnutí a vévoda z Montmorency se chtěl s panem de Créqui utkat o meč konetábla, který nosili jak jeho otec, tak dědeček.
Mužem, který nejlépe uhodl vévodův záměr a také jím byl velmi nepříjemně dotčen ve svých vlastních nadějích, byl Karel Lotrinský, vévoda z Guise, syn Balafréa, co měl na svědomí bartolomějskou noc. Karel se narodil v roce 1571, tedy rok před oním masakrem. Ačkoli se spíše proslavil milostnými avantýrami než udatnými činy na bitevním poli – ačkoli hrdinně obléhal La Rochelle a pokračoval v boji dokonce na palubě lodi, která už hořela –, měl také jisté nároky v oblasti vojenské kariéry. Nepomýšlel sice přímo na konetáblovství, ale určitě počítal s vysokým postavením v armádě. A kdyby byl konetáblem obyčejný šlechtic jako Bassompierre, Bellegarde, Cramail nebo třeba Schomberg, mohl by mít nad nimi vrch; ale kdyby jím byl vévoda z Montmorency, musel by se spokojit s velením druhého řádu. Montmorencyho vítězství nad kalvinisty, jejichž flotilu pod velením vévody de Soubise zničil a vzal jim ostrovy Oléron a Ré, vévodovi dávalo ještě více než jeho původ náskok před vojenskými veliteli své doby.
Mezi těmi dvěma byla ještě jiná rivalita, a to v lásce. Ačkoli byl pan de Guise drobné postavy a měl rozpláclý nos, přesto zdědil po otci jisté královské způsoby, které mu zabezpečovaly úspěchy u něžného pohlaví; ženy mu jenom vyčítaly jednu velkou chybu, ale mnohé z nich se nad ni dokázaly povznést, neboť se stávala předností, když se díky ní dostaly do módy: totiž že nebyl dost diskrétní. Za Jindřicha IV. – vévodovi de Guise už se totiž blížila šedesátka, jak vidíme z jeho data narození – se mu přihodilo dobrodružství, které krále nesmírně pobavilo.
Jedné noci neobléhal zrovna nějaké město, ale postel jistého soudce, který byl zrovna na cestách a měl přijet až k polednímu. Milý soudce se však znenadání objevil už v pět ráno, a protože měl klíč od domu, došel až k manželčině ložnici, jejíž dveře byly naštěstí na závoru. Soudce musel zatlouct a zavolat svoje jméno. Žena mu spěchala otevřít, aby ji nepodezíral, v tom chvatu stačila pouze vystrčit nahého pana de Guise do pokojíku, který sloužil jejímu manželovi jako šatna. Ještě stačila odepnout krajkový límec a prohledat kapsy šatů, které nechal vévoda na křesle, samotné šaty už neměla čas uklidit. Mnula si oči, jako by se právě probudila z hlubokého spánku, a otevřela svému soudci v dobré víře, že se manžel hned odebere na lože a ona mezitím stačí vyexpedovat svého milence.
První věc, jíž si však soudce všimne, když vstoupí do ložnice a rozhrne závěsy, aby udělal světlo, jsou hábky Jeho Milosti.
„Co je to tady za šaty, miláčku?“ zamračí se.
„Přinesla mi je jedna vetešnice. Jestli vám budou sedět, dostanu je od ní za babku. Ale teď si lehněte a odpočiňte si, musíte být unavený.“
„Ne, vůbec nejsem unavený,“ opáčí soudce, „mám brzy dopoledne schůzku v soudním paláci. Vyzkouším si to hned.“
Potom odloží své zablácené šaty, oblékne si ty vévodovy a nadšeně se prohlíží:
„Na mou věru, má drahá, padnou mi, jako by je šili pro mne. Zaplaťte té překupnici, a jestli má ještě další z téhož pramene, ať vám je přinese. Já jdu k soudu.“
A skutečně neztrácel čas, jenom si vzal nějaké listiny ze sekretáře, navlékl přes nové šaty talár a vyrazil k paláci.
Sotva za ním žena zavře dveře ložnice, otevře dveře pokojíku, kde se skrývá milenec.
„Ó Vaše Milosti, musíte být úplně zmrzlý!“
„Ani ne,“ na to vévoda, „našel jsem tu šaty vašeho manžela, a zatímco on si oblékal moje svršky, já jsem si navlékl ty jeho. Nebyl by ze mě krásný soudce?“
A s těmi slovy vyjde z pokojíku se soudcovským bare-tem na hlavě, oděný úplně jako dotyčný soudce.
Žena se směje na celé kolo, tak jí to připadá legrační. Ale ještě legračnější bylo, že vévoda de Guise měl dopoledne rovněž audienci u Jindřicha IV. v Louvru a připadalo mu zábavné jít tam oblečený za soudce.
Nejdříve ho král vůbec nepoznal, a když se mu prohlásil, napůl vážně a napůl se smíchem se ho vyptával, co je to za maškarádu.
Pan de Guise mu celé dobrodružství vyprávěl, a protože vyprávět uměl, král se hodně nasmál, ale pořád tomu nechtěl věřit.
„Sire, jestli o tom pochybujete, pošlete biřice do soudního paláce se vzkazem, ať se soudce okamžitě dostaví do Louvru. Uvidíte, že bude mít na sobě moje šaty.“
Král si nikdy nenechal ujít příležitost k pobavení, a tak skutečně poslal pro soudce se vzkazem, že s ním chce okamžitě mluvit.
Ten byl celý vyděšený, netušil, čemu vděčí za tu čest, a okamžitě vyrazil do Louvru.
Král si vždycky věděl rady, když šlo o nějakou taškařici, a tak si soudce vezme stranou, vykládá mu spoustu věcí, a při řeči mu jenom tak rozepíná talár. Udivený soudní rada ho nechal, neodvážil se namítnout ani slovo. Když tu najednou král zvolá:
„Ach, u všech rohatých! Pane soudce, vy máte na sobě šaty pana de Guise!“
„Jakže, pana de Guise?“ zeptá se rada v domnění, že se král zbláznil. „Moje žena je koupila u jedné překupnice se starým šatstvem.“
„Na mou věru,“ na to král, „netušil jsem, že mají Guisové tak hluboko do kapsy, že musí hlava rodiny prodávat své staré šaty. Děkuji vám, pane soudce, že jste mě poučil o věci, kterou jsem nevěděl.“
A poslal pryč toho statečného muže, celého nadšeného, že nosí šaty lotrinského prince. Když se pak vrátil domů, jeho první slova zněla:
„Víte, má drahá, čí šaty mám na sobě?“
„Na mou věru nevím!“ odvětila ta potvůrka, ale přesto byla dost neklidná.
„Tak abyste věděla, jsou to šaty samotné Jeho Milosti pada de Guise,“ vztyčil se pyšně soudní rada.
„Kdo to říká?“ otázala se soudcová na vrcholu zděšení.
„Král. Jestli můžete získat další za stejnou cenu, kupte je.“
„Dobrá, příteli,“ odvětila manželka, „když jste mi k to-mu dal svolení, pokusím se vám za stejnou cenu pořídit celou garderobu.“
Pan de Guise byl velmi roztržitý a své roztržitosti vděčil za jedno nádherné dobrodružství. Jednou večer se zdržel při hře u pana de Créqui a poslal domů svůj kočár. Pan de Créqui nechtěl, aby se vracel do paláce Guise pěšky, protože to bylo dost daleko od něj. Přikázal tedy, aby pro prince osedlali jeho vlastního koně. Pan de Guise nasedne na klisnu, a místo aby ji vedl, ponoří se do snění a nechá klisnu, aby šla, kam chce. Ta byla zvyklá, že v tuto hodinu nosí pana de Créqui k jeho milence, nese tam tedy i pana de Guise a zastaví se až před jejími dveřmi. U dveří se pan de Guise probere ze snění, netuší, kde je, ale doufá, že ho očekává něco příjemného, sesedne tedy z koně, zahalí si tvář pláštěm a zabuší na dveře.
Otevře hezká služtička, plácne po zadku klisnu, která jde přímo do stáje, kde je pro ni přichystán oves, a po schodišti, osvětleném tak akorát, aby si na něm člověk nesrazil vaz, odvede pana de Guise do ložnice, osvětlené skoro stejně spoře jako schodiště. Jezdec i jeho kůň byli v tomto domě vítáni. Pana de Guise tu přijali s otevřenou náručí. Mluvilo se potichu. Konalo se ve tmě. Pan de Guise, který byl přítelem pana de Créqui, patrně z tohoto důvěrného přátelství přejal určité zvyky, takže dáma usnula, aniž si povšimla omylu. Ale ráno ji probudil pan de Guise, který se chystal k odchodu.
„Dobrý Bože, příteli, co se to děje?“
„Děje se to,“ odvětil pan de Guise, který byl stejně nediskrétní jako roztržitý, „že jsem chtěl právě odejít a vyprávět všem svým přátelům, jak jste v domnění, že jste strávila noc s panem de Créqui, strávila noc s panem de Guise.“
Při všech těchto svých chybách byl pan de Guise velmi velkorysý a štědrý. Jednoho rána mu předseda soudu de Chevry poslal po Rafaelu Corbinellim, otci onoho Jeana Corbinelliho, který proslul přátelstvím, co k němu chovala madam de Sévigné, padesát tisíc livrů, jež na něm vévoda předešlého večera vyhrál. Částka byla rozdělena do pěti vaků, každý ze čtyř velkých vaků obsahoval deset tisíc livrů ve stříbře a malý váček obsahoval deset tisíc livrů ve zlatě.
Corbinelli chtěl všechno přepočítat, ale vévoda to nepřipustil. Když uviděl malý váček, nezajímal se, co v něm je, a podal ho Corbinellimu:
„Vezměte si to za námahu, příteli.“
Corbinelli dorazí domů, otevře váček a najde tam deset tisíc livrů ve zlatě. Hned se vrátí k panu de Guise.
„Pane vévodo,“ řekne mu, „musel jste se splést, neboť jste mi dal váček plný zlata v domnění, že mi dáváte stříbro.“
Ale vévoda se vztyčil v celé výšce své drobné postavy:
„Jen si to nechte, pane. Princové z mého rodu nemají ve zvyku brát si zpět, co jednou dali.“
A Corbinelli si nechal svých deset tisíc franků.
Ve chvíli, kdy ohlásili pana de Montmorency, vévoda de Guise právě vyvolával s panem de Grammont jednu z těch hádek, které uměl vyvolávat jenom on.
„Drahý příteli,“ říkal mu, „dovolte mi, abych vám sdělil, že mám důvod si na vás stěžovat.“
„Teď není dobrá chvíle ani místo pro hru, vévodo,“ odvětil mu de Grammont. „Ať je dobrý rok nebo špatný, vyhráváte na mně kolem sto tisíc livrů, takže moje žena už vám nabídla, že vám připíše rentu deset tisíc dukátů ročně, když jí slíbíte, že se mnou víc nebudete hrát.“
„A já jsem odmítl! Na mou věru, to bych na tom pořádně tratil! Ale o to mi nejde.“
„Oč tedy jde?“
„Jakže! Před týdnem jsem vám řekl, protože hned po mně jste největší klepna mezi muži vy, že se mi dostalo od madam de Sablé té nejvyšší přízně, totiž že se mi oddala. Doufal jsem, že to roznesete po Paříži, a vy jste neřekl ani slovo!“
„Obával jsem se,“ odvětil se smíchem pan de Grammont, „abych vás nepohněval s panem de Montmorency.“
„Cože?“ na to pan de Guise udiveně, „domníval jsem se, že to mezi nimi skončilo.“
„Vidíte sám, že nikoli, neboť se hádají.“
A skutečně, markýza a vévoda se dohadovali.
„Snažte se vyzvědět, o čem se ti dva přou, drahý hrabě,“ řekl vévoda, „a pak mi to přijďte povědět.“
Hrabě se přiblížil k těm dvěma.
„Pane,“ říkala zrovna markýza, „to je neodpustitelné. Doneslo se mi, že na posledním plese v Louvru jste využil mé nemoci a tančil s nejkrásnějšími dámami ode dvora.“
„A co jsem měl, markýzo, podle vás dělat?“ namítl vévoda.
„No přece tančit s těmi nejošklivějšími, pane!“
Hrabě de Grammont přišel právě včas, aby dialog vyslechl, a hned zatepla vše donesl vévodovi.
„Na mou věru, hrabě,“ opáčil vévoda, „domnívám, že tohle je pravá chvíle, abyste panu de Montmorency sdělil tu důvěrnou zvěst. Prokážete mu tím službu.“
„Přisámbůh, to ne!“ ohradil se hrabě. „Něco takového bych neřekl ani manželovi, natož milenci!“
„Dobrá tedy,“ povzdechl vévoda, „takže mu to musím říct sám.“
A skutečně vykročil k vévodovi, když vtom se otevřely dvoukřídlé dveře do salonu a dveřník ohlásil:
„Její královská Výsost monseigneur Gaston Orleánský.“
Všechny hovory zmlkly; ti, co stáli, zůstali stát, ti, co seděli, povstali, dokonce i sama princezna Marie.
„Nuže,“ řekla paní de Combalet, kardinálova důvěrnice, která rovněž povstala a uklonila se ještě uctivěji než kdo jiný, „teď začíná komedie. Neztraťme ani slovo z toho, co bude na divadle proneseno, a pokud možno ani z toho, co se řekne v zákulisí.“
III
ZAČÁTEK KOMEDIE
Bylo to opravdu poprvé, kdy se na velkém soaré objevil u princezny Marie de Gonzague vévoda Orleánský.
Na první pohled bylo vidět, že si dal velmi záležet na svém úboru. Oblékl si kabátek z bílého sametu lemovaný zlatou portou a plášť ze stejného materiálu, podšitý saténem višňové barvy. Krátké kalhoty byly rovněž višňové barvy stejně jako podšívka pláště. Na hlavě měl či lépe řečeno v ruce držel, neboť proti svému zvyku smekl, než vstoupil do salonu, což nikomu neuniklo, klobouk z bílé plsti s diamantovým prýmkem a s pery višňové barvy. Celek doplňovaly bílé hedvábné punčochy a střevíce z bílého saténu. Záplava stuh v obou barvách oblečení mu elegantně vlála ze všech prostřihů kabátce a na místě podvazků.
Jeho Výsost Gaston nebyl moc oblíbený a ještě méně vážený. Už jsme vylíčili, jak si ublížil v udatném, elegantním a rytířském světě svým chováním při procesu se Chalaisem; a tak ho tu přivítalo všeobecné mlčení.
Když princezna Marie uslyšela dveřníka ohlašovat jeho jméno, dorozuměla se pohledem s vdovou de Longueville. Přes den jim totiž byl doručen list Jeho královské Výsosti, v němž pan Gaston upozorňoval paní de Longueville na svoji večerní návštěvu a prosil ji, aby mu umožnila, pokud to půjde, několik minut rozhovoru s princeznou Marií, jíž prý chce sdělit něco velmi důležitého.
Zamířil k princezně Marii, pohvizduje si jakousi loveckou melodii, ale protože o něm bylo známo, že tento zlozvyk pohvizdování si nedokáže odpustit ani před královnou, nikdo se nad touto nepatřičností nepozastavil, dokonce ani princezna Marie, která mu půvabně podala ruku.
Princ jí ruku políbil a dlouho a silně tiskl rty na její jemnou pleť. Poté dvorně pozdravil paní de Longueville, lehce se uklonil paní de Combalet a obrátil se najednou ke kavalírům i k dámám:
„Na mou věru, dámy a pánové, vřele vám musím doporučit nový vynález pana de Souscarrieres. Na mou čest, nic není pohodlnějšího. Znáte jeho nosítka, princezno?“
„Nikoli, Vaše Výsosti, ale slyšela jsem už o nich od několika osob, které jich použily, aby mě dnes večer mohly přijít navštívit.“
„Vskutku je to nejpohodlnější způsob dopravy, a ačkoli nejsme příliš velcí přátelé s panem de Richelieu, musím mu v tomto případě zatleskat, že dal právo k jeho provozování panu de Bellegarde. Otec pana de Bellegarde, který je vrchním podkoním, nevynalezl za celý svůj život nic podobného, a já navrhnu, aby veškeré výnosy z jeho úřadu byly připsány synovi za službu, kterou nám poskytuje. Jen si představte, princezno, jakýsi čisťounký vozík vyložený sametem, s okny, když se chcete dívat ven, se záclonkami, které zatáhnete, když nechcete, aby bylo vidět na vás, navíc se tam nesmírně pohodlně sedí. Můžete se v něm dopravovat sama, nebo ve dvojici. Nesou jej dva statní Auvergnané, kteří jdou buď krokem, klušou nebo cválají podle potřeb přepravovaného a výše poskytované odměny. Zvolil jsem krok, dokud jsem byl v Louvru, a klus, jakmile jsem se octl na ulici. Mají sladěný krok a klušou velice pružně a hladce. Při špatném počasí pro vás přijdou až do haly, kam se kočárem nedostanete, opravdu skvělé pohodlíčko; a nejúžasnější je, že i když nemají nosítka stupátko, nikdy se nezablátíte. Položí tu židli – říká se tomu židle – a vy vystoupíte přímo na parkety. Kdyby záleželo na mně, ten vynález by se u nás ujal, to vám přísahám. Doporučuji vám ho, vévodo,“ obrátil se na Montmorencyho a pokývl mu hlavou na pozdrav.
„Také jsem ho dnes využil,“ uklonil se vévoda. „A jsem téhož mínění jako Vaše Výsost.“
Gaston Orleánský se obrátil na vévodu de Guise:
„Dobrý den, bratránku,“ pravil. „Máte nějaké zprávy z bojiště?“
„To vás bychom se, Vaše Výsosti, měli na ně poptat. Vy jste blíže slunci a jeho paprskům.“
„To ano, ovšem ty paprsky mě spíše oslepují. Já jsem v politice skoro slepý, a pokud to takhle bude pokračovat, poprosím princeznu Marii, aby se za mne přimluvila a sehnala mi pokoj u svých sousedů ve slepeckém ústavu.“
„Přeje-li si Vaše Výsost znát, co je nového, můžeme posloužit: dostala jsem zprávu, že nás dnes večer navštíví slečna Isabelle de Lautrec, až skončí její služba u královny, a přinese nám list, který dostala od svého otce barona de Lautrec. Jak víte, je právě v Mantově u vévody de Rethel.“
„Ale můžou se takové zprávy číst veřejně?“ otázal se Gaston Orleánský.
„Baron si to rozhodně myslí, Vaše Výsosti, a také to tak píše v listu.“
„Výměnou za to,“ poznamenal Gaston, „můžu já uvést nějaké zprávičky z alkoven a ložnic, což je vlastně jediné, co mě zajímá, když jsem se vzdal politiky.“
„Povídejte, Vaše Výsosti! Povídejte!“ ozvaly se dámy se smíchem.
Paní de Combalet si zakryla tvář vějířem, jak bylo jejím zvykem.
„Sázím se,“ pravil vévoda de Guise, „že bude řeč o tom lumpovi mém synovi!“
„Nemýlíte se. Je známo, že si nechává podávat košili od šlechticů jako princ z královské krve. Osm nebo deset osob už spáchalo tu nepředloženost, že mu ji skutečně podalo. Ale před několika dny ji podal abbé Retzovi, který dělal, že ji nahřívá, a schválně ji upustil do ohně, kde shořela. Poté si abbé vzal klobouk, pozdravil a odkráčel.“
„To dobře udělal, přisámbůh,“ poznamenal vévoda de Guise, „při první příležitosti mu za ten čin složím poklonu.“
„Pokud si mohu dovolit poznámku,“ vmísila se do hovoru paní de Combalet, „řekla bych, že spáchal ještě něco horšího než tohle.“
„Vykládejte, madam, prosím!“ vyzval ji pan de Guise.
„Stalo se to při poslední návštěvě, kterou učinil své sestře paní de Saint-Pierre, abatyši v klášteře v Remeši. Nejdříve s ní povečeřel v hovorně a potom vstoupil do kláštera jako princ. Považte, ve svých šestnácti letech se rozběhne chodbou za jeptiškami, chytí tu nejkrásnější z nich a políbí ji, ať chce nebo ne. ‚Bratře!‘ křičí madam de Saint-Pierre, ‚Bratře! Vysmíváte se Kristovým nevěstám?‘ – ‚No co,‘ odpoví na to ten dareba, ‚Bůh je příliš mocný, než aby někomu dovolil líbat své nevěsty, kdyby to nebyla jeho vůle.‘ – ‚Budu si stěžovat královně!‘ vyhrožovala políbená jeptiška, která byla mimochodem velice krásná. Abatyše dostala strach. ‚Polibte také tuhle,‘ vyzvala prince. – ‚Ale sestro, ta je ošklivá!‘ – ‚O důvod víc. Bude to vypadat, že jste se jenom dopustil dětinského rošťáctví a nevěděl jste, co činíte.‘ – ‚Je to opravdu nutné, sestro?‘ – ‚Je to velmi nutné, jinak si ta hezká bude stěžovat.‘ – ‚Tak dobrá. Přestože je ošklivá jako noc, políbím ji, když chcete.‘ A také to udělal. Ošklivá dostala svůj díl a přemluvila tu hezkou, aby si nestěžovala.“
„A jak tohle všechno víte, krásná vdovo?“ otázal se vévoda paní de Combalet.
„Madam de Saint-Pierre o tom podala zprávu mému strýci, ale strýc má takovou slabost pro rod Guisů, že se tomu jenom smál!“
„Potkal jsem ho asi před měsícem,“ řekl pan princ, „měl na klobouku místo péra punčochu ze žlutého hedvábí. Co měla znamenat tahle jeho další pošetilost?“
„To mělo znamenat,“ pravil Orleánský, „že byl tehdy zamilován do Villiersové z Burgundského paláce, kde hrála roli, v níž nosila žluté punčochy. Po Tristanovi l’Hermite jí poslal poklonu na její nohy. Sundala si jednu punčochu a dala ji Tristanovi se slovy: ‚Pokud bude pan de Joinville nosit tři dny na klobouku místo péra tuhle punčochu, může přijít a žádat ode mne, co bude chtít.‘“
„No a?“ otázala se madam de Sablé.
„No a on nosil tři dny punčochu na klobouku a můj bratránek de Guise, otec toho potřeštěnce, vám řekne, že čtvrtého dne se vrátil domů do paláce Guisů až k jedenácté dopoledne.“
„Věru krásný život pro příštího arcibiskupa!“ zvolala paní de Sablé.
„Momentálně je zamilován do baculaté světlovlásky slečny de Pons, která je u královny,“ pokračovala Jeho královská Výsost. „Tuhle se pročišťovala. Zjistil si adresu jejího lékárníka, koupil si u něj stejný dryák jako ona a napsal jí: ‚Nemůže se mi vytknout, že vy se pročistíte a že já neučiním ve stejnou dobu totéž.‘“
„Aha,“ poznamenal vévoda, „to vysvětluje, proč tuhle pološílený majordomus pozval do paláce Guise všechny předváděče psů z Paříže. Jen si to představte: vrátím se do paláce a nádvoří je plné psů přestrojených do různých kostýmů. Bylo jich tam dobrých tři sta a s nimi třicítka šašků, kteří pejsky cvičili. ‚Co to vyvádíš, Joinville?‘ zeptám se syna. ‚Nechávám si předvést divadlo, otče,‘ odpoví mi. A víte, proč si všechny ty kejklíře zavolal? Každému z nich slíbil zlaťák, jestliže bude do tří dnů těch tři sta cvičených psů skákat jenom pro slečnu de Pons.“
„Mimochodem,“ vložil se do hovoru Gaston, jehož neklidná povaha nesnesla, když se hovor příliš dlouho držel jednoho tématu, „drahá paní de Longueville, jako sousedka byste mohla mít zprávy o chudákovi Pisanym. Voiture mi o něm říkal včera, prý na tom není nejhůř.“
„Poslala jsem tam s dotazem po jeho zdraví dnes ráno a vzkázali mi, že lékaři už za něj skoro ručí.“
„Teď se dozvíme nejčerstvější zprávy,“ pravil vévoda de Montmorency. „Vyložil jsem hraběte de Moret u brány do Rambouilletského paláce. Chtěl se po Pisanyho zdraví poptat osobně.“
„Jakže? Hrabě de Moret?“ udivila se paní de Combalet. „Kdo říkal, že Pisany ho chtěl nechat zavraždit?“
„Ano, to je pravda, ale zdá se, že šlo o nedorozumění, či spíše záměnu osob,“ opáčil vévoda.
V tu chvíli se otevřely dveře a dveřník ohlásil:
„Jeho Výsost Antoine Bourbonský, hrabě de Moret.“
„Hleďme,“ utrousil vévoda, „už je tady. Sám vám to jistě vypoví lépe, než bych to udělal já, který se přeříkávám, když mám pronést dvacet slov po sobě.“
Hrabě de Moret vstoupil a všechny pohledy se na něj upřely; dlužno podotknout, že to byly hlavně pohledy přítomných dam.
Protože dosud nebyl představen princezně Marii, počkal u dveří, až tam pro něj přijde pan de Montmorency a doprovodí ho k princezně, což vévoda učinil bez prodlení a s půvabem, jaký vkládal do veškerého svého činění.
Mladý princ neméně graciézně pozdravil princeznu, políbil jí ruku, několika slovy ji zpravil o tom, co je nového u vévody z Rethelu, kterého viděl cestou přes Mantovu, políbil ruku paní de Longueville, sebral kytičku, která sklouzla na zem paní Combalet z náprsní roušky, když chtěla ustoupit o krůček, vrátil ji majitelce s roztomilou úklonou, potom se hluboce poklonil Gastonu Orleánskému a skromně zaujal místo po boku vévody de Montmorency.
„Milý princi,“ navázal vévoda, když byly odbyté obřady představování a zdravení, „těsně před vaším příchodem jsme o vás hovořili.“
„Skutečně? Že bych byl tak důležitou osobou, která si zaslouží, aby se o ní mluvilo v tak vybrané společnosti?“
„To věru jste, milosti,“ ozval se ženský hlas. „Muž, jehož chtějí zavraždit proto, že je milencem sestry Marion Delormové, už stojí za to, abychom se jím zabývali, ne?“
„Ólala, tenhle hlas bych měl znát. Nepatří náhodou mé sestřence?“ pravil hrabě de Moret se smíchem.
„Baže, bratránku Jacquelino!“ odpověděla paní de Fargis a přistoupila k němu, podávajíc mu ruku.
Hrabě de Moret ji stiskl. Pak dodal potichu:
„Musím se s vámi co nejdříve setkat a promluvit si. Jsem zamilován.“
„Do mne?“
„Trochu, ale do jiné mnohem víc.“
„Drzoune! Jak se jmenuje?“
„Neznám její jméno.“
„Je aspoň hezká?“
„Nikdy jsem ji neviděl.“
„Je mladá?“
„Musí být.“
„Podle čeho soudíte?“
„Podle jejího hlasu, který jsem slyšel, podle její ruky, jíž jsem se dotkl, podle jejího dechu, který jsem sál.“
„Ach bratránku, jak to jenom mluvíte!“
„Je mi jednadvacet. Říkám, co cítím.“
„Ach, to mládí, to mládí!“ povzdechla paní de Fargis, „zářivý diamant, který přesto tak brzy ztratí svůj lesk.“
„Drahý hrabě,“ přerušil jejich hovor vévoda, „víte, že všechny dámy žárlí na vaši sestřenku, neboť se domnívám, že jste takto nazval paní de Fargis? Chtějí vědět, jak je možné, že jste vykonal návštěvu u muže, jenž vás chtěl ne-chat zavraždit.“
„Zaprvé,“ odvětil hrabě de Moret se svou okouzlující lehkostí „jsem bratrancem paní de Rambouillet.“
„Z jaké strany?“ otázal se vévoda Orleánský, který se pyšnil tím, jak se vyzná ve všech rodových souvislostech. „Vysvětlíte nám to, pane de Moret?“
„Přece přes moji sestřenici de Fargis, která se provdala za pana de Fargis d’Angennes, bratrance paní de Rambouillet.“
„A jak jste spřízněn s paní de Fargis?“
„To je naše tajemství, není-liž pravda, sestřenko Marino?“ odvětil hrabě de Moret.
„Ano, bratránku Jacquelino,“ opáčila se smíchem paní de Fargis.
„Ale ještě než jsem se stal bratrancem paní de Rambouillet, patřil jsem mezi její dobré přátele,“ doplnil hrabě de Moret.
„Ale přesto jsem vás u ní viděla sotva dvakrát,“ namítla paní de Combalet.
„Požádala mě, abych ji přestal navštěvovat.“
„Pročpak?“ zeptala se paní de Sablé.
„Protože na mě pan de Chevreuse žárlil.“
„A kvůli komu?“
„Jen hádejte.“
„Dáme se poddat,“ řekl Monsieur.
„Kvůli své ženě.“
Po tomto Moretově prohlášení se salonem rozlehl bujarý smích.
„Ale to všechno,“ ozvala se paní Montbazon, která se bála, aby se od její švagrové nepřešlo k ní, „nijak nevysvětluje historku s nájemnou vraždou.“
„U všech rohatých, to je strašně jednoduché! Zkompromitoval bych paní de la Montagne, kdybych prohlásil, že jsem byl jejím milencem?“
„Ne více než madam de Chevreuse,“ pravila paní de Sablé.
„No a chudák Pisany se domníval, že jsem šťastným milovníkem paní de Maugiron. Jistá deformace postavy z něj dělá poněkud nedotýkavou osobu, když se podívá do zrcadla, propadá často prchlivosti. Místo aby mě vyzval na souboj, což bych ochotně přijal, najal si nájemného vraha, aby tu práci vykonal za něj. Padl však na čestného muže, který mě odmítl zabít. Vidíte, že nemá štěstí. Chtěl zabít nájemného vraha, nepovedlo se mu to. Chtěl zabít Souscarrierese, a ten málem zabil jeho. To je celé.“
„Ne, to není celé,“ odporoval Monsieur. „Jak to, že jste šel navštívit muže, jenž vás chtěl zabít?“
„Protože on nemohl přijít za mnou. Jsem dobrá duše, Výsosti. Napadlo mě, že chudák Pisany si možná myslí, že mu to zazlívám, a že má z toho noční můru. Takže jsem mu šel upřímně stisknout ruku a říci mu, že jestli bude mít ještě někdy pocit, že mi má co vyčítat, ať neváhá a rovnou mě vyzve na souboj. Jsem jenom obyčejný šlechtic a nikomu neodmítnu příležitost, aby si se mnou vyřídil účty. Jenže se sám snažím nikoho neurazit.“
A mladík pronesl tato slova s takovou jemností a současně tak pevně, že souhlasný šepot všech přítomných odpověděl upřímnému úsměvu, který se mu rozlil po tváři.
Sotva skončil, dveře se znovu otevřely a dveřník ohlásil:
„Slečna Isabelle de Lautrec.“
Ve chvíli, kdy dívka vcházela, byl za ní vidět lokaj v livreji, který ji doprovázel.
Když hrabě de Moret dívčinu spatřil, pocítil podivnou přitažlivost a udělal směrem k ní krok. Jako by ho k ní cosi táhlo.
Půvabná a zardívající se Isabelle přistoupila k princezně Marii, uklonila se před jejím křeslem a uctivě ji oslovila:
„Madam, Její Veličenstvo mi dalo volno, abych mohla Její Výsosti přinést list od mého otce. Jsou v něm dobré zprávy pro vás, madam, a já využiji svolení a list vám uctivě položím k nohám.“
Při prvních slovech, která pronesla slečna de Lautrec, se hrabě de Moret zachvěl až do hloubi duše. Uchopil paní de Fargis za ruku a pevně ji stiskl:
„Ó, to je ona… to je ona!“ zašeptal. „Tuhle dívku miluji…!“
IV
ISABELLE A MARINA
Přesně jak tušil hrabě de Moret s tou nádhernou předvídavostí mládí, kde cit hraje důležitější roli než smysly, byla dívka, jejíž tvář ani jméno až do této chvíle neznal, neskonale krásná. Slečna Isabelle de Lautrec však vynikala úplně jiným půvabem než princezna Marie.
Princezna Marie byla tmavovlasá a měla modré oči, Isabelle de Lautrec měla světlé vlasy a oči, řasy a obočí černé. Její pleť byla zářivě bělostná, jemná a skoro průsvitná, podobná okvětnímu lístku růže. Půvabná křivka jejího trochu dlouhého krku připomínala ženy na obrazech Pietra Vanucciho a ještě více jeho žáka Raphaëla Santiho. Její dlouhé, jemné a bílé ruce vypadaly jako vymodelované podle rukou milenky Františka I. Ferronniere od Leonarda da Vinci. Její dlouhé šaty s vlečkou nedovolily zahlédnout ani kousek její nohy, ale podle pružnosti, ohebnosti a štíhlosti její postavy se dalo tušit, že i nohy jsou v souladu s rukama, tedy jemné, drobné a štíhlé.
Ve chvíli, kdy se klaněla před princeznou, objala ji princezna a políbila ji na čelo.
„Bůh chraň, abych dovolila sklánět se přede mnou dceři jednoho z nejlepších služebníků našeho rodu, která mi právě přinesla dobré zprávy. A teď, drahá dcero našeho přítele, mi povězte: napsal vám váš otec, zda jsou ty zprávy určeny pouze pro mne, nebo se o ně mohu podělit s těmi, co nás mají rádi?“
„Sama uvidíte v doušce, madam, že zprávy obsažené v listu má pan de La Saludie, vyslanec Jeho Veličenstva, šířit všude po Itálii, a Vaše Výsost je tedy může rozšiřovat ve Francii.“
Princezna Marie se tázavě podívala na paní de Combalet, která neznatelným pokynem hlavy potvrdila, co právě pronesla krásná poselkyně.
Marie si nejdříve přečetla list potichu.
Zatímco ho četla, dívka, která až dosud viděla jenom princeznu a těch pětadvacet nebo třicet osob, co byly přítomné v saloně, se jí zdálo být schovaných za jakýmsi závojem, se teď obrátila a odvážila se přeběhnout očima zbytek shromáždění.
Když očima dospěla až k hraběti de Moret a její pohled se střetl s jeho, v srdci se jí stejně jako v srdci hraběte zažehla stejná elektrická jiskra, která dokáže přijmout stejnou ránu, jakou uštědří.
Isabelle zbledla a opřela se o princeznino křeslo.
Hrabě de Moret si všiml jejího pohnutí a zdálo se mu, že andělé na nebeském kůru vyzpěvují: chvála Bohu na výsostech!
Dveřník ji ohlašoval a pronesl její jméno: dívka tedy patřila do staré a slavné rodiny Lautreků, jejíž historická proslulost byla téměř rovná proslulosti královských princů.
Nikdy dosud nemilovala. Až do této doby v to doufal, teď si tím byl jistý.
Mezitím princezna Marie dočetla list.
„Pánové,“ řekla, „zde jsou zprávy, jež nám posílá otec drahé Isabelly. Když projížděl Mantovou, setkal se s panem de La Saludie, zvláštním vyslancem Jeho Veličenstva u italských vládnoucích rodů. Pan de La Saludie byl pověřen, aby dal vévodovi Mantovskému a benátskému senátu jménem pana kardinála na vědomí, že La Rochelle bylo dobyto. Kromě toho byl pověřen vyslovit prohlášení, že Francie se připravuje držet Casale a zajistit vévodovi Karlu de Nevers vlastnictví jeho území. V Turíně se potom setkal s vévodou Savojským Karlem Emanuelem a jménem jeho švagra krále a jménem kardinálovým ho vyzval, aby se vzdal nároků na Montferrat. Byl pověřen nabídnout vévodovi Savojskému jako odškodnění město Trino s dvanácti tisíci dukáty renty jako svrchované panství. Pan de Bautru odjel do Španělska a pan de Charnacé do Rakouska, Německa a Švédska se stejnými pokyny.“
„Jen doufám,“ poznamenal Monsieur, „že nás kardinál nespojí s protestanty.“
„Kdyby to byl jediný prostředek, jak udržet v Německu Valdštejna a jeho bandity,“ pravil princ de Condé, „nestavěl bych se proti tomu.“
„Pohleďte, teď promluvila huguenotská krev!“ pronesl Gaston Orleánský.
„Skoro bych řekl,“ zasmál se Condé, „že koluje stejné množství huguenotské krve v žilách Vaší Výsosti jako v mých žilách: jediný rozdíl mezi Jindřichem Navarrským a Jindřichem de Condé byl ten, že přestoupení na katolickou víru vyneslo prvnímu království a druhému vůbec nic.“
„To máte jedno, pánové,“ vmísil se do debaty vévoda de Montmorency, „stejně je to velká novina. Má někdo představu, kterému generálovi bude svěřeno velení armády vysílané do Itálie?“
„Dosud nikoli,“ odvětil Monsieur. „Je ale pravděpodobné, pane vévodo, že kardinál, který od vás koupil za milion vaši hodnost admirála, jen aby mohl vést obléhání La Rochelle podle svého, si koupí za milion nebo za dva miliony, bude-li to potřeba, právo, aby mohl osobně vést tažení do Itálie.“
„Přiznejte, Vaše Výsosti,“ namítla paní de Combalet, „že pokud by kardinál vedl toto tažení stejně, jako řídil obléhání La Rochelle, neměl by si král ani Francie na co stěžovat. A mnozí by třeba žádali ten milion, místo aby ho nabídli, a možná by si nevedli ani zdaleka tak dobře.“
Gaston se kousl do rtů. Dal si totiž vyplatit pět set tisíc franků za svoje náklady na tažení, a pak se při obléhání La Rochelle vůbec neobjevil.
„Doufám, Výsosti,“ řekl vévoda de Guise, „že si nenecháte ujít příležitost a budete uplatňovat svá práva.“
„Pakliže se tak stane,“ odtušil Monsieur, „nepřijdete zkrátka ani vy, bratránku. Dostalo se mi dost dobrodiní od rodiny Guisů prostřednictvím slečny de Montpensier, abych vám teď prokázal, že nejsem nevděčník. A co vás se týče, drahý vévodo,“ pokračoval Gaston, přistupuje k vévodovi de Montmorency, „velmi rád bych měl příležitost napravit nespravedlnost, jež vás až doposud stíhá. Ve sbírce zbraní vašeho otce je i meč konetábla, který by podle mého soudu nebyl příliš těžký pro synovu ruku. Jenže stane-li se tak, nezapomeňte, milý vévodo, že bych s radostí uvítal, kdyby si své první válečné ostruhy pod vaším velením vysloužil můj drahý bratr hrabě de Moret.“
Hrabě de Moret se uklonil. Vévoda, jehož nejodvážnějším ambicím Monsieurova slova lichotila, pravil:
„Beru vás za slovo, Výsosti. A pokud se naskytne příležitost, Vaše Výsost se přesvědčí, že i já mám dobrou paměť.“
V tu chvíli vstoupil bočními dveřmi dveřník a řekl potichu pár slov paní vévodkyni de Longueville, která hned nato odešla týmiž dveřmi.
Muži utvořili skupinku kolem Monsieura. Jistota, že vypukne válka, jistota, kterou právě získali – neboť bylo nad slunce jasnější, že Savojský bude bránit Casale, že Španělé si nenechají vzít Montferrat a že Ferdinand nedovolí, aby byl vévoda de Nevers potvrzen jako pán Mantovy – dávala Monsieurovi značnou důležitost. Nebylo možné, aby se tažení podobného významu odehrálo bez něj, a v tom případě mu jeho vysoké postavení v armádě dávalo k dispozici několik krásných velitelských míst na rozdávání.
Dveřník opět vstoupil a pošeptal několik slov princezně Marii, která vzápětí vyšla stejnými dveřmi jako před chvilkou paní de Longueville.
Paní de Combalet, která stála v její blízkosti, zaslechla jméno Vautier a zachvěla se. Vautier, jak si vzpomínáme, byl tajný milenec královny matky.
Pět minut nato přišel tentýž dveřník poprosit Jeho Výsost Gastona, aby se odebral za paní de Longueville a princeznou Marií.
„Pánové,“ řekl a pokynul mužům, kteří ho obklopovali, „nezapomeňte, že nejsem ničím, že nemám jiné ctižádosti na světě než být rytířem princezny Marie. A vzhledem k tomu, že nejsem ničím, nic jsem nikomu nepřislíbil!“
Po těch slovech s kloboukem na hlavě vyhopkal ze salonu s rukama v kapsách svých krátkých kalhot, jak míval ve zvyku.
Hrabě de Moret využil všeobecného úžasu, jaký vzbudil postupný odchod vévodkyně de Longueville, princezny Marie a Monsieura, přešel salon a zamířil přímo k Isabelle de Lautrec. Uklonil se před zardívající se a zaraženou dívkou a pravil:
„Slečno, buďte ujištěna, že existuje na světě muž, který od chvíle, kdy vás potkal, aniž měl to potěšení vás spatřit, si přísahal, že vám bude náležet po celý život až do smrti. A dnes večer, kdy vás uviděl, tuto přísahu jenom stvrzuje. Tím mužem je hrabě de Moret.“
A nečekaje na dívčinu odpověď, uctivě ji pozdravil a odešel.
Když procházel tmavou chodbou vedoucí do předpokoje, rovněž špatně osvětleného, jak bývalo v té době zvykem, ucítil hrabě de Moret čísi paži, která se vsunula pod jeho, načež zpod černé kapuce podšité růžovým saténem vyšel závan dechu žhavého jako plamen, jenž ožehl tvář hraběte de Moret, zatímco vyčítavý ženský hlas pravil:
„Podívejme se, jak lehce jsme obětovali Marinu.“
Poznal ten hlas, ale ještě více spalující dech paní de Fargis, který už jednou v krčmě U Obarveného vousu ovanul jeho tvář.
„Hrabě de Moret jí uniká, to je pravda,“ pravil, skláněje se k tomu pohlcujícímu dechu, který jako by vycházel z úst samotné bohyně lásky Venuše, „ale…“
„Ale?“ otázala se svůdnice, vystoupila na špičky tak, aby mohl mladík navzdory temnotě místa vidět v kapuci zářit její oči jako černé diamanty a obdivovat bílou řadu perlově bílých zubů.
„Ale,“ pokračoval hrabě de Moret, „Jacquelino jí zůstává, tedy pokud se s ním spokojí…“
„Spokojí se s ním,“ odtušila kouzelnice.
A mladík okamžitě ucítil na svých rtech ostré a přitom sladké kousnutí té lásky, již antika, která našla slovo pro každý pocit, nazvala eros.
Zatímco se Antoine Bourbonský, hrabě de Moret, vrávorající pod náporem smyslného chvění, co mu probíhalo všemi žilami a rozžhavovalo mu každičkou kapku krve spěchající k srdci, opíral o stěnu s hlavou zvrácenou, ústy pootevřenými a vzdychal tak, že se to podobalo úpění, vymanila krásná Marina svoji paži zpod jeho a lehounká jako ptáček vlétla do nosítek se slovy:
„Do Louvru.“
„Na mou věru,“ řekl si hrabě de Moret, odlepuje se od stěny, k níž jako by za tu krátkou chvilku přirostl, „ať žije Francie kvůli lásce! Je aspoň rozmanitá! Jsem tu sotva čtrnáct dní a už jsem zamilován do tří osob, ačkoli skutečně miluji jenom jednu. Ale u všech rohatých! Nejsem přece pro nic za nic synem Jindřicha IV.! I kdybych měl šest lásek místo tří, musím se toho úkolu zhostit se ctí a čelit mu jako pravý muž!“
Opojený a okouzlený, vrávoravě dorazil k vnějšímu schodišti, zavolal nosiče, nasedl do nosítek a s pomyšlením na své tři lásky se nechal odnést do paláce Montmorency.
V
KAPITOLA, V NÍŽ JEHO VÝSOST GASTON STEJNĚ JAKO
KAREL IX. HRAJE MALOU KOMEDII
Nikomu ve společnosti, co zůstala v salonu, neušlo, jak vévodkyně de Longueville, princezna Marie a Jeho Výsost Gaston, odvoláni týmž dveřníkem, zmizeli za stejnými dveřmi; všichni si pomysleli, že se patrně přihodilo něco zvláštního, a buď z diskrétnosti, nebo jen proto, že už odbila jedenáctá, vyčkali ještě několik minut a pak se rozešli.
Paní de Combalet odcházela s ostatními, když jí zastoupil cestu dveřník, který jako by na ni číhal v temné chodbě, o níž jsme už hovořili, a pravil jí potichu:
„Paní vévodkyně by vám byla velmi zavázána, kdybyste ji před odchodem navštívila.“
Současně jí otevřel dveře do malého budoáru, kde mohla počkat o samotě.
Paní de Combalet se nemýlila, když si myslela, že zaslechla, nebo když spíše skutečně zaslechla, jméno Vautier.
Královna matka opravdu poslala Vautiera k paní de Longueville, aby ji upozornila, že by nerada viděla, kdyby měl Gaston Orleánský příliš často navštěvovat princeznu Marii de Gonzague. S nelibostí shledává, že u ní už dvakrát či třikrát vykonal návštěvu.
Právě v tu chvíli poslala paní de Longueville pro svoji neteř, aby se s ní podělila o vzkaz královny matky.
Princezna Marie, upřímná a loajální duše, okamžitě vzkázala pro prince, aby ho požádala o vysvětlení. Vautier se chtěl vzdálit, ale vévodkyně a princezna požadovaly, aby zůstal a zopakoval princi vlastními slovy královnin vzkaz.
Neušlo nám, jak princ vyšel ze salonu.
Dveřník ho odvedl do přilehlého pokojíku, kde byl očekáván.
Když spatřil Vautiera, dal najevo značný údiv, ať už předstíraný či skutečný, obdařil nešťastného posla nevlídným pohledem a zamířil přímo k němu:
„Co tady děláte, pane, a kdo vás sem poslal?“
Vautier bezpochyby věděl od královny matky, že Gastonova zlost je pouze předstíraná, neboť četl spolu s ní radu vévody Savojského, která vyústila v toto setkání; netušil však, do jaké míry dokáže Gaston zahrát spor, který měl v očích veškeré společnosti rozdělit matku a syna.
„Výsosti,“ pravil, „jsem jenom pokorným služebníkem královny, vaší vznešené matky. A tak přicházím na její rozkaz, abych snažně poprosil paní vévodkyni de Longueville a paní princeznu Marii, aby v žádném případě nepodporovaly lásku, která by se příčila vůli krále i vůli její.“
„Slyšíte, Vaše Výsosti,“ řekla paní de Longueville. „Z to-ho královského přání vyjádřeného tímto způsobem se dá vyčíst skoro obvinění. Vyčkáme tedy, až Vaše Výsost sama zpraví Její Veličenstvo královnu o příčinách svých návštěv u nás a o cíli, k němuž směřují.“
„Pane Vautiere,“ pravil Gaston pyšným a povýšeným tónem, jejž uměl příležitostně použít a který vlastně používal i tehdy, když správná příležitost nenastala, „jste příliš dobře zpraven o významných událostech na královském dvoře od začátku tohoto století, abyste nevěděl, v jakém dni a v jakém roce jsem se narodil.“
„Bůh uchovej, že bych si něco takového nepamatoval, Vaše Výsosti. Vaše Výsost se narodila 25. dubna 1608.“
„Dobře si tedy spočítáte, pane, že máme-li dnes třináctý prosinec 1628, je mi dvacet let, sedm měsíců a devatenáct dní. Je tomu tedy už sedm let, sedm měsíců a devatenáct dní, co jsem se osvobodil od ženského poručnictví. Navíc jsem byl poprvé oženěn proti své vůli. Jsem dost bohatý na to, abych mohl přinést bohatství své ženě, bude-li chudá, a dost urozený na to, abych ji mohl povznést, nebude-li dost vznešeného rodu. Počítám tedy s tím, že podruhé se ožením podle svého vlastního uvážení. S mladším královým synem nemají totiž státní záležitosti co dělat.“
„Vaše Výsosti,“ ozvaly se současně paní de Longueville a její neteř, „jistě nevyžadujete, i kdyby to mělo být pouze z ohledu vůči nám, aby pan Vautier vyřídil tuto odpověď Jejímu Veličenstvu královně, vaší matce.“
„Pan Vautier, pakliže mu to tak vyhovuje, může Jejímu Veličenstvu vyřídit, že jsem mu neodpověděl, a já sám hned po návratu do Louvru přednesu své paní matce odpověď osobně.“
Pokynul Vautierovi, který se uklonil a odešel.
„Výsosti…,“ začala paní de Longueville.
Ale Gaston ji přerušil.
„Madam, už několik měsíců, lépe řečeno od chvíle, kdy jsem ji poprvé spatřil, miluji princeznu Marii. Úcta, kterou k ní i k vám chovám, způsobila, že jsem se nechtěl ze svých citů vyznat před dovršením svých jednadvaceti let, navíc při jejích šestnácti letech není díkybohu žádný spěch. Ale protože z jedné strany mě od ní hodlá zlá matčina vůle vzdálit a na straně druhé politika vyžaduje, aby se ta, již miluji, provdala za chudé italské princátko, upřímně se vám vyslovím: madam, mé růžové tváře se příliš nehodí ke dvorným galánům, jimž dnes přeje doba, nejsem bledý a stále na pokraji mdlob, ale přesto vás nemiluji méně. Je tedy na vás, abyste zvážila moji nabídku, neboť jistě chápete, že nabídka mého srdce je rovněž nabídkou mé ruky. Vyberte si mezi vévodou de Rethel a mnou, mezi Mantovou a Paříží, mezi italským princátkem a bratrem francouzského krále.“
„Ó Vaše Výsosti,“ pravila paní de Longueville, „kdybyste byl svobodný a mohl jednat volně jako obyčejný šlechtic, kdybyste nebyl závislý na kardinálovi, na královně a na králi…“
„Na králi, madam? Závisím na králi, to je pravda. Ale je mou věcí, abych od něj získal povolení k tomuto sňatku, a udělám to se vší rozhodností. A co se kardinála a královny týče, tihle dva budou možná závislí na mně.“
„Jak to myslíte, Výsosti?“ zeptaly se dámy.
„Ó Bože, povím vám to tedy,“ řekl Gaston, předstíraje upřímnost. „Můj bratr Ludvík XIII. je už ženatý třináct let a doposud nemá děti, nikdy je mít ani nebude; víte dobře, že jeho zdraví je tak chatrné, že mi dříve či později francouzský trůn přenechá.“
„Vy tedy soudíte, Výsosti, že vašeho bratra čeká blízká smrt?“ otázala se paní de Longueville.
Princezna Marie nemluvila, protože zatím její srdce nebilo láskou pro nikoho. Teď však jí v mladé hlavě začala klíčit ctižádost probuzená Gastonovými slovy.
„Bouvard ho považuje za ztraceného člověka, madam, a je nadšený, že doposud žije. A v tomto ohledu jsou s Bouvardem plně zajedno i věštby.“
„Věštby?“ otázala se paní de Longueville.
Marie zpozorněla.
„Moje matka se radila s předním italským astrologem Fabronim a on jí sdělil, že král Ludvík se rozloučí s tímto světem dříve, než Slunce dospěje do znamení Raka v roce 1630. Fabroni mu tudíž dává osmnáct měsíců života. A stejně to předpověděl mně a mnohým mým služebníkům lékař jménem Duval. Pravdou je, že Duval to odnesl, neboť když se kardinál dověděl, že sestavil horoskop králi, nechal ho zatknout a odvézt na galeje na základě starých římských zákonů, které zakazují pátrat po tom, jak dlouho bude vladař žít. Madam, ujišťuji vás, že moje matka ví vše. Matka čeká stejně tak jako královna i já na smrt svého staršího syna. Právě proto chce na mne tlačit, stejně jako tlačila na bratra, abych se oženil s toskánskou princeznou, která by jí byla vděčná za korunu. Ale to se nestane. Přisámbůh! Miluji vás, a pokud ke mně nepociťujete nepřekonatelnou nechuť, stanete se mou ženou.“
„Ale napadlo Vaši Výsost, co tomuto nápadu se sňatkem řekne kardinál de Richelieu?“ ptala se dál paní vévodkyně de Longueville.
„O kardinála nemějte strach, toho získáme.“
„A jak?“
„U ďasa,“ zaklel vévoda Orleánský, „v tom mi musíte trochu pomoci.“
„My? Copak bychom mohly?“
„Hrabě de Soissons už má vyhnanství dost, že se nemýlím?“
„Zoufá si, ale kardinál de Richelieu je v tomto ohledu neoblomný.“
„Dobrá, ale co kdyby se oženil s jeho neteří?“
„S paní de Combalet?“
Obě ženy na sebe pohlédly.
„Kardinál,“ pokračoval Gaston, „by udělal všechno, aby se spojil s královským rodem.“
Paní de Longueville a princezna se na sebe znovu podívaly.
„Vaše Výsost myslí vážně, co říká?“ otázala se paní de Longueville.
„Nemohu být vážnější.“
„Nuže promluvím o tom se svou dcerou, která má na svého bratra velký vliv.“
„Promluvte s ní, madam.“
Potom se obrátil k princezně Marii:
„Ale tohle všechno,“ pravil, „by bylo marné činění, madam, kdyby v tomto spiknutí nebylo vaše srdce komplicem mého srdce.“
„Vaší Výsosti je známo, že jsem zasnoubena s vévodou de Rethel,“ pravila princezna Marie. „Osobně nemohu nic podniknout proti tomu řetězu, který mě svazuje a brání mi svobodně se vyjádřit, ale v den, kdy bude můj řetěz přerván a slova mi budou svobodně vycházet z úst, nebude mít Vaše Výsost důvod stěžovat si na moji odpověď.“
Princezna se půvabně uklonila a chystala se k odchodu, avšak Gaston ji uchopil živě za ruku a vášnivě ji políbil:
„Ach madam, právě jste ze mě učinila nejšťastnějšího muže na světě a já už nepochybuji o úspěchu plánu, s nímž je svázáno mé srdce.“
A zatímco princezna vycházela jedněmi dveřmi, Gaston se vrhl ke druhým překotně jako muž, který se potřebuje nadýchat čerstvého vzduchu, aby uklidnil rozjitřené smysly.
Paní de Longueville se rozpomněla, že poprosila paní de Combalet, aby na ni počkala, chystala se tedy vstoupit do dveří před sebou, které nebyly zavřené a otevřely se, sotva do nich lehce strčila. Skoro vykřikla údivem, když se octla před kardinálovou neteří, kterou dveřník neopatrně uvedl do komnatky přiléhající ke komnatě, v níž se právě vedl tak zajímavý rozhovor s Jeho Výsostí Gastonem Orleánským.
„Madam,“ oslovila vévodkyně de Longueville vyčkávající paní de Combalet, „vím, že kardinál je naším přítelem a ochráncem, a tak jsem před ním nechtěla mít žádné tajemství, byť bylo nepříjemné. Poprosila jsem vás tedy, abyste sama vyslechla, jak si Její Veličenstvo stěžuje na dvě či tři návštěvy, které nám učinila Jeho Výsost Monsieur.“
„Děkuji, drahá vévodkyně,“ uklonila se paní de Combalet, „a věřte mi prosím, že oceňuji takt, s jakým jste nechala pootevřené dveře do komnaty, abych neztratila ani slovo z vašeho rozhovoru.“
„A slyšela jste patrně,“ otázala se s jistými rozpaky vévodkyně, „i tu část, v níž se hovořilo o vás? Kromě té cti, že by se moje neteř stala vévodkyní Orleánskou, královou sestrou a možná samotnou královnou, by mě velmi potěšilo i to, kdybyste se stala součástí naší rodiny. Moje dcera i já vyvineme v tomto smyslu největší úsilí, abychom přesvědčily hraběte de Soissons, pakliže ovšem vůbec bude třeba ho přesvědčovat.“
„Děkuji, madam,“ odvětila paní de Combalet velmi klidně, „vážím si té cti, kterou by pro mne znamenalo stát se manželkou prince z královské krve. Ale když jsem oblékla vdovský šat, učinila jsem dvě přísahy: zaprvé že už se nikdy neprovdám a zadruhé že se cele obětuji svému strýci. Obě přísahy dodržím, madam, i když bych si velmi vyčítala, kdyby se Monsieurovy plány měly kvůli mně zhatit.“
Pozdravila paní de Longueville, obdařila ji nejpůvabnějším a nejpokojnějším úsměvem na světě a se ctižádostivou vévodkyní, která nedokázala pochopit, že by nějaká přísaha mohla obstát před tak lákavou představou stát se hraběnkou de Soissons, se rozloučila.
VI
EVA A HAD
„Do Louvru!“ přikázala, jak si vzpomínáme, paní de Fargis. Nosiči poslechli její rozkaz a vyložili ji před schodištěm pro služebnictvo vedoucím současně ke králi a ke královně, které se otvíralo v době, kdy se zavíralo hlavní schodiště, a sloužilo tudíž jako jeho náhrada, tedy v deset hodin večer.
Paní de Fargis nastupovala toho večera svoji týdenní službu u královny. Královna ji měla velmi ráda, stejně jako měla stále v oblibě paní de Chevreuse. Ale z paní de Chevreuse, která proslula spoustou neopatrných kousků, nespouštěl zrak ani král ani kardinál. Tahle věčně rozesmátá vévodkyně byla nesympatická Ludvíku XIII., který se za celý svůj život včetně dětství zasmál snad desetkrát. Když byla paní de Chevreuse poslána do vyhnanství, jak už jsme řekli, nahradila ji paní de Fargis, ještě ochotnější než paní de Chevreuse, hezká, žhavá, drzá, vždycky ochotná svádět královnu vlastním příkladem. Za nečekanou přízeň, že byla umístěna do královniny blízkosti, vděčila postavení svého manžela pana de Fargis d’Angennes, bratrance paní de Rambouillet a našeho vyslance v Madridu, ale hlavně jí posloužilo, že pobyla tři roky v klášteře karmelitánek ve Svatojakubské ulici, kde se spřátelila s paní de Combalet. A ta ji potom doporučila kardinálovi.
Královna na ni netrpělivě čekala. Tato dobrodružství lačná žena sice stále litovala a oplakávala Buckinghama, ale už toužila po jiných ne-li dobrodružstvích, tedy aspoň po citových vzplanutích. Její šestadvacetileté srdce, v němž se vlastní manžel nikdy nepokusil zaujmout ani kousíček místa, toužilo po něčem přinejmenším trochu podobném lásce, když už nemělo nárok na skutečnou vášeň, a jako eolské harfy, umístěné na vrcholcích věží, vykřikovalo, sténalo, výskalo radostí při každém sebemenším záchvěvu, který se ho dotkl.
Její budoucnost neměla být o nic veselejší než minulost. Přesto bylo pro královnu v jejím postavení nejlepší, když si tohoto mrzutého krále, tohoto smutného pána a manžela bez touhy, zachová co nejdéle. Pokud by si krále vzala smrt, na niž se celé jeho okolí připravovalo, protože všem připadala nevyhnutelná, mohla by se provdat za Monsieura, jemuž bylo o sedm let méně než jí. Gaston ji prozatím nezbavoval naděje, že ji pojme za manželku, jen ze strachu, aby ji snad nenapadlo hledat a najít jiné východisko z této situace, které by jeho, Gastona, navždycky vzdálilo od trůnu: královna mohla totiž otěhotnět a stát se regentkou.
Annu Rakouskou opravdu čekaly jenom tři možnosti v případě královy smrti: buď se provdá za Gastona Orleánského, nebo se stane regentkou, nebo ji pošlou zpět do Španělska.
Nyní tedy čekala, smutná a zasněná, v komnatce přiléhající k její ložnici, kam mohli vstoupit pouze její nejdůvěrnější přátelé a čestné dámy, které měly právě službu. Četla novou tragikomedii Guilhema de Castro s titulem Cidovo mládí, kterou jí daroval španělský vyslanec pan de Mirabel, ovšem jenom očima těkala po řádcích, duchem však bloudila jinde.
Podle způsobu zaškrábání na dveře poznala paní de Fargis, odhodila daleko knihu, která měla o pár let později mít tak velký vliv na její život, a radostně zvolala:
„Vstupte!“
Paní de Fargis, povzbuzená tak vlídným vyzváním, nevstoupila, ale přímo vrazila do královnina pokojíku, vrhla se k nohám Anny Rakouské, uchopila obě královniny krásné ruce a políbila je tak vášnivě, až to na královniných rtech vyloudilo úsměv.
„Víš, má krásná Fargisová,“ řekla jí, „že mi to někdy připadá, jako bys byla milenec převlečený za ženu, a až se jednoho dne přesvědčíš o mém hlubokém přátelství, najednou přede mnou odhalíš své tajemství.“
„A co kdyby tomu tak opravdu bylo, moje krásné Veličenstvo, moje přepůvabná panovnice,“ řekla Fargisová a upřela svůj planoucí zrak na Annu Rakouskou a současně jí se sevřenými zuby a pootevřenými rty tiskla ruce v nervózním chvění, „byla byste zklamaná?“
„Ó ano, byla bych hodně zklamaná, protože bych muse-la zazvonit a nechat tě vyvést a už bych tě nikdy neviděla. A to by mě moc mrzelo, protože spolu se Chevreuskou jste jediná, kdo mě dokáže pobavit.“
„Můj Bože, jak je ctnost krutá a proti přírodě, když je jejím cílem vzdalovat od sebe srdce, která se milují. Připadá mi, že shovívavé povahy, jako mám třeba já, jsou mnohem podobnější obrazu božímu než ti vaši přehnaně cudní pokrytci, jimž je proti srsti sebemenší kompliment.“
„Víš, že už je to týden, co jsem tě neviděla, Fargisová?!“
„Cože? Dobrý Bože! A mně se zdá, má sladká královno, že jsem vás neviděla sto let!“
„A co jsi během těch sta let dělala?“
„Nic zvláštního, mé drahé Veličenstvo. Jen mám dojem, že jsem se zamilovala.“
„Máš dojem?“
„Ano.“
„Můj Bože, jaký jsi jen blázínek, když říkáš nahlas takové věci! Měla bych ti položit ruku na ústa při prvním slovu, které vyřkneš.“
„Ať se o to Vaše Veličenstvo pokusí a uvidí, jak její ruku přijmu.“
Anna se smíchem položila dlaň na rty paní de Fargis, která před ní stále klečela, a teď dlaň vášnivě políbila.
Anna hbitě ruku stáhla.
„Nelíbej mě tak, drahoušku,“ řekla, „nebo z toho dostanu horečku. Do koho ses zamilovala?“
„Do snu.“
„Do snu? Vysvětli mi to.“
„No ano, je to sen v naší době, v tomhle století Vendômů, Condéů, Grammontů, Courtauvauxů a Baradasů potkat dvaadvacetiletého mládence, který je krásný, urozený a zamilovaný.“
„Do tebe?“
„Do mne… možná, snad trochu. Jenomže miluje i jinou.“
„Ty jsi opravdu blázen, Fargisová, a já nechápu ani slovo z toho, co mi tu vykládáš.“
„Jak vidím, je Vaše Veličenstvo hotová jeptiška.“
„A kdo bys pak byla ty? Nepřišla jsi náhodou od karmelitek?“
„To ano, s paní de Combalet.“
„A to mi klidně říkáš, že ses zamilovala do snu?“
„Ano, a vy dokonce ten můj sen znáte.“
„Já?“
„Když na to tak myslím, pokud budu kvůli tomuhle hříchu zatracena, ztratím duši kvůli Vašemu Veličenstvu.“
„Ach, ty moje chudinko Fargisová, myslím, že na ztrátě své duše budeš mít také nějaký podíl.“
„Copak se Vašemu Veličenstvu nelíbí?“
„Ale kdo prosím tě?“
„Náš posel přece. Hrabě de Moret.“
„Ach ano, skutečně, je to vznešený šlechtic a působí na mě jako pravý rytíř.“
„Má drahá královno, kdyby byli všichni synové Jindřicha IV. jako on, ručím za to, že by francouzský trůn dnes nepostrádal dědice.“
„Mimochodem, když je řeč o dědici,“ řekla královna zamyšleně, „musím ti ukázat list, který jsem dostala. Je od mého bratra Filipa IV. a dává mi v něm radu, jíž tak dobře nerozumím.“
„Já vám to vysvětlím! Upřímně řečeno, je jenom málo věcí, jimž bych nerozuměla.“
„Sibylo!“ usmála se královna na svou dvorní dámu a její úsměv měl naznačit, že ani v nejmenším nepochybuje o její inteligenci. Se svou obvyklou nedbalou elegancí se chystala vstát. „Můžu Vašemu Veličenstvu ušetřit námahu?“ zeptala se paní de Fargis.
„Ne. Jen já znám tajemství tajné zásuvky, kde mám ten dopis.“
A vykročila k malému sekretáři, který otevřela, jako otvíráme všechny podobné kousky nábytku, vytáhla zásuvku, stiskla pružinu a z dvojitého dna vyňala kopii listu, který jí přinesl hrabě a který, kromě zjevného listu od dona Gonzalese z Córdoby, obsahoval i ten, jak si vzpomínáme, jejž měla číst pouze královna.
Potom se s listem v ruce vrátila na jakýsi divan, kde předtím seděla.
„Pojď sem vedle mě,“ pokynula Fargisové a ukázala jí místo na pohovce. „Cože! Na stejnou pohovku jako Vaše Veličenstvo!“
„Ano, musíme mluvit hodně potichu.“
Paní de Fargis se podívala na papír, který královna držela v ruce.
„Jsem připravena,“ poznamenala, „soustředěně poslouchám, Vaše Veličenstvo. Nejdřív mi povězte, co znamenají tyhle tři nebo čtyři linky tady?“
„Nic. V těch mi radí, abych nechala tvého manžela ve Španělsku co nejdéle.“
„Nic? A tomu Vaše Veličenstvo říká nic? Ale to je naopak věc velmi důležitá. Ano, bezpochyby je nutné, aby pan de Fargis zůstal ve Španělsku, jak nejdéle to půjde. Deset let, dvacet let, navždy. Ó, konečně vám někdo dává dobré rady! Podívejme se na tu další, a jestli je na úrovni té první, prohlašuji zodpovědně, že má Vaše Veličenstvo za rádce samotného krále Šalomouna osobně! Rychle, rychle, rychle!“
„Nechtěla bys být aspoň jednou vážná, když jde o tak důležité věci?“
A královna pokrčila rameny.
„Teď ti přečtu, co mi píše můj bratr Filip IV.“
„A čemu Vaše Veličenstvo tak úplně dobře nerozumí.“
„Čemu vůbec nerozumím, Fargisová,“ namítla královna s výrazem dokonale zahrané nevinnosti.
„Podívejme se na to.“
„Sestro,“ četla královna, „vím od našeho dobrého přítele pana de Fargis o plánu, který vám slibuje v případě smrti krále Ludvíka XIII. za manžela jeho nástupce na trůně Gastona Orleánského.“
„Příšerný plán,“ přerušila ji paní de Fargis, „vzít si někoho tak špatného, možná horšího, než je ten, kterého máte teď.“
„Počkej přece!“
Načež královna pokračovala:
„Lepší by ale bylo, abyste v okamžik královy smrti byla těhotná.“
„Ó,“ zašeptala paní de Fargis, „to by bylo vůbec nejlepší ze všeho.“
„Francouzské královny,“ pokračovala Anna Rakouská váhavě, jako by hledala smysl slov, která čte, „mají před svými manžely jednu velkou výhodu: mohou mít následníka bez jejich přičinění, zatímco oni ho nemohou mít bez svých královen.“
„A tomu Vaše Veličenstvo vůbec nerozumí?“
„Aspoň mi to připadá neproveditelné, má milá Fargisová.“
„Jaké neštěstí,“ řekla paní de Fargis a zvedla oči k nebi, „když sedí na trůně příliš ctnostná žena za takových okolností, v jakých se nacházíme, kdy nejde jenom o štěstí velké královny, ale o blaho velkého národa.“
„Co tím chceš říct?“
„Chci tím říct, že kdyby v amienských zahradách udělalo Vaše Veličenstvo to, co bych na jeho místě udělala já, kdybych měla vedle sebe milujícího muže – a ten muž miloval Vaše Veličenstvo více než svůj život, který za ni položil –, a nezavolalo místo toho Laporta nebo Putange, by-lo by všechno jiné.“
„No a dál?“
„Dál! Možná by vám dnes váš bratr nemusel dávat radu, kterou vám dává, protože dauphin už by byl na cestě.“
„Ale to by byl dvojnásobný zločin!“
„V čem vidí Vaše Veličenstvo ten dvojnásobný zločin, když mu k tomu radí nejen velký král, ale navíc král známý svou zbožností?“
„Zaprvé bych podvedla svého manžela a zadruhé bych posadila na francouzský trůn Angličana.“
„Tak zaprvé: podvést manžela je ve všech zemích na světě hřích zcela nepatrný a Vaše Veličenstvo se může jenom rozhlédnout kolem sebe, aby se ujistilo, že je to názor většiny jeho ne-li poddaných mužů, tedy aspoň poddaných žen. Navíc podvést takového manžela, jakým je král Ludvík XIII., který manželem ani není, nebo je jím tak málo, že to ani nestojí za řeč, není ani tím nepatrným hříchem, ale chvályhodným činem.“
„Fargisová!“
„Ach, sama to v hloubi duše víte, madam. Spíše si vyčítejte to vaše nešťastné zavolání, které způsobilo takový skandál, zatímco ticho by bylo vyřešilo vše.“
„Bohužel!“
„Musíte uznat, madam, že mi sama dáváte tím svým ‚bohužel‘ zapravdu v první otázce. Zbývá ta druhá, a tam jsem nucena Vašemu Veličenstvu říct, že má naprostou pravdu.“
„Tak vidíš!“
„Ale představme si něco jiného, třeba předpokládejme, že místo Angličana, muže okouzlujícího, ale přece jen cizího původu, byste měla vedle sebe muže neméně okouzlujícího – v tu chvíli Anna povzdechla –, Francouze, a co víc, muže královského rodu, například skutečného syna Jindřicha IV., zatímco Ludvík XIII. na mě dělá dojem, že svými chutěmi, zvyky a charakterem je spíše plodem Virginia Orsiniho.“
„I ty, Fargisová, věříš těm pomluvám?“
„Pokud jsou to pomluvy, pak pocházejí ze země Vašeho Veličenstva. Předpokládejme tedy, že hrabě de Moret by se octl na místě vévody z Buckinghamu: domníváte se, že by v takovém případě šlo o zločin, nebo by to byl pouhý prostředek, jakého užila Prozřetelnost, aby vrátila na francouzský trůn skutečnou krev Jindřicha IV.?“
„Ale Fargisová, já přece hraběte de Moret nemiluji!“
„No vidíte, madam, tím byste si vlastně ten hřích odpykala, vždyť by to od vás byla oběť! Nešlo by vám přece o vlastní potěšení, ale jen o blaho Francie.“
„Fargisová, já nemohu pochopit, jak je možné, že žena, která se oddá jinému muži než svému zákonitému manželovi, nezemře hanbou, jakmile se ve dne octne tváří v tvář tomu muži!“
„Ó madam, madam,“ zasmála se Fargisová, „kdyby všechny ženy uvažovaly jako Vaše Veličenstvo, kolik mužů by nosilo smutek, a přitom by ani nevědělo, na jakou chorobu jejich ženy zemřely! No ano, možná dříve se něco takového dalo poznat, ale od chvíle, co byly vynalezeny vějíře, jsou takové nehody velmi vzácné.“
„Fargisová, Fargisová! Ty jsi ta nejnemravnější osoba, jakou znám, dokonce nevím, jestli je Chevreuska stejně zkažená jako ty. A do koho je ten tvůj sen zamilován?“
„Do vaší chráněnky Isabelly.“
„Do Isabelly de Lautrec, která ho ke mně tuhle večer doprovodila? Ale kde ji viděl?“
„On ji neviděl. Láska ho překvapila, když si s ní hrál na slepou bábu v temných chodbách a neosvětlených komorách.“
„Chudák hoch! Jeho láska zůstane asi nenaplněná. Mám takový dojem, že Isabellin otec je domluven na sňatku s jistým vikomtem de Pontis. No, ještě si o tom promluvíme, Fargisová. Chtěla bych ho nějak odměnit za službu, kterou mi prokázal.“
„A kterou vám ještě možná prokáže.“
„Fargisová!“
„Madam?“
„Neuvěřitelné. Ona mi odpovídá tak klidně, jako by vůbec neříkala tak nehorázné věci. Fargisová, pojď mi pomoci na lůžko, má drahá. Ó Bože, tys mi připravila pěkné sny na noc těmi svými povídačkami!“
A královna se zvedla a přešla do ložnice stejně nonšalantně, jen o něco unaveněji než obvykle, opírajíc se o rámě své rádkyně Fargisové, kterou by sice člověk mohl vi-nit ze spousty věcí, ale rozhodně ne z toho, že by si své milence sobecky zabírala jenom pro sebe.
VII
KAPITOLA, V NÍŽ KARDINÁL POUŽIJE PRO SVŮJ
PROSPĚCH KONCESI, KTEROU POSKYTL
SOUSCARRIERESOVI
Paní de Combalet vyprávěla kardinálovi, co se seběhlo u paní de Longueville mezi Monsieurem, Vautierem a princeznou Marií. Kardinála to jen utvrdilo v přesvědčení, že Marie Medicejská a ostatní jeho nepřátelé začínají uskutečňovat svůj plán, o němž se on sám dověděl z lístku ukradeného lékaři Senellovi, jejž mu rozluštil Rossignol.
Marie Medicejská byla vskutku jeho nejzapřisáhlejší protivnicí – už jsme uvedli příčiny její nenávisti – a také jí se musel kardinál nejvíc bát vzhledem k vlivu, který stále uplatňovala na svého syna, a temným prostředkům, jimiž vládl její ministr Bérulle.
Musel tedy zničit královnu matku, neboť právě od jejího vlivu, který opět začala uplatňovat na krále, bylo nutno očistit Ludvíka XIII., a ne od černé žluče způsobující jeho špatnou náladu, jak tvrdil Bouvard. Špatná nálada byla to-tiž královou přirozeností.
Existoval jeden strašlivý prostředek, jak k tomuto cíli dojít. Richelieu ho doposud nikdy nepoužil, ale teď nabyl přesvědčení, že nastala správná chvíle k podání dryáku: šlo o to dokázat Ludvíku XIII. nepopiratelnou účast jeho matky na smrti Jindřicha IV. Ludvík XIII. totiž cítil ke králi Jindřichu IV., ať už to byl jeho otec či nikoli, nejvyšší obdiv a úctu.
Když přikázal Vitrymu, aby zabil na otočném louvreském mostě Conciniho, trestal v tomto italském dobrodruhovi spíše komplice královraha než matčina milence a rozkrádače francouzského královského pokladu.
Jedna věc byla jistá: jakmile by se Ludvík přesvědčil o podílu své matky na otcově vraždě, nemilosrdně by ji opět poslal do exilu.
Když na hodinách v pracovně odbilo půl dvanácté, vzal Richelieu dvě listiny podepsané a zapečetěné předem v jeho pracovně, zavolal komorníka Guillemota, svlékl červený šat, krajkovou albu a kožešinový pláštík, oděl se do prosté kapucínské kutny, jakou nosil otec Josef, poslal pro nosítka, přetáhl si kapuci až k očím, sešel dolů, nastoupil do nosítek a přikázal nosičům, aby ho odnesli do ulice U Ozbrojence, do krčmy U Obarveného vousu.
Z Královského náměstí do ulice U Ozbrojence to nebylo daleko. Vzali to Novou ulicí svaté Kateřiny, ulicí Svobodných Měšťanů, zahnuli doleva ulicí U Templu, pak napravo Benediktinskou ulicí dorazili do ulice U Ozbrojence.
Kardinál si všiml jedné věci, která dělala čest krčmáři Sluníčkovi. Ačkoli hodiny v klášteře benediktinů právě odbily půlnoc, krčma byla ještě osvětlená, jako by přijímala hosty v noci stejně jako ve dne. Jeden sluha byl také skutečně vzhůru, kdyby se náhodou objevil pozdní návštěvník.
Kardinál přikázal nosičům, aby na něj počkali na rohu Sádrařské ulice, vystoupil z nosítek, vešel do krčmy U Obarveného vousu, kde ho bdící sluha považoval za otce Josefa a hned se ho zeptal, jestli nechce náhodou vidět svého kajícníka Latila.
Právě proto sem kardinál přišel.
Když Latil po těch strašných zraněních nezemřel na místě, dalo se předpokládat, že přežije. Ostatně dostal za svůj život tolik ran mečem, že snad každá nová rána prošla tou starší.
Latil na tom byl sice ještě hodně zle, ale přece jen už se blížil okamžik, kdy se s měšcem od hraběte de Moret v kapse nechá přenést do paláce Montmorencyů.
Otec Josef se u něj od chvíle, kdy se mu vyzpovídal, neobjevil, zato ho k jeho velkému údivu navštěvoval kardinálův lékař, který dostal velmi důtklivé doporučení od kardinálova sekretáře, aby poskytl Latilovi nejlepší péči. Ten vskutku netušil, čemu vděčí za takovou přízeň.
Latila nemohli nechat ležet na stole v přízemním lokále. Přenesli ho tedy do prvního patra a na lůžko; přidělili mu pokoj číslo 11, který sousedil s pokojem číslo 13. Tento pokoj si Marina – či chcete-li paní de Fargis – na měsíc pronajala.
Latila vzbudilo světlo svíce, kterou nesl sluha před kardinálem, a hned vzápětí zahlédl ve světle svíčky, co tentýž sluha odložil na stolek, než odešel, dlouhou šedivou postavu, v níž poznal kapucína.
Latil patrně nikdy v životě neviděl jiného kapucína než toho, jemuž se onoho osudného večera vyzpovídal – a my víme, jak ke zpovědi došlo a k čemu posloužila – a jeho styky s touto ctihodnou větví stromu svatého Františka, sice tolerovanou, leč neuznanou hlavním řádem, se zjevně omezily na tento večer.
Teď ho napadlo, že ctihodný kapucín se patrně domnívá, že je na tom hůře, než ve skutečnosti je, a že ho znovu přišel vyzpovídat, nebo že ho považuje za mrtvého a přišel ho pohřbít.
„Hej, otče,“ řekl, „nespěchejte na mě tak. Díky Bohu a vašim modlitbám se stal zázrak. Chudák Étienne Latil patrně bude dále žít svůj život čestného muže navzdory markýzům a vikomtům, co ho považují za hrdlořeza a lapku, a vrhají se na něj rovnou ve čtyřech.“
„Vím, jak šlechetně jste se zachoval, bratře, a přišel jsem vám poblahopřát a sdělit vám, jak moc mě potěšilo, že se vám vrací zdraví.“
„Kruci!“ na to Latil, „a to to tak spěchalo, že jste mě musel probudit v tuhle hodinu? Nemohl jste počkat do rána a poblahopřát mi za denního světla?“
„Nemohl,“ odvětil kapucín, „protože si s vámi potřebuji okamžitě a v tajnosti popovídat, bratře.“
„Jde o státní zájmy?“ zasmál se Latil.
„Trefil jste do černého, jde o státní zájem.“
„Tak dobrá,“ opáčil Latil pořád se smíchem, i když ho dvě těžká zranění a čtyři rány hodně bolely. „Nejste náhodou přímo Šedá eminence?“
„Jsem více než to,“ opáčil kardinál a také se zasmál, „jsem Rudá eminence.“
A shrnul kapuci dozadu, aby mohl Latil na vlastní oči vidět, s kým má tu čest.
„Ó!“ vzdechl Latil a trochu na lůžku couvl hrůzou. „U mého patrona, jehož ukamenovali u bran Jeruzaléma,*) to jste přímo vy osobně, monsignore!“
„Ano, a jistě uznáte, že mám na srdci něco velmi důležitého, když riskuji nehodu při svém nočním výletu a přišel jsem si s vámi promluvit.“
„Monsignor ve mně najde poslušného služebníka, pokud mi k tomu budou stačit síly.“
„Máte dost času, jen se soustřeďte na vzpomínky.“
Nastalo ticho, během něhož kardinál upřel pohled na Latila, jako by chtěl proniknout do jeho myšlenek.
*) Étienne – Štěpán.
„Ačkoli jste byl hodně mladý, byl jste důvěrným přítelem zesnulého krále,“ začal kardinál, „patrně proto jste odmítl zabít jeho syna, navzdory nezvykle vysoké částce, kterou vám za to nabídli.“
„Ano, monsignore, a musím říct, že věrnost, kterou zachovávám jeho památce, je také jednou z příčin, proč jsem opustil službu u pana d’Épernon.“
„Řekli mi, že jste stál dokonce na stupátku kočáru, když byl král zavražděn. Můžete mi vyprávět, co všechno se sběhlo ve chvíli vraždy a potom? A jakým způsobem se podle vás vévoda zapletl do této katastrofy?“
„Byl jsem v Louvru s panem vévodou d’Épernon, jenomže jsem na něj čekal na nádvoří. Přesně ve čtyři hodiny král sešel dolů.“
„Byl král smutný nebo veselý?“
„Byl strašně smutný, monsignore. Mám vám vyprávět všechno, co o tom vím?“
„Všechno!“ přisvědčil kardinál, „pokud vám na to stačí síly.“
„Král nebyl smutný jen proto, že měl předtuchy, ale také kvůli těm předpovědím. Bezpochyby víte, oč jde, monsignore.“
„Nebyl jsem v té době v Paříži, přišel jsem ke dvoru až pět let poté. Nevím tedy nic, zasvěťte mě do všech souvislostí.“
„Dobrá tedy! Monsignore, budu vám vyprávět všechno, neboť mi popravdě řečeno vaše přítomnost dodává sílu, a věc, na niž se vyptáváte, se líbí Pánubohu, který sice dopustil, že můj pán a král zemřel, ale jistě nedopustí, aby jeho smrt zůstala nepotrestaná.“
„Odvahu, příteli,“ pravil povzbudivě kardinál. „Jste na správné cestě.“
„V roce 1607,“ pokračoval zraněný, vynakládaje viditelné úsilí na to, aby si připamatoval události, které mu ztráta krve vymazala z paměti, „se na velkém trhu ve Frankfurtu dostalo do prodeje větší množství knih o astrologii, v nichž se uvádělo, že francouzský král zahyne v de-větapadesátém roce svého věku, tedy v roce 1610. Téhož roku přečetl několikrát převor z Montargis v jižním souhvězdí Oltáře, že král bude zavražděn. Jednoho dne pozvala královna matka vévodu d’Épernon do svého paláce. Zavřeli se v jedné komnatě, ale protože jsem byl zvědavý jako každé páže, vklouzl jsem do přilehlého pokojíku a zaslechl jsem královnina slova. Říkala, že jakýsi doktor teologie jménem Olivé oznámil v knize věnované Filipu III., že roku 1610 zemře král. Král tuto předpověď znal, dokonce se v ní dodávalo, že zemře v kočáře.“
„Nebyla tam řeč o jakémsi muži jménem Lagarde?“ otázal se Richelieu.
„Ano, monsignore,“ odvětil Latil, „připomínáte mi jednu podrobnost, na niž jsem zapomněl, ta drobnost velmi rozrušila pana d’Épernon. Tenhle Lagarde se vracel z vojny s Turkem a zastavil se v Neapoli, kde žil u jistého Héberta, který měl sekretáře Birona. Protože Biron zemřel teprve přede dvěma lety, všichni účastníci tohoto komplotu byli ještě v exilu. Hébert ho pozval jednoho dne na večeři a během ní poslal pro velikého brunátného muže, který říkal, že utečenci se budou moci brzy vrátit do Francie, neboť před koncem roku 1610 zabije krále. Lagarde se zeptal na jeho jméno. Odpověděli mu, že se jmenuje Ravaillac.“
„Ano, skoro přesně takhle mi to vykládali.“
„Přeje si monsignor, abych to zkrátil?“ zeptal se Latil.
„Ne, nevynechejte žádnou maličkost, v tomto případě je více slov lépe než méně.“
„Mezitímco byl Lagarde v Neapoli, zavedli ho k jistému jezuitovi jménem otec Alagon. Tento otec ho silně pobízel, aby zabil krále Jindřicha IV. ‚Vyberte si den, kdy bude na honu,‘ říkal mu. Ravaillac měl udeřit jako pěšák a on z koně. Cestou dostal list, v němž se tyto pokyny opakovaly. Sotva dorazil do Paříže, odnesl list králi. Byli v něm jmenováni Ravaillac a d’Épernon.“
„Nezaslechl jste něco o tom, že krále toto sdělení velmi rozrušilo?“
„Ó ano, král byl velmi rozrušený. Nikdo v Louvru nevěděl, z čeho pramení jeho smutek. Celý týden v sobě držel to osudové tajemství. Potom opustil dvůr a zůstal sám v Ivry v domku svého kapitána gardistů. Nemohl to tam však už vydržet, nespal, a tak se vrátil, řekl všechno Sully-mu a poprosil ho, aby mu nechal zařídit malý byt o čtyřech komnatách, kam by se mohl přestěhovat.“
„Ach,“ zamumlal Richelieu, „ten dobrý král, nejlepší, jakého Francie měla, musel stejně jako Tiberius, ten vyvrhel lidstva, měnit každou noc komnatu ze strachu, aby ho nezavraždili! A já si někdy dovolím stěžovat!“
„Konečně jednoho dne král kráčel kolem Neviňátek a jakýsi člověk v zeleném hábitu a truchlivé tváře na něj zakřičel: ‚Jménem našeho Pána a svaté Panny, sire, musím s vámi mluvit. Je pravda, že hodláte válčit s papežem?‘ Král se chtěl zastavit a s tím mužem si promluvit. Zabránili mu v tom však. Tohle všechno krále tak rozesmutnilo, že vypadal, jako by šel na smrt, když sestupoval po schodišti v Louvru a nastupoval do kočáru. Tehdy mě přivolal pan d’Épernon a nakázal mi, abych jel na stupátku.“
„Vzpomínáte si,“ zeptal se Richelieu, „kolik osob bylo v kočáru a jak seděly?“
„Byly tam tři osoby, monsignore: král, pan de Montbazon a pan d’Épernon. Pan de Montbazon seděl po pravé straně, pan d’Épernon po levé a král uprostřed. Takže jsem velmi dobře viděl na muže, který se opíral o zeď Louvru a vyčkával, jako by věděl, že král musí odjet. Když zahlédl odkrytý kočár a poznal krále, odlepil se ode zdi a sledoval nás.“
„To byl ten vrah?“
„Ano, ale já jsem to nevěděl. Král kolem sebe neměl stráže. Zprvu prohlásil, že nejdříve půjde navštívit pana de Sully, který je nemocný, ale potom si to v blízkosti ulice U Suchého stromu rozmyslel a přikázal jet ke slečně Pauletové. Prý ji chce požádat, aby vzala do svých rukou výchovu jeho syna Vendôma, který projevuje hnusné italské choutky.“
„Pokračujte, pokračujte,“ vybízel Latila kardinál. „V téhle záležitosti nesmíme opomenout žádný detail.“
„Ó monsignore, zdá se mi, že už jsem u toho hlavního. Byl nádherný den přibližně kolem čtvrt na pět odpoledne.
I když lidé poznávali Jindřicha IV., nikdo nekřičel Ať žije král!, všichni byli zasmušilí a podezřívaví.“
„Nezaměstnal náhodou pan d’Épernon něčím krále, když jste přijížděli k ulici Bručounů?“
„Ach ano! Monsignor o tom ví stejně tolik jako já,“ poznamenal Latil.
„Naopak, jak jsem vám řekl, nevím nic. Pokračujte.“
„Zhruba ve čtvrtině Železářské ulice se střetl žebřiňák naložený vínem s žebřiňákem naloženým senem. Ulice byla najednou zacpaná, náš kočí stočil kočár doleva a náboj kola se skoro dotýkal zdi Svatých Neviňátek. Tiskl jsem se ke dvířkům ze strachu, aby mě to nerozmačkalo. Kočár zastavil. V tu chvíli vylezl jakýsi muž na patník, rukou mě odstrčil a před hrudníkem pana d’Épernon, který uhnul na stranu, jako by dělal místo jeho paži, zasadil králi první ránu. ‚Ke mně,‘ křičel král, ‚jsem zraněný,‘ a zvedl paži, v níž držel list. Tím vrahovi přímo nastavil hruď k druhé ráně. Vrah udeřil znovu. Tentokrát král jenom vzdechl. Byl mrtev. ‚Král je pouze zraněný!‘ křičel pan d’Épernon a hodil na něj svůj plášť. Víc jsem neviděl. Bojoval jsem v tu chvíli s vrahem, chytil jsem ho za kabát, on mě nožem sekal do rukou, já ale nepovolil, dokud ho nezatkli. ‚Nezabíjejte ho,‘ volal pan d’Épernon, ‚odveďte ho do Louvru.‘“
Richelieu položil ruku na ruku zraněného Latila, jako by ho chtěl přerušit.
„Tohle vévoda skutečně zakřičel?“ zeptal se.
„Ano, monsignore, ale to už vraha pevně drželi a nehrozilo nebezpečí, že ho někdo zabije. Odvlekli ho do Louvru. Šel jsem za nimi. Měl jsem dojem, že vrah je vlastně mou kořistí. Ukazoval jsem na něj zakrvácenýma rukama a křičel na lidi: ‚To on, to on zabil krále!‘ – ‚Který je to?‘ volali na mě. ‚Který?‘ – ‚Ten v zeleném!‘ Všichni plakali, řvali, hrozili vrahovi. Králův kočár nemohl jet, tak velká tlačenice kolem něj byla. Vpředu u skladu nábytku jsem uviděl maršálka d’Ancre. Nějaký muž mu oznamoval tu osudovou zprávu a on hbitě zašel do paláce. Vyšel rovnou ke královně, otevřel dveře, nikoho nejmenoval, jako by samosebou věděla, o kom je řeč, a italsky zvolal: ‚E amazzato!‘“
„Je zabitý!“ opakoval Richelieu. „To se dokonale shoduje s tím, co mi vykládali. A teď ten zbytek.“
„Vraha dovedli do paláce Retz sousedícího s Louvrem. Ke dveřím postavili stráže, ale nezavřeli je, takže tam každý mohl vstoupit. Postavil jsem se tam. Měl jsem dojem, že ten muž mi patří. Vyprávěl jsem o jeho činu a jak se všechno seběhlo. Mezi návštěvníky byl i králův zpovědník otec Coton.“
„On tam přišel? Jste si tím jistý?“
„Přišel tam, ovšem, monsignore.“
„Mluvil s Ravaillakem?“
„Mluvil s ním.“
„Slyšel jste, co říkal?“
„Ano, jistě, můžu to opakovat slovo od slova.“
„Zopakujte mi to tedy!“
„Řekl mu otcovským tónem: Příteli…“
„On nazval Ravaillaka přítelem!“
„Ano. Říkal mu: ‚Příteli, dejte si pozor, abyste někomu zbytečně neublížil.‘“
„A jak se choval vrah?“
„Byl naprosto klidný, jako muž, který cítí oporu.“
„Zůstal v paláci Retz?“
„Ne. Pan d’Épernon ho nechal dovést k sobě, kde setrval od čtrnáctého do sedmnáctého. Teprve sedmnáctého ho odvedli do Conciergerie, vězení u soudního paláce.“
„V kolik hodin přesně krále zabil?“
„Ve čtyři hodiny dvacet minut.“
„A v kolik hodin se o jeho smrti vědělo po Paříži?“
„Až v devět. V půl sedmé prohlásili královnu regentkou.“
„Cizinku, která tehdy mluvila pouze italsky,“ podotkl hořce Richelieu, „Rakušanku, praneteř Karla Pátého, sestřenici Filipa II., tedy Ligy. Dokončeme, jak to bylo s Ravaillakem.“
„Nikdo vám neřekne lépe než já, jak to všechno bylo. Opustil jsem ho až na popravišti. Měl jsem jisté výsady, říkalo se: ‚To je panoš pana d’Épernon, to on zastavil vraha.‘ Ženy mě objímaly, zatímco muži freneticky křičeli: ‚Ať žije král!‘, přitom byl král mrtev. Lidé byli nejdříve ti-ší a jako ohlušení tou novinou, ale najednou do nich vjela přímo bezuzdná zuřivost. Shromažďovali se před vězením, a když nemohli kamenovat viníka, házeli aspoň kameny na jeho zdi.“
„Nikdy nikoho neoznačil za spoluviníka?“
„Během výslechu nikoho nejmenoval. Určitě do poslední chvíle věřil, že bude zachráněn. Jen řekl, že kněží z Angoulemu, na něž se obrátil se svým záměrem zabít kacířského krále, mu dali předem rozhřešení, a místo aby ho odvrátili od jeho plánu, přidali k rozhřešení ještě malý relikviář a do něj uložili kousek Pánova kříže. Aspoň mu to tak řekli. Když ho před ním u soudu otevřeli, nebylo v něm vůbec nic. Díky Bohu, že se lidé neodvážili učinit z Pána Ježíše komplice takového zločinu!“
„Co řekl, když zjistil, že ho podvedli?“
„Spokojil se se slovy: ‚Podvod se obrátí proti podvodníkům.‘“
„Měl jsem v rukou výňatek z veřejně vydaného protokolu,“ řekl kardinál. „Píše se v něm: Co se stalo při výslechu, je tajemstvím královského dvora.“
„Při výslechu jsem nebyl,“ odvětil Latil, „ale stál jsem na popravišti přímo vedle kata. V rozsudku se psalo, že odsouzenec má být mučen, trhán žhavými kleštěmi a potom rozčtvrcen, ale nezůstalo jen u toho. Královský prokurátor pan La Guesle navrhl k tomu čtvrcení ještě roztavené olovo, vařící olej a smůlu spolu se směsí roztaveného vosku a síry. Všechno bylo nadšeně odhlasováno. Kdyby byli nechali jednat lidi, bylo by to hotovo velmi rychle a v pěti minutách by byl Ravaillac roztrhán na kusy. Když vyšel z vězení a kráčel na popraviště, zvedla se taková bouře řevu a zuřivosti, ozývalo se tolik proklínání a hrozeb, že snad konečně pochopil, jak strašného zločinu se dopustil. Na popravišti se obrátil k lidem a žádal, aby mu odpustili, a žalostným hlasem prosil, aby se za něj modlili v mukách, jež ho čekají, Zdrávas Maria.“
„A modlili se?“
„No to určitě! Jedinký hlas z publika zaječel: Jidáš má být odsouzen k věčným mukám!“*)
„Pokračujte,“ vyzval Latila Richelieu. „Tvrdíte, že jste stál na popravišti vedle kata?“
„Ano, poskytli mi tuhle výsadu, protože jsem zastavil vraha, či aspoň přispěl k tomu, že ho mohli zatknout,“ přisvědčil Latil.
„Ale já jsem se doslechl, že na popravišti došlo k nějakému jeho doznání, aspoň mě o tom ujišťovali,“ namítl kardinál.
„Stalo se to takhle, monsignore. Vaše Eminence jistě pochopí, že když jste jednou přítomen takovému divadlu, mohou utéct dny, měsíce i roky a vy to máte před očima celý život. Po prvním trhání koňmi, trhání neúčinném, neboť koně neutrhli ani jeden úd, ve chvíli, kdy mu do ran, které mu břitvou učinili na pažích, hrudi a stehnech, lili po sobě roztavené olovo, vařící olej a hořící síru, to tělo, které už bylo jenom jednou otevřenou ránou, ustoupilo bolesti a neštastník začal křičet na kata: ‚Přestaň, přestaň! Budu mluvit!‘ Kat tedy ustal. Písař, který stál u úpatí popraviště, vystoupal nahoru a na papír, oddělený od protokolu popravy, napsal, co mu mučený Ravaillac nadiktoval.“
„A co v této poslední chvíli života přiznal?“ zeptal se živě kardinál.
„Chtěl jsem se mu přiblížit,“ řekl Latil, „ale zabránili mi v tom. Jenom se mi zdálo, že jsem zaslechl jméno d’Épernon a královnino jméno.“
„Ale co protokol? Co ten volný list? Nikdy jste o něm u vévody neslyšel mluvit?“
„Naopak, monsignore, slýchal jsem o něm velmi často.“
„A co se říkalo?“
„Protokol o popravě prý ten, kdo za něj ručil, vložil do kazety a schoval do skrýše ve stěně u hlavy svého lůžka.
*) Nejpřesnější podrobnosti a zvláštnosti týkající se vraždy Jindřicha IV. a Ravaillakovy popravy se najdou ve svazku velkého historika Micheleta Jindřich IV. a Richelieu (poznámka Alexandra Dumase)
Volný vložený list byl prý opatrován v rodině Jolyho de Fleury, který sice popíral, že ho má, ale k velkému zoufalství pana d’Épernon do něj nechal nahlédnout několik svých přátel. Těm sice dalo hodně práce, aby rozluštili v rychlosti naškrábané písařovo písmo, ale nakonec přece jenom přečetli jméno vévody d’Épernon a královny.“
„A když písař výpověď zapsal?“
„Když to písař zapsal, pokračovalo se v popravě. Protože koně, které poskytlo proboštství, byli jenom hubené herky, které neměly dost sil na to, aby odtrhly údy od těla, jeden šlechtic nabídl koně, na němž přijel a kterému stačilo jen zabrat a utrhl Ravaillakovi stehno. Protože však pořád žil, kat ho chtěl dodělat, ale lokajové všech urozenců, co byli přítomní popravě, kteří se tísnili kolem popraviště, vyskákali na podestu, vylezli až k tomu nešťastníkovi a meči ubodali zmučené tělo. Potom se na ně vrhli obyčejní lidé přihlížející popravě, roztrhali je na kousky a pálili ty kousky královraha na všech křižovatkách. Když jsem se vrátil do Louvru, viděl jsem Švýcary, jak pod královninými okny opékají jednu nohu. Tak to je všechno.“
„Víc o tom nevíte?“
„Ne, monsignore, leda to, že jsem slýchal, jak si rozdělili poklad, co s takovou námahou nahromadil Sully.“
„To vím. Princ de Condé si nechal jen pro sebe čtyři miliony, ale to mě moc nezajímá. Vraťme se k nejdůležitější záležitosti: vzpomeňte si, jestli jste uprostřed toho všeho nezaslechl mluvit o jisté markýze d’Escoman?“
„Ach ano, myslím, že ano!“ zvolal Latil. „Malá žena, trochu hrbatá, původním jménem Jacqueline Le Voyer, oslovovali ji ale de Coëtman a ne d’Escoman. Nebyla to žádná markýza, i když se jí tak říkalo, její manžel se jmenoval Izák de Varenne. Byla vévodovou milenkou. Ravaillac u ní šest měsíců bydlel. Obvinili ji, že s ním byla spolčená při vraždě krále. Říkala každému, kdo jí chtěl naslouchat, že královna matka byla zasvěcená do vražedného spiknutí, ale že to Ravaillac nevěděl.“
„Co se s tou ženou stalo?“ vyptával se kardinál dál.
„Několik dní po králově smrti byla zatčena.“
„To vím, zůstala ve vězení až do roku 1619, ale v roce 1619 ji převezli z tohohle vězení do nějakého jiného a já nemůžu zjistit, do jakého. Nevíte to vy?“
„Monsignor si vzpomíná, že roku 1613 bylo výnosem parlamentu veškeré vyšetřování královy vraždy zastaveno vzhledem k urozenosti obviněných. Tahle formulka byla věčnou hrozbou. Concini byl zabit, Luynes všemocný, proces se dal obnovit a dovést až do konce, ale Luynesovi připadalo výhodnější smířit se s královnou matkou a učinit si z ní svoji oporu, než ji zlomit a vystavit se tak jednoho dne hněvu Ludvíka XIII. Luynes tak vyžadoval od parlamentu, aby byl vynesen rozsudek ve prospěch královny, obvinění aby bylo prohlášeno za nactiutrhání, Marie Medicejská a d’Épernon aby byli prohlášeni za nevinné a místo nich aby byla odsouzena paní de Coëtman.“
„Právě tehdy zmizela, to je pravda. Ale já jsem se vás ptal, do jakého vězení ji odvezli, patrně to nevíte, protože jste mi neodpověděl.“
„Tak tak, monsignore. Můžu vám říct, kde je, nebo aspoň kde byla, protože posledních devět let jenom sám Bůh ví, jestli ještě žije, nebo už je mrtvá.“
„Bůh jistě chce, aby ještě žila!“ zvolal kardinál se silnou vírou, z níž se dalo vyčíst, jak moc si přeje, aby dotyčná žena byla ještě naživu.
A dodal:
„Vždycky jsem si všímal toho, že čím více tělo trpí, tím víc duše lpí na životě.“
„Dobrá, monsignore,“ pravil Latil, „zavřeli ji do in pace, kde jsou ještě její kosti, není-li tam už její tělo.“
„A vy víte, kde bylo to in pace?“ zeptal se živě kardinál.
„Tu hrobku pro živé postavili schválně kvůli ní v rohu nádvoří kláštera kajícných dívek. Dveře zazdili. Nechali jenom zamřížované okno a přes mříže se jí podávalo pití a jídlo.“
„A vy jste ji viděl?“ otázal se kardinál.
„Viděl jsem ji tam, monsignore. Dovolovali dětem, aby po ní házely kameny jako po divoké zvěři, ona jen řvala: ‚Lžou, oni lžou, já jsem ho nezavraždila, to oni, ti, co mě sem zavřeli.‘“
Kardinál se zvedl.
„Nesmím ztratit ani okamžik,“ zvolal. „Tuhle ženu potřebuji!“
Potom řekl Latilovi:
„Uzdravte se, příteli. Až budete zdráv, nemusíte se obávat o svoji budoucnost.“
„Kruci! S takovým slibem,“ poznamenal zraněný, „nebudu ztrácet čas, monsignore. Ale už bylo na čase,“ dodal.
„Jak na čase?“ otázal se Richelieu.
„Že už jsme skončili, monsignore. Cítím, jak slábnu a… možná umřu…?“
Povzdechl a hlava mu padla na podušku.
Kardinál se rozhlédl kolem sebe, uviděl flakon, který podle něj obsahoval nějaký posilující lék. Nalil několik kapek na lžičku a dal je zraněnému spolknout. Latil znovu otevřel oči, povzdechl, ale tentokrát úlevou.
Kardinál mu položil prst na ústa na znamení toho, aby raději mlčel, znovu si přehodil přes hlavu kapuci a vyšel.
VIII
IN PACE
Bylo kolem půl druhé v noci, tedy hodina poměrně pokročilá pro pátrání, které prováděl kardinál. Obával se však, že když se objeví za bílého dne před branou nechvalně proslulého kláštera, kam zavírali všechny taškářky a lehké holky posbírané na vykřičených místech v Paříži, a sdělí účel své návštěvy, budou mít jeptišky dost času na to, aby uklidily ženu, již chtěl vidět. Moc dobře věděl, jak hustým závojem se Concini, královna matka a d’Épernon snažili obestřít všechny okolnosti strašlivé vraždy Jindřicha IV., a bylo mu známo, a my jsme se to z předešlé kapitoly dověděli rovněž, že písemné důkazy zmizely. Existovala důvodná obava, že by mohly zmizet i důkazy dosud živé. Latil byl pouhou nití, ukazatelem cesty, navíc ho mohla každým okamžikem zasáhnout smrt. Bylo nutné najít tu ženu, u níž podle všeho Ravaillac žil celých šest měsíců a která jen proto, že byla zasvěcena do státního tajemství, už byla možná mrtvá, nebo měla umřít v in pace. In pace, hrob, kde pomalu umírali zazdění nešťastníci, vynalezli obdivuhodní mučitelé, jimž se říká mniši.
Z ulice U Ozbrojence nebo spíše z ulice Sádrařské, kde na falešného kapucína čekala nosítka, bylo daleko do ulice Poštovské, v níž stál klášter kajícnic. Na tomto místě byla později polepšovna pro padlé ženy a následně vězení. Kardinál předvídal námitky, jaké by mohli mít nosiči, a tak strčil každému do ruky dva stříbrné ludvíky. Ti dva se chvilku dohadovali o nejkratší cestě, která vedla ulicí Dřevařskou, ulicí Nožířskou na most Matky Boží, na Malý most, pokračovala ulicí Svatého Jakuba a ulicí U Šibeniček vedoucí do ulice Poštovské, v níž se nacházel na rohu Rytířské ulice klášter kajícnic.
Nosítka se zastavila před branou kláštera právě ve chvíli, kdy na kostele svatého Jakuba odbíjela druhá hodina.
Kardinál vystrčil hlavu z okénka a přikázal jednomu nosiči, aby pořádně zazvonil.
Větší z nosičů poslechl.
Po několika minutách, kdy musel netrpělivý kardinál nosiči ještě dvakrát nakázat, aby zazvonil znovu, se konečně otevřela špehýrka a v ní se objevila hlava sestry fortnýřky, která měla službu u otočného koše, jímž se do kláštera dostávaly zvenčí potraviny. Sestra se zeptala, co tu chtějí.
„Řekněte, že je tu kapucín, který přichází od otce Josefa a chce si s matkou představenou promluvit o velmi důležitých věcech.“
Jeden nosič opakoval slovo od slova kardinálovu větu.
„Od jakého otce Josefa?“ otázala se fortnýřka.
„Mám takový dojem, že existuje pouze jeden,“ ozval se z nitra nosítek velitelský hlas. „A je to kardinálův sekretář.“
V tom hlase bylo tolik autority, že fortnýřka už nekladla další otázky, zavřela špehýrku a zmizela.
Chvilku nato se dvoukřídlá brána otevřela. Nosiči odnesli své břímě až pod klášterní podloubí a brána za nimi opět zapadla.
Z nosítek vystoupil mnich.
„Přijde matka představená?“ otázal se fortnýřky.
„Hned tady bude, ale jestli sem Vaše Velebnost přišla jen proto, aby poskytla útěchu některé z našich vězenkyň, nemusím budit matku představenou. Já sama mám dovolení doprovodit do cely kajícnic každého ctihodného služebníka božího, který má na sobě kutnu či kněžské roucho.“
V kardinálově oku to zablesklo.
Takže to, co se říká, je pravda: že nešťastnice, které zavírají do stěn tohoto kláštera, aby se tu kály ze svých hříchů, tu naopak nacházejí příležitost k novému hřešení.
Prvním hnutím tohoto přísného kněze bylo odmítnout nabídku fortnýřky. Ale pak ho napadlo, že takovým způsobem se možná rychleji dostane k cíli, a tak řekl:
„Budiž, odveďte mě tedy do cely Coëtmanové.“
Fortnýřka o krok couvla.
„Ježíši náš!“ pokřižovala se. „Jaké jméno to Vaše Velebnost vyslovila!“
„Mám takový dojem, že je to jméno jedné z vašich vězenkyň!“
Fortnýřka jako by oněměla.
„Nebo snad ta žena už zemřela?“ otázal se kardinál trochu nejistým hlasem, protože se obával kladné odpovědi.
Fortnýřka stále mlčela.
„Ptám se vám, jestli je mrtvá, nebo živá,“ naléhal kardinál hlasem, v němž už zaznívala netrpělivost.
„Je mrtvá,“ ozval se ve tmě jakýsi hlas. Přicházel z druhé strany mříže chránící vchod do kláštera.
Kardinál upřel svůj pronikavý pohled na stranu, odkud se hlas ozval, a rozeznal lidskou postavu. Druhá jeptiška.
„Kdo jste,“ otázal se Richelieu, „že si osobujete právo odpovídat na otázku, již vám nikdo nepoložil?“
„Jsem ta, jíž přináleží právo odpovídat na otázky tohoto druhu, i když neznám nikoho, kdo by měl právo je klást.“
„Já to právo mám,“ opáčil kardinál, „a ať se vám to bude líbit či nikoli, nakonec mi odpovíte.“
Potom se obrátil ke stále nehybné a němé fortnýřce.
„Přineste světlo!“
Nebylo mýlky. Hlas a tón, jímž mluvil, prozrazoval mu-že zvyklého vydávat rozkazy a velet.
Fortnýřka také nečekala na to, až jí nadřízená dá pokyn, zašla do fortny a skoro hned zase vyšla s hořící svíčkou.
„Kardinálův příkaz,“ řekl falešný kapucín a vytáhl ze záňadří papír, který rozložil. Bylo na něm několik řádek písma a dole visela pečeť z rudého vosku.
Podal list matce představené, která si ho vzala přes mříže.
Mezitím prostrčila fortnýřka mřížemi i svíčku, aby si mohla abatyše přečíst následující řádky:
Kardinál přikazuje, aby nositel tohoto listu dostal odpovědi na všechny otázky, které položí, a aby mu bylo umožněno hovořit s vězenkyní, kterou označí.
Je to příkaz Jeho Eminence kardinála a zájem státní i církevní.
Dne 13. prosince léta Páně 1628.
Armand, kardinál de Richelieu
„Před takovým příkazem mi nezbývá než se sklonit.“
„Přikažte tedy laskavě sestře fortnýřce, aby se vrátila do fortny a zavřela se tam.“
„Slyšela jste, Perpetuo?“ zeptala se matka představená. „Poslechněte.“
Načež sestra Perpetua položila svícen na nejvyšší schod vedoucí k mříži, vrátila se do své fortny a zavřela za sebou dveře.
Kardinál přikázal nosičům, aby couvli s nosítky až k bráně do ulice a čekali tam na jeho znamení.
Mezitím matka představená otevřela mříž a kardinál vstoupil do hovorny.
„Proč jste mi řekla, sestro, že Coëtmanová je mrtvá, když to není pravda?“ otázal se přísně.
„Protože se dívám jako na mrtvou na každou osobu, již rozsudek oddělil od společnosti a od jejích bližních,“ odvětila abatyše.
„Jenom ti, nad nimiž se zavře náhrobní kámen, jsou odděleni od společnosti a od svých bližních.“
„Za tou, na niž se ptáte, se náhrobní kámen již zavřel.“
„Kámen, který zapadne za živou osobou, není kamenem náhrobním, je to jen brána do vězení a každá brána od vězení se může opět otevřít.“
„A to i v případě, že výnosem parlamentu bylo přikázáno, že ta brána zůstane zavřená navěky?“ otázala se jeptiška a pohlédla mnichovi přímo do tváře.
„Neexistuje rozsudek, k němuž by se spravedlnost nemohla vrátit, a já jsem ten, koho Pán poslal na tuto zem, aby soudil soudce.“
„Ve Francii žije pouze jeden muž, který si může dovolit mluvit takovou řečí.“
„Král?“ otázal se mnich.
„Ne. Ten, který je mu podřízený postavením, vysoce ho však převyšuje géniem, monsignor kardinál de Richelieu. Jste snad kardinál osobně? V tom případě vás poslechnu, jinak mám tak přesné příkazy, že žádnému jinému nevyhovím.“
„Vezměte světlo a doveďte mě k hrobce nebohé Coëtmanové v levém rohu nádvoří. Jsem kardinál.“
Současně shrnul dozadu kapuci, a odhalil tak hlavu, která působila za určitých okolností a na určité lidi stejně jako Medúzina hlava v antice.
Představená kláštera zůstala chvilku jako ochromená, ne snad odporem, ale údivem, potom, vedena pasivní poslušností, kterou většinou vzbuzoval Richelieuův rozkaz, se uklonila, uchopila svícen, a držíc ho v natažené paži, vykročila jako první se slovy:
„Následujte mě, monsignore.“
Richelieu šel za jeptiškou. Přešli nádvoří.
Byla klidná noc, ale mrazivá a temná; hvězdy osvěcovaly temné nádvoří a třpytily se jako vždy, když se ohlašovaly zimní mrazy.
Plamen svíce směřoval přímo k obloze, ani jediný závan větru ho nezkřivil.
Kolem mnicha a jeptišky se vytvořil světelný kruh, který se přemisťoval současně s nimi a postupně ozařoval předměty, k nimž se blížili, a nechával ve stínu ty, jimž se vzdalovali.
Konečně začali rozeznávat kulaté stavení podobné arabské hrobce. Uprostřed něho zel ve výši hrudníku dospělého člověka jakýsi černý čtvercový otvor představující okno. Když člověk přišel blíž, všiml si na něm mříží tak hustých, že se jimi stěží protáhla ruka.
„To je tady?“ otázal se kardinál.
„Ano, tady,“ odvětila představená kláštera.
Jak se přibližovali, zdálo se kardinálovi, že jakýsi smrtelně bledý obličej a dvě ruce přilepené na mříže se odlepily a zmizely v temnotě hrobu.
Kardinál přistoupil k vězení jako první a navzdory pachu, z nějž se zvedal žaludek, přilepil teď zase on tvář na mříže a pokoušel se zahlédnout něco uvnitř.
Ale tma byla tak hluboká, že nedokázal rozeznat nic kromě dvou nazelenalých světýlek svítících v temnotě hrobky jako oči divokého zvířete.
Couvl o krok, vzal z rukou matky představené svíčku a prostrčil ji mřížemi do cely.
Vzduch tam byl však tak zkažený, hustý a prosycený smrdutými výpary, že plamen svíčky okamžitě zbledl, zmenšil se a vypadalo to, že každou chvilku zhasne.
Kardinál svíčku vytáhl ven a ta na vzduchu opět zaplála plným plamenem.
Kardinál zapálil papír, na němž byl rozkaz podepsaný jeho rukou – už ho nepotřeboval, když se nechal poznat –, a hodil jej do cely, aby v ní vyčistil vzduch a osvítil prostor.
Navzdory husté atmosféře se v kobce udělalo dost velké světlo a kardinál rozpoznal jakési stvoření, které sedělo v dřepu u zdi proti otvoru, rukama si objímalo kolena a bradu opíralo o dlaně; byla to žena, úplně nahá, jenom od pasu dolů ji zakrýval cár oblečení. Vlasy jí padaly po ramenou a konečky zametaly vlhkou dlažbu.
Tvář měla ohyzdnou a bledou jako smrtka, třásla se zimou a jen zírala na mnicha, který za ní přišel uprostřed noci. Oči měla propadlé, nehybné, skoro šílené.
Při každém nadechnutí jí z hrudi vycházelo pravidelné, namáhavé sténání, připomínající poslední dech umírajícího. Utrpení té ženy bylo tak dlouhé a neustálé, že sténání přešlo do monotónního bolestného chroptění.
Kardinál sice nebyl příliš vnímavý k trápení bližního ani k vlastní bolesti, ale při pohledu na toto divadlo se rozechvěl od hlavy až k patám a v pohledu, jímž obdařil představenou kláštera, byla nechuť i výčitka. Představená jen zašeptala:
„Byl to rozkaz.“
„Čí rozkaz?“ otázal se kardinál.
„Stálo to v rozsudku.“
„Jak zněl rozsudek?“
„Aby byla Jacqueline Le Voyerová řečená markýza de Coëtman, manželka Izáka de Varenne, zazděna v kamenné hrobce, kam za ní nikdo nepronikne, a živa pouze chlebem a vodou.“
Kardinál si přejel rukou po čele.
Potom se přiblížil k zamřížovanému okénku a pohlédl dovnitř, kde už opět zavládla tma:
„Jste Jacqueline Le Voyerová, paní de Coëtman?“ zeptal se a snažil se směrovat hlas k místu, kde před chvílí zahlédl bledou tvář.
„Chleba! Oheň! Šaty!“ odpověděla vězenkyně.
„Ptám se vás,“ opakoval kardinál, „jestli jste Jacqueline Le Voyerová, paní de Coëtman?“
„Mám hlad! Je mi zima!“ odpověděl hlas znásobený ještě bolestným vzlykem.
„Nejdříve mi odpovězte na to, na co se vás ptám,“ naléhal kardinál.
„Ó! Když vám řeknu, že jsem ta, kterou jste právě jmenoval, necháte mě umřít hladem. Už dva dny na mě zapomínají, ani křik mi nepomáhá!“
Kardinál se podruhé podíval na matku představenou.
„Rozkaz! Rozkaz!“ zamumlala.
„Rozkaz zněl živit ji chlebem a vodou, ne nechat ji zemřít hladem.“
„Proč tak umíněně lpí na životě?“ pokrčila rameny jeptiška.
Kardinál cítil, že se mu na rty dere cosi jako rouhání.
Pokřižoval se.
„Sdělíte mi, od koho přišel rozkaz, že ji máte nechat zemřít, nebo přísahám při Bohu na nebesích, že místo ní půjdete do této kobky vy!“
Potom se obrátil k nešťastnici, o níž byla řeč:
„Jestli mi potvrdíte, že jste skutečně paní de Coëtman, a odpovíte mi pravdivě a upřímně na otázky, které vám položím,“ pravil kardinál, „do hodiny dostanete šaty, oheň a chleba.“
„Šaty! Oheň! Chleba!“ zvolala vězenkyně. „Na co přísaháte?“
„Na pět ran našeho Pána.“
„Kdo jste?“
„Jsem kněz.“
„Tak vám nevěřím. Právě kněží a jeptišky mě tady už devět let mučí. Nechte mě zemřít. Nebudu mluvit.“
„Ale než jsem se stal knězem, byl jsem šlechticem!“ zvolal kardinál. „Přísahám tedy na svoji šlechtickou čest.“
„A co se podle vašeho mínění stane tomu, kdo poruší tyto dvě přísahy?“ zeptala se vězenkyně.
„Ztratí čest na této zemi a bude zatracen na onom světě.“
„Ano, ano, tak to je!“ zvolala ta žena. „Ano! Už je mi jedno, co se stane, řeknu všechno!“
„Budu-li spokojen s tím, co mi povíte, dostanete k tomu všemu, k chlebu, šatům a teplu, i svobodu.“
„Svobodu!“ vykřikla vězenkyně a vrhla se k otvoru, v němž se teď objevila její zsinalá tvář, „ano, ano, jsem Jacqueline Le Voyerová, paní de Coëtman! Ano, povím všechno, všechno, všechno!“
Potom zaječela v záchvatu jakéhosi radostného šílenství:
„Svoboda! Svoboda!“ a smála se, ale ten smích rozechvíval nervy, cloumala mřížemi s takovou silou, jakou by člověk v tom slabém těle nehledal. „Svoboda! Ó, vy jste tedy sám náš Pán Ježíš Kristus, který mrtvým řekl: ‚Povstaňte a vyjděte z hrobů!‘“
„Sestro,“ řekl kardinál a obrátil se k matce představené, „zapomenu na všechno, pokud budu mít do pěti minut nástroje, s jejichž pomocí se dá udělat do této hrobky otvor dost velký na to, aby jím ta žena mohla projít!“
„Pojďte za mou,“ vyzvala ho představená.
Kardinál se pohnul k odchodu.
„Nechoďte pryč, nechoďte pryč!“ křičela vězenkyně. „Jestli vás odvede s sebou, už se nevrátíte a já už vás nikdy neuvidím. Nebeský paprsek, který sestoupil ke mně do mého pekla, zase zhasne a já se znovu octnu ve tmě.“
Kardinál k ní vztáhl ruku.
„Buďte klidná, ubohá ženo,“ pravil. „S pomocí boží se vaše trápení chýlí ke konci.“
Ona však uchopila oběma vyzáblýma rukama kardinálovu ruku a držela ji pevně jako ve svěráku:
„Ó, už ji držím, už držím vaši ruku! První lidská ruka, která se ke mně vztáhla za posledních deset let! Ti ostatní měli jenom drápy jako tygři! Buď požehnána, buď požehnána, lidská ruko!“
A vězenkyně pokrývala kardinálovu ruku polibky.
Neměl odvahu ji odtáhnout, zavolal tedy na své dva nosiče, kteří okamžitě přiběhli:
„Jděte za touto ženou,“ přikázal jim a ukázal na matku představenou. „Dá vám potřebné náčiní, abyste mohli probourat tuhle hrobku. Každý z vás dostane pět pistolí.“
Muži následovali matku představenou, která je se svíčkou v ruce odvedla do jakéhosi sklepa, kde se skladovalo zahradnické nářadí. Pět minut nato vyšli, ten vyšší držel na rameni krumpáč a druhý měl v ruce sochor.
Prohlédli si zeď a v místě, kde jim připadala nejméně tlustá, se pustili do práce.
„A co mám teď dělat já, monsignore?“ zeptala se matka představená.
„Vy jděte zatopit ve své vlastní cele,“ přikázal kardinál, „a připravte večeři.“
Matka představená se vzdálila.
Kardinál ji mohl sledovat díky svíčce, kterou nesla s sebou. Viděl, jak vstoupila do vnitřního prostoru kláštera. Pravděpodobně ji ani nenapadlo, aby bojovala proti tomu, co se tu dělo. I když v té době ještě nebyla kardinálova moc tak veliká jako později, věděla příliš dobře, že může milosrdenství očekávat jenom od něj; jeho moc církevní byla v té době větší než jeho moc světská. Závisela tedy jenom na něm: káznice sice podléhala světské moci, klášter však byl v moci církevní.
Když vězenkyně zaslechla rány krumpáče a sochoru, teprve teď uvěřila kardinálovu slibu.
„Je to tedy pravda! Je to tedy pravda!“ křičela. „Ó, kdo jste, abych vám mohla blahořečit na tomto světě i na věčnosti?“
Když však zaslechla, jak uvnitř padají první kameny, a její oči přivyklé temnotě jako oči nočních ptáků zahlédly nikoli světlo, ale jakousi řidší, prosvětlenou tmu pronikající do jejího hrobu jiným otvorem než hustě zamřížovaným okénkem, když se nadechla jiného vzduchu, než jaký po celá léta musela vdechovat, pustila kardinálovu ruku, vrhla se k tomu otvoru a riskujíc, že si zraní ruce o krumpáč, bra-la kameny a odhazovala je ze všech sil, chtěla uspíšit dílo svého osvobozování.
Ještě dříve, než byl otvor dostatečně velký, aby se jím mohla protáhnout, strčila do něj hlavu, potom ramena, nestarala se o to, že si je odírá o kameny, jen křičela:
„Pomozte mi! Pomozte mi! Vytáhněte mě z toho hrobu, mí požehnaní zachránci, mí drazí bratři!“
A protože už se sama napůl protáhla ven, nosiči uchopili v pase tělo, které bylo chladné a zsinalé, jako by se zrodilo z kamene, a přitáhli je k sobě.
Sotva se ta ubohá bytost octla venku a mohla se z plných plic nadechnout čistého vzduchu, rozpřáhla paže k nebi s napůl bolestným a napůl radostným výkřikem, padla na kolena a děkovala Bohu. Když potom spatřila dva kroky od sebe stát svého zachránce, vztáhla k němu paže a vrhla se k němu se slovy vděčnosti.
Kardinál buď z lítosti s tou polonahou ženou, nebo ze studu sundal svoji mnišskou kutnu, která se velmi snadno rozepínala odshora dolů, aby mohla být rychle navlečena a zase svlečena, přehodil jí ji přes ramena a sám zůstal v oděvu, který měl pod ní, tedy v obleku kavalíra z černého sametu s fialovými stuhami.
„Zahalte se do této kutny, sestro, než dostanete šaty, které jsem vám slíbil.“
Potom si všiml, že žena vrávorá, buď z dojetí, nebo jí chyběly síly.
„Dobří muži,“ oslovil nosiče a hodil jim váček, který mohl obsahovat dvojnásobek přislíbené částky, „vezměte do náruče tu ženu, je příliš slabá, než aby mohla jít sama, a odneste ji do cely matky představené.“
Poté vystoupal do toho pokoje, kde podle jeho rozkazu už v krbu planul velký oheň a na stole stály dvě svíce:
„A teď,“ obrátil se na matku představenou, „přineste papír, pero a inkoust a nechte nás o samotě!“
Představená poslechla.
Kardinál zůstal sám, opřel se lokty o stůl a zašeptal:
„Tentokrát věřím, že je se mnou duch boží.“
V tu chvíli přinesl větší z nosičů v náručí jako dítě bezvládnou vězenkyni a položil ji zahalenou v mnišské kutně kousek od krbu na místo, které mu kardinál prstem ukázal.
Potom uctivě pozdravil, jako by znal postavení muže, co mu dával rozkazy, a navíc ještě obdivoval čin, který vykonal, a odešel.
IX
VYPRÁVĚNÍ
Kardinál zůstal sám s ubohým omdlelým stvořením, které by vypadalo jako mrtvé, kdyby nervózní chvění občas nepohnulo kutnou z hrubé látky. Kutna ženu zahalovala tak dokonale, že nebylo nic vidět z jejího těla, pouze plastický obrys postavy připomínající spíše mrtvolu než živou osobu.
Ale postupně, blahodárným působením tepla, byly záchvěvy kutny čím dál řidší. Z rukávů se vysoukaly dvě ruce, které by člověk považoval za kostru, kdyby jejich nestvůrně dlouhé nehty nepotvrzovaly, že patří k dosud živému tělu, co ještě nevyčerpalo veškeré utrpení na tomto světě, a pudově se natáhly k ohni. Vzápětí se objevila bledá hlava s propadlými očními důlky a očima rozšířenýma prožitým utrpením s tmavými kruhy až do půli tváří, se skoro neexistujícími rty odhalujícími sevřené zuby. Vynořila se z kutny jako želva vylézající z krunýře. Nohy se natáhly stejným směrem a shrnutá látka ukázala dvě chodidla jako z mramoru. Po-tom se celé tělo strnule posadilo a kardinál zaslechl slova tak temná, jako by vycházela z hrudi zesnulého:
„Oheň! To je blaho!“
A jako dítě neznalé nebezpečí se žena přiblížila příliš blízko k plamenům, její zkřehlé údy jen obtížně odhadovaly žár.
„Dejte pozor, sestro,“ napomenul ji kardinál, „ať se nespálíte.“
Coëtmanová se zachvěla a obrátila se k místu, odkud zazníval hlas. Až do této chvíle netušila, že v místnosti je kromě ní ještě někdo, nebo ho spíše neviděla, tak ji zaujal oheň a jeho teplo, přitahoval ji jako propast.
Chvilku se dívala na kardinála, jehož nepoznávala v úboru kavalíra, neboť ho viděla pouze v jeho mnišské kutně.
„Kdo jste?“ otázala se ho. „Znám váš hlas, ale vás ne.“
„Jsem ten, kdo vám už dal šat a teplo a poskytne vám ještě chleba a svobodu.“
Namáhala paměť, pokoušela se vzpomenout si.
„Ach ano,“ řekla konečně a snažila se připlazit ke kardinálovi, „to vy jste mi všechno slíbil.“
Poté se rozhlédla kolem sebe a ztišila hlas:
„Ale můžete dodržet, co jste mi slíbil? Mám totiž strašlivé a mocné nepřátele.“
„Buďte klidná, máte ještě strašlivějšího a mocnějšího ochránce, než jsou oni.“
„Kdo je to?“
„Bůh!“
Coëtmanová zavrtěla hlavou.
„Dlouho na mě zapomínal,“ pravila.
„Ano, ale když už se na vás jednou rozpomněl, už na vás nezapomene.“
„Mám hlad,“ hlesla.
V tu chvíli, jako by vydala rozkaz, který byl hned vykonán, se otevřely dveře a v nich se objevily dvě jeptišky s chlebem, vínem, šálkem vývaru a studeným kuřetem.
Když je Coëtmanová zahlédla, vykřikla hrůzou.
„Ó, mí katani!“ zvolala. „Braňte mě!“
A skrčila se za kardinálovo křeslo, aby byl její neznámý ochránce mezi ní a jeptiškami.
„Stačí tohle, monsignore?“ otázala se matka představená, stojíc na prahu.
„Ano, ale vidíte, jakou hrůzu vzbuzují vaše sestry ve vězenkyni. Ať odloží všechno, co přinesly, na tenhle stůl, a zase odejdou.“
Jeptišky odložily na opačný roh stolu, než kde se schovávala paní de Coëtman, bujón, kuře, chleba, víno a pohár.
V šálku s vývarem byla lžíce, vidlička a nůž ležely na stejném podnosu jako kuře.
„Jděte,“ přikázala matka představená jeptiškám.
Všechny tři vyšly.
Kardinál ukázal vztyčeným prstem na matku představenou, ta pochopila, že pokyn je určen jí, a zastavila se.
„Berte na vědomí, že ochutnám všechno, co vezme tato žena do úst,“ pravil.
„Můžete být bez obav, monsignore,“ odvětila abatyše.
Načež se uklonila a vyšla.
Vězenkyně počkala, až se dveře zavřely, a teprve potom vztáhla vyzáblé ruce ke stolu a současně jej přímo pohlcovala chtivýma očima.
Kardinál však uchopil šálek bujónu, vypil jeden dva doušky, obrátil se k vyhladovělé ženě, která s nataženými pažemi sledovala každý jeho pohyb:
„Říkáte, že jste dva dny nejedla?“
„Tři, monsignore.“
„Proč mi říkáte monsignore?“
„Slyšela jsem, že vás tak oslovuje matka představená, a ostatně musíte mít hodně vysoké postavení na této zemi, když si troufnete postavit se na moji ochranu.“
„Pokud jste nejedla tři dny, o důvod víc, abyste byla opatrná. Vezměte si tento šálek, ale pijte bujón jen po lžících.“
„Udělám všechno, co mi nakážete, monsignore, poslechnu vás ve všem a vždycky.“
Chtivě uchopila šálek bujónu z kardinálových rukou a opatrně nesla první lžíci k ústům.
Ale měla hrdlo příliš sevřené a žaludek stažený; bujón do něj prošel jenom obtížně a bolestně.
Postupně však se potíže mírnily a po páté nebo šesté lžíci už mohla žena dopít zbytek v šálku.
Když dopila, dostoupila její slabost takového stupně, že jí na čele vyvstal studený pot a byla blízká mdlobám.
Kardinál jí nalil čtvrt sklenice vína, ochutnal ho a doporučil jí vypít ho po malých douškách.
Pila na několikrát. Tváře se jí zbarvily horečnatou barvou, ruku si položila na hruď:
„Ó! Je to, jako bych pila samotný oheň.“
„A teď se trochu vzpamatujte,“ pravil kardinál, „popovídáme si.“
Přitáhl křeslo do rohu krbu blíže ženě a pomohl jí usednout.
Nikdo by v tomhle muži, poskytujícím tolik starostlivé péče nemocné osobě, nehledal onoho strašlivého preláta, postrach francouzské šlechty, který nechal padat hlavy a jehož se neodvážila pokořit ani samotná hlava království.
Možná, namítl by někdo, vedl jeho milosrdenství osobní zájem. Ale tomu bychom odpověděli, že politická krutost se stává spravedlností, je-li nezbytná.
„Mám ještě takový hlad,“ pronesla nešťastnice a vrhla nedočkavý pohled ke stolu.
„Až za chvilku,“ řekl kardinál, „za chvilku se najíte. Až doposud jsem držel slovo já: je vám teplo, najíte se, dostanete šaty, budete volná. Teď dodržte slovo vy.“
„Co chcete vědět?“
„Jak jste poznala Ravaillaka a kde jste ho viděla poprvé?“
„V Paříži, u mne doma. Byla jsem důvěrnou přítelkyní paní Jindřišky d’Entragues. Ravaillac pocházel z Angoulemu a bydlel tam na náměstí Vévody z Épernonu. Měl na krku dvě těžká provinění. Zaprvé byl obviněn z vraždy a strávil rok ve vězení, potom byl osvobozen, ale ve vězení si nadělal dluhy. Vyšel z něj jen proto, aby se tam opět vrátil.“
„Slyšela jste ho někdy mluvit o jeho viděních?“
„Sám mi o nich vyprávěl. Nejčastěji šlo o tohle. Jednou, když zapaloval oheň a skláněl k ohništi hlavu, viděl úpon vinné révy, která měnila tvar. Z úponu se stala posvátná archandělova trouba. Sama se přizpůsobila jeho ústům, a aniž do ní musel zadout, sama se rozezněla, svolávajíc ke svaté válce, zatímco z pravé i z levé strany úst mu vypadávaly hostie.“
„Nestudoval náhodou teologii?“ otázal se kardinál.
„Omezoval se jen na jedinou otázku: zda má každý křesťan právo zabít krále, který je papežovým nepřítelem. Když vyšel z vězení, pan d’Épernon ho poslal do Paříže, aby tu pokračoval ve svém procesu. Věděl totiž, že jde o muže zbožného a navštíveného duchem božím, neboť býval písařem u jeho otce, který se za něj u soudu přimlouval. Protože musel jet přes Orléans, dal mu pan d’Épernon doporučení pro pana d’Entragues a pro jeho dceru Jindřišku, kteří mu zase dali doporučující list, aby se v Paříži ubytoval u mne.“
„Jaký dojem na vás udělal, když jste ho spatřila poprvé?“ otázal se kardinál.
„Nejdříve mě vyděsil jeho vzhled. Byl to vysoký a silný muž, pevně stavěný, měl tmavě rezavé vlasy a hodně snědou pleť. Když jsem ho viděla, hned mě napadlo, že mám před sebou Jidáše. Ale potom jsem otevřela list od madam Jindřišky, která o něm psala, že je nadmíru zbožný. Sama jsem se později přesvědčila, že je velmi mírný a že z něj nemusím mít strach.“
„To od vás se vypravil do Neapole?“
„Ano, za vévodou d’Épernon. Právě tam jedl u jakéhosi Héberta, Bironova tajemníka, když poprvé prohlásil, že zabije krále.“
„Ano, to už vím. Jistý Latil mi řekl totéž co vy. Znala jste toho Latila?“
„Ó ano, v době, kdy mě zatkli, byl pážetem u pana d’Épernon. I on musí vědět spoustu věcí.“
„Co ví, už mi řekl. Pokračujte.“
„Mám strašný hlad,“ řekla paní de Coëtman.
Kardinál jí nalil sklenici vína a dovolil jí, aby si v něm smočila kousek chleba. Poté, co vypila trochu vína a snědla kousek chleba, cítila se mnohem lépe.
„Viděla jste ho po jeho návratu z Neapole?“ zeptal se kardinál.
„Koho? Ravaillaka? No jistě! Tehdy mi to dvakrát řekl, ano, bylo to v den Nanebevstoupení Panny Marie a o svátku Božího těla, kdy mi pověděl všechno: že je rozhodnutý zabít krále.“
„A jak vypadal, když se vám s tím svěřoval?“
„Plakal, říkal, že má pochybnosti, ale že je nucen to udělat.“
„Proč?“
„Z vděčnosti. Tvrdil, že je zavázaný panu d’Épernon, který chce nechat zavraždit krále, aby vyprostil královnu matku z nebezpečí, co jí hrozí.“
„A jaké nebezpečí hrozilo královně matce?“
„Král chtěl uspořádat proces s Concinim jako s vyděračem a nechat ho odsoudit k smrti oběšením. Také prý chtěl soudit královnu matku za cizoložství a poslat ji zpátky do Florencie.“
„A co jste udělala, když se vám Ravaillac svěřil?“
„Ravaillac v té době vůbec nevěděl, že má královna matka podíl na tom spiknutí, a tak mě napadlo, že jí všechno řeknu. Král, jemuž jsem napsala a žádala ho o audienci, mi neodpověděl. Pravda, v té době myslel na jiné věci, byl vášnivě zamilovaný do princezny de Condé. Napsala jsem tedy královně, a to dokonce třikrát, že jí musím sdělit něco velmi důležitého týkajícího se záchrany králova života, a nabízela jsem jí důkazy. Královna mi vzkázala, že mi poskytne slyšení, ať tři dny počkám. Tři dny uběhly a čtvrtého dne se odebrala do Saint-Cloud.“
„Od koho jste se to dověděla?“
„Od Vautiera, který byl tehdy jejím apatykářem.“
„Co vás napadlo potom?“
„Že se Ravaillac mýlil a že královna se komplotu účastní.“
„A dál?“
„Rozhodla jsem se, že krále zachráním stůj co stůj, a tak jsem šla k jezuitům do ulice Svatého Antonína, abych tam vyhledala králova zpovědníka.“
„Jak vás přijali?“
„Velmi špatně.“
„Našla jste tam otce Cotona?“
„Ne, otec Coton tam nebyl. Přijal mě správce kláštera, který mi řekl, že jsem vizionářka. ‚Upozorněte na to aspoň zpovědníka Jeho Veličenstva,‘ prosila jsem ho. – ‚K čemu by to bylo dobré?‘ odvětil. – ‚Přece aby varoval krále!‘ zvolala jsem. – ‚Starejte se o své věci,‘ odsekl. – ‚Dejte si pozor, jestli se králi přihodí neštěstí, půjdu přímo k soudu a řeknu jim, že jste mě odmítl vyslechnout,‘ na to já. – ‚Tak si zajděte přímo za otcem Cotonem,‘ na to zase on. – ‚Kde je?‘ – ‚Ve Fontainebleau. Ale je zbytečné, abyste tam jezdila, zajedu tam sám.‘ Nevěřila jsem správci kláštera ani slovo, nazítří ráno jsem si najala kočár a vydala se do Fontainebleau, když mě zatkli.“
„Jak se jmenoval správce jezuitů?“
„Otec Filip. Ale z vězení jsem napsala ještě dvakrát královně a jsem si jistá, že jeden z těch dopisů určitě dostala.“
„A ten druhý?“
„Ten druhý jsem poslala panu de Sully.“
„Po kom?“
„Po slečně de Gournay.“
„Tu znám, je to ta stará panna, co píše knihy?“
„Přesně tak. Zašla za panem de Sully, ale protože v tom listu byla jména d’Épernon a Concini a protože jsem psala, že už jsem několikrát královnu varovala, pan de Sully se neodvážil ukázat můj list králi; jen mu řekl, že je ohrožen, a jestli chce, může slečnu de Gournay a mne pozvat do Louvru. Ale král už dostal tolik varování tohoto druhu, že jen pokrčil rameny, a pan de Sully vrátil list slečně de Gournay, jako by si nezasloužil pozornost.“
„A kdy jste ten list napsala?“
„Muselo to být buď 10. nebo 11. května.“
„Domníváte se, že si ho slečna de Gournay nechala?“
„To je možné, už jsem ji později neviděla. Jedné noci mě odvezli z vězení, kde jsem dosud byla. To jsem ještě sledovala čas, bylo to v noci 28. října 1619. Do mé cely vstoupil žalářník, přikázal mi, abych vstala, a přečetl mi rozsudek parlamentu, který mě odsuzoval k tomu, že mám strávit zbytek života v hrobce bez dveří, kde jediné okno bude zamřížovaná špehýrka a při životě mě bude udržovat pouze chléb a voda. Už tehdy mi připadalo velmi tvrdé a hodně nespravedlivé, že sedím ve vězení, protože jsem se pokusila zachránit krále, ale tohle nové rozhodnutí mě úplně zdrtilo. Když jsem ho vyslechla, omdlela jsem a zhroutila se na podlahu. Bylo mi teprve sedmadvacet let, kolik let tedy ještě budu trpět? Omdlelou mě odnesli do vozu. Vzduch, který mě udeřil do tváře, mě přivedl k sobě. Seděla jsem mezi dvěma biřici, z nichž každý mě držel za zápěstí na řetízku. Byla jsem oblečená do šatů z černé hrubé látky, jejichž poslední cáry mám dosud na sobě. Věděla jsem, že mě odvážejí do kláštera kajícnic, ale netušila jsem, kdo jsou ty kajícnice, ani kde se klášter nalézá. Vůz projel branou, která se před ním otevřela, pustil se pod klenbu, vjel do nádvoří a zastavil se před hrobkou, z níž jste mě vytáhl. Byl v ní pouze otvor, jímž mě strčili dovnitř a jímž tam za mnou vlezl i jeden biřic. Byla jsem polomrtvá, nekladla jsem žádný odpor. Opřel mě vestoje k vikýři. Jeden z řetězů, jimiž mě drželi za zápěstí, mi omotal kolem krku. A druhý biřic mě přidržoval zvenčí u vikýře, zatímco ten druhý se soukal ven. Jakmile byl venku, dva muži, které jsem zahlédla ve tmě, se pustili do práce. Zazdívali otvor. Teprve teď jsem se úplně probrala z mrákot. Strašlivě jsem vykřikla a chtěla se k nim vrhnout. Ale drželi mě za krk. V jednom okamžiku mě napadlo, že se uškrtím, a táhla jsem ze všech sil. Kroužky řetězu se mi zarývaly do krku, ale protože řetěz neměl klouzavý uzel, mohla jsem jen tlačit vší silou dopředu. Doufala jsem, že můj tlak bude stačit. Už jsem chroptěla, oči se mi zalévaly krví. Biřic pustil řetěz. Vrhla jsem se k otvoru, ale zedníci už zatím měli čas ze tří čtvrtin otvor zazdít. Protáhla jsem ruce zbývající dírou, snažila se zničit ještě mokré dílo. Jeden zedník mi však na ruce kydl maltu a druhý mi na ně položil obrovský těžký kámen. Byla jsem v pasti. Křičela jsem. Ječela jsem. Najednou jsem si představila nová muka, k nimž budu odsouzena: protože do mé kobky nemůže nikdo vejít a já budu přizděná za obě ruce na opačném konci od vikýře a zemřu hladem. Prosila jsem o milost. Jeden zedník na mě sice vůbec nepromluvil, ale nadzvedl kámen páčidlem. S nesmírným úsilím jsem vyrvala z mezery své napůl rozdrcené ruce a padla pod vikýř vyčerpaná dvojím úsilím, které jsem vynaložila na to, abych se uškrtila, a na to, abych zabránila zedníkům uzavřít navždy jediný otvor z kobky. Mezitím dokončili své temné a osudové dílo. Když jsem přišla k sobě, vchod do mé hrobky byl zazděný. Byla jsem pohřbena zaživa. Rozsudek vynesený soudem se naplnil.
Celý týden jsem šílela, byla jsem zuřivostí bez sebe. První čtyři dny jsem se vzteky válela po zemi v té hrobce a vydávala zoufalé skřeky. Vůbec jsem nejedla, chtěla jsem zemřít hladem, věřila jsem, že k tomu budu mít dost sil. Ale přemohla mě žízeň. Pátého dne mě tak pálilo v krku, že jsem to nevydržela. Vypila jsem pár kapek vody, a tím jsem si zvolila svůj příští osud: budu žít.
Potom jsem si řekla, že to všechno je nějaký omyl, na nějž se určitě přijde, že přece není možné, aby za vlády syna Jindřicha IV., za vlády mocné vdovy po Jindřichu IV. mě trestali za to, že jsem chtěla Jindřicha IV. zachránit. Aby mě potrestali krutěji než jeho vraha, neboť jeho muka trvala hodinu a sám Bůh ví, kolik hodin, kolik dní, kolik let bude trvat moje utrpení.
Ale i tahle naděje se měla rozplynout.
Když jsem se tedy rozhodla žít, požádala jsem o slámu, abych si měla na co lehnout, ale matka představená mi odpověděla, že rozsudek zněl, že mám dostávat jen chléb a vodu, a kdyby soud chtěl, abych měla slámu coby lůžko, jistě by se o tom v rozsudku zmínil. Odmítli mi tedy poskytnout to, co se dává i těm nejsprostším dobytčatům: otep slámy.
Doufala jsem, že zemřu zimou, až přijdou mrazivé zimní noci. Slyšela jsem, že smrt z prochlazení je dost milosrdná. Několikrát jsem během první zimy usnula, či spíše omdlela, podlehla jsem zlému počasí. Ale vždycky jsem se zase probudila, ledová, ztuhlá, neschopná pohybu, ale živá.
Viděla jsem, jak se znovu rodí jaro. Viděla jsem znovu rozkvétat květiny. Viděla jsem, jak se zelenají stromy. Docházely ke mně závany jarních větříků, nastavovala jsem jim svoji tvář zmáčenou slzami. Zima ve mně vysušila veškeré prameny slz, teď znovu přišly s jarem, tedy se životem.
Nedokážu vám vylíčit, jak sladký smutek jsem pociťovala, když tím zamřížovaným otvorem prošel první sluneční paprsek a osvítil můj hrob. Vztahovala jsem k němu paže. Pokoušela jsem se ho zachytit, přitisknout si ho na srdce. Bohužel, unikal mi, stejně prchavý jako naděje, jíž byl falešným symbolem.
Během prvních čtyř let a ještě část pátého roku jsem si na zeď značila dny kusem kamene, který po mně hodily děti při jednom z mých záchvatů šílenství, ale když přišla pátá zima, už mi chyběla odvaha. K čemu je dobré počítat, jak dlouho ještě vydržím naživu? Lepší bude zapomenout na dny, co mi ještě zbývají.
Koncem prvního roku, protože jsem ležela na holé zemi a mohla jsem se opírat jenom o vlhkou zeď, se mé šaty začaly trhat. Po dvou letech se rozpadly jako vysušený papír. Padaly ze mě v cárech. Čekala jsem až do poslední chvíle, abych požádala o nové, ale matka představená mi odpověděla, že v rozsudku stálo, že mi mají dávat chléb a vodu, ale nebyla v něm ani zmínka o šatech. Dostávám tedy jen to, nač mám právo.
Postupně jsem toho měla na sobě stále méně. Přišla zima. Ty strašlivé noci, které jsem v prvním roce ještě snesla oblečená v teplém vlněném hábitu, jsem teď přežívala skoro nahá. Sbírala jsem cáry svého ošacení, skládala je k sobě a takříkajíc je lepila na kůži, ale odlepovaly se, padaly ze mě na zem jako kůra ze stromů a já jsem byla opět holá jako prst. Občas se na mě přicházeli vikýřem dívat kněží. Ty první, co se objevili, jsem prosila, nazývala jsem je sluhy Páně, anděly lidskosti. Jen jsem je rozesmála. Od chvíle, kdy jsem neměla, do čeho se zahalit, přicházeli častěji, ale to už jsem na ně nemluvila, jen jsem se přikrývala, jak jsem mohla, vlasy a rukama. Ostatně už jsem vedla mechanický život, jaký vedou zvířata. Už jsem nemyslela, nebo skoro nemyslela. Pila jsem, jedla a co nejvíce spala: ve spánku jsem aspoň necítila, že žiju.
Před třemi dny mi nepřinesli v obvyklou hodinu jídlo. Domnívala jsem se, že zapomněli. Čekala jsem. Přišel večer. Měla jsem hlad, a tak jsem zavolala. Neodpověděli mi. V noci, i když jsem hodně trpěla hladem, jsem ještě mohla spát. Druhý den jsem hned ráno stála u mříží svého okénka a vyhlížela jídlo. Nepřinesli mi ho stejně jako předešlého dne. Jeptišky chodily kolem. Volala jsem na ně, ale ani se neotočily, modlily se růženec. Nastala noc. Pochopila jsem, že se rozhodly nechat mě zemřít hladem. Jak smutná a slabá je lidská nátura! Smrt by byla pro mne obrovským vysvobozením. A já jsem z ní měla strach.
Včera v noci už jsem usnula jen na hodinku dvě a v těch krátkých zdřímnutích jsem měla strašlivé sny. Zažívala jsem bolestivé křeče v žaludku a v břiše, které mě budily každou chvilku, když už mě ze slabosti přemohl spánek. Nastal den, ale já jsem se nezvedla a nešla vyhlížet jídlo, byla jsem si jistá, že ho stejně nepřinesou. Den uběhl ve strašlivých bolestech. Křičela jsem, ne abych žádala o chleba, ale protože jsem tak hrozně trpěla. Ani nemusím říkat, že se o můj křik nikdo nestaral. Několikrát jsem se pokoušela modlit, ale nešlo mi to.
Nedokázala jsem vyslovit slovo Bůh, které mi v tuto hodinu tak lehce přišlo na jazyk.
Smrákalo se, v mé hrobce už zase byla tma. Cítila jsem takovou úzkost, tušila jsem, že se blíží konec. Už jsem ne-křičela, nenaříkala. Jen jsem chroptěla.
Uprostřed noční agonie jsem počítala hodiny, ani jedna mi neunikla. Odbíjení hodin jako by bušilo do stěn mé lebky a vykřesávalo z ní miliony jiskřiček. Konečně odbila půlnoc, když ke mně dolehl hluk otevírané a zavírané brány, hluk v podobnou hodinu nezvyklý. Dovlekla jsem se až k vikýři, zavěsila se oběma rukama a zuby, abych neupadla, za mříže, a uviděla světlo nejdříve pod podloubím, pak v hovorně, načež to světlo sestoupilo na nádvoří a zamířilo k mé kobce. Na okamžik jsem zadoufala, ale když jsem viděla, že muž doprovázející matku představenou je mnich, všechna naděje ve mně vyhasla. Rukama jsem se pustila mříží, potom i zuby, už mě to vůbec nebolelo – jako by byly odlity ze železa – a šla si sednout tam, kde jste mě spatřil.
Už bylo načase. Ještě čtyřiadvacet hodin a našel byste tu jenom moji mrtvolu.“
Jako by čekala na konec toho vyprávění – možná na něj čekala skutečně – objevila se na prahu při posledních slovech, která pronesla paní de Coëtman, matka představená.
„Nějaké příkazy, monsignore?“ zeptala se.
„Zaprvé a především chci odpověď na otázku, kterou jsem vám už položil, a vyžaduji, abyste mi odpověděla pravdivě.“
„Čekám, monsignore,“ uklonila se představená kláštera.
„Kdo vám přišel sdělit, že panuje údiv, že tohle ubohé stvoření, nahé, žijící jen o chlebu a vodě, už napůl v hrobě, stále žije?“
„Monsignor mi nakazuje, abych promluvila?“ otázala se představená kláštera.
„Na základě své dvojí autority duchovní i světské vám opakuji: chci vědět, kdo je skutečným katem této ženy. Ti ostatní byli pouze mučitelé.“
„Byl to messire Vautier, astrolog a lékař královny matky.“
„Ten, jemuž jsem posílala své listy,“ řekla paní de Coëtman, „ale v té době byl jejím apatykářem.“
„Dobrá,“ pronesl kardinál, „teď je třeba, aby touha těch, kdo si přáli smrt této ženy, byla vyslyšena.“
Ukázal rukou na paní de Coëtman.
„Pro celý svět s výjimkou vás a mne je tato žena mrtvá. Proto jste dnes v noci nechala otevřít její vězení. Bylo to nutné, abyste vytáhla její mrtvolu. A teď necháte místo ní pohřbít pod kámen s jejím jménem nějakou neznámou ženu, která skutečně zemřela. Zajdete si pro ni do prvního špitálu, na tom mi vůbec nezáleží, týká se to jenom vás, mne ne.“
„Stane se, jak jste přikázal, monsignore.“
„Tři vaše jeptišky jsou zasvěceny do tajemství: fortnýřka, která otevřela bránu, a dvě sestry, co přinesly večeři. Vysvětlíte jim, co se stane těm, kdo promluví, místo aby zachovaly mlčení. Ostatně – ukázal přísným a velitelským gestem prstem na paní de Coëtman – jako příklad jim bude sloužit osud této dámy.“
„Je to všechno, monsignore?“
„Všechno! A až sejdete dolů, řeknete laskavě většímu z mých dvou nosičů, že tady potřebuji mít do čtvrt hodiny stejná nosítka jako ta moje, ovšem aby se dala zamknout na klíč a na oknech měla husté záclonky.“
„Vyřídím vaše rozkazy, monsignore.“
Načež dal kardinál průchod žoviální stránce své povahy, která tvořila část jeho osobnosti a již už jsme měli možnost objevit té noci, kdy dával Souscarrierovi a paní Cavoisové koncesi na nosítka. Ostatně se s ní ještě během našeho vyprávění několikrát setkáme.
„A teď,“ pronesl kardinál k paní de Coëtman, „myslím, že už je vám natolik dobře, že můžete sníst křídlo z tohoto kusu drůbeže a vypít půl sklenky vína na zdraví naší dobré matky představené.“
Tři dny nato uveřejnil kronikář v L’Estoile podle informací, jež mu poslala matka představená kláštera kajícnic, ve svých novinách následující zprávu:
V noci z 13. na 14. prosinec zemřela v kamenné kobce, která byla pro ni vybudována na nádvoří kláštera kajícnic a odkud nevyšla celých devět let, tedy od vynesení rozsudku soudu, jenž ji odsoudil k doživotnímu vězení o chlebu a vodě, paní Jacqueline Le Voyer řečená de Coëtman, manželka Izáka de Varenne, podezřelá ze spiknutí s Ravaillakem při vraždě našeho dobrého krále Jindřicha IV. Následující noci byla pohřbena na klášterním hřbitově.
X
MAXMILIÁN DE BÉTHUNE,
VÉVODA ZE SULLY, BARON Z ROSNY
Po celý čas, co paní de Coëtman vyprávěla, naslouchal kardinál s nejvyšším soustředěním jejímu dlouhému a bolestnému příběhu. Ale jakkoli z každého slova ubohé oběti vysvítala beze vší pochybnosti morální účast Conciniho, d’Épernona a královny matky na vraždě Jindřicha IV., stále neexistoval žádný materiální, dostatečně jasný, do očí bijící a nevyvratitelný důkaz.
Jasnější než den a průzračnější než křišťál ovšem byla nejenom nevina paní de Coëtman, ale i její oddaná snaha zabránit strašlivé královraždě ze 14. května, snaha, za niž zaplatila devíti lety vězení v Conciergerie a devíti lety strávenými v hrobce v klášteře kajícnic.
Protokoly z Ravaillakových výslechů shořely, a tak teď kardinálovi zbývalo jediné: opatřit si list, který byl napsán přímo na popravišti a obsahoval poslední Ravaillakova odhalení. Tady bylo třeba začít, než se pustí do dalšího pátrání, a byl to úkol velmi obtížný, ba dokonce téměř nemožný. Už první překážka mu připadala skoro nepřekročitelná.
Uvedli jsme, že ten papír zůstal v rukou soudního zapisovatele pana Jolyho de Fleury. Naneštěstí byl pan Joly de Fleury už dva roky po smrti a kardinála napadlo až po procesu s panem de Chalais, že by měl sbírat důkazy proti královně matce, neboť teprve při procesu si uvědomil, jak velkou nenávist k němu Marie Medicejská chová.
Po panu Jolym de Fleury zůstali syn a dcera.
Kardinál je oba zavolal do své pracovny v domě na Královském náměstí a zeptal se jich, zda vědí o existenci tohoto papíru, který pro něj a dokonce pro dějiny tolik znamenal.
Ten papír však už v rukou rodiny de Fleury nebyl. Se-běhlo se to takto.
V březnu roku 1617, tedy před jedenácti lety, se ohlásil u pana Jolyho de Fleury mladík mezi patnácti a šestnácti lety, celý oděný v černém, s velkým kloboukem sraženým do očí v doprovodu muže tak o deset dvanáct let staršího, než byl on. Pan de Fleury přijal oba muže ve své pracovně, skoro hodinu tam s nimi pobyl, potom je s veškerými ohledy vyprovodil až ke dveřím na ulici, kde na ně čekal kočár, věc v té době ještě velmi vzácná. Při večeři pravil ctihodný úředník synovi a dceři:
„Děti, pokud se na vás po mé smrti někdo obrátí a bude žádat zápis obsahující Ravaillakovo přiznání na popravišti, řekněte, že ten papír už nemáte, nebo ještě lépe, že nikdy neexistoval.“
Kardinál asi pět nebo šest měsíců předtím, než začalo naše vyprávění, pozval do své pracovny, jak jsme řekli, dceru a syna pana Jolyho de Fleury, a vyptával se jich. Nejdříve popřeli existenci této listiny, jak jim otec poradil, ale po kardinálově naléhání se chvilku domlouvali a nakonec všechno přiznali.
Jenomže vůbec netušili, kdo mohli být oni dva tajemní návštěvníci, kteří přišli požádat jejich otce o tento důležitý dokument, jejž měl pravděpodobně v držení, a odnesli ho s sebou.
Půl roku nato hrozilo kardinálovi takové nebezpečí, že byl nucen pustit se do dalšího pátrání.
Více než kdy jindy teď nutně potřeboval tento dokument jako doplněk stavby, kterou budoval na ochranu před ranami Marie Medicejské. Ale měl ještě méně naděje než kdy předtím, že jej nalezne.
Přesto, jak řekl otec Josef, učinila Prozřetelnost až do této doby pro kardinála tolik, že si dovolil doufat, že se teď nezastaví uprostřed prozatím tak rovné cesty.
Mezitím si jako vedlejší důkaz opatří list, který paní de Coëtman napsala králi a poslala po slečně de Gournay Sullymu. Buď si ho Sully ponechal, nebo ho vrátil slečně de Gournay.
Ostatně nic nebylo snazší zjistit. Starý ministr nebo spíše starý přítel Jindřicha IV. Sully stále ještě žil. V létě obýval svůj zámek ve Villebonu, v zimě palác v ulici Svatého Antonína mezi Královskou ulicí a ulicí Svaté Kateřiny. Tvrdilo se o něm, že zůstává věrný svým pracovním zvykům a že už v pět hodin sedí ve své pracovně. Kardinál vytáhl z kapsy na boku nádherné hodinky. Byly čtyři ráno.
Zastavil se doma, aby si vzal klobouk, nechal tam vzkaz pro své dva téměř každodenní hosty otce Mulota a jeho příživníka Lafollona, že je očekává k obědu, a vzkázal svému oblíbenému Bois-Robertovi, který ho tak skvěle dokázal pobavit, že si s ním potřebuje před polednem popovídat, načež přesně v půl šesté zabušil na bránu paláce Sully. Otevřel mu Švýcar oblečený tak, jak se to nosilo v době, jíž se už začínalo říkat vláda Velkého krále.
Využijme této návštěvy, kterou učinil Richelieu u Sully-ho, tedy ministr nedoceněný budoucností u ministra přeceňovaného minulostí, a ukažme našim čtenářům jednu z nejzvláštnějších osobností konce 16. a začátku 17. století, osobnost dost špatně pochopenou a hlavně špatně zařazenou historiky, kteří se spokojili pouze s povrchním pohledem, tedy na její reprezentační tvář, a nesnažili se ji studovat zevrubněji.
Maxmilián de Béthune, vévoda de Sully, dosáhl v době, o níž píšeme, věku šedesáti osmi let. Měl zvláštní nároky ohledně svého původu; místo aby se spokojil stejně jako jeho otec a dědeček s tím, že pochází z rodu hrabat de Béthune z Flander, nechal si vytvořit vlastní rodokmen, podle nějž pocházel od jednoho Skota jménem Bethun, což mu přinášelo jistou výhodu, když psal arcibiskupovi z Glasgow: nazýval ho totiž bratránku. Navíc však ještě tvrdil, že je spřízněný s rodem Guisů přes rod Coucyů, což z něj činilo příbuzného rakouského císaře a španělského krále.
Sully, jemuž se říkalo pan de Rosny, neboť se narodil v městečku Rosny u Mantes, byl navzdory svému příbuzenství s arcibiskupem z Glasgow a spřízněnosti s domem rakouským i španělským docela slušný vykuk. Gabrielle d’Estrées věřila, že v něm má oddaného služebníka, a stěžujíc si na přímočarou až obhroublou upřímnost vrchního královského správce financí pana de Sancy, přiměla Jindřicha IV., že vyměnil tohoto špatného dvořana za pana de Sully; Jindřich IV. už přitom pod Gabrielliným sobeckým tlakem zapomněl – a největší chybou tohoto Velkého krále bylo, že kvůli svým milenkám byl zapomnětlivý až k ne-vděčnosti –, že pan de Sancy mu přivedl Švýcary jen pro-to, že dal v záruku nádherný diamant, který ještě dnes nese jeho jméno a je součástí diamantové výzdoby koruny. Chudák správce financí se ve svém úřadu neobohatil tak, jak to učinil jeho nástupce, ale naopak zchudl do té míry, že byl Jindřich IV. nucen poskytnout mu ochranný list pro-ti zatčení, jak se v té době říkalo, tedy glejt proti věřitelům. A tak se dobrák Sancy, ostatně dost šprýmovné povahy, nechal občas klidně odvést jako obyčejný dlužník až k bráně vězení. Potom se vykázal glejtem, vysekl poklonu strážným a šel po svých, nechávaje ostatní v údivu stát.
Když měl však Sully příležitost prokázat své ochránkyni Gabrielle vděčnost, udělal pravý opak. Jakmile začal Jindřich IV. vážně hovořit o manželství s Gabriellou a jako přednost onoho aktu uváděl, že už s ní má děti, našel v Sullym jednoho z nejurputnějších odpůrců tohoto spojení.
Nápad Jindřicha IV. oženit se s Gabriellou nebyl jenom obyčejnou zamilovanou romancí. Chtěl dát Francii francouzskou královnu, udělat tedy něco, co tu ještě nebylo.
Jindřich IV. se svým zázračným politickým instinktem a hlubokou znalostí vlastních velkých slabostí nijak nezastíral, že žena, s níž se ožení, bude mít velký vliv na osud státu. K čemu bylo, že v těch dvou hodinách, které denně věnoval státnickým záležitostem, dokázal krátce a účinně rozseknout nejzapeklitější otázky správně po vojensku; každý věděl, že ten strašlivý velitel, který chce být považován za svobodného a svrchovaného, má vždycky u sebe ženu nebo milenku, tedy svého generála, jenž dává hodně často Radě příkazy přímo z ložnice.
U krále tohoto ražení byla otázka sňatku nanejvýš důležitá.
Španělé by klidně oželeli svoje porážky u Arques a u Ivry,*) jen kdyby vystrnadila Gabriellu z králova lože královna španělská rodem či smýšlením, a mohla tak ovlivňovat státní záležitosti.
*) Ivry-la-Bataille v departementu Eure.
Jindřich IV. byl v době, kdy se rozhodl znovu oženit, skoro jediný panovník v Evropě, který nosil meč. Byl to jedinečný muž, vítěz, který se ukazoval v Ivry celé Evropě na svém mohutném koni s bílým chocholem na klobouku. A rozhodně nebylo žádoucí, aby tento francouzský meč ukradla z králova lože cizácká královna.
Tohle by velký politik a geniální muž, například Riche-lieu, pochopil, ale Sullymu to ani v nejmenším nedošlo.
Tvrdé modré oči a růžová pleť možná šedesátiletému Sullymu přiznávaly skotský původ, ovšem tento muž byl mnohem více obáván, než milován, a to se týkalo dokonce samotného Jindřicha IV. Všude vnášel hrůzu, říká Marbault, tajemník Duplessyho-Mornaye, jeho činy a jeho oči naháněly strach.
Byl to především voják, válčil celý život; byl činorodý, energický a co bylo velmi vzácné, i schopný finančník. Už tehdy centralizoval moc, držel v rukou armádu, peníze, námořnictvo. Chtěl se zmocnit ještě dělostřelectva. Gabrielle se dopustila té hlouposti, že donutila Jindřicha IV., aby dal místo vrchního velitele dělostřelectva jejímu otci, velmi průměrnému muži. Sully jen vyčkával, až se naskytne příležitost, a on bude moci projevit Gabrielle nevděk: nabídla se mu, on ji využil. V den, kdy Gabrielle pohanila Sullyho tím, že nadržovala vlastní rodině, rezignovala na postavení francouzské královny.
Jindřich IV. uznal své dva syny, které měl s Gabriellou, přiznal jim knížecí tituly a nechal je pod těmito tituly pokřtít. Státní tajemník de Fresnes poslal Sullymu kvitanci na křest těchto dětí Francie. Žádné děti Francie neexistují, opáčil Sully a poslal kvitanci zpět.
Král se neodvážil odporovat.
Sully tímto způsobem krále zkoušel. Kdyby byl možná Jindřich IV. trval na svém, Sully by ustoupil. Ale ustoupil Jindřich IV. Sully si v tu chvíli uvědomil jednu věc, totiž že král nemiluje Gabrielle tolik, jak si sám myslí.
Postavil tedy proti ní – už stárnoucí milence – rivalku stále mladou, stále krásnou, stále svůdnou: plnou pokladnici!
Gabrielle byla želbohu pokladnice prázdná!
Ta plná patřila velkovévodovi Toskánskému.
Velkovévoda už několik let posílal králi portrét své neteře: byl to rozkošný portrét zářící mládím a svěžestí, podle nějž mohla být předčasná obezita Marie Medicejské považována za projev kypícího zdraví.
Gabrielle ho viděla.
„Portrét mi strach nenahání,“ poznamenala, „bojím se té pokladny.“
Jindřich IV. byl postaven před rozhodnutí vybrat si mezi ženou a penězi.
A protože se dost rychle nerozhodl pro peníze, otrávili ženu.
V Paříži žil jistý bývalý švec pocházející z města s názvem Lucca v Toskánsku, ale maurského původu, jménem Zamet, podepisující se pod všechny listiny: Pán nad sedmnácti tisíci dukáty. Byl velmi obratný ve všem, co či-nil, a hlavně si uměl nahrabat peníze. Za časů, kdy ještě býval ševcem, dokázal udělat z nohy Jindřicha III., která byla – abychom použili termín používaný mezi ševci – jaksi rozbředlá, půvabnou ženskou nožku. Jindřich III. byl svými kouzelnými nožkami tak uchvácen, že jmenoval Zameta zvláštním správcem svých komnat, kde vychovával a učil dvanáct zpěváčků – onen vynikající král totiž miloval hudbu.
Zamet začal svoji kariéru právě tímto povoláním. Ve chvíli, kdy všichni potřebovali peníze, a nejvíce Liga, půjčoval všem: ligistům, Španělům a dokonce i králi Navarrskému, jemuž nechtěl půjčit nikdo. Předvídal snad velikost Jindřicha IV., stejně jako Krésus předvídal velikost Caesarovu? Každopádně existovala mezi ním a tímto slavným římským bankéřem jistá podobnost.
Ten muž patřil velkovévodovi Ferdinandu.
Sully a Zamet si porozuměli.
Bylo potřeba počkat na vhodnou chvíli a pak se jí chopit. Pokud budou mít jasné oko a jistou ruku, mají vyhráno.
Sully dělal Gabrielle lokaje, dokonce to sám říká ve svých pamětech: jednoho dne ho v jedné vzrušené debatě nazvala lokajem. Sullymu nevadilo, že je lokaj, ale nechtěl, aby mu tak někdo říkal.
Postěžoval si na to Jindřichovi IV. a Jindřich IV. řekl Gabrielle:
„Raději mám lokaje, jako je on, než deset milenek, jako jste vy.“
Nastal čas.
Bývalý kardinál Ferdinand byl na číhané. Přes Alpy natáhl ruku s jedem, jenž zabil jeho bratra Františka a švagrovou Blanku.
Gabrielle byla s králem ve Fontainebleau. Blížily se Velikonoce. Její zpovědník vyžadoval, aby strávila Velikonoce v Paříži. Měla osudný nápad, že je stráví u Maura Zameta; to jí mělo přinést smůlu!
Sully, který se s ní rozvadil, ji tam šel navštívit. Proč? Možná se chtěl na vlastní oči přesvědčit, že spáchala takovou neopatrnost.
Chudák Gabrielle už se považovala za královnu. Aby se Sullymu zalíbila, řekla mu, jako by už seděla na trůně, že s velkou radostí uvítá vévodkyni de Sully při svých levers a couchers, tedy obřadech ranního vstávání a večerního uléhání na lože. Rozzuřená vévodkyně prohlásila, že je to od ní neslýchaná drzost.
„Věci nikdy nedopadnou tak, jak si je člověk naplánuje,“ uklidňoval ji Sully, „jen vyčkejte, co se stane, možná se ucho utrhne.“
Zjevně věděl všechno.
Jakže! Věděl snad Sully, že Gabrielle někdo otráví?
Bezpochyby! Sully byl státník, a tak opustil Paříž a nechal traviče konat po libosti. Doporučil jim však, aby ho o všem informovali. Zmínili jsme se o travičích, je to pravda, byli totiž dva.
Tím druhým byl jistý Lavarenne, bývalý kuchař.
A právě tomu Sully řekl:
„Ať se dozvím jako první, kdyby se náhodou paní vé vodkyni de Beaufort stala nějaká nehoda.“ Tento vévodský titul totiž přiřkl Jindřich IV. Gabrielle d’Estrées. Lavarenne úkol splnil, Sully se to dověděl jako první.
Vyprávěl mu, jak Gabrielle náhle sklátila podivná choroba, která ji tak znetvořila, že se dokonce odhodlala napsat Jindřichovi IV. a snažně ho prosila, aby zůstal ve Fontainebleau a nejezdil za ní, tím spíše, že už je mrtvá. Nechtěla ho znechutit, kdyby ji v tom stavu viděl, a přivodit mu trápení.
Sám dodal:
„Byl jsem u toho a držel jsem tu ubožačku v náručí, byla jako mrtvá, nemyslel jsem si, že bude žít déle než hodinu.“
Ti dva výtečníci si byli tak jistí kvalitou svého jedu, že jeden z nich napsal králi, že zemřela, a Sullymu, že zemře. Gabrielle však dosud žila.
Neumírala totiž dost rychle. Její agonie trvala až do sobotního rána. V pátek večer poslal Lavarenne posla k Sullymu. Dorazil ještě za tmy. Sully políbil manželku, která byla v posteli, a řekl jí:
„Má milá, už se nemusíte obávat, že budete očekávána při ranním a večerním obřadu paní vévodkyně. Ucho se utrhlo. Je mrtvá, ať jí Bůh dopřeje dobrý a dlouhý život na věčnosti!“
Tohle ostatně sám vypráví týmiž slovy ve svých pamětech.
Po Gabriellině smrti už Sullymu nedalo příliš práce přesvědčit Jindřicha, aby se oženil s Marií Medicejskou.
Ale v období mezi smrtí a sňatkem se muselo utrhnout ještě jedno ucho.
A tím byla Jindřiška d’Entragues.
Jindřich IV. proslul mezi našimi francouzskými králi jednou zvláštností, totiž že byl stále zamilován. Sotva Gabrielle zemřela, zamiloval se do dcery Marie Touchetové Jindřišky d’Entragues. Než se mu oddala, požádala ho o slib manželství; a její otec požádal o pět set tisíc franků, pak teprve prý dovolí dceři, aby se oddala. Král ukázal Sullymu manželský slib a přikázal mu, aby odpočítal otci pět set tisíc franků.
Sully slib roztrhal a nechal přinést půl milionu ve stříbrňácích do předpokoje před ložnicí Jindřicha IV.
Jindřich IV. vstoupil do komnaty a až po kolena se brodil v karlech a jindřiších a dokonce i ve florinech; část této sumy totiž pocházela z Toskánska.
„Co to má k ďasu znamenat?“ zeptal se.
„To je těch pět set tisíc franků, kterými platíte panu d’Entragues za lásku, jíž vás jeho dcera neobdaří.“
„U všech rohatých!“ zaklel král. „Nikdy bych nevěřil, že pět set tisíc je taková velká suma! Snažte se to usmlouvat na polovinu, milý Sully.“
Sully to zařídil tak, že vyplatil panu d’Entragues tři sta tisíc franků, a přesně, jak to předpověděl Jindřichovi IV., Jindřiška d’Entragues mu svou lásku neposkytla.
Nemusíme zdůrazňovat, že Jindřich IV. i s rizikem, jaké by to mohlo mít následky, obnovil slib manželství, co Sully roztrhal.
Sully, jemuž se říkalo obnovitel veřejných financí, ne-přišel při té obnovitelské činnosti o své jmění, jako se to stalo panu de Sancy. Nechceme říct, že by snad byl zloděj nebo vyděrač, ale zkrátka v tom uměl chodit a nikdy nepropásl žádnou příležitost, kdy mohl na něčem vydělat. Jindřich IV. to věděl a často o tom žertoval. Jednou Sully přecházel po nádvoří v Louvru, chtěl pozdravit krále, který stál na balkoně, a klopýtl při tom.
„Nedivte se tomu jeho klopýtnutí,“ poznamenal král. „Kdyby nejsilnější z mých Švýcarů měl v hlavě tolik džbánů vína, kolik toho má Sully ve váčku u pasu, neklopýtl by, ale upadl by jak dlouhý, tak široký.“
Ačkoli byl Sully ministrem financí, byl stejně šetrný, pokud šlo o něj i o Francii. Neměl kočár a klusal po Paříži na koni. A protože jezdil dost špatně, všichni se mu vysmívali, dokonce i děti.
Nikdy neměla Francie suchopárnějšího a nerudnějšího ministra financí. Jeden Ital, který šel popáté či pošesté do pokladny, a pořád se vracel s prázdnou, bez peněz, co mu dlužili, se zadíval na tři viselce houpající se na Písečném náměstí a zvolal:
„Ó šťastní oběšenci, už nemusíte jednat s tím vydřiduchem Sullym!“
Sully však neměl u všech takové štěstí jako u toho Itala, který se spokojil jenom s tím, že záviděl viselcům jejich osud. Jistý Pradel, bývalý majordomus starého maršálka de Biron, se nedokázal se Sullym dohodnout. Nejenže mu odmítl vyplatit gáži, ale jednoho dne ho chtěl dokonce vyhodit. Stalo se to však v jídelně, kde už bylo prostřeno. Pradel sebral ze stolu nůž a pronásledoval Sullyho až do jeho pokladny, kde se musel ministr financí před rozhořčeným vymahatelem peněz zavřít. Pradel však s nožem v ruce běžel až za králem a prohlásil, že mu je úplně jedno, jestli ho pověsí nebo ne, hlavně když předtím panu Sully-mu rozpáře břich. Sully zaplatil.
Byl první, kdo dal sázet jilmy podél hlavních cest, ale tolik ho nenáviděli, že jilmy jen tak pro radost káceli, a protože jim říkali Rosny, notovali si při tom kácení: „To je Rosny, uděláme to s ním jako s Bironem.*)
Mimochodem o Bironovi vyprávěl Sully ve svých Pamětech, že maršál a dvanáct největších záletníků na královském dvoře uspořádali balet, který se stále nějak nedařil, až jim král řekl: „Nikdy se z toho nedostanete, pokud vám Rosny nepomůže.“ A jakmile se do baletu dal on, šlo to samo.
Ostatně to je jedna z věcí, jíž lze těžko uvěřit, když známe Sullyho jen z vyprávění, kde se objevuje stále zasmušilý a neveselý jako pravý hugenot: Sully byl totiž blázen do tance. Každý večer až do smrti Jindřicha IV. – od jeho smrti už nikdy netančil – tedy každý večer mu králův komorník jménem Laroche hrál na loutnu tance té doby a Sully se od prvního rozechvění strun dával do tance, tančil sám s výstředním čepcem na hlavě, ve své pracovně. Pravda, míval při těchto svých tanečních výkonech pouze dva diváky, ledaže někdy, aby byl večírek veselejší, poslali pro několik žen špatné pověsti, jak říká Tallemant des Réaux, který je k Sullymu velmi přísný. My se spokojíme s jiným přívlastkem, řekněme pověsti pochybné. Těmi dvěma diváky, kteří se v případě potřeby stávali dalšími tanečníky, by-li předseda parlamentu de Chevry a pan de Chevigny.
*) Narážka na Birona, jemuž usekli hlavu.
Kdyby netančil s lehkou ženou, mohl se spokojit k tomuto účelu s vévodkyní de Sully, jejíž nespořádaný život ho znepokojoval tak málo, že jí každý měsíc předával peníze se slovy: „Tohle je na jídlo, tohle na vaši toaletu a tohle pro vaše milence.“
Jednoho dne už ho unavilo potkávat na svém schodišti tolik mužů, kteří nechodili za ním, ale vyptávali se po vévodkyni, že nechal vybudovat zvláštní schodiště vedoucí do komnat jeho choti. Když bylo schodiště dokončeno, pravil:
„Madam, nechal jsem postavit schodiště pro vaši potřebu. Sdělte laskavě svým návštěvníkům, ať využívají výhradně tohoto zařízení. Jestli potkám jediného z nich na mém schodišti, nechám ho srazit ze schodů.“
V den, kdy byl jmenován vrchním velitelem dělostřelectva, začal používal pro svoji pečeť orla, který držel v drápech blesk, a k tomu heslo: Quo Jussa Jovis, tedy: Letím, kam Jupiter přikáže.
Znakem kardinála de Richelieu, jenž právě stoupal v půl šesté ráno po schodech k Sullymu, byl, jak si vzpomínáme, orel v mracích s nápisem Aquila in Nubibus.
„Koho mám ohlásit?“ otázal se lokaj, který kráčel před ranním návštěvníkem.
„Ohlaste,“ odvětil kardinál, předem se usmívaje, jaký účinek budou mít jeho následující slova, „ohlaste pana kardinála de Richelieu!“
XI
DVA ORLI
A skutečně, jestli někdy mělo nějaké ohlášení návštěvy nečekaný efekt, pak to bylo právě tohle, jež dolehlo Sullymu k uším. Předtím se trochu nevrle obrátil, aby zjistil, kdo má tolik drzosti, že ho obtěžuje takhle po ránu.
Právě se zabýval sepisováním svých obsáhlých pamětí, které nám po sobě zanechal. Když zaslechl jméno, které lokaj ohlásil, povstal.
Byl oděný podle módy z roku 1610, tedy tak, jak se lidé oblékali před osmnácti až dvaceti lety: krátké kalhoty a kabátec z černého sametu měly prostřihy z fialového saténu; dále měl naškrobené okruží, krátké vlasy a plnovous; v tom vousu měl stejně jako Coligny vetknuté párátko, aby se nemusel namáhat a natahovat se pro ně daleko; ačkoli byl jeho oděv dávno vyšlý z módy a navíc si přes něj oblékl župan splývající až k plstěným domácím střevícům, měl své diamantové řády a řetězy, jako by měl v pravidelnou hodinu zasednout v radě Jindřicha IV. Kolem jedné hodiny, pokud bylo hezké počasí, ho bylo vidět, jak v tomto odění, ovšem bez županu, vychází ze svého paláce v doprovodu čtyř Švýcarů, které si držel jako svoji osobní gardu, a prochází se pod arkádami Královského paláce, kde se každý zastavoval, aby si ho mohl prohlédnout. Pohyboval se těžce a pomalu, podobný jakémusi přízraku minulého století.
Každého z mužů, kteří se teď octli spolu v jedné místnosti, skvěle charakterizovalo jeho heslo: Aquila in Nubibus, orel v mracích, představoval muže, jenž uprostřed mračen a napůl za nimi skrytý řídil celou Francii a jako obdivuhodný ministr, který byl vším a jemuž král Ludvík XIII. vděčil za všechno, zatímco ten druhý, Sully, jehož orel vrhal blesk, byl pravou rukou Jindřicha IV., poslouchal pouze Jindřicha IV. a bez Jindřicha IV. nebyl ničím.
Možná budou někteří čtenáři považovat všechny tyto podrobné vysvětlivky za zhola zbytečné, neboť je všechny dobře znají, ale přesto je uvádím pro ty, kdo o nich dosud nevěděli, či je zapomněli, anebo se chtějí prostřednictvím četby historického románu dovědět o minulosti co nejvíce.
Richelieu byl relativně o dost mladší než Sully – bylo mu teprve dvaačtyřicet a Sullymu šedesát osm. Přistoupil ke starému příteli Jindřicha IV. s úctou, kterou si zasloužily Sullyho věk i pověst.
Sully mu ukázal na křeslo, Richelieu však usedl na židli. Pyšnému starci, srostlému s dvorskou etiketou, toto gesto neušlo.
„Pane vévodo,“ začal kardinál s úsměvem, „udivuje vás moje návštěva?“
„Přiznávám,“ odvětil Sully se svou obvyklou přímostí, „že jsem ji nečekal.“
„Pročpak, pane vévodo? Všichni ministři, kteří pracovali či pracují pro budoucnost – a my dva k nim patříme –, cítí souručenství ve štěstí, slávě a velikosti království, neboť mají sloužit Francii. Proč bych tedy já, který sloužím pokorně synovi, nepřišel hledat oporu, rady a informace k muži, který tak slavně sloužil otci?“
„Připouštím,“ na to Sully trochu trpce, „ale kdo si vzpomene na služby, které jste prokazoval, když už jste dnes k neužitku? Starý uschlý strom není dobrý ani k tomu, aby ho spálili, někdy mu neposkytnou ani tu poctu, aby ho porazili.“
„Uschlé dřevo často ozáří tmu, pane vévodo, zatímco dřevo živé ve tmě hořet nevidíte. Ale Bůh buď pochválen, přijímám toto srovnání; jste stále dub; a já doufám, že ve vašem větvoví harmonicky pějí ptáci o vaší slávě, která vyvolává vzpomínky.“
„Povídali mi, že píšete verše, pane kardinále,“ pravil pohrdavě Sully.
„Ano, ve volných chvílích, ale ne pro sebe, pane vévodo. Naučil jsem se poezii nikoli proto, abych byl sám básníkem, ale abych uměl dobře posoudit poezii a odměnit básníky.“
„Za mých časů,“ odtušil Sully, „jsme se takovými pány nezabývali.“
„Vaše časy, pane vévodo, byly časy slavné,“ odvětil Richelieu. „Psala se v nich jména bitev jako Coutras, Arques, Ivry, Fontaine-Française; znovu jste se pouštěli do plánů Františka I. a Jindřicha II. proti rakouskému domu a vy jste byl jednou z opor této velké politiky.“
„Což mě rozkmotřilo s královnou matkou.“
„Podařilo se vám uplatnit francouzský vliv v Itálii,“ pokračoval kardinál, jako by si nevšiml drobné vévodovy poznámky, ale velmi dobře si ji uložil do paměti. „Dobyli jste Savojsko, Bresse, Bugey a Valromey; podporovali jste Nizozemí, které povstalo proti Španělsku; v Německu se vám podařilo sblížit luterány s katolíky; v té době vznikal plán, a vy jste byl jeho strůjcem, jakési křesťanské republiky, kde by byly všechny spory posuzovány nezávislým zemským sněmem, kde by všechna náboženství měla rovná práva, kde by se zbrojilo, aby se dědicům Juiliersovým vrátila panství, která jim zabral císař Matyáš.“
„Ano, a uprostřed těchto krásných plánů krále zasáhli královrazi.“
Richelieu zaznamenal další přerušení, a protože se k to-mu druhému stejně jako k prvnímu hodlal vrátit, teď pokračoval.
„V těch tak slavných dobách nebyl čas věnovat se umění, za Caesara se nerodili Horatiové a Vergiliové, a pakliže se za císaře narodili, potom jenom proto, aby opěvovali Augusta. Obdivuji vaše válečníky, vaše zákonodárce, pane de Sully, nepohrdejte tedy mými básníky. Válečníci a zákonodárci činí říše velikými, ale díky básníkům zazáří. Budoucnost je černá stejně jako minulost. Básníci jsou majáky v této temnotě. Zeptejte se dnes na ministry a generály Octaviana Augusta, jmenují vám pouze Agrippu, všichni ostatní jsou zapomenuti. Zeptejte se, kdo byli chráněnci Maecenatovi, a vyjmenují vám Vergilia, Horatia, Varia, Tibulla… Ovidius jako psanec je skvrnou na vládě Caesarova synovce. Nemohu být Agrippou nebo Sullym, dovolte mi tedy, ať jsem Maecenatem.“
Sully s údivem pohlížel na toho muže, o němž slyšel nejméně dvacetkrát říkat, jaký je to pyšný tyran. A on za ním přijde a připomene mu slavné dny jeho moci a složí svoji dnešní velikost k nohám jeho minulé proslulosti.
Vytáhl si z vousů párátko a strčil si ho mezi zuby, které by mohly dělat čest mladíkovi:
„Dobře, dobře, dobře! Nechám vám ty vaše poety, i když nepíší zrovna nádherné věci.“
„Pane de Sully,“ zeptal se Richelieu, „jak je to dlouho, co jste nechal sázet jilmy, aby zastiňovaly naše cesty?“
„Pane kardinále,“ na to Sully, „bylo to od roku 1598 do roku 1604, tedy už před čtyřiadvaceti lety.“
„Byly tenkrát, když jste je sázeli, tak krásné a tak silné jako dnes?“
„Pěkně s nimi naložili, s těmi mými jilmy!“
„Ano, vím, že lidé, kteří nepochopili skvělý záměr geniálního muže, který předvídavě nechal sázet stromy, aby jednou poskytovaly stín unaveným pocestným, z nich část vyrvali. Ale mluvme o těch, které přežily: nerozvětvily se? Nezmnohonásobily své listoví?“
„Ano, máte pravdu, je to tak,“ odvětil Sully potěšeně, „a když je vidím, silné, zelené a statné, skoro mě to utěšuje za ty, které už neexistují.“
„No a vidíte, pane de Sully,“ na to Richelieu, „tak je to s mými básníky. Kritika jich část vyrve, dobrý obecný vkus se vypořádá s další částí, ale ti, co zůstanou, budou stále silnější a mocnější. Dnes jsem zasadil jeden jilm jménem Rotrou, zítra patrně zasadím další dub, jemuž se bude říkat Corneille. Zavlažím je a budu čekat. Nemluvím o těch, kteří zcela sami vypučeli za vašeho panování: Desmarests, Bois-Robert, Mairet, Voiture, Chapelain, Gombauld, Baro, Raissiguier, La Morelle, Grandchamps a kdo já vím ještě… není mou vinou, že rostou tak špatně a místo aby vytvořili les, vypadají jako houština.“
„Budiž, budiž, souhlasím!“ řekl Sully. „Pracovitým mužům – a o vás se říká, že jste výjimečně pracovitý muž, pane kardinále – je třeba rozptýlení. Ve volném čase se musíte něčím rozptýlit, ať už je to zahradničení nebo něco jiného.“
„Ať Bůh požehná mé zahradě, pane de Sully, pak se stane zahradou celého světa.“
„Předpokládám ovšem,“ nadhodil Sully, „že jste nevstal v pět hodin ráno jen proto, abyste mi přišel složit poklonu a popovídat si o svých básnících!“
„Tak zaprvé jsem v pět hodin ráno nevstal, protože jsem ještě neulehl,“ opáčil s úsměvem kardinál. „Za vašich časů, pane de Sully, jste možná chodili na lože pozdě a vstávali brzy, ale aspoň jste spali. Dnes už se ani nespí. Ne, jistě jsem vám nepřišel složit poklonu ani mluvit o svých básnících. Ale když se naskytla příležitost, nemohl jsem ji nevyužít. Přišel jsem, abych si s vámi promluvil o dvou věcech, o nichž jste vlastně začal hovořit sám jako první.“
„Já že jsem začal mluvit o dvou věcech?“
„Ano.“
„Nic jsem neřekl…“
„Promiňte, ale když jsem připomněl vaše velké činy proti Rakousku a Španělsku, řekl jste: Ty plány mě rozvadily s královnou matkou.“
„To je pravda. Copak není Rakušanka po své matce Janě a Španělka po svém strýci Karlovi Pátém?“
„Přesně tak, a přesto se právě díky vám, pane de Sully, stala francouzskou královnou.“
„Neudělal jsem dobře, když jsem to radil králi Jindřichu IV., svému vznešenému panovníkovi. Od té doby jsem si to mnohokrát vyčetl.“
„Stejný boj, který jste musel svádět před dvaceti lety a v němž jste podlehl, svádím dnes já, a možná v něm podlehnu rovněž a bude to znamenat neštěstí pro Francii, neboť mám v současné době proti sobě dvě královny: mladou a starou.“
„Naštěstí,“ pravil Sully a zkřivil tvář do úsměvu, žvýkaje přitom párátko, „ta mladá nemá příliš mnoho vlivu. Král Jindřich IV. miloval příliš, jeho syn nemiluje dost.“
„Přemýšlel jste někdy, pane vévodo, jaký je rozdíl mezi otcem a synem?“
Sully pohlédl na Richelieua posměšně, jako by se ho ptal: O tohle vám jde?
Potom pokračoval podivným tónem:
„Mezi otcem a synem… Ovšem, přemýšlel jsem o tom, a hodně často.“
„Vy si pamatujete otce: byl činorodost sama, denně ujel dvacet mil na koni, večer hrál s míčem, stále na nohou, dokonce radu řídil v chůzi, vyslance přijímal v chůzi, lovil od rána do večera, všechno ho bavilo, všechno dělal se zanícením, hrál, aby vyhrál, pravda, někdy si to neodpustil a švindloval, když prohrával, ale takhle vyhrané peníze vždycky vrátil, byl citlivý, měl usměvavou tvář, ale z úsměvu rychle přešel k slzám, byl vrtkavý, nestálý k zbláznění, ale do všeho, co dělal, do svého sebemenšího rozmaru vkládal srdce. Podváděl ženy, ale také je ctil. Při narození ho nebesa obdařila velkým darem – proto také svatá Tereza pláče nad Satanem, který dokáže jen nenávidět – on totiž miloval.“
„Znal jste krále Jindřicha IV.?“ otázal se Sully udiveně.
„Viděl jsem ho jednou či dvakrát v mládí,“ odvětil Richelieu. Ale hodně jsem ho studoval. A teď se podívejte na jeho syna: pomalý jako stařec, ponurý jako nebožtík, skoro neudělá krok, stojí nehnutě u okna, dívá se ven, ale nevidí, loví mechanicky, bez vášně, hraje bez touhy vyhrát, nemrzí ho, když prohraje, hodně spí, skoro nepláče, nic nemá rád a co je ještě horší, nikoho nemiluje.“
„Chápu, že na takového člověka nemůžete mít vliv,“ poznamenal Sully.
„Ale ano, protože při tom všem má dvě dobré vlastnosti: je pyšný na monarchii a žárlivě střeží čest Francie. To jsou dvě ostruhy, jimiž ho ovládám. A vedl bych ho k velikosti, kdybych po cestě neustále nenarážel na jeho matku, která brání tu zájmy Španělska, tu podporuje Rakousko, když chci pokračovat v politice velkého krále Jindřicha a jeho velkého ministra Sullyho a napadnout tyto dva odvěké nepřátele Francie. A tak přicházím k vám, můj učiteli, k vám, jehož metody studuji, a obdivuji vás zejména jako finančníka. Chci vás požádat o podporu proti tomu zlému duchovi, který byl kdysi vaším nepřítelem stejně, jako je teď nepřítelem mým.“
„A v čem vám můžu pomoci, já vám, o němž se říká, že je mocnější než král?“
„Řekl jste, že jste byli právě uprostřed plnění velkých plánů, když královrazi udeřili na Jindřicha IV.“
„Řekl jsem královrazi nebo královrah?“
„Řekl jste královrazi.“
Sully se odmlčel.
„Pane vévodo,“ pokračoval Richelieu a přisunul si židli blíže k Sullyho křeslu, „vzpomínáte si dobře na všechno, co se událo před tím osudným datem 14. května, a můžete mi říct, jaké varování jste dostal?“
„Bylo jich hodně, ale naneštěstí se jim věnovalo málo pozornosti. Když Prozřetelnost bdí, stane se často, že lidé spí. Ale král Jindřich se především dopustil dvou neopatrností.“
„Jakých?“
„Nejdříve slíbil papeži Pavlu V., že znovu obnoví jezuitský řád, a když ho papež upomínal, aby slib splnil, odpověděl mu: ‚Kdybych měl dva životy, věnoval bych ochotně jeden, abych uspokojil Vaši Svatost. Ale protože mám jenom jeden život, nechám si ho, abych mohl sloužit vám a svým poddaným.‘ Druhou neopatrností bylo, že dovolil, aby u soudu urazili královnina rytíře, toho arcilotra Concina Conciniho. Královna se považovala za poníženou, když viděla, jak její ctitel, který pro ni vítězil v turnajích a zastiňoval prince z královského rodu, je teď poražen obyčejnými právníky, oškubán písaříky. Slíbila králi vendetu po italsku a uzavřela srdce všem varováním, která se k ní dostávala.“
„Neposílala ta varování jistá žena jménem paní de Coëtman?“ otázal se Richelieu.
Sully se zachvěl.
„Ano, právě ona. Ale přišla i jiná. Jakýsi Lagarde, který žil v Neapoli u Héberta, varoval krále a d’Épernon ho nechal zavraždit. Potom tu byl jistý Labrosse, jehož potom nikdo nenašel: ten 14. května ráno upozornil pana de Vendôme, že přechod z třináctého na čtrnáctý bude králi osudný. Nevím totiž, jestli jste si spočítal, jaký vliv měla číslice 14 na narození, život a smrt Jindřicha IV.“
„Ne,“ odvětil Richelieu, který nechával Sullyho volně mluvit, aby se tak jistěji dostal ke svému cíli.
„Tak si to poslechněte,“ pravil ten počtář, který dokázal všechno převést na číslice: „zaprvé se Jindřich IV. narodil čtrnáct století, čtrnáct dekád a čtrnáct let po narození našeho Pána; zadruhé byl jeho prvním dnem 14. prosinec a jeho dnem posledním 14. květen; zatřetí se jeho jméno skládalo ze čtrnácti písmen,*) začtvrté žil čtyřikrát čtrnáct let, čtyřikrát čtrnáct dní a čtrnáct týdnů; zapáté ho zranil
*) V originále Henri de Navarre.
Jean Chatel čtrnáct dní po čtrnáctém prosinci roku 1594, mezi tímto dnem a dnem, kdy zemřel, uběhlo čtrnáct let, čtrnáct měsíců a čtrnáctkrát pět dní; zašesté 14. března vyhrál bitvu u Ivry; zasedmé pan dauphin, který dnes sedí na trůně, byl pokřtěn 14. srpna; zaosmé byl král zabit 14. května, tedy čtrnáct století, čtrnáct pětiletí po vtělení; zadeváté Ravaillac byl popraven čtrnáct dní po králově smrti; zadesáté sto patnáct krát čtrnáct je 1610, což je letopočet, kdy zemřel.“
„Ano,“ pravil Richelieu, „to je zvláštní a podivné současně. Jistě víte, že každý z nás má svoje osudové číslo. Ale povězte mi, ta paní de Coëtman se obrátila přímo na vás, pane vévodo?“
Sully sklopil hlavu a pravil:
„I nejlepší a nejoddanější dokážou být zaslepení. A přitom jsem o tom s králem mluvil. Ale král pokrčil rameny a řekl: ‚Co se dá dělat, Rosny, – říkal mi pořád mým rodným jménem, i když ze mne udělal vévodu de Sully – co se dá dělat, stane se to, co chce Bůh.‘“
„Ale vy jste byl varován listem, že je to tak, pane vévodo?“
„Ano.“
„A komu byl dopis adresován?“
„Mně, abych ho předal králi.“
„Kdo vám ho poslal?“
„Paní de Coëtman.“
„A koho pověřila, aby vám ho předal?“
„Slečnu de Gournay.“
„A můžu se vás zeptat, pane vévodo – upozorňuji, že se vás vyptávám jen pro čest Francie…“
Sully pokynul hlavou, že je připraven odpovědět.
„… proč jste list nepředal králi?“
„Protože ve všech listech byla zmíněna jména Marie Medicejská, d’Épernon a Concini.“
„Ponechal jste si ten list, pane vévodo?“
„Nikoli, vrátil jsem ho.“
„Mohu se vás zeptat komu?“
„Tomu, kdo ho přinesl, totiž slečně de Gournay.“
„Měl byste něco proti tomu, pane vévodo, kdybyste mi napsal těchto pár slov: ‚Nechť slečna de Gournay předá laskavě panu kardinálu de Richelieu list, který poslala jedenáctého května 1610 panu vévodovi de Sully paní de Coëtman.‘?“
„Neměl, pokud by vás ovšem slečna de Gournay odmítla. Bezpochyby vám však list předá, je chudá a potřebuje peníze, pakliže jí zaplatíte, nebudete potřebovat mé doporučení.“
„A pokud přesto odmítne?“
„Potom ke mně vyšlete posla a on vám můj příkaz přiveze.“
„A teď ještě poslední slovo, pane de Sully, a budete mít navždy nárok na moji nehynoucí vděčnost.“
Sully se uklonil.
„U pana Jolyho de Fleury, v domě na rohu ulic Saint-Honoré a Bons-Enfants, byla zazděná skříňka obsahující protokoly z Ravaillakova výslechu u soudu.“
„Tu skříňku si vyžádali v justičním paláci, kde později shořela při požáru. Takže pan Joly de Fleury už pak vlastnil pouze zápis, který nadiktoval Ravaillac přímo na popravišti mezi kleštěmi a roztaveným olovem.“
„Ten list už ale není v držení té rodiny.“
„Pan Joly de Fleury ho skutečně někomu před smrtí předal.“
„Víte komu?“ otázal se Richelieu.
„Ano.“
„Vy to víte!“ zvolal kardinál v prvním návalu radosti. „Tak mi to povíte, že? Tenhle list, to je moje záchrana, a co víc, je to sláva, velikost, čest Francie, ten list znamená všechno! Ve jménu božím, řekněte mi, komu byl ten list předán.“
„To není možné.“
„Proč to není možné?“
„Přísahal jsem.“
Kardinál se zvedl.
„Ve chvíli, kdy vévoda de Sully složil přísahu,“ řekl, „musím respektovat jeho čest. Ale ve skutečnosti to znamená pro Francii osudovou ránu.“
A aniž se snažil dostat ze Sullyho jediné slovo navíc, hluboce se před ním uklonil, na což mu starý ministr odpověděl zdvořilou, ale umírněnou úklonou, a vzdálil se. V tu chvíli začínal pochybovat o Prozřetelnosti, jejíž pomoc mu otec Josef v tak dobré víře sliboval.
XII
KARDINÁL V DOMÁCÍM ÚBORU
Kardinál se vrátil do svého domu na Královském náměstí kolem sedmé ráno, poslal pryč nosiče, kteří byli velmi spokojeni s výdělkem té noci, na dvě hodiny si lehl a kolem půl desáté dopoledne sešel v pantoflích a domácím kabátě do pracovny.
Pracovna byla vesmírem vévody de Richelieu. Trávil v ní dvanáct až čtrnáct hodin denně. Jídával tam se svým zpovědníkem, svými obveselovači a svými příživníky. Často tam dokonce i přespával na velké pohovce ve tvaru postele, na niž uléhal, když ho přemohla únava z politiky. Večeříval obvykle se svou neteří.
Nikdo nesměl vstoupit do této pracovny, jež skrývala všechna státní tajemství, pokud tam Richelieu nebyl. Výjimku tvořil jeho tajemník Charpentier, muž, na nějž se mohl spolehnout stejně jako na sebe.
Jakmile Richelieu do pracovny vstoupil, dal pokyn Charpentierovi, aby otevřel různé dveře s výjimkou těch, co vedly k Marion Delormové, od nichž měl klíč jenom on sám.
Cavois se dopustil indiskrétnosti a prozradil, že občas – a to ve chvílích, kdy kardinál nejde nahoru do ložnice, ale oblečený přespává na pohovce v pracovně – zaslechne v noci i jiný hlas a že je to hlas ženský, který rozmlouvá s kardinálem.
Zlí jazykové tvrdili a ty řeči se rychle rozšířily, že ženou navštěvující v noci kardinálovu pracovnu je Marion Delormová, dívka v rozkvětu svého mládí a krásy, neboť jí bylo sotva osmnáct. Prý procházela jako víla zdí nebo jako sylfida klíčovou dírkou a rozprávěla s kardinálem o věcech, které neměly s politikou co dělat.
Nikdo ale nemohl tvrdit, že ji někdy u kardinála zahlédl.
My jsme ovšem vstoupili do obávané pracovny mocného kardinála a známe její tajemství, víme tedy, že existovala jistá poštovní schránka, s jejíž pomocí se kardinál dorozumíval se svou krásnou sousedkou. Marion Delormová tedy nepotřebovala chodit ke kardinálovi ani kardinál nemusel chodit k Marion.
Toho dne jí měl patrně co sdělit, neboť sotva vstoupil do pracovny, napsal dvě řádky na kousek papíru, otevřel spojovací dveře, vsunul papír pod druhé dveře, zatáhl za šňůru zvonku a zavřel první dveře.
Na tom lístku, my to čtenáři můžeme sdělit, neboť před ním nic neskrýváme, stála následující otázka:
Kolikrát navštívil během posledního týdne pan hrabě de Moret paní de la Montagne? Je jí věrný či ne-věrný? A co o něm vlastně víme?
Jako vždycky se pod otázku podepsal: Armand.
Musíme ale uvést, že písmo i podpis byly změněné a neměly nic společného s písmem a podpisem velkého ministra.
Poté zavolal Charpentiera a zeptal se ho, kdo je ve vedlejším salonu.
„Dvojctihodný pán Mulot, pan de Lafollone a pan de Bois-Robert,“ odvětil tajemník.
„Dobrá,“ na to Richelieu, „uveďte je.“
Už jsme řekli, že kardinál obvykle snídal se svým zpovědníkem, svými obveselovači a svými příživníky; možná naše čtenáře udivilo, že mezi takovou společností jmenujeme zpovědníka Jeho Eminence, ale otec Mulot nepatřil ani v nejmenším mezi přísné kasuisty, kteří zahlcují svého kajícníka Otčenáši a Zdrávasy.
Nikoli, otec Mulot byl především kardinálův přítel. Před jedenácti lety, po zavraždění maršálka d’Ancre, když byla královna matka v exilu v Blois a kardinál v Avignonu, prodal otec Mulot, buď z přátelství k mladému Richelieuovi, nebo v důvěře v jeho génia a budoucí slávu, všechno, co měl. Dostal tři či čtyři tisíce dukátů a odnesl je kardinálovi, který byl tehdy biskupem v Luçonu. Také si zachovával velmi upřímný způsob vyjadřování a neměl zábrany říci každému, co si myslí. Byl nesmlouvavý, hlavně pokud šlo o špatné víno, a stejně tak dokázal ctít víno dobré. Jednoho dne večeřel u lyonského guvernéra pana d’Alaincourt a byl nespokojený s vínem, které mu tam naservírovali. Poslal pro lokaje, jenž mu ho nalil, a vzal ho za ucho:
„Příteli, jste velký taškář, když neupozorníte svého pána na takovou nepřístojnost. On se patrně domnívá, že nám nechává nalévat víno, a přitom servíruje nakyslou břečku.“
Díky holdování kultu vína si ctihodný almužník vypěstoval nos podobný tomu, jímž se honosil veselý kumpán Jindřicha V. Bardolf. Mohl sloužit jako lucerna. Jednou si pan de Richelieu, tehdy ještě biskup v Luçonu, zkoušel klobouky z bobra a otec Mulot přihlížel. Pan de Richelieu si jeden vybral, posadil si ho na hlavu a zeptal se:
„Tak co, sluší mi?“
„Slušel by Vaší Milosti ještě lépe,“ odvětil Bois-Robert, „kdyby měl barvu nosu vašeho almužníka.“
Dobrý Mulot Bois-Robertovi nikdy tento žert neodpustil.
Druhým spolustolovníkem, na nějž kardinál čekal, byl šlechtic z Touraine jménem Lafollone. Byl to jakýsi kardinálův osobní ochránce, kterého mu poskytl král ještě předtím, než měl kardinál své gardisty; měl zabránit tomu, aby kardinála zbytečně rušili kvůli každé maličkosti. Tento Lafollone byl stejně velký jedlík, jako byl Mulot pijan, a vidět pít jednoho a jíst druhého bylo potěšení, jaké si kardinál dopřával skoro denně. Lafollone skutečně nemyslel téměř na nic jiného než na stůl. Když ostatní říkali, že je hezké počasí na procházku, nebo že by bylo příjemné jít na hon, že by bylo krásné se vykoupat, on na to stále opakoval jedno a totéž: že by bylo krásné se najíst! Z toho vyplývá, že ačkoli už měl kardinál své gardisty, Lafollona si nechával.
Třetím u stolu, či spíše třetí osobou, jíž kardinál vzkázal, aby přišla, byl François Le Métel de Bois-Robert, jeden z jeho spolupracovníků nebo spíše jeho šašek. Zpočátku se mu Bois-Robert z neznámých důvodů vůbec nelíbil. Utekl z Rouenu, kde byl advokátem, kvůli jakési nechutné aféře s dívkou, jež ho obvinila, že jí udělal dvě děti. Dorazil do Paříže a přimkl se ke kardinálovi du Perron, posléze se pokusil přejít do Richelieuových služeb, ale, jak už jsme řekli, nebyl kardinálovi vůbec sympatický a ten mnohokrát svým lidem vyčinil, že ho dotyčného člověka nedokážou zbavit.
„Ech pane,“ řekl mu jednoho dne Bois-Robert, „dovolujete svým psům, aby jedli drobty z vašeho stolu, nemohl bych být takovým psem?“
Tato pokora kardinála odzbrojila a nejenže přibral Bois-Roberta mezi své přátele, ale dokonce se bez něj zakrátko nedokázal obejít.
Byl to jeho ranní zpravodaj; díky Bois-Robertovi věděl kardinál o všem, co se šustlo v té republice literatury, která se začínala ustavovat. Bois-Robert měl nesmírně dobré srdce a vedl kardinálovu ruku, pokud šlo o dobrodiní, které je třeba udělovat. Někdy musel kardinál na jeho nátlak volky nevolky ruku otevřít, i když se mu příliš nechtělo z důvodů nechuti k dotyčnému nebo třeba ze žárlivosti. Bois-Robert mu po svém způsobu dokazoval, že ten, kdo se může mstít, nesmí nikdy nikoho nenávidět, a kdo je všemocný, by neměl nikdy žárlit. Kardinál mu občas z dobrého rozmaru říkal krátce Le Bois.
Je pochopitelné, že při tom všem napětí v politickém životě, kde byl neustále ohrožován spiknutími a musel svádět s okolím lítý boj, potřeboval kardinál čas od času všeho nechat a bavit se. Styk s přáteli byl pro něj způsob jakési duševní hygieny: příliš napjatá tětiva luku by mohla prasknout.
Hlavně po nocích strávených přemítáním nad temnými věcmi vyhledával kardinál společnost tří mužů, s nimiž odpočíval po práci, zotavoval se ze svých úzkostí a únavy.
Ostatně doufal, že kromě obvyklých vyprávěnek načerpá od neúnavného Bois-Roberta trochu jeho elánu, a také ho hodlal pověřit tím, aby vypátral, kde slečna de Gournay žije, a přivedl ji k němu.
Sotva odložil list pro Marion Delormovou do tajné schránky, přikázal, jak už jsme řekli, Charpentierovi, aby otevřel třem jeho spolustolovníkům.
Charpentier otevřel dveře.
Bois-Robert a Lafollone si ze zdvořilosti dávali ve dveřích přednost, ale Mulot, který byl podle všeho špatně naložený, je od sebe odtrhl a prošel dveřmi jako první.
V ruce držel list.
„Ale, copak je vám, milý abbé?“ oslovil ho kardinál.
„Co je mi?“ křičel Mulot a celý se třásl. „Zuřím, to je mi!“
„A pročpak?“
„Oni se to nikdy nenaučí!“
„Kdo?“
„Ti vaši písaříci!“
„Dobrý Bože! Copak tak hrozného vám poslali?“
„V tom listu nic špatného není, naopak, vaši lidé tentokrát nebyli tak nejapní, dopis je poměrně zdvořilý.“
„Tak oč tedy jde?“
„O adresu. Víte dobře, že nejsem vaším almužníkem! Kdybych souhlasil s tím, že budu něčím almužníkem, vybral bych si někoho výše postaveného, než jste vy. Jsem kanovníkem Sainte-Chapelle.“
„No a co tedy napsali na adresu?“
„Napsali tam: Váženému panu Mulotovi, almužníkovi Jeho Eminence! Ti hlupáci!“
„No prosím!“ pravil kardinál se smíchem, neboť tušil, že něco takového bude zle přijato, „co jestli jsem tu adresu psal sám?“
„Pokud jste to byl vy, vůbec mě to neudivuje. To by, díkybohu, nebyla první hloupost, jíž byste se dopustil!“
„Jsem moc rád, že vás to tak zlobí.“
„Mě to nezlobí, mě to pobuřuje!“
„Tím lépe!“
„Proč tím lépe?“
„Protože nejste nikdy tak zábavný, jako když máte zlost, a protože vás nesmírně rád vidím nakvašeného, už nikdy vám nenapíšu jinou adresu než panu Mulotovi, almužníkovi Jeho Eminence.“
„Udělejte to a uvidíte!“
„Co uvidím?“
„Uvidíte, že vás nechám u stolu úplně samotného.“
„Dobrá, pošlu pro vás Cavoise.“
„Nebudu jíst.“
„Nacpeme to do vás násilím.“
„Nebudu pít.“
„Přímo pod nosem vám odzátkujeme lahve burgundského, clos-vougeot a chambertinského.“
„Mlčte, mlčte už!“ zvolal Mulot na vrcholu rozhořčení a vykročil ke kardinálovi se zaťatými pěstmi. „A vůbec, řeknu vám to nahlas, jste zlomyslný člověk!“
„Mulote! Mulote!“ napomenul ho kardinál, který byl o to veselejší, čím byl jeho protějšek rozběsněnější. „Já vás nechám pověsit!“
„Pod jakou záminkou?“
„Třeba že jste prozradil zpovědní tajemství!“
Přítomní vybuchli smíchem, zatímco Mulot roztrhal list na kousíčky a hodil je do ohně.
Během debaty přinesli prostřený stůl.
„Ach, tak se podívejme, co nám tu dneska podávají,“ pravil Lafollone, „a hned se dozvíme, jestli šlechtic, který má doma dokonale prostřenou tabuli, se nenamáhal zbytečně, když sem vážil cestu.“
A zvedaje jeden poklop na podnosu za druhým, oznamoval:
„Ach, ach! Prsíčka z kapouna po královském způsobu, salám z kulíků a skřivánků, dvě pečené sluky, plněné houby po provensálsku, krevety po bordeauxském způsobu, ach ano, to ujde.“
„Přisámbůh!“ utrousil Mulot, „o jídlo nemám strach, toho je tu vždycky dost, každý přece ví, že pan kardinál holduje všem smrtelným hříchům a hlavně obžerství, ale musíme prozkoumat zejména vína. Červené bouzy, hm, nejvybranější bordó. Ať žijí burgundská vína, podívejme se, co tu z nich máme! Pommard, no, není to sice to nejlepší, ale musíme se s tím spokojit.“
„Jakže, abbé, vy máte šampaňské, bordó a burgundské k snídani a nepřipadá vám to dost dobré?“
„Neříkám, že to není dost dobré,“ na to Mulot už trochu mírněji, „jen říkám, že by to mohlo být ještě lepší.“
„Tak co, najíš se s námi, Bois-Roberte?“ zeptal se kardinál.
„Vaše Eminence mě omluví. Poslala mi vzkaz, abych se dnes ráno dostavil, ale nebyla řeč o jídle, a já už jsem posnídal s Racanem, který si sundal kalhoty na patníku na rohu ulic Starého templu a Svatého Antonína.“
„Co mi to tu u všech všudy vykládáš? Sedněte si už konečně ke stolu, Mulote; vy rovněž, Lafollone, a všichni ztichněte, pan Le Bois nám bude vyprávět nějakou pěknou vymyšlenou historku.“
„Jen ať povídá, ať povídá,“ na to Lafollone, „já ho přerušovat nebudu.“
„Vypiju tuhle sklenici burgundského na zdar vašeho vyprávění, mistře Le Boisi,“ pravil Mulot už jen se zbytečkem zloby, „a ať je mnohem zábavnější než obvykle.“
„Nemůžu ho učinit zábavnějším, než je samo o sobě,“ opáčil Bois-Robert, „protože vám povím jenom pravdu.“
„Pravdu, no jistě,“ pravil kardinál, „je přece úplně běžné sundávat si kalhoty na patníku rušné ulice v půl deváté ráno!“
„Monsignore, uvidíte sám. Vaší Eminenci je přece známo, že Malherbe bydlí sto kroků odtud, v Tournellské ulici.“
„To mi neuniklo,“ přitakal kardinál, který měl špatný žaludek, tudíž jedl velmi málo a mohl při jídle mluvit.
„Tak tedy poslouchejte. Včera večer uspořádali patrně Malherbe s Ivrandem a Racanem pěknou pitku, a protože Malherbe má jen jednu místnost, ti tři, zpití na smrt, leželi spolu v tom jednom pokoji. Racan se probudí jako první. Podle všeho měl brzy ráno nějakou schůzku. Zvedne se, oblékne si Ivrandovy kalhoty, které v té opilecké rozespalosti považuje za vlastní spodky, na ně navlékne svoje vlastní kalhoty a vyrazí do ulic. Pět minut nato se probudí Ivrande, chce se obléct a nenajde vlastní kalhoty! ‚Mordyjé!‘ probudí nešetrně Malherba, který je ještě v posteli, ‚ten potrhlý blázen Racan mi musel vzít kalhoty!‘ Načež si natáhne kalhoty sotva probuzeného Malherba, který dost hlasitě protestuje proti takovému řešení situace, a vyběhne ven. Pádí za Racanem, který jde dost pomalu, protože už zjistil, že má zadek dvakrát těžší než obvykle. Ivrande ho dostihne a dožaduje se svých kalhot. ‚Na mou duši, ty máš pravdu!‘ přizná Racan, když se pořádně prohlédne. A bez okolků si sedne na patník, jak už jsem měl tu čest říct Vaší Eminenci, na rohu ulice Svatého Antonína a ulice Starého Templu, tedy na nejfrekventovanějším místě Paříže, sundá si nejdřív svrchní kalhoty, potom spodní, podá ty spodní Ivrandovi a oblékne si vlastní gatě. Právě jsem šel kolem a nabídl Racanovi, že mu zaplatím snídani. Nejdřív odmítl, že prý vstal tak brzy ráno, protože má neodkladnou schůzku, ale pak si nějak za žádnou cenu nemohl vzpomenout, s kým si to setkání sjednal a proč. Teprve když jsme dojídali snídani, uhodil se do čela: ‚Už si vzpomínám, co jsem měl dělat!‘“
„A co to bylo?“ zeptal se kardinál, který se jako vždycky při Bois-Robertových vyprávěnkách ohromně bavil.
„Měl se jít poptat po zdraví paní markýzy de Rambouillet, kterou sužuje horečka od té nehody, co se přihodila markýzi de Pisany.“
„Opravdu, teď jsi mi to připomněl, Le Boisi,“ pravil kardinál. „Moje neteř mi řekla, že markýza stůně. Půjdeš se jí poptat po zdraví a budeš ji ode mne pozdravovat, až…“
„To není třeba, monsignore.“
„Pročpak?“
„Protože už se uzdravila.“
„Uzdravila se! A kdo ji léčil?“
„Voiture.“
„Ale ale! Tak on už je i lékař?“
„Ne, monsignore, ale Vaše Eminence brzy zjistí, že člověk nemusí být zrovna lékařem, aby vyléčil horečku.“
„Jak je to možné?“
„Musíte mít dva medvědy.“
„Jak to? Dva medvědy?“
„Ano. Náš přítel Voiture zaslechl, že když nějakou osobu, kterou trápí horečka, pořádně vylekáte, může se dotyčná osoba uzdravit. A tak vyrazil do ulice a hledal něco, čím by madam de Rambouillet řádně vylekal, když tu narazil na dva medvědáře s jejich zvířaty. ‚U ďasa, tohle právě jsem hledal!‘ zvolal. Vezme ty dva i s jejich medvědy a odvede je do Rambouilletského paláce. Markýza zrovna seděla za paravánem u krbu. Voiture tam vstoupí jako duch, přitáhne k sobě dvě židle za paravánem a na ně vysadí ty dva medvědy. Paní de Rambouillet slyší za sebou nějaký dech, obrátí se a vidí nad svou hlavou dva obrovské bručící čumáky. Myslela si v tu chvíli, že zemře strachy, ale horečka zmizela.“
„To je vskutku krásná historka,“ poznamenal kardinál. „Co si o ní myslíte, Mulote?“
„Myslím si, že v božích očích jsou všechny prostředky dobré,“ pravil almužník, jejž víno činilo smířlivějším po všech stránkách.
„Bůh! Fuj, vy kazateli! Do jaké vypečené společnosti to mícháte Boha: zaplétáte ho s Voiturem, medvědářem a dvěma medvědy, a to prosím všechno u markýzy de Rambouillet!“
„Bůh je všude,“ pravil almužník a zvedl blaženě oči i svoji sklenici k nebi. Ale vy, monsignore, v Boha nevěříte.“
„Jakže? Já že nevěřím v Boha?“ zvolal kardinál.
„Snad mi nechcete říct, že jste v něj právě začal věřit?“ upřel abbé posměšně na kardinála své malé černé oči ještě rozsvícené barvou nosu.
„Samozřejmě že v něj věřím!“
„Ale při poslední zpovědi jste mi přiznal, že v něj nevěříte.“
„Lafollone! Le Boisi!“ zvolal se smíchem kardinál, „nevěřte ani slovo z toho, co Mulot vykládá. Je tak opilý, že míchá moji zpověď se svou zkouškou svědomí. Už jste dojedl, Lafollone?“
„Dojídám, monsignore.“
„Dobrá, až dojíte, učiňte nám tu laskavost a ponechte nás o samotě. Chci pověřit Le Boise tajným posláním.“
„A já vám zase hodlám, monsignore, předložit jednu žá dost.“
„Zase nějaký chráněnec!“
„Nikoli, monsignore, tentokrát chráněnka.“
„Le Boisi! Le Boisi! Ty se zapomínáš, příteli!“
„Ó monsignore, té dámě je sedmdesát!“
„A co dělá, ta tvoje chráněnka?“
„Píše verše, monsignore.“
„Verše?“
„Ano, a dokonce velmi pěkné! Chcete si je poslech nout?“
„Ani ne. Mulota by to uspalo a Lafollonovi pokazilo trávení.“
„Jenom čtyři.“
„No prosím, čtyři verše, to nikoho nezabije.“
„Tady to je, monsignore,“ řekl Bois-Robert a podával kardinálovi rytinu Jany z Arku, kterou hned po příchodu odložil do jednoho křesla.“
„Vidím rytinu a ty mi vykládáš o verších,“ namítl kardi nál. „Čtěte, co je pod tou rytinou, monsignore.“
„Aha, dobrá.“ A kardinál přečetl následující verše.
Jak můžeš sloučit, milovaná nebem Panno, mírnost svých očí s tímto hněvným mečem? Mírností svých očí vlast hýčkat je mi dáno, a svobodu jí vracet meče toho hněvem.
„Podívejme se!“ procedil kardinál a znovu přečetl verše. „Jsou to vskutku slušné veršíky. Mají hrdý výraz a jsou elegantně utvořené. Od koho jsou?“
„Jméno autora je napsané pod tím, monsignore.“
„Marie Le Jars, slečna de Gournay. Jakže!“ zvolal kardinál, „ty verše jsou od slečny de Gournay?“
„Od slečny de Gournay, ano, monsignore.“
„Od slečny de Gournay, která napsala knihu s názvem Stín?“
„Která napsala knihu s názvem Stín.“
„Ale to je přesně ta žena, za níž tě chci poslat, Le Boisi.“
„To nám to pěkně zapadá do sebe!“
„Vezmi si můj kočár a dojeď mi pro ni.“
„Nešťastník!“ utrousil Mulot pohoršeně. „Kvůli těm mizerným básníkům určitě strhá monsignorovi koně!“
„Abbé,“ na to Bois-Robert, „kdyby Bůh stvořil monsignorovy koně jen proto, aby odpočívali, udělal by z nich kanovníky ze Sainte-Chapelle.“
„Ach, teď jste mu to nandal, brachu,“ rozesmál se Richelieu, zatímco Mulot jenom bručel, neschopný najít vhodnou odpověď.
„Nechť se laskavě monsignorův almužník uklidní.“
„Nejsem monsignorův almužník,“ zaječel opět rozhořčený Mulot.
„Slečna de Gournay je tady,“ pravil Bois-Robert.
„Jakže? Slečna de Gournay je zde?“ otázal se v údivu kardinál.
„Ano. Dnes ráno jsem chtěl prosit Její Eminenci, aby jí poskytla svoji přízeň, a protože znám dobrotu Vaší Eminence, byl jsem si jistý, že jí pomoc neodmítne. Vzkázal jsem jí tedy, aby byla u monsignora mezi desátou a půl jedenáctou. A že bude muset počkat.“
„Le Boisi, ty jsi vzácný muž. Nuže abbé, ještě jednu sklenku na závěr. Nuže Lafollone, ještě jednu lžíci zavařeniny a pomodlete se na závěr jídla. Není třeba, abyste čekali na slečnu de Gournay, je to vznešená dáma a adoptivní dcera Michela de Montaigne.“
Lafollone blaženě zkřížil ruce na svém tlustém teřichu a s očima obrácenýma k nebi pravil:
„Pane Bože, dej nám milost dobrého zažití této skvělé snídaně, na níž jsme si tak pochutnali.“
Tomuhle říkal kardinál Lafollonova modlitba po jídle.
„A teď, pánové,“ pravil kardinál vážně, „mě nechte o samotě.“
Lafollone a Mulot se na toto vyzvání zvedli – Lafollone s tváří rozsvícenou jako sluníčko, Mulot s tváří pomačkanou – a oba zamířili ke dveřím. Lafollone si cestou bručel pod vousy:
„Málo platné, u Jeho Eminence se báječně snídá.“
Mulot, vrávorající jako Silén, koktal s pažemi vztaženými k nebi:
„Kardinál, a nevěří v Boha! Spoušť a zkáza!“
Bois-Robert, šťastný z toho, že své chráněnce může oznámit tak příjemnou zvěst, vyběhl z pracovny Její Eminence.
Kardinál zůstal chvíli sám. Ale i když to byl jen okamžik, stačil na to, aby jeho hranatá tvář, bledé čelo a zamyšlené oči dostaly svůj obvyklý přísný výraz.
„Ten list existuje,“ zašeptal si pro sebe. „Sully zná toho, kdo ho má. Ó, já ho poznám rovněž!“
A protože se už Bois-Robert vracel a držel za ruku slečnu de Gournay, úsměv, nezvyklý host na jinak vážné a temné tváři, se mu na chvilku znovu objevil na rtech.
XIII
SLEČNA DE GOURNAY
Slečna de Gournay byla, jak už jsme řekli, stará panna, která se narodila někdy kolem poloviny 16. století. Pocházela z dobré pikardské rodiny.
Když jí bylo devatenáct, přečetla si Montaignovy Eseje a natolik ji uchvátily, že si přála poznat jejich autora.
Právě v té době přijel Montaigne do Paříže. Slečna de Gournay si sehnala jeho adresu a poslala mu list s pozdravením, v němž se mu vyznala z obdivu k jeho osobě a jeho dílu.
Montaigne ji navštívil hned den nato a mladá a nadšená dívka se mu tak zalíbila, že jí nabídl lásku a svazek otce a dcery, což ona vděčně přijala.
Od toho dne si psala pod své jméno dodatek: adoptivní dcera pana de Montaigne.
Skládala poměrně slušné veršíky, jak jsme viděli. Ale tyto verše ji živily velmi špatně a slečna žila téměř v bídě až do chvíle, kdy se o jejím živoření doslechl Bois-Robert, jemuž říkali přímluvce bídou sužovaných Múz, a rozhodl se ji představit kardinálu de Richelieu.
Bois-Robert věděl velmi dobře, jaký má vliv na kardinála. Sám o sobě říkal:
„Nežádám nic jiného, než abych byl na onom světě ve stejně dobrém vztahu s Pánem Ježíšem Kristem, jako jsem tady na zemi s panem kardinálem.“
Bois-Robert tedy neváhal zavést svoji chráněnku přímo na královské náměstí a podivnou shodou okolností jí smluvil schůzku v předpokoji Jeho Eminence v den i hodinu, kdy ho kardinál hodlal požádat, aby mu ji přivedl.
Ubohá stará panna se tedy octla na místě ve správný čas a jako velmi obratná prosebnice předešla kardinálovo přání.
Kardinál ji přijal s úsměvem, jak už jsme řekli, a protože měl svoji literární Paříž v malíčku, složil jí hned na začátku poklonu tím, že ji uvítal slovy z její knihy Stín.
Slečnu de Gournay to nijak nevyvedlo z míry a pravila:
„Vysmíváte se ubohé stařeně, ale jen se smějte, smějte se, velký génie: neslouží vám snad celý svět k pobavení?“
Kardinála udivila její duchapřítomnost a dojala její pokora, omluvil se jí. Potom se obrátil na Bois-Roberta:
„Poslyš, Le Boisi, co bych měl podle tebe udělat pro slečnu de Gournay?“
„Nebudu klást žádné meze vaší štědrosti, Vaše Eminence,“ uklonil se Bois-Robert.
„Dobrá,“ na to kardinál, „dám jí tedy dvě stě dukátů důchodu.“
To bylo hodně na tu dobu a hlavně pro chudou starou pannu. Dvě stě dukátů v té době bylo dvanáct set livrů a dvanáct set livrů té doby je něco mezi dnešními čtyřmi a pěti tisíci.
Slečna de Gournay už otvírala ústa k poděkování, ale Bois-Robert nehodlal kardinála propustit tak lacino, a tak ji zarazil gestem ruky.
„Monsignor řekl dvě stě dukátů?“
„Ano,“ odvětil kardinál.
„To stačí pro ni, monsignore, také vám za ně poděkuje. Ale slečna de Gournay má rovněž služebnictvo.“
„Aha! Ona má služebnictvo?“ otázal se kardinál.
„Vznešená a urozená dáma se přece bez služebnictva neobejde. Monsignor to jistě chápe.“
„To chápu. A jaké sluhy má slečna de Gournay?“ otázal se kardinál, už předem rozhodnutý vyhovět všem přáním a nárokům, které vznese Bois-Robert, aby si žadatelku příznivě naklonil.
„Má slečnu Jamynovou,“ odvětil Bois-Robert.
„Ale pane Bois-Roberte,“ zašeptala stará panna, jíž se zdálo, že se Bois-Robert pouští na příliš nejistý terén a zneužívá kardinálovy laskavosti.
„Jen mě nechte,“ na to Bois-Robert, „znám Jeho Eminenci.“
„A kdo je to, ta slečna Jamynová?“ otázal se kardinál.
„Nemanželská dcera Amadise Jamyna, pážete pana de Ronsard.“
„Dám tedy padesát livrů ročně nemanželské dceři Amadise Jamyna, Ronsardova pážete,“ odvětil kardinál.
Stará panna chtěla vstát, ale Bois-Robert ji opět gestem zarazil.
„To stačí pro dceru Amadise Jamyna,“ pravil neodbytný přímluvce, „a slečna de Gournay vám jejím jménem poděkuje. Avšak má ještě Miláčka, paní Mňoukavou.“
„A kdo je ta paní Mňoukavá?“ otázal se kardinál, zatímco chudák slečna de Gournay vysílala k Bois-Robertovi úpěnlivé pohledy a gesta, kterých si však zmíněný pán očividně nevšímal.
„Vaše Eminence nezná Miláčka, paní Mňoukavou?“
„Nikoli, Le Boisi, přiznávám.“
„To je přece kočička slečny de Gournay!“
„Monsignore!“ zvolala chudák slečna, „odpusťte, snažně vás prosím.“
Kardinál ji uklidnil mávnutím ruky.
„Připíšu tedy dvacet livrů renty Miláčkovi pod podmínkou, že bude papat dršťky.“
„Ó, to ano, bude dostávat dršťky třeba na divoko, když si toho Vaše Eminence žádá. A slečna de Gournay vám jistě jménem Miláčka, paní Mňoukavé poděkuje, monsignore, ale…“
„Jakže, Le Boisi,“ zadíval se na svého oblíbence kardinál a vší mocí se nutil k vážnému výrazu, „ono je tady ještě nějaké ale…?“
„Ano, monsignore. Ale Miláček, paní Mňoukavá právě přivedla na svět koťátka.“
„Ó!“ zvolala slečna de Gournay a sepjala ruce.
„Kolik je těch koťátek?“ otázal se kardinál.
„Pět!“
„Podívejme se! Miláček, paní Mňoukavá je poměrně plodná. Nu což, Le Boisi, přidám jednu pistoli na každé kotě.“
„A teď, slečno de Gournay,“ obrátil se okouzlený Bois-Robert na svou chráněnku, „vám dovolím, abyste Jeho Eminenci poděkovala.“
„Ještě ne, ještě ne,“ zarazil ho kardinál. „Slečna de Gournay mi vůbec děkovat nemusí, naopak, pravděpodobně to za chvíli budu já, kdo poděkuje jí.“
„Ó!“ udivil se Bois-Robert.
„Nech nás o samotě, Le Boisi, chci požádat slečnu o jednu laskavost.“ Bois-Robert vrhl užaslý pohled nejdříve na kardinála, potom na slečnu de Gournay.
„Ano, vidím, co se ti honí hlavou, chytráku!“ usmál se kardinál. „Jestli ale od tebe uslyším jedinou větičku týkající se cti slečny de Gournay, budeš mít co do činění se mnou, slyšíš? Počkej na slečnu v salonu.“
Bois-Robert pozdravil a vyšel. Nechápal vůbec nic z to-ho, co se tu děje.
Kardinál se přesvědčil, že jsou dveře řádně zavřené, a přistoupil ke slečně, která se divila skoro stejně jako Bois-Robert:
„Ano, slečno,“ pravil, „opravdu vás chci požádat o laskavost.“
„O jakou, monsignore?“ zeptala se stará panna.
„Abyste si trochu zavzpomínala na minulost. Bude to pro vás snadné: jistě máte dobrou paměť, že se nemýlím?“
„Vynikající, monsignore, ovšem nebude-li vaše otázka sahat příliš daleko do minulosti.“
„Informace, kterou od vás požaduji, se vztahuje k události či spíše k dvěma událostem, které se staly od 9. do 11. května roku 1610.“ Slečna de Gournay sebou trhla při zmínce o tomto datu a upřela na kardinála pohled, který prozrazoval neklid.
„Od 9. do 11. května 1610,“ opakovala, „tedy v tentýž rok, kdy byl zavražděn náš ubohý drahý a předobrý král Jindřich IV. Milovaný.“
„Přesně tak, slečno, a já vás žádám, abyste si vzpomněla na něco, co se k jeho smrti vztahuje.“
Slečna de Gournay neodpověděla, ale její nervozita jako by se zdvojnásobila.
„Nemějte z ničeho strach, slečno,“ pravil Richelieu, „moje vyptávání se ani v nejmenším netýká vaší osoby. Buďte ujištěna, že za přízeň, kterou jsem vám právě udělil, vděčíte mnohem více sobě samé a své věrnosti správným zásadám v době, o níž je řeč, než Bois-Robertově přímluvě.“
„Promiňte mi, monsignore,“ odpověděla chudák slečna úplně vyvedená z míry, „vůbec nic nechápu.“
„Postačí pár slov, abyste pochopila. Znala jste ženu jménem Jacqueline Le Voyer, paní de Coëtman?“
Tentokrát se slečna de Gournay viditelně zachvěla a zbledla.
„Ano,“ odpověděla. „Pochází ze stejného kraje jako já. Ale je o třicet let mladší než já, pokud ještě žije.“
„Předala vám devátého či desátého května, ona už si nevzpomíná na přesné datum, list adresovaný panu de Sully, který měl dotyčný donést králi Jindřichovi IV.?“
„Bylo to desátého května, monsignore.“
„Víte, co stálo v tom listě?“
„Bylo to varování králi, že má být zavražděn.“
„Stála v listě jména těch, kdo spiknutí zosnovali?“
„Ano, monsignore,“ odvětila chvějící se slečna de Gournay.
„Vzpomínáte si na osoby, které paní de Coëtman udávala?“
„Vzpomínám.“
„Můžete mi říct jejich jména?“
„Žádáte mě o velmi nesnadnou věc, monsignore.“
„Máte pravdu. Sám jejich jména vyslovím a vy mi jenom přikývnete na souhlas, nebo zavrtíte hlavou. Osobami, které paní de Coëtman v listě udávala, byli královna matka, maršálek d’Ancre a vévoda d’Épernon.“
Slečna de Gournay, více mrtvá než živá, přikývla na souhlas.
„Vy jste dotyčný list předala panu de Sully,“ pokračoval kardinál, „ten však udělal velkou chybu, že jej králi neukázal a vrátil vám jej. Spokojil se s tím, že o něm králi řekl.“
„Stalo se to přesně, jak říkáte, monsignore,“ pravila slečna de Gournay.
„Ponechala jste si ten list?“
„Ano, monsignore, neboť jenom dvě osoby mají právo ho po mně požadovat zpět: vévoda de Sully, jemuž byl adresován, a paní de Coëtman, která jej napsala.“
„Nikdy už jste neslyšela o panu de Sully?“
„Ne, monsignore.“
„Ani o paní de Coëtman?“
„Dověděla jsem se, že byla třináctého května zatčena. Od té doby jsem ji neviděla a ani nevím, jestli zemřela, či ještě žije.“
„Ten dopis jste tedy četla.“
„Ano, monsignore.“
„Dobrá. Nuže teď vás, drahá slečno, žádám o laskavost: vydejte mi prosím ten list.“
„To není možné, monsignore,“ pravila slečna de Gournay s takovou pevností, jakou by u ní ještě před chvilkou nikdo nehledal.
„Pročpak?“
„Protože, jak už jsem měla tu čest Vaší Eminenci říci, jenom dvě osoby mají právo ten list po mně žádat: paní de Coëtman, která byla obžalována z účasti na tomto temném a bolestném dramatu a jíž by mohl posloužit na obhajobu, a potom adresát pan vévoda de Sully.“
„Paní de Coëtman už v tuto chvíli obhajobu nepotřebuje, neboť dnes v noci mezi první a druhou hodinou zemřela v klášteře kajícnic.“
„Bůh opatruj její duši,“ pokřižovala se slečna de Gournay, „byla to mučednice!“
„A co se vévody de Sully týče,“ pokračoval kardinál, „ten se o list za posledních osmnáct let tak málo staral, že není pravděpodobné, že by ho dnes ještě potřeboval.“
Slečna de Gournay zavrtěla hlavou.
„Nemůžu nic udělat bez svolení pana de Sully, když už paní de Coëtman není na tomto světě.“
„A kdybych vyměnil rentu, kterou jsem vám připsal, za tento list?“
Slečna de Gournay se důstojně zvedla:
„Monsignore,“ pravila, „jsem ze šlechtického rodu, tedy urozená žena, stejně jako vy jste urozený muž. Zemřu hlady, bude-li to nutné, ale nikdy se nezpronevěřím svému svědomí.“
„Nezemřete hlady, vznešená slečno, a vaše svědomí zůstane čisté,“ pronesl kardinál s viditelným uspokojením nad takovou loajalitou chudé spisovatelky. „Mám slib od pana de Sully, že vám dá svolení vydat mi ten list. Vy sama pojedete s kapitánem mých gardistů do paláce Sully a vyžádáte si jej.“
Potom zavolal současně Cavoise i Bois-Roberta, kteří vešli každý jinými dveřmi:
„Cavoisi, odvezete slečnu de Gournay v mém kočáře k panu vévodovi de Sully. Hned u brány zmíníte moje jméno, aby ji okamžitě uvedli k vévodovi. Pak ji v kočáře odvezete k ní domů, tam vám předá list, a ten zase přivezete mně.“
Načež se obrátil k Bois-Robertovi:
„Le Boisi, zdvojnásobuji rentu slečny de Gournay, nemanželské dcery Amadise Jamyna, Miláčka, paní Mňoukavé a koťat. Nezapomněl jsem na někoho?“
„Nikoli, monsignore,“ řekl Bois-Robert na vrcholu blaha.
„Dohodneš se s mým pokladníkem, aby byla renta vyplácena od prvního ledna 1628.“
„Ach monsignore!“ zvolala slečna de Gournay a uchopila Richelieuovu ruku, aby ji políbila.
„To já bych měl políbit ruku vám, slečno,“ pravil kardinál.
„Monsignore! Monsignore!“ bránila se slečna de Gournay. „Staré panně v mém věku…!“
„Ale odvahou a věrností je to mladá ruka,“ řekl kardinál.
A políbil slečně de Gournay ruku tak uctivě, jako by jí bylo pětadvacet.
Slečna de Gournay vyšla stejnými dveřmi jako Cavois, Bois-Robert prošel druhými.
XIV
SOUSCARRIERESŮV RAPORT
Jakmile kardinál osaměl, zavolal si svého tajemníka Charpentiera a vyžádal si denní poštu. Došly tři důležité listy.
První byl od Bautruho, vyslance či spíše zástupce Francie ve Španělsku, neboť Bautru nikdy neměl oficiální titul vyslance. Jeho podivná pozice polovičního šaška na královském dvoře – řekli bychom duchaplného muže, kdybychom se nebáli, že budeme impertinentní vůči vysoké diplomacii – neumožňovala titulovat ho oficiálně jako vyslance.
Druhý list byl od La Saludieho, zvláštního vyslance v Piemontu, v Mantově, v Benátkách a v Římě.
Třetí byl od Charnassého, důvěrného vyslance v Německu pověřeného tajným posláním pro Gustava Adolfa.
Možná si pan de Richelieu vybral Bautruho proto, že patřil k největším nepřátelům pana d’Épernon. Dovolil si na vévodovu adresu několik žertíků, načež na něj vévoda poslal Simony – už se o nich zmínil Latil, jak si vzpomínáme –, aby ho ztloukli. Ještě pořádně nezotavený z této „nehody“ a s bolavým hřbetem navštívil královnu matku, opíraje se o hůl.
„Máte snad dnu, pane de Bautru, že jste nucen opírat se o hůl?“ zeptala se ho královna matka.
„Madam,“ odpověděl princ de Guéménée, „Bautru nemá dnu, ale nosí hůl tak, jako nosí svatý Laurent svůj rožeň: aby ukázal nástroj svého umučení.“
Když žil Bautru na venkově, obtěžoval ho místní soudce tak často, že Bautru přikázal sluhovi, aby ho k němu nevpouštěl. Soudce se samozřejmě opět objeví. Navzdory zákazu ho sluha ohlásí.
„Copak jsem ti nepřikázal, ty nemehlo, aby sis našel nějakou záminku a nepouštěl ho sem?“
„To jste mi říkal, pane, na mou duši, nepopírám! Ale já nevím, co mu mám říct.“
„Řekni mu, že jsem v posteli, u všech hromů!“
Sluha vyjde a zase se vrátí.
„Pane, on říká, že počká, dokud nevstanete.“
„Tak mu řekni, že jsem nemocný.“
Sluha vyjde a zase se vrátí.
„Pane, on říká, že vám poradí nějaký lektvar.“
„Řekni mu, že jsem v posledním tažení.“
Sluha vyjde a zase se vrátí.
„Pane, on říká, že se chce s vámi rozloučit.“
„Tak mu řekni, že už jsem umřel.“
Sluha vyjde a zase se vrátí.
„Pane, on říká, že vás chce pokropit svěcenou vodou.“
„Tak ať vstoupí,“ povzdechl si Bautru. „Nikdy bych si nepomyslel, že najdu umíněnějšího člověka, než jsem já sám.“
Další věc, která byla pro kardinála největším doporučením, byla Bautruova poctivost. Kardinál o něm říkal: „Raději mám svědomí Bautruho, jemuž se říká šašek, než dvou kardinálů de Bérulle.“ Kardinál ho měl také rád pro jeho svrchované opovržení Římem, který nazýval apoštolskou chimérou. Kardinál mu jednoho dne sdělil jména deseti kardinálů, které jmenoval Urban XIII., poslední z nich byl Fachinetti.*) „Vidím tu jenom devět jmen,“ povídá Bautru. – „A co Fachinetti?“ na to kardinál. – „Promiňte, monsignore,“ odpoví Bautru, „myslel jsem si, že je to titul těch devíti předcházejících.“
*) Slovní hříčka: faquin znamená francouzsky ničema. V 17. století to byla velká urážka.
Bautru psal, že Španělsko podle všeho nevzalo jeho poslání vážně. Vyzýval kardinála, aby viděl ve všech návrzích, co Španělsko posílá, jenom prostředek k získání času, neboť madridský vládní kabinet je smlouvou vázaný s Karlem Emanuelem: má mu pomoci získat Montferrat, a potom se s ním o něj rozdělit. Hlavně pak doporučoval Jeho Eminenci, aby nedůvěřovala Fargisovi, který patřil tělem i duší – přičemž Bautru tu duši zpochybňoval – ale hlavně tělem královně matce, a jedná podle pokynů své manželky, přičemž ty pokyny jsou pouze instrukcemi Marie Medicejské a Anny Rakouské.
Richelieu si přečetl depeši od Bautruho, neznatelně pokrčil rameny a zašeptal:
„Raději bych měl mír, ale jsem připraven na válku.“
Depeše od La Saludieho byla ještě výmluvnější.
Vévoda Karel Emanuel, jemuž Richelieu nabízel město Trino s jeho dvanácti tisíci dukáty renty v nezatížených pozemcích, pokud se vzdá nároků na Montferrat a Mantovu, odmítl a jednoduše odpověděl, že má stejně rád Casale jako Trino a že Casale by bylo dobyto dříve, než by královy voje dorazily do Lyonu.
Po příjezdu La Saludieho do Mantovy dostal nový vévoda, který už si začínal zoufat, novou odvahu, ale dodával, že se musí vzdát původního plánu, který počítal s vyloděním vévody de Guise se sedmi tisíci muži v Janově, neboť Španělé střeží všechny cesty z Janova do Montferratu. Král se tedy měl spokojit s tím, že prorazí Suský průsmyk, velmi dobře bráněnou, ale nikoli nedobytnou pozici.
Poté, co se La Saludie setkal s vévodou Savojským a vévodou Mantovským, oznámil, že odjíždí do Benátek.
Richelieu vzal svůj notes a zapsal si:
Odvolat rytíře Mariniho, našeho vyslance v Turíně, s tím, že mu přikážeme, aby oznámil Karlu Emanuelovi, že král na něj pohlíží jako na zjevného nepřítele.
Charnassé, v jehož inteligenci měl kardinál největší důvěru, odjel mnohem dříve než Bautru a La Saludie, neboť musel cestou do Švédska projet přes Konstantinopol a Rusko. Pan de Charnassé prožíval veliký žal, protože právě ztratil ženu, kterou zbožňoval, blahořečil tedy kardinálovi za toto poslání, jež ho vzdálilo Paříži. Překonal Konstantinopol i Rusko a dorazil ke Gustavovi.
List od barona byl dlouhou chvalořečí na švédského krále, jehož představoval Richelieuovi jako jediného muže schopného zastavit postup císařských vojsk v Německu, pokud by se s ním protestanti chtěli spojit v ligu.
Richelieu chvilku uvažoval a potom, jako by skoncoval s posledními skrupulemi, zamumlal pro sebe:
„Dobrá, papež bude mít, co chce. Nakonec jsem kardinál a on mě nemůže kardinálství zbavit, ale sláva a velikost Francie je nade vše.“
Přitáhl si papír a napsal:
Pobídnout krále Gustava, aby – jakmile skončí s Rusy – přešel do Německa na pomoc svým náboženským souputníkům, o jejichž zkáze Ferdinand uvažuje.
Slíbit králi Gustavovi, že mu Richelieu poskytne značnou sumu peněz, pokud bude podporovat jeho politiku. Ať doufá, že francouzský král napadne současně Lotrinsko, aby odvedl pozornost.
Kardinál, jak je vidět, nezapomněl na šifrovaný list, který mu Rossignol před týdnem rozluštil. Nakonec kardinál doplnil:
Pokud podnik švédského krále dobře začne a bude slibovat úspěch, francouzský král nebude nadále brát na rakouský dům žádné ohledy.
List pro rytíře Mariniho a depeše pro Charnassého budou odeslány ještě téhož dne. Kardinál skončil se svou diplomatickou prací, když Ca vois vstoupil s listem paní de Coëtman, který vrátil pan de Sully slečně de Gournay. Zněl takto:
Králi Jindřichu IV., milovanému Veličenstvu
Obracím se na Jeho Veličenstvo se snažnou prosbou, aby ve jménu Francie a ve vlastním zájmu nechalo zatknout muže jménem François Ravaillac, známého všude jako králův vrah, který se mi přiznal se svým strašlivým úmyslem a o němž se říká, sotva se odvažuji ta slova opakovat, že ho do královraždy nutí královna matka, maršál d’Ancre a vévoda d’Épernon.
Jako ponížená služebnice Jeho Veličenstva napsala jsem již tři listy Jejímu Veličenstvu královně, a jelikož zůstaly bez odpovědi, obracím se na krále a prosím pana vévodu de Sully, který je, jak věřím, nejlepším přítelem Jeho Veličenstva, a zapřísahám ho, aby tento list předložil králi, jehož jsem nejpokornější a nejoddanější poddanou a služebnicí.
Jacqueline Le Voyerová, paní de Coëtman
Richelieu se spokojeně usmál, list byl přesně takový, jak si přál. Otevřel tajnou zásuvku, která sloužila jako spojení s jeho neteří, nejdřív chvilku váhal, jestli ji nezavolat, potom zásuvku zavřel, všiml si, že Cavois stále stojí před ním a vypadá, jako by mu chtěl ještě něco sdělit.
„Tak co, Cavoisi, máte ještě něco na srdci, vy dotěro?“ zeptal se ho tónem, který nikdy nezmýlil jeho nejbližší a byl známkou toho, že je kardinál v nejlepším rozmaru.
„Eminence, pan de Souscarrieres by vám rád předal svůj první raport.“
„Ach ano, pravda! Přineste mi tedy první raport pana de Souscarrieres.“ Cavois vyšel.
Kardinál, jako by mu Cavoisova zmínka připomněla už zapomenutou věc, vstal, přistoupil ke spojovacím dveřím vedoucím k Marion Delormové, otevřel je a sebral lístek, který ležel na podlaze.
Obsahoval následující informaci:
Za celý týden jen jednou navštívil madam de la Montagne. Prý je zamilován do královniny čestné dámy jménem Isabelle de Lautrec.
„Ale ale!“ zvolal kardinál, „to je dcera barona Françoise de Lautrec, který je velmi blízký vévodovi z Rethelu v Mantově.“
Načež si poznamenal:
Přikázat baronu de Lautrec, aby povolal dceru zpět k sobě.
Potom si řekl sám pro sebe: Protože mám v úmyslu poslat hraběte de Moret válčit do Itálie, půjde tam s velkou radostí, jen aby byl co nejblíže své milované.
Právě dopsal poznámku, když vstoupil Cavois a předal mu papír v obálce s erbem vévody de Bellegarde. Kardinál obálku roztrhl a četl:
Raport pana Michela řečeného Souscarrieres pro Jeho Eminenci monsignora kardinála de Richelieu
Včera, 13. prosince, první den vykonávání služby pana Michela řečeného Souscarrieres: pan Mirabel, španělský vyslanec, si najal nosítka v ulici Svatého Sulpicia a nechal se odnést ke klenotníku Lopezovi, kam dorazil v 11 hodin dopoledne.
Přibližně ve stejnou dobu si paní de Fargis najala nosítka v Kladkové ulici a nechala se rovněž dopravit k Lopezovi.
Jeden z nosičů viděl španělského vyslance, jak s královninou dvorní dámou rozmlouvá a předává jí nějaký lístek.
V poledne si najal nosítka kardinál de Bérulle na nábřeží u Louvru a nechal se odnést k panu vévodovi de Bellegarde a k maršálovi de Bassompierre. Od svých lidí v paláci pana de Bellegarde, za jehož syna jsem považován, jsem se dověděl, že šlo o svolání tajné rady v Tuileriích o válce v Piemontu. Na tuto radu budou pozváni pan de Bellegarde, pan de Bassompierre, pan de Guise a pan de Marillac. Pan kardinál bude uvědomen, v který den to bude.
„Znamenitě!“ zvolal kardinál nahlas, „věděl jsem, že mi ten chlapík bude užitečný!“
Královnina komorná paní de Bellier si najala nosítka kolem druhé hodiny a nechala se odnést k Michelu Dauseovi, královninu apatykáři, který si rovněž objednal nosítka a po setmění se nechal dopravit do Louvru.
„Podívejme se!“ zamumlal Richelieu, „takže královna by chtěla mít svého Vautiera, jako má královna matka? Dáme si na ni pozor.“ A do zápisníku si poznamenal:
Koupit paní de Bellier, královninu komornou, a jejího milence Patrokla, štolbu z malé konírny.
Potom pokračoval ve čtení.
Včera kolem osmé hodiny si najala nosítka Její Veličenstvo královna matka a nechala se odnést k manželce předsedy soudu paní de Verdun, kam se nechal dopravit rovněž slavný astrolog jménem Le Censuré. Rozmluva trvala hodinu. Když vyšel Le Censuré ven, prohlédl si ve světle lucerny na sloupku nosítek nádherný diamantový prsten, bezpochyby dárek, který dostal od Jejího Veličenstva královny matky. O předmětu rozhovoru není nic známo.
Včera večer si vzal pan hrabě de Moret nosítka v ulici Svatého Avoye a nechal se odnést do paláce Longueville, kde se sešla velká společnost. Rovněž se tam nechali donést pan Orleánský, vévoda de Montmorency a paní de Fargis.
Na odchodu z paláce si paní de Fargis v hale vyměnila s hrabětem de Moret několik slov. Nebylo slyšet, o čem hovoří, ale patrně předmět hovoru oba uspokojil, neboť paní de Fargis odcházela a smála se a pan hrabě de Moret si prozpěvoval.
„To je vynikající,“ zašeptal kardinál, „pokračujme.“
Včera mezi jedenáctou a půlnocí si monsignor kardinál de Richelieu najal nosítka a přestrojený za kapucína…
„Ó!“ vydechl údivem kardinál. Potom se pustil do čtení se vzrůstající zvědavostí:
… přestrojený za kapucína se nechal odnést do ulice U Ozbrojence a do hostince U Obarveného vousu…
„Hleďme!“ utrousil kardinál.
… do hostince U Obarveného vousu, kde zůstal až do půl druhé v pokoji Étienna Latila. V půl druhé sestoupila Jeho Eminence dolů a vydala rozkaz, aby ji odnesli do Poštovní ulice, do kláštera kajícnic.
„Ten ďábel! Ďábel!“ Zvědavě četl dále:
Tam si u sestry fortnýřky vynutil vstup do kláštera. Nechal vzbudit matku představenou; nechal se odvést ke kobce paní de Coëtman. Po čtvrthodině rozhovoru přes zamřížovaný otvor kobky zavolal své dva nosiče a přikázal jim, aby udělali ve zdi díru, jíž by se paní de Coëtman mohla protáhnout. Rozkaz Jeho Eminence byl do půlhodiny vykonán.
Kardinál se na chvilku zarazil, uvažoval a pak pokračoval:
Protože byla paní de Coëtman téměř nahá, když vyšla ze zazděné kobky, pan kardinál ji zahalil do svého pláště a zůstal s odhalenou hlavou pouze v černém oděvu. Nechal ji odnést do komnaty matky představené, kde se u velkého ohně paní de Coëtman zahřála a nabyla sil. Ve tři hodiny poslal pan kardinál pro druhá nosítka, která měla dopravit paní de Coëtman k lazebníku Nolletovi proti mostu Notre-Dame, kde vydal několik rozkazů, načež pokračoval v cestě sám.
„Podívejme se na toho šikulu,“ zašeptal kardinál. „Je to opravdu obratný člověk, tím líp, tím líp! Pokračujme.“
Ve tři čtvrtě na pět vstoupila Jeho Eminence do svého paláce na Královském náměstí a několik minut po páté hodině už ve svém obvyklém oděvu vstupovala do nosítek a nechala se odnést do paláce vévody de Sully, kde zůstala přibližně půl hodiny. Kolem čtvrt na sedm se vrátila na Královské náměstí.
Deset minut po jejím příchodu si najala nosítka rovněž paní de Combalet a nechala se odnést k lazebníku Nolletovi a setrvala tam asi hodinu. Kolem osmé ráno odvezla k sobě domů paní de Coëtman v hábitu karmelitek.
To je raport, který má pan Michel řečený Sous carrieres tu čest předat Jeho Eminenci s ujištěním, že uvedená fakta jsou přesná.
Podepsán Michel řečený Souscarrieres
„U všech hromů!“ zvolal kardinál. „Zpropadeně šikovný šibal! Cavoisi! Cavoisi!“
Kapitán gardistů vstoupil.
„Monsignore?“
„Ten muž, co přinesl tenhle papír, je ještě tady?“ zeptal se kardinál.
„Monsignore,“ odvětil Cavois, „jestli se nepletu, je to sám pan de Souscarrieres.“
„Ať vstoupí, drahý Cavoisi, uveďte ho!“
Jako by pan de Souscarrieres čekal jen na tohle pozvání, objevil se okamžitě na prahu pracovny oděný do jednoduchého, ale elegantního úboru. Hluboce se kardinálovi uklonil.
„Jen pojďte blíž, pane Micheli,“ vyzvala ho Jeho Eminence.
„Jsem tady, monsignore,“ na to Souscarrieres.
„Nemýlil jsem se, když jsem vám dal svoji důvěru. Jste obratný muž.“
„Pokud je se mnou Vaše Eminence spokojena, budu i mužem šťastným.“
„Velmi spokojena. Jenom nemiluji záhady, protože nemám čas je luštit. Jak je možné, že jste tak podrobně zpraven o tom, co jsem dělal?“
„Monsignore,“ odvětil Souscarrieres s úsměvem, z něhož přímo čišelo uspokojení nad vlastním počínáním, „tušil jsem, že si Vaše Eminence bude chtít sama na vlastní kůži vyzkoušet nový vynález přemisťování, který právě schválila.“
„No a?“
„No a tak jsem se, monsignore, schoval v Královské ulici a čekal na Jeho Eminenci.“
„A pak?“
„A pak, monsignore? Tím větším z nosičů, tím, co zaklepal na bránu kláštera, potom odnesl paní de Coëtman ke krbu a doběhl pro nosítka, co se dají zamknout, jsem byl já.“
„Ó, na mou věru,“ pravil kardinál, „vy jste lišák, pane Micheli!“
TŘETÍ ČÁST
I
ŠPIKOVAČKY KRÁLE LUDVÍKA XIII.
Teď ať nám čtenáři laskavě dovolí, abychom je pro potřeby našeho vyprávění blíže seznámili s králem Ludvíkem XIII., jehož zatím letmo zahlédli během té noci, kdy vnikl kvůli podezření kardinála de Richelieu do královniny ložnice, aby se přesvědčil, že se tam nekují žádné pikle, a oznámil královně, že se nazítří na Bouvardův příkaz nechá vyčistit a pozítří si dá pustit žilou.
Nechal se vyčistit, dal si pustit žilou, ale nebyl po tom ani veselejší ani růžovější, naopak, jeho smutek a bledost se jenom zvýšily.
Důvod smutku, který se krále zmocnil mezi jeho čtrnáctým a patnáctým rokem, nikdo neznal. Právě ten smutek však byl příčinou toho, že král vyzkoušel všechny druhy rozptýlení, která ho však vůbec nerozptylovala. Přidejte si k tomu, že byl na svém dvoře skoro jediný kromě blázna l’Angelyho, kdo se oblékal do černého, což ještě přispívalo k jeho ponurému vzezření.
Nic nebylo chmurnějšího než jeho komnaty, do nichž s výjimkou královny Anny Rakouské a královny matky – ty však vždy krále upozornily, že u něj chtějí vykonat návštěvu – nikdy nevstoupila žádná žena.
Často se stávalo, že když se návštěvník dostavil k ohlášenému slyšení, přijal ho buď Beringhen jako králův první komorník, jemuž se říkalo pan První, nebo pan de Tréville či pan de Guitaut. Jeden z těchto pánů potom návštěvníka uvedl do salonu, kde dotyčný marně hledal očima krále: král stál v okenním výklenku s nějakým svým důvěrným přítelem, jehož právě obdařil slovy: „Pane Tenaten, pojďte, budeme se spolu nudit.“ A v tomto bodě si mohl být člověk stoprocentně jistý, že král dodrží slovo.
Královna si byla vědoma, že ona není vhodnou osobou, která by mohla zapůsobit na zasmušilou a uzavřenou osobnost, a tak na radu královny matky nejednou diskrétně povolala sličnou dívku, jejíž oddaností si mohla být jistá, v naději, že led králova srdce roztaje v paprscích pohledu krásných očí. Její naděje však vždycky vyšla naplano.
Tento král, jehož musel Luynes po čtyřech letech manželství donést do manželčiny ložnice, měl své favority, nikdy však favoritky. La buggera ha passato i monti,*) říkali Italové.
Krásná paní de Chevreuse, jíž by sedělo přízvisko Neodolatelná, se pokusila krále svést a navzdory svému mládí, kráse a duchaplnosti neuspěla.
„Ale sire,“ řekla mu jednoho dne, neklidná z té jeho ne-překonatelné chladnosti, „vy nemáte milenky?“
„Ale ano, madam, mám,“ odvětil král.
„A jak se s nimi tedy milujete?“
„Od pasu nahoru,“ na to král.
„Dobrá,“ odtušila pohotově paní de Chevreuse, „až tedy poprvé vkročím do Louvru, udělám to jako Tlusťoch:**) připevním si pásek v půli stehen.“
S touto nadějí také královna povolala ke dvoru půvabnou a cudnou dívčinu, již jsme představili našim čtenářům pod jménem Isabelle de Lautrec. Bylo všeobecně známo, jak je oddaná královně, která jí poskytla vychování, zatímco její otec byl spojenec vévody z Rethelu. Její neobyčejná krása krále skutečně zaujala. Hovořil s ní a okouzlila ho dívčina duchaplnost. Dívka nevěděla pranic o záměrech, které s ní královna má, a odpovídala králi skromně a uctivě. Ale půl roku předtím, než jsme začali naše vyprávění, přišlo ke králi nové páže coby komorník a král se v tu chvíli nejen přestal zajímat o Isabellu, ale navíc skoro vůbec nenavštěvoval královnu.
Favorité se u krále opravdu střídali s rychlostí, která neznamenala žádnou jistotu pro toho, kdo se – řečeno dostihovou hantýrkou – právě držel vnitřního okraje dráhy.
*) V italštině 17. století: Homosexualita překročila hory.
**) Robert Guérin zvaný Tlusťoch, slavný herec 17. století. Byl velmi tlustý, a tak nosil dva opasky, jeden hodně dole pod břichem.
Nejdříve tu byl venkovánek Pierrot, o němž jsme už ho-vořili.
Potom přišel ptáčník Luynes.
Potom nosič kuše d’Esplan, z nějž král udělal markýze de Grimaud.
Potom Chalais, jemuž nechal useknout hlavu.
Potom Baradas, to byl současný favorit.
A konečně Saint-Simon, favorit čekající na královu přízeň, který doufal, že Baradas upadne do nemilosti, což ostatně mohl předvídat každý, kdo znal podivné city krále Ludvíka XIII., balancující na těžko odhadnutelné hranici mezi přátelstvím a láskou.
Kromě svých favoritů měl Ludvík XIII. i důvěrné přátele. Byl to pan de Tréville, velitel jeho mušketýrů, jímž jsme se dostatečně zabývali v jiných našich knihách, takže tady postačí, když se o něm jen zmíníme; hrabě de Nogent-Bautru, bratr onoho Bautrua, jehož kardinál právě poslal do Španělska; tenhle hrabě měl to štěstí, že když byl poprvé představen u dvora, stála na nádvoří Tuilerií voda, takže přenesl krále na ramenou stejně jako svatý Kryštof přenesl Ježíše Krista, a teď měl to řídké privilegium, že mohl nejenom králi všechno povědět stejně jako jeho blázen l’Angely, ale ještě se mu dařilo žertíky zahnat chmury z králova čela. Dále patřil ke královým oblíbencům Bassompierre, z nějž se stal maršál v roce 1622 mnohem více díky vzpomínkám z alkovny Marie Medicejské než vlastním válečným zásluhám, muž poměrně okouzlujícího ducha, ale naprosto bez srdce, což z něj činilo typického představitele celé této doby od konce šestnáctého do první části sedmnáctého století. Potom to byli Sublet-Desnoyers, jeho tajemník či spíše jeho sluha; La Vieuville, královský vrchní správce financí; Guitaut, kapitán jeho gardistů, muž oddaný jemu i královně Anně Rakouské, který na všechny nabídky, jež mu činil kardinál, aby ho získal pro sebe, odpovídal vždy: „To není možné, Vaše Eminence, patřím králi a evangelium zakazuje sloužit dvěma pánům.“ A konečně maršál de Marillac, bratr strážce pečeti, který tvořil rovněž krvavou skvrnu na vládě Ludvíka XIII. či spíše jeho ministra kardinála de Richelieu.*)
Touto vsuvkou jsme trochu osvětlili královu osobu a teď se vraťme ke dni, který následoval po tom, co Souscarrieres předal kardinálovi tak věrohodný a zasvěcený raport o událostech předešlé noci. Král posnídal s Baradasem, zahrál si partii míče s Nogentem a poslal pro dva své hudebníky Moliniera a Justina, aby si vzali loutnu a violu a bavili ho při zaměstnání, jemuž se právě hodlal věnovat. Načež se obrátil k pánům de Bassompierre, de Marillac, Desnoyersovi a La Vieuvillovi, kteří ho přišli pozdravit:
„Pánové, jdeme špikovat.“
„Ano, jdeme špikovat, pánové,“ zahuhňal l’Angely. „Vidíte, jak hezky se to rýmuje: Veličenstvo a špikováníčko.“
A po tomto dosti průměrném žertu, který bychom ani nezmiňovali, kdyby nešlo o historickou skutečnost, si narazil klobouk šikmo na ucho a Nogentovi posadil ten jeho na temeno hlavy.
„Co to provádíš, blázne?“ zeptal se ho Nogent.
„Nasazuju si klobouk a vám taky,“ odtušil l’Angely.
„Před králem? Co tě to napadá?“
„No co! Šaškům, jako jsme my dva, je všechno dovoleno.“
„Sire, umlčte toho svého blázna!“ zvolal Nogent zuřivě.
„Rád bych, Nogente,“ pravil Ludvík XIII., „ale copak to jde umlčet l’Angelyho?“
„Platí mě za to, abych říkal všechno nahlas,“ podotkl l’Angely. „Kdybych mlčel, byl bych jako pan de La Vieuville, z něhož se stal vrchní správce královských financí, aby měl dost peněz, a který peníze nemá. Kradl bych vlastní peníze.“
„Copak Vaše Veličenstvo neslyšelo, co řekl?“ pokračoval Nogent.
„Ano, slyšel jsem dobře. Ale ty se ke mně jako můj ša šek chováš.“
„Já k vám, sire?“
„Ano. Před chvílí jsi mi při hře, když jsem pálkou minul míček, řekl: To je krásný Ludvík Spravedlivý! Kdybych tě nepovažoval za svého blázna jako l’Angelyho, myslíš, že bych ti dovolil, abys mi něco takového říkal? Nuže, pojďme špikovat, pánové, pojďme špikovat.“
Tato dvě slova, pojďme špikovat, si zaslouží vysvětlení, neboť možná nedávají našim čtenářům žádný smysl. Hned to vysvětlíme.
*) Maršál Ludvík de Marillac byl sťat v roce 1632.
Už jsme řekli na dvou místech, že se král oddával všem možným zábavám, aby rozptýlil svůj smutek. Tyhle zábavy ho však většinou vůbec nebavily. Jako dítě vyšíval kůžičkami, vyráběl vodopády z ptačích per; jako jinoch vybarvoval obrázky, čemuž jeho dvořané říkali, že maluje; také provozoval to, co jeho dvořané komentovali Jeho Veličenstvo se věnuje hudbě, tedy tloukl do bubnu, v čemž, můžeme-li věřit Bassompierrovi, značně vynikal; vyráběl klece a rámy s panem Desnoyersem; naučil se zavařovat a připravoval vynikající zavařeniny; potom se stal zahradníkem a podařilo se mu sklízet hrášek v únoru a dokonce ho dal na prodej. Pan de Montausson ho koupil, aby se mu zalíbil; konečně se naučil stříhat vousy a jednoho krásného dne v zápalu z této nové zábavy shromáždil všechny své důstojníky a osobně jim upravil vousy, přičemž jim ponechal při svém skrblictví na bradě jenom drobničký kousek vousu, takovou kozí bradku, jíž se od této chvíle na památku vznešené ruky, která ji vyrobila, začalo říkat royale, králova kozí bradka. Už nazítří se po Louvru zpívalo:
Běda! Pohleď, holovous! Kdo byl ten holič-břídil? To Ludvík, velký král, si zase jednou hrál, a celý palác zřídil.
Pane de la Force, i vám zastříhnouti bradku mám? Mně ne, díky, sire, voják jen ať holou zkusí, velitel být poznán musí.
A co velký kardinál?
Že by se mu snad náš král ostříhati bradku bál?
Armand, ten by těžko zkous, kdyby mu chtěl stříhat vous.
Krále Ludvíka XIII. ovšem nakonec stříhání vousů přestalo bavit, jako ho přestalo bavit všechno, oč se pokoušel. Jednoho dne sešel do svých kuchyní, aby tam učinil jakési ekonomické opatření, a uviděl tam svého kuchaře a jeho kuchtíky, jak protýkají slaninou telecí pečeni, hovězí svíčkovou, zajíce, bažanty; tahle činnost mu připadla velmi zábavná. Z toho vyplynulo, že už skoro měsíc se Jeho Veličenstvo věnovalo nové činnosti: Jeho Veličenstvo špikovalo a nechávalo špikovat i své dvořany.
Nevíme, zda kulinářské umění získalo, když se masa dotkla královská ruka, zato zdobnost učinila velký pokrok. Hlavně telecí pečeně a hovězí svíčková, které nabízely největší prostor, přicházely do přípravny pokryté nejrůznějšími obrázky. Král špikoval jako krajinář, tedy snažil se vykreslit stromy, domy, lovy, psy, vlky, jeleny, liliové květy, ale Nogent a ostatní se neomezovali na heraldické figury a popouštěli uzdu své fantazii, čímž si často vysloužili od stydlivého a cudného Ludvíka nejpřísnější potrestání a z královského stolu byly nelítostně vykázány takto ozdobené kusy masa.
A teď, když jsme čtenáře náležitě poučili, vraťme se k našemu vyprávění.
Na vyzvání: „Pánové, pojďme špikovat!“ se osoby, které jsme jmenovali, spěšně seřadily a následovaly krále.
Bassompierre využil chvíle, kdy procházeli z jídelny do místnosti určené k nové králově zábavě, v níž stálo pět nebo šest mramorových stolů a na nich ležely tu telecí pečeně, tu hovězí svíčková, tu zajíc, tu bažant, a kde čekal kuchmistr Georges uprostřed talířů plných proužků předem nakrájené slaniny a držel v ruce stříbrné špikovačky, které podával všem, kdo si přáli vzdát čest Jeho Veličenstvu a zabývat se stejnou činností jako ono, a hlavně se jím nechat porazit v obratnosti. Bassompierre využil této chvíle, položil ruku na rameno královského správce financí a pronesl dost potichu, aby zachoval formu, a dost nahlas, aby ho bylo slyšet:
„Pane vrchní správce financí, nechci být příliš zvědavý, ale přesto bych se vás rád zeptal, kdy mi hodláte vyplatit můj čtvrtletní žold vrchního velitele Švýcarů, kteréžto místo jsem si koupil za sto tisíc stříbrných dukátů a zaplatil ho do krejcaru?“
Pan de La Vieuville neodpověděl, ale protože si čas od času stejně jako Nogent hrál na šaška, začal natahovat a zase k sobě přibližovat paže a povídal přitom:
„Já plavu, plavu, plavu…!“
„Na mou věru,“ poznamenal Bassompierre, „už jsem v životě rozluštil spoustu hádanek, ale tuhle tedy neuhodnu.“
„Pane maršále,“ pravil La Vieuville, když člověk plave, znamená to, že ve vodě nestačí, že je to tak?“
„Ano.“
„A když nestačí, znamená to, že nemá pevnou půdu pod nohama.“
„No a?“
„A když nemám pevnou půdu pod nohama já, znamená to, že je má pokladna tak prázdná, že nedosáhnu na dno. A tak plavu, plavu, plavu!“
V tu chvíli se k průvodu přidal vévoda d’Angouleme, levoboček Karla IX. a Marie Touchetové, spolu s vévodou de Guise, jehož jsme už viděli na večírku princezny Marie a jemuž vévoda Orleánský slíbil vojsko v případě, že dostane místo krále vrchní velení při tažení do Itálie. Oba vyčkávali, až si jich král všimne, než přistoupí blíže. Bassompierra hned nenapadlo, co by La Vieuvillovi odpověděl, a protože nesnášel, když se octl v úzkých, obratně přehodil míč – obrazně řečeno – k vévodovi d’Angouleme. Říkáme obratně, neboť vévoda d’Angouleme měl nejlepší a nejpohotovější vyřídilku v té době.
„Plavete, plavete, což je velmi správné; husy a kachny plavou rovněž. Ale mne se to netýká. K čertu, kdybych si razil falešné mince jako pan d’Angouleme, měl bych vystaráno.“
Vévoda d’Angouleme, který patrně neměl odpověď pohotově, dělal, že neslyší, ale král Ludvík XIII. dobře sly-šel, a protože byl škodolibý, oslovil Angoulema:
„Slyšíte, co říká pan de Bassompierre, bratránku?“
„Ne, sire, neslyším na pravé ucho,“ odvětil vévoda.
„Stejně jako Caesar,“ podotkl Bassompierre.
„Ptá se vás, jestli stále ještě razíte falešné mince.“
„Promiňte, sire,“ vmísil se Bassompierre, „já se neptám, jestli pan d’Angouleme stále ještě razí falešné mince, to bych si tím nebyl jistý. Já říkám, že to dělá, nepochybuji o tom ani na minutu.“ Vévoda d’Angouleme pokrčil rameny: „Už dvacet let mě obtěžují s touhle hloupostí.“
„Co je na tom pravdy, povíte nám to, bratránku?“ zeptal se král.
„Ach můj Bože, řeknu vám čistou pravdu. Pronajímám ve svém zámku v Grosbois jednu komnatu jistému alchymistovi jménem Merlin, který tvrdí, že je tato místnost přímo ideálně položená pro hledání kamene mudrců. Platí mi čtyři tisíce stříbrných dukátů ročně pod podmínkou, že se ho nebudu vyptávat, co tam dělá, a on že se bude těšit výsadě, kterou mají synové Francie: totiž že nebude navštěvován představiteli spravedlnosti. Jistě chápete, sire, že když dostávám jako nájem z jedné komnaty víc, než bych dostal za celý zámek, neztratím kvůli směšné indiskrétnosti tak dobrého nájemníka.“
„Vidíte, jak jste zlomyslný, Bassompierre,“ pravil vyčítavě král. „Co je čestnějšího než podnikání našeho bratránka?“
„Ostatně,“ dodal ještě vévoda d’Angouleme, který se ani v nejmenším nepovažoval za poraženého, „i kdybych razil falešné mince, já, syn francouzského krále Karla IX., se nemám za co stydět. To váš otec blahé paměti, syn Antoina Bourbonského, který byl pouze navarrským králem, kradl.“
„Jakže, můj otec že kradl!“ zvolal Ludvík XIII. pohoršeně.
„Ach ano!“ přisvědčil Bassompierre, „důkazem toho je, že mi jednou řekl: ‚Jsem šťastný, že jsem král, jinak už by mě pověsili!‘“
„Tak zaprvé, sire,“ pokračoval vévoda d’Angouleme, „váš otec král Jindřich kradl při hře.“
„Při hře!“ zvolal Ludvík XIII., ale bratránku, upozorňuji vás na to, že krást při hře neznamená krást doopravdy, tomu se říká švindlovat! A můj otec po hře vždycky všechno vrátil.“
„Vždycky ne,“ na to Bassompierre.
„Jak to, že vždycky ne?“ zeptal se král.
„Mé čestné slovo, že ne, a vaše vznešená matka vám potvrdí, co vám teď povím. Jednoho dne či jednoho večera, když jsem měl čest hrát s králem a ve hře bylo padesát pistolí, octly se najednou mezi pistolemi i půlpistole. ‚Sire,‘ povídám králi, o němž jsem věděl, že je nespolehlivý, ‚Vaše Veličenstvo chtělo vydávat ty půlpistole za pistole?‘ – ‚Ne, to jste byl vy,‘ na to král. Takže já jsem potom vstal, vzal jsem všechny půlpistole, otevřel jsem okno a vyhodil je sluhům, kteří čekali na nádvoří. Do hry jsem se vrátil s celými pistolemi,“ vykládal Bassompierre.
„Tohle jste vskutku udělal, Bassompierre?“ zeptal se král.
„Ano, sire, a vaše vznešená matka k tomu poznamenala: ‚Dnes je Bassompierre králem a král Bassompierrem.‘“
„Čestné slovo šlechtice,“ zvolal Ludvík XIII., „to je moc dobře řečeno. A co na to odpověděl můj otec?“
„Sire, domnívám se, že nešťastné manželství s královnou Markétou z něj učinilo v některých ohledech ne zrovna soudného člověka, protože podle mého názoru odpověděl velmi nespravedlivě: ‚Určitě byste chtěla, aby byl králem, neboť byste měla mladšího manžela.‘“
„A kdo vyhrál tu partii?“ tázal se dál Ludvík XIII.
„Král Jindřich IV., sire, tedy aspoň podle toho, že určitě z roztržitosti, kterou způsobila královnina poznámka, strčil do kapsy všechno, co bylo na stole, dokonce mi nevyplatil ani ten rozdíl mezi půlpistolemi a mými pistolemi.“
„Ó, to já jsem ho viděl krást daleko lépe…,“ poznamenal vévoda d’Angouleme.
„Mého otce?“ zeptal se Ludvík XIII.
„Viděl jsem ho, jak ukradl plášť!“
„Plášť…?“
„Pravda, tehdy byl pouhým králem Navarrským.“
„Tak nám to vypravujte, bratránku,“ vyzval ho král.
„Krále Jindřicha III. právě zavraždili v Saint-Cloud, v témž domě pana de Gondy, kde on sám rozhodl o bartolomějské noci, tehdy jako ještě pouhý vévoda z Anjou. Byl zabit ve výročí dne, kdy k tomu rozhodnutí došlo. Tak tedy král Navarrský tam byl rovněž, neboť mu Jindřich III. zemřel v náručí, právě když mu odkazoval trůn. A protože musel nosit za zemřelého smutek ve fialové barvě a neměl peníze, za které by si koupil kabátec a kalhoty, sroloval plášť mrtvého, který byl přesně v té barvě a kvalitě, jaké potřeboval na smuteční úbor, strčil si ho pod paži a vytratil se v domnění, že si toho nikdo nevšiml. Ale Jeho Veličenstvo mělo pro své chování omluvu, tedy pokud se králové vůbec potřebují omlouvat za to, že kradou, bylo totiž tak chudé, že by si bez té náhody s pláštěm nemělo za co koupit smutek!“
„A vy si stěžujete, bratránku, že nemůžete vyplatit mzdu svým sluhům,“ pravil král, „přičemž král neměl ani tu komnatu, kterou by mohl pronajímat za čtyři tisíce stříbrných dukátů ročně alchymistovi!“
„Promiňte, sire,“ na to vévoda d’Angouleme, „je možné, že mí sluhové si stěžují, že jim nevyplácím mzdu, ale já sám jsem si nikdy nestěžoval, že jim nemůžu platit. Důkazem toho je, že když mě přišli naposledy žádat o mzdu se stížnostmi, že ode mne nedostali ani vindru, odpověděl jsem jim jednoduše: ‚Tak si opatřete peníze sami, vy hlupáci! Palác Angouleme leží na výhodném místě, sbíhají se tady čtyři ulice! Využijte toho a postarejte se o sebe.‘ Poslechli mé rady. Od té doby jsem cosi slyšel o krádežích v Dlážděné ulici, v ulici Svobodných měšťanů, v nové ulici Svaté Kateřiny a v Krejčovské ulici, a nastojte, mí vykutálení sluhové se mi už o nějaké mzdě vůbec nezmíní!“
„Jen počkejte,“ na to Ludvík XIII., „jednoho krásného dne nechám ty povedené chlapíky pověsit před branou vašeho paláce!“
„Jenom pokud budete v kardinálově přízni, sire!“ opáčil se smíchem vévoda d’Angouleme.
„Špikujme, pánové,“ odsekl král nakvašeně.
A vrhl se na telecí pečeni, kterou začal špikovat s takovou zuřivostí, jako by jeho špikovačka byla mečem a pečeně kardinálem.
„Ajaj Ludvíku, na mou duši si myslím, že tentokrát jsi pod špikovačkou ty!“ poznamenal l’Angely.
II
ZATÍMCO KRÁL ŠPIKUJE
Přesně takovéhle repliky – jimiž ovšem královo okolí nikterak nešetřilo – krále neustále popuzovaly proti jeho prvnímu ministrovi a vedly ho k unáhleným a nečekaným rozhodnutím, kvůli nimž balancoval kardinál stále na kraji propasti hrozící mu zkázou.
Když nepřátelé Jeho Eminence dostali Ludvíka XIII. do takového stavu, přijímal král zoufalá rozhodnutí, která byl předem připraven nesplnit, a sliboval hory doly, přičemž vůbec nehodlal sliby dodržet.
Teď král špikoval svoji telecí kýtu, ale žluč, kterou mu dal vypít vévoda d’Angouleme, mu stoupala až do hrdla a on se jen rozhlížel kolem sebe, na kom by si mohl vylít vztek. Jeho oči se zastavily na dvou hudebnících snažících se na pódiu: jeden nelítostně mučil svoji loutnu, druhý vrzal na violu a oba to činili se stejnou zlostí, s jakou král protýkal své telecí slaninou.
Najednou si všiml jedné věci, jíž až dosud nevěnoval pozornost, totiž že každý hudebník je oblečen pouze zpola.
Molinier měl kabátec, ale neměl kalhoty ani punčochy.
Justin měl kalhoty a punčochy, ale neměl kabátec.
„No tohle!“ zvolal Ludvík XIII. „Co má znamenat ta maškaráda?“
„Okamžíček, hnedlinko odpovím, za to můžu já,“ ozval se l’Angely.
„Blázne! Dej si dobrý pozor, aby mě nakonec tvoje skopičiny neunavily!“
L’Angely chňapl po špikovačce, kterou držel v rukou Georges, a postavil se s ní do střehu, jako by držel meč.
„S tímhle z tebe nemám strach,“ pravil. „Jen pojď, jestli si troufáš.“
L’Angely měl u Ludvíka XIII. výhody, jakých nepožíval nikdo jiný. Ludvík XIII. nechtěl na rozdíl od ostatních panovníků, aby ho jeho šašek rozveseloval; jejich rozhovor se velmi často, když byli o samotě, stočil na smrt. Ludvík XIII. rád fantazíroval o všech těch možná týkajících se onoho světa a jeho názory byly velmi fantastické a zejména hodně zoufalé a beznadějné. L’Angely ho doprovázel a často i vedl na těchto poutích po onom světě. Byl Horatiem onoho druhého prince dánského, který hledal – kdo ví? – možná podobně jako ten první vrahy svého otce, a dialog Hamleta s hrobníky byl stejně rozpustilý jako hovor, který vedl s králem.
V debatách s l’Angelym to byl skoro pokaždé král, který nakonec svému šaškovi ustoupil.
Nejinak tomu bylo i teď.
„Tak dobrá,“ pravil Ludvík XIII., „vysvětluj, blázne!“
„Ludvíku, pojmenovali tě Ludvíkem Spravedlivým, neboť ses narodil ve znamení Vah, buď tedy aspoň jednou ho-den svého jména, aby tě můj druh Nogent neurážel, jako to udělal před chvílí. Včera jsi – nevím, z jakého důvodu – ty, král Francie a Navarry, škrtl těmto dvěma chudákům polovinu jejich příjmu. Sire, lidé, kteří teď žijí pouze z poloviny příjmu, se mohou oblékat jenom napolovic. Jestli jim chceš tedy vyčítat, že mají nedbalý úbor, hádej se se mnou, neboť já jsem jim poradil, aby se dnes oblékli takto.“
„Rada od blázna!“ utrousil král.
„Jen blázni můžou v něčem uspět,“ na to l’Angely.
„Dobrá, odpouštím jim,“ pravil král.
„Poděkujte Jeho velkomyslnému Veličenstvu Ludvíku Spravedlivému,“ řekl l’Angely.
Hudebníci povstali a uklonili se.
„Dobrá, dobrá!“ na to král. „Už dost!“
Potom se rozhlédl kolem sebe, aby zjistil, kdo se zabývá stejnou činností jako on.
Desnoyers špikoval zajíce, La Vieuville bažanta, Nogent hovězí svíčkovou, Saint-Simon nešpikoval, pouze držel talíř se slaninou, Bassompierre rozprávěl s vévodou de Guise, Baradas hrál bilboquet, vévoda d’Angouleme se uvelebil v křesle a spal, nebo aspoň dělal, že spí.
„Co to tam vykládáte panu de Guise, maršále? To musí být velmi zajímavé,“ oslovil král Bassompierra.
„Pro nás ano, sire,“ odvětil tázaný. „Pan vévoda de Guise se mnou vyhledává spor.“
„Kvůli čemu?“
„Zdá se, že pan de Vendôme se ve vězení nudí.“
„Sláva!“ zvolal l’Angely. „Já jsem si myslel, že nudit se člověk může jenom v Louvru.“
„A napsal mi,“ pokračoval Bassompierre.
„Vám?“
„Pravděpodobně se domnívá, že jsem v přízni.“
„A copak mi chce můj bratříček de Vendôme?“
„Abys mu poslal jedno ze svých pážat,“ zahihňal se l’Angely.
„Mlč, ty blázne!“ přikázal král.
„Chce se dostat z Vincennes a jít bojovat do Itálie.“
„To si musí dát Piemonťané dobrý pozor, aby se k němu neotočili zády.“
„A on vám psal?“ ptal se dál král.
„Ano, ale sám přitom podotýkal, že to považuje za zbytečné, neboť musím patřit k lidem pana de Guise.“
„Pročpak?“
„Protože jsem milencem jeho sestry paní de Conti.“
„A co jste mu odpověděl?“
„Odpověděl jsem mu, že to vůbec nevadí, že jsem byl milencem všech jeho tet a že ho kvůli tomu nemám o nic radši.“
„A co děláte vy, bratránku Angouleme?“ zeptal se král.
„Já sním, sire.“
„O čempak?“
„O válce v Piemontu.“
„A co se vám zdá?“
„Sním, sire, o tom, že Vaše Veličenstvo se postaví do čela svých vojsk a osobně potáhne na Itálii a že na nejvyšší skaliska Alp se napíše jeho jméno mezi jméno Hannibalovo a Karla Velikého. Co říkáte tomu mému snu, sire?“
„Že je lépe snít takto než bdít, jak to dělají ostatní,“ pravil l’Angely.
„A kdo bude pode mnou velet? Můj bratr nebo kardinál?“ otázal se král.
„Nejdříve se domluvme,“ řekl l’Angely. „Pokud bude velet tvůj bratr, bude velet pod tebou. Pokud to bude kardinál, pak to bude nad tebou.“
„Tam, kde je král,“ poznamenal vévoda de Guise, „nepatří velení nikomu jinému než jemu.“
„Dobrá,“ na to l’Angely, „v tom případě váš otec, le Balafré, nevelel Paříži za dob krále Jindřicha III.!“
„Nedopadlo to s ním o nic lépe,“ poznamenal Bassompierre.
„Pánové,“ pronesl král, „válka v Piemontu je závažná věc, také proto jsme se s matkou dohodli, že se o ní rozhodne v radě. Vás měli uvědomit, že se rady zúčastníte, maršálku. Vám, bratránku d’Angouleme, a vám, pane de Guise, to říkám teď já sám. Ovšem neskrývám, že v královnině radě bude velká část volit Monsieura.“
„Sire,“ namítl vévoda d’Angouleme, „nahlas říkám předem, že já budu volit pana kardinála; po tom, co předvedl v La Rochelle, by bylo velmi nespravedlivé vzít mu velení, pokud by se ho ovšem neměl chopit sám král.“
„To je váš názor?“ zeptal se král.
„Ano, sire.“
„Víte, že před dvěma lety vás chtěl kardinál poslat do Vincennes a že jsem mu v tom já zabránil?“
„Vaše Veličenstvo udělalo chybu.“
„Jakže, já jsem udělal chybu?“
„Ano. Pokud mě Jeho Eminence chtěla poslat do Vincennes, pak jsem si to zasloužil.“
„Vezmi si příklad ze svého bratrance d’Angoulema,“ řekl l’Angely, „to je zkušený muž.“
„Předpokládám, bratránku, že kdyby vám nabídli velení armády, nebyl byste stejného názoru?“
„Pokud mi můj král, jehož respektuji a jejž musím poslouchat, rozkáže, abych se chopil velení armády, pak poslechnu. Ale jestli mi ho pouze nabídne, donesu tuto nabídku Jeho Eminenci a řeknu mu: ‚Dejte mu stejnou část velení jako pánům de Bassompierre, de Bellegarde, de Guise a de Créqui, a já budu nesmírně šťastný.‘“
„Kruci! Pane d’Angouleme, netušil jsem, že jste tak skromný.“
„Jsem skromný, když se posuzuji, maršálku, a pyšný, když se srovnávám.“
„A pro koho budeš hlasovat ty, Ludvíku? Pro kardinála, pro Monsieura nebo pro sebe? Co se mne týče, já prohlašuju, že na tvém místě bych jmenoval Monsieura.“
„A pročpak, ty blázne?“
„Protože stonal po celou dobu obléhání La Rochelle, takže teď bude chtít prokázat své schopnosti v Itálii. Možná teplé kraje vyhovují tvému bratrovi lépe než chladná místa.“
„Ale ne tehdy, když je tam moc horko,“ ozval se Baradas.
„Aha, konečně ses rozhodl promluvit!“ řekl král.
„Ano,“ na to Baradas, „když mám co říct, mluvím. Jinak mlčím.“
„Proč nešpikuješ?“
„Protože mám čisté ruce a nechci si je ušpinit, protože voním a nechci páchnout.“
„Podívej,“ pravil Ludvík XIII., vytahuje z kapsy flakon, „touto vůní snadno zaženeš pach.“
„Co je to?“
„Voda z pomerančových květů.“
„Víte, že tu vaši vodu z pomerančových květů nesnáším!“
Král přistoupil k Baradasovi a stříkl mu do tváře pár kapek voňavky ze svého flakonu.
Sotva mladík ucítil vodu na obličeji, skočil po králi, vyrval mu z rukou flakon a rozbil ho o podlahu.
„Ach pánové,“ řekl král a zbledl, „co byste dělali, kdyby se páže vůči vám provinilo tak, jak se tenhle malý ničema provinil vůči mně?“
Všichni zmlkli.
Jediný Bassompierre neudržel jazyk za zuby a prohlásil:
„Sire, já bych ho nechal zbičovat!“
„Cože? Vy byste mě nechal zbičovat, pane maršálku?“ zvolal vrcholně rozhořčený Baradas.
Načež vytáhl meč a nedbaje na královu přítomnost, vrhl se na maršálka. Vévoda de Guise a vévoda d’Angouleme ho zadrželi.
„Pane Baradasi,“ řekl Bassompierre, „protože je zakázáno pod trestem useknutí ruky tasit meč před králem, jistě dovolíte, že zachovám králi úctu, jíž jsem mu povinován. Vy však zasloužíte lekci a já vám ji ochotně udělím. Georgesi, podej mi špikovačku!“
Vzal z kuchmistrových rukou špikovačku a řekl:
„Pusťte pana Baradase!“
Vévodové Baradase pustili a ten se navzdory královu křiku zuřivě vrhl na maršálka. Ale maršálek byl starý šermíř, který sice netasil tak často meč v boji proti ne-příteli, mnohokrát však se utkal s přáteli, takže s dokonalou obratností, a aniž se zvedl z křesla, v němž seděl, odrážel rány králova favorita. Využil jeho prvního zaváhání, vrazil mu špikovačku do ramene a nechal ji v něm vězet.
„Tohle je ještě lepší než bič, mladíčku, aspoň si to budete pamatovat déle.“
Když král uviděl, že krev barví Baradasův rukáv, vykřikl.
„Pane de Bassompierre,“ řekl, „už se přede mnou nikdy neukazujte.“
Maršálek si vzal klobouk.
„Sire,“ řekl, „Vaše Veličenstvo mi dovolí, abych se odvolal.“
„Ke komu?“ zeptal se král.
„K probuzenému Filipovi.“*)
A zatímco král křičel: „Bouvarde! Ať někdo okamžitě zajde pro Bouvarda!“, Bassompierre pokrčil rameny a odcházel, cestou pozdravil vévodu d’Angouleme a vévodu de Guise a šeptal přitom:
„On a syn Jindřicha IV.? Nikdy…!“
III
KRÁM ILDEFONSA LOPEZE
Čtenáři si jistě vzpomínají, že v Souscarrieresově raportu pro kardinála byla řeč o tom, že si paní de Fargis a španělský vyslanec pan de Mirabel vyměnili lístky u brusiče drahokamů Lopeze.
Ovšem Souscarrieres nevěděl, že brusič drahokamů Lopez patří tělem i duší kardinálovi. Taková oddanost byla pochopitelná a opírala se o dvojí základ: Lopez jako na jednu stranu mohamedán a na druhou žid – pro jedny byl totiž tím, pro druhé oním – by byl jenom těžko přežíval bez ústrků, byť jedl každý den vepřové, dávaje tak nápadně najevo, že nepatří ani k sektářům Mojžíšovým ani Muhammadovým, kteří svým stoupencům zakazují pozřít jediné soustečko vepříka.
I tak přesto málem jednoho dne doplatil na hloupost soudního úředníka. Byl obviněn z toho, že ve Francii vyplácí důchody pro Španělsko. Soudní úředník se u něj objevil, nahlédl do jeho knih a našel tam tuto řádku, kterou prohlásil za nejvíce kompromitující:
*) Podle legendy král Filip Makedonský usnul sužovaný vedrem, zatímco soudili jednoho jeho vojáka. Když voják skončil svoji obhajobu, král se náhle probudil a pronesl rozsudek smrti. „Odvolávám se!“ zvolal voják. – „Ke komu? Já jsem přece král!“ řekl Filip. – „Odvolávám se z rozsudku Filipa spícího k Filipu bdícímu,“ odvětil voják. Dostal potom od zahanbeného krále milost. Dumas používá tento výraz v několika svých románech.
Guadamassil por il Senor de Bassompierre.*)
Lopez byl upozorněn na to, že bude obviněn z velezrady spolu s maršálkem, běžel tedy k paní de Rambouillet, která byla spolu s krásnou Julií jednou z jeho nejlepších zákaznic. Požádal ji o ochranu a řekl jí, že celý jeho zločin spočívá v tom, že si zanesl do knih:
Guadamassil por il Senor de Bassompierre.
Paní de Rambouillet poslala pro manžela, vyložila mu celý případ. Ten se okamžitě vypravil k soudnímu úředníkovi, který patřil mezi jeho přátele, a potvrdil mu Lopezovu nevinu.
„Ale přesto, drahý markýzi, ta věc je jasná,“ nechtěl se vzdát svého úředník. Guadamassil!“
Markýz ho zarazil.
„Mluvíte španělsky?“ otázal se úředníka.
„Ne.“
„Víte, co to znamená guadamassil?“
„Ne, ale jenom podle toho slova soudím, že to musí být něco nehorázného.“
„Milý příteli, znamená to ‚kožené tapiserie pro pana de Bassompierre‘!“
Soudní úředník tomu nechtěl věřit. Museli si opatřit španělský slovník a úředník si tam sám našel překlad slova, které ho tolik zaujalo.
Faktem je, že Lopez byl maurského původu, a Maurové byli ze Španělska vyhnáni roku 1610. Lopeze poslali do Francie, aby tam hájil zájmy uprchlíků, a on se obrátil na markýze de Rambouillet, který mluvil španělsky.
Lopez byl velmi chytrý muž. Poradil obchodníkům s látkami jeden výnosný obchod v Cařihradě. Povedlo se. Obchodníci mu vyplatili podíl, s nímž nepočítal. Z tohoto podílu si zakoupil surový diamant, vybrousil ho, vydělal na tom a navíc mu začali odevšad posílat surové diamanty jako nejlepšímu brusiči diamantů. Z toho plyne, že všechny krásné kameny té doby prošly jeho rukama, tím spíše, že měl to štěstí a našel ještě obratnějšího brusiče, než byl on sám, který souhlasil s tím, že bude pro něj pracovat. Ten byl tak šikovný, že když to bylo nutné, rozťal jednou ranou kladívka diamant na dvě poloviny.
*) Guadamassil pro pana de Bassompierre. Guadamassil znamená v katalánštině ovčí kůži barevně pomalovanou a pozlacenou, která se používá jako tapiserie na stěny, jako oltářní ozdoba, na paravány atd. Ve španělštině zní to slovo guadamecí.
Když se jednalo o obléhání La Rochelle, poslal ho kardinál de Richelieu do Holandska, aby tam nechal stavět lodě a dokonce aby tam koupil i lodě už postavené. V Amsterodamu a v Rotterdamu nakoupil Lopez spoustu věcí pocházejících z Indie a z Číny a nejenže je dovezl do Francie, ale vynalezl pro Francii vetešnictví.
Poslání v Holandsku mu pomohlo ke značnému majetku, a to nikdo neznal skutečný důvod jeho cesty, mohl patřit klidně kardinálovi a nikdo o tom neměl ani tušení.
I on si všiml, že se u něj současně zvláštní náhodou objevili španělský vyslanec i paní de Fargis a jeho brusič diamantů zahlédl, jak si ti dva vyměnili lístky, takže kardinál se dověděl totéž ze dvou pramenů, a protože Lopezova zpráva naprosto potvrdila tu Souscarrieresovu, ještě více si začal vážit inteligence a schopností čerstvého majitele koncese na nosítka a svého spolupracovníka.
Kardinál tedy věděl, že když si královna dopoledne čtrnáctého nechala objednat nosítka pro celou svoji družinu, nepůjde ke klenotníkovi jenom kupovat šperky jako žena, ale také tam jako královna bude prodávat své království.
Čtrnáctého prosince kolem jedenácté hodiny dopoledne, ve chvíli, kdy pan de Bassompierre zabodl špikovačku pa-nu Baradasovi do deltového svalu a královna byla připravena k odchodu i s paní de Fargis, s Isabellou de Lautrec, paní de Chevreuse a svým prvním štolbou Patroklem, vstoupila do její komnaty první komorná paní de Bellier a držela v jedné ruce velkou klec na papouška přikrytou španělským závojem a v druhé list.
„Ach můj Bože, co mi to nesete?“ otázala se královna.
„Dárek, který Vašemu Veličenstvu posílá Její Výsost infantka Klára Evženie.“
„Takže to došlo z Bruselu?“ zeptala se královna.
„Ano, Vaše Veličenstvo, a zde je list od princezny, který doprovází tenhle dárek.“
„Nejdříve se podívejme,“ řekla nedočkavě královna a jako každá zvědavá žena natáhla ruku k závoji.
„Ne, to ne,“ schovala paní de Bellier klec za záda. „Vaše Veličenstvo si nejprve musí přečíst ten list.“
„A kdo přinesl list a klec?“
„Apatykář Vašeho Veličenstva Michel Dause. Vaše Veličenstvo ví, že je naším člověkem v Belgii. Zde je list od Její Výsosti.“
Královna vzala list, rozpečetila ho a četla:
Drahá neteři, posílám vám nádherného papouška, který vám učiní poklonu v pěti jazycích, pokud ho nepolekáte a neodkryjete ho. Je to hodné zvířátko, velmi milé a věrné. Jsem si jistá, že nikdy nebudete mít důvod hněvat se na něj.
Vaše oddaná teta
Klára Evženie
„Ach!“ zvolala královna, „ať mluví, ať mluví!“
Okamžitě se zpod závoje kryjícího klec ozval tenký hlásek, který pronesl francouzsky:
„Královna Anna Rakouská je nejkrásnější panovnicí na světě.“
„Ó, to je nádhera!“ vykřikla královna. „Teď bych chtěla, můj milý ptáčku, abys mi to pověděl španělsky.
Sotva dořekla toto přání, papoušek pronesl:
„Yo quiero dona Ana hacer por usted todo para que sus deseos lleguen.“*)
„A teď italsky,“ přikázala královna. „Můžete mi něco sdělit v italštině?“
Pták se nenechal prosit a týmž hlasem pravil italsky:
„Darei la mia vita per la carissima padrona mia.“**)
*) Dono Ano, udělal bych všechno, co je v mé moci, aby se splnila vaše přání. **) Obětoval bych život za svoji milovanou ženu.
Královna radostně tleskala rukama.
„A jakými dalšími jazyky mluví můj papoušek?“ otázala se.
„Anglicky a holandsky,“ odpověděla paní de Bellier.
„Tak anglicky, anglicky!“ přála si Anna Rakouská.
A papoušek bez dalšího pobízení promluvil okamžitě:
„Give me your hand and I shall give you my heart.*)
„Ach,“ vzdychla královna, „nerozumím mu příliš dobře. Vy umíte anglicky, drahá Isabelle?“
„Ano, madam.“
„Rozuměla jste mu?“
„Papoušek řekl: ‚Dejte mi svou ruku a já vám dám své srdce.‘“
„Ó! Bravo!“ zvolala královna nadšeně. „A jakým jazykem že to ještě mluví, Bellierová?“
„Holandsky, madam.“
„To je smůla!“ vzdychla královna. „Nikdo tady neumí holandsky.“
„Ale ano, Vaše Veličenstvo,“ namítla paní de Fargis. „Beringhen pochází z Fríska, mluví holandsky.“
„Zavolejte tedy Beringhena,“ přikázala královna. „Musí být v králově předpokoji.“
Paní de Fargis vyběhla a za chvilku se vrátila s Beringhenem.
Byl to vysoký a krásný mládenec, světlovlasý s rusým vousem, napůl Holanďan, napůl Němec, ačkoli byl vychován ve Francii. Byl naprosto oddaný králi a král ho měl ve velké oblibě.
Paní de Fargis přiběhla a táhla ho s sebou za rukáv; ne-věděl, co mu chtějí, ale věrně plnil své povinnosti v králově předpokoji, své místo opustil až na výslovný královnin rozkaz.
Papoušek byl však velice inteligentní: sotva Beringhen vstoupil, pochopil tenhle předvídavý pták, že má mluvit holandsky, nečekal, až ho požádají o pátý kompliment na královninu adresu, a pronesl:
*) Dejte mi svoji ruku a já vám dám své srdce.
„Och, myne welbeminde koningin, ik bemin u, maar ik bemin u meer in hollandsch, myne liefste geboorte taal.“
„Ó, ó!“ žasl Beringhen, „ten papoušek mluví skvěle holandsky! Řekl bych, že pochází přímo z Amsterdamu.“
„A co mi řekl, prosím vás, pane de Beringhen?“ zeptala se královna.
„Řekl Vašemu Veličenstvu: ‚Milovaná královno, miluji vás, ale v holandštině vás miluji nejvíce, protože je to můj drahý rodný jazyk.‘“
„Znamenitě!“ řekla královna. „A teď se na něj můžeme podívat. Nepochybuji, že je stejně krásný jako vzdělaný.“
S těmi slovy stáhla z klece závoj a ukázalo se, což už královna předem předvídala, že v kleci je místo papouška hezoučká drobná trpaslice ve fríském kroji, která měřila sotva dvě stopy a teď se královně krásně uklonila.
Potom vyšla z klece dvířky dostatečně vysokými, aby se nemusela sklánět, a znovu se před královnou uklonila, ještě půvabněji než předtím.
Královna ji vzala do náruče a políbila ji, jako by to udělala dítěti, a skutečně, i když dívence bylo už patnáct pryč, nebyla větší než dvouleté dítě.
V tu chvíli se z chodby ozvalo volání:
„Pane první komorníku! Pane první komorníku!“
Tak se podle etikety na královském dvoře říkalo prvnímu komorníku Jeho Veličenstva.
Beringhen, který už neměl u královny co pohledávat, rychle vyšel a srazil se s druhým komorníkem, který ho hledal.
Královna zaslechla tato slova, která si jinoši vyměnili, ještě než za nimi zaklaply dveře:
„Co se děje?“
„Král posílá pro pana Bouvarda.“
„Můj Bože!“ vyděsila se královna. „Nestala se Jeho Veličenstvu nějaká nehoda?“
A vyšla chvatně ze dveří, aby se zeptala, ale zahlédla už jenom krátké kalhoty dvou králových komorníků, kteří utíkali každý jiným směrem.
Přišli ke královně s tím, že nosítka jsou připravena.
„Ach, já přece teď nemohu odjet, když nevím, co se přihodilo králi.“
„A proč za ním Vaše Veličenstvo nezajde?“ otázala se slečna de Lautrec.
„Neodvažuji se,“ odvětila královna, „král pro mne neposlal.“
„Podivná země,“ zamumlala Isabelle, „když se tu žena, chvějící se strachem o manžela, neodvažuje zeptat na jeho zdraví.“
„Chcete, abych se šla poptat já?“ zeptala se paní de Fargis.
„A co jestli se král rozzlobí?“
„No snad mě ten váš král Ludvík XIII. nesní!“
Potom přistoupila ke královně a řekla potichu:
„Jenom tam zaběhnu a přinesu vám zprávy.“
A skokem byla ze dveří.
Po pěti minutách se vrátila a prohýbala se hlučným smíchem.
Královna si oddechla.
„Zdá se, že nejde o nic vážného,“ poznamenala.
„Naopak, je to velmi vážné: konal se souboj.“
„Souboj?“ divila se královna.
„Ano, a to v přítomnosti samotného krále.“
„A kdo se odvážil?“
„Pan de Bassompierre a pan de Baradas. Pan de Baradas byl zraněn.“
„Ranou mečem?“
„Nikoli, ranou špikovačky.“
A paní de Fargis, která předtím zvážněla, se teď znovu rozesmála svým hlučným perlivým smíchem, který stoupal v kaskádách a perlil se jako zrnka růžence; tenhle smích přesně odpovídal její veselé letoře.
„A teď, když už víme, co se přihodilo, mé dámy,“ řekla královna, „si myslím, že nemusíme brát ohled na tento incident a klidně se můžeme odebrat na návštěvu k senoru Lopezovi.“
A protože Baradas, byť to byl krásný hoch, nevzbuzoval velké sympatie u královny ani u jejích čestných dam, nikoho nenapadlo pronést proti královninu návrhu nějaké námitky.
Ta předala svoji krásnou trpaslici do náruče paní de Bellier. Dámy se jí zeptaly na jméno a ona odpověděla, že se jmenuje Gretchen, což znamená současně Markéta i Perla.
U úpatí schodiště v Louvru stála připravená nosítka. Jedna byla pro dvě osoby. Královna do nich nastoupila s paní de Fargis a malou Gretchen.
Deset minut nato už vystupovaly u Lopeze, který bydlel na rohu Beraní ulice a Písečného náměstí.
Ve chvíli, kdy nosiči opatrně postavili přede dveřmi klenotníka Lopeze, který stál na prahu s čepicí v ruce, na zem nosítka, v nichž seděla královna, přihrnul se jakýsi pohledný mladík, otevřel královně dvířka a podal jí ruku.
Tím mladíkem byl hrabě de Moret.
Vzkaz od sestřenky Mariny upozornil bratránka Jacquelina, že královna bude mezi jedenáctou hodinou a polednem u Lopeze, a on tam hned přispěchal.
Přišel proto, aby pozdravil královnu, stiskl ruku paní de Fargis, nebo aby si vyměnil pohled s Isabellou? Neodvažujeme se to posoudit, ale s určitostí můžeme tvrdit, že sotva pozdravil královnu a uvedl ji do brusičova krámu, a jakmile stiskl ruku paní de Fargis, utíkal k druhým nosítkům, nabídl rámě slečně de Lautrec stejně obřadně jako předtím královně a pravil:
„Promiňte, slečno, že jsem nepřišel nejdříve k vám, jak mi to velí mé srdce, ale tam, kde je královna, má úcta k majestátu přednost přede vším, dokonce i před láskou.“
Pozdravil dívku, kterou dovedl ke skupince kolem královny, ustoupil o krok dozadu, aby jí dopřál čas na odpověď. Prozatím byl jedinou dívčinou odpovědí ruměnec na jejích tvářích.
Způsob, jakým jednal hrabě de Moret, se velmi lišil od toho, jak se chovali jiní šlechtici. Bylo tedy naprosto zřejmé, že každé z těch tří setkání, kdy se octl tváří v tvář Isabelle, zanechalo v dívčině srdci výraznou stopu; také teď stála nehybná a zamyšlená v koutě Lopezova obchodu a ani v nejmenším se nestarala o nesmírné bohatství, které tu bylo před ní vyložené.
Jakmile královna vstoupila dovnitř, hledala očima špa-nělského vyslance a zahlédla ho, jak debatuje s brusičem diamantů a patrně se ho vyptává na cenu několika kamenů.
Ona zase přinesla Lopezovi nádhernou šňůru perel; některé z nich už ztratily lesk a vypadaly jako mrtvé, bylo nutné nahradit je jinými, s živým leskem.
Ale cena osmi nebo deseti perel, které se měly vyměnit, byla tak vysoká, že královna váhala, zda si je má u Lopeze objednat. Paní de Fargis mezitím rozmlouvala s hrabětem de Moret a jedním uchem poslouchala, co říká královna. Hbitě se k ní přitočila.
„Copak se přihodilo Jejímu Veličenstvu?“ zeptala se. „Královnu něco zarmoutilo?“
„Vidíte sama, má drahá. Nejdřív jsem toužila po tomhle krásném krucifixu, který mi ten žid Lopez nechce prodat za míň než za tisíc pistolí.“
„Ach, to není rozumné, Lopezi,“ obrátila se paní de Fargis na Lopeze, „snad nechcete prodat kopii za tisíc pistolí, když jste prodal originál za třicet stříbrných!“
„Tak zaprvé,“ ohradil se Lopez, „nejsem žid, jsem mohamedán.“
„Žid nebo mohamedán, to je úplně jedno,“ pokrčila rameny paní de Fargis.
„A pak,“ pokračovala královna, „potřebuji dvanáct perel, abych si doplnila náhrdelník, a on mi chce prodat jednu perlu za padesát pistolí.“
„A to vám dělá těžkou hlavu?“ otázala se paní de Fargis. „Já mám těch sedm set pistolí.“
„Kde, má drahá?“ udivila se královna.
„Přece v kapsách tohohle tlustého černého pána, který tamhle smlouvá o cenu indické tapiserie.“
„Ale to je přece Particelli!“
„Ne, nepleťme si to, to je pan d’Émery.“
„Particelli a d’Émery je snad jedna a táž osoba, ne?“
„Pro všechny ostatní ano, madam, ale ne pro krále.“
„To nechápu.“
„Jakže, vy nevíte, že když ho kardinál dosadil jako správce rodinného stříbra ke králi pod jménem pan d’Émery, král řekl: ‚Dobrá, pane kardinále, přiveďte mi sem toho d’Émeryho co nejrychleji.‘ – ‚A pročpak?‘ zeptal se udivený kardinál. – ‚Protože mi řekli, že se o to místo zajímá ten darebák Particelli.‘ – ‚Aha! Ale Particelliho pověsili!‘ na to kardinál. – ‚To jsem moc rád,‘ odpověděl král, ‚protože to byl veliký zloděj.‘“
„Takže?“ ptala se královna, která z toho nebyla příliš moudrá.
„Takže,“ odvětila paní de Fargis, „stačí, abych zašeptala pouhé slovíčko do ucha panu d’Émery, a pan d’Émery vám v tu chvíli dá těch vašich sedm set pistolí.“
„A jak mu je vrátím?“
„Jednoduše tím, že nepovíte králi, že d’Émery a Particelli je jedna a táž osoba.“
A hned běžela k d’Émerymu, který neviděl královnu, tak byl zaujat látkami, ale hned se dověděl, že je tu rovněž, a hlavně když mu paní de Fargis šeptla do ucho jedno slůvko, přiběhl tak rychle, jak mu to dovolily jeho krátké nožky a obrovský břich.
„Ach madam,“ řekla paní de Fargis, „poděkujte panu Particellimu!“
„D’Émery,“ opravil ji pokladník.
„A za co, můj Bože?“ tázala se královna.
„Jakmile se pan Particelli dověděl o vašich potížích…“
„D’Émery, d’Émery…,“ opakoval pokladník.
„… nabídl Vašemu Veličenstvu, že mu otevře u pana Lopeze úvěr na dvacet tisíc livrů.“
„Dvacet tisíc livrů!“ zvolal mužíček. „U ďasa!“
„Chcete snad nabídnout více? No ano, taková suma vám pro královnu musí připadat příliš nízká, že ano, pane Particelli?“
„D’Émery, d’Émery, d’Émery!“ opakoval zoufale. „Jsem příliš šťastný, že mohu být Jejímu Veličenstvu užitečný, ale ve jménu božím, říkejte mi d’Émery.“
„Pravda,“ na to paní de Fargis nevinně, „Particelli je jméno jednoho pověšeného.“
„Děkuji, pane d’Émery,“ pravila královna. „Opravdu mi tím prokazujete velkou službu.“
„To já jsem zavázán Vašemu Veličenstvu, ale byl bych mu ještě vděčnější, kdyby poprosilo paní de Fargis, aby už se nemýlila a přestala mi říkat Particelli.“
„Dohodnuto, pane d’Émery, dohodnuto, jenom řekněte panu Lopezovi, že královna si u něj může kupovat za dvacet tisíc livrů a on že je bude požadovat po vás.“
„Hned to bude, ale dohodli jsme se, že už mi nikdy neřeknete Particelli, je to tak?“
„Ne, pane d’Émery, ne! Ne, pane d’Émery, ať se propadnu, ne, pane d’Émery,“ dušovala se paní de Fargis, doprovázejíc domnělého pověšence až k Lopezovi.
Mezitím si královna a španělský vyslanec vyměnili pohled a nenápadně se k sobě přiblížili. Hrabě de Moret se opíral o sloup a díval se na Isabelle de Lautrec, která předstírala, že si hraje s trpaslicí a rozmlouvá s paní de Bellier, ale cítila moc dobře plamenný pohled Antoina Bourbonského, takže nebyla duchem přítomná ani u hry ani u rozhovoru. Paní de Fargis zatím dohlížela na to, aby úvěr otevřený pro Její Veličenstvo u Lopeze činil skutečně dvacet tisíc livrů; d’Émery a Lopez diskutovali o podmínkách tohoto úvěru. Všichni byli tedy něčím zaměstnáni a nikoho nenapadlo sledovat, že se mezitím královna a vyslanec octli najednou vedle sebe.
Po krátké výměně pozdravů a komplimentů přešli hned k zajímavějším věcem.
„Dostalo Vaše Veličenstvo list od dona Gonzalese?“ zeptal se vyslanec.
„Ano, předal mi jej hrabě de Moret.“
„A četlo Vaše Veličenstvo pozorně nejenom viditelné řádky od guvernéra Milána…“
„… ale rovněž neviditelné řádky psané mým bratrem, ano.“
„A přemýšlela královna o radě, kterou jí bratr dal?“
Královna se zarděla a sklopila oči.
„Madam,“ řekl vyslanec, „existují státní povinnosti, před nimiž se musí sklonit i nejvyšší hlavy, před nimiž musí ustoupit i nejpřísnější ctnosti. Kdyby král zemřel…“
„Bůh nás ochraňuj od takového neštěstí, pane!“
„Ale co by se s vámi stalo, kdyby král zemřel?“
„O tom by rozhodl Bůh.“
„Nesmíte se spoléhat na Boha, madam. Důvěřujete Monsieurovu slovu?“
„Ach ne, je to bídák!“
„Poslali by vás zpátky do Španělska, nebo by vás uklidili do nějakého francouzského kláštera.“
„Nenamlouvám si, že by mě čekal jiný osud.“
„Můžete počítat aspoň s částečnou podporou ze strany své tchyně?“
„Ani v nejmenším. Tváří se, že mě má ráda, ale ve sku-tečnosti mě nenávidí.“
„Tak vidíte. Zatímco kdyby bylo ve chvíli královy smrti Vaše Veličenstvo těhotné, všichni by mu padli k nohám jako regentce.“
„Vím, pane.“
„No a?“
Královna povzdychla.
„Nikoho nemiluji,“ zašeptala.
„Chcete říci, že dosud milujete někoho, koho už je bohužel zbytečné milovat.“
Anna Rakouská si osušila slzu.
„Lopez se na nás dívá, madam,“ pravil vyslanec. „Nemám v Lopeze takovou důvěru jako vy. Rozlučme se, ale nejdřív mi něco slibte.“
„Co, pane?“
„To, oč vás žádám jménem vašeho vznešeného bratra, jménem blaha Francie i Španělska.“
„Co vám mám slíbit, pane?“
„Abyste v těžkých okolnostech, které podle našich předpokladů nastanou a jichž se obáváme, zavřela oči a nechala se vést paní de Fargis.“
„Královna vám to slibuje, pane,“ řekla paní de Fargis, která se najednou objevila mezi královnou a vyslancem. „A já se k tomu jménem Jejího Veličenstva zavazuji.“
Potom dodala tišeji:
„Lopez se na vás dívá a brusič diamantů vás poslouchá.“
„Madam,“ řekla královna nahlas, „budou dvě hodiny, musíme se vrátit do Louvru na oběd, a hlavně se musíme poptat, jak se daří chudáku panu Baradasovi!“
IV
ANGELYHO RADY
Krále Ludvíka XIII., jak jsme viděli, v první chvíli urazila drzost jeho oblíbence, jemuž nabídl flakon s vodou z pomerančových květů a on mu ho hodil k nohám. Ale jakmile uviděl, že milovanému drahoušku Baradasovi prýští v paži z rány, již mu zasadil pan de Bassompierre, vzácná krev, veškerá zlost se v něm okamžitě přetavila v bolest, vrhl se k Baradasovi, vytrhl mu špikovačku z rány, a navzdory jeho protestům, jejichž příčinou však nebyla úcta k panovníkovi, ale zuřivý vztek, se mu snažil sám ránu obvázat, oháněje se svými lékařskými znalostmi.
Ale laskavost, kterou projevoval Ludvík XIII. svému favoritovi, laskavost či spíše slabost připomínající slabost Jindřicha III. pro své miláčky, učinila z jeho pážete rozmazlené děcko.
Odstrčil krále, zapudil od sebe všechny s prohlášením, že nikdy nezapomene na urážku, jejímž tu byl terčem, ani na to, že král měl na této urážce svůj podíl, a že vyžaduje, aby se mu dostalo zadostiučinění: buď skončí maršálek de Bassompierre v Bastile, nebo se oba utkají ve veřejném souboji podobném tomu, jaký svého času proslavil panování Jindřicha II. a který skončil smrtí pana de La Châtaigneraie.
Král se ho pokusil uklidnit; Baradas však by byl odpustil ránu mečem – dokonce by zranění od maršálka de Bassompierre polichotilo jistým způsobem jeho pýše – ale nehodlal strpět, že byl poraněn špikovačkou! Všechna slova byla zbytečná, zraněný necouvl ani o píď ze svého ultimáta: buď právoplatný souboj za přítomnosti krále a celého dvora, nebo maršálek v Bastile.
Baradas odkráčel z komnaty stejně majestátně, jako se Achilles odebral do svého stanu, když mu Agamemnón odmítl vrátit krásnou Bríseovnu.
Celá událost ostatně způsobila určitý rozruch mezi špikovači a dokonce i mezi těmi, co nešpikovali, jen příhlíže li. Vévoda de Guise a vévoda d’Angouleme si jako první vzali klobouky, vykročili ke dveřím a společně vyšli, domnívajíce se, že při takové rodinné scénce jsou přebyteční. Když za sebou vévoda de Guise zavřel dveře, zastavil se a pohlédl na vévodu d’Angouleme:
„Tak co tomu říkáte?“
Vévoda pokrčil rameny.
„Říkám, že náš dobrý král Ludvík XIII. projevuje větší zoufalství nad škrábnutím pana Baradase, než projevoval můj ubohý, tolik pomlouvaný Jindřich III. nad smrtí Quéluse, Schomberga a Maugirona.“
„Jak je možné, že se syn tak málo podobá otci?“ zamumlal vévoda de Guise a podíval se stranou, jako by chtěl pohledem proniknout za dveře a vidět, co se děje v komnatě, již právě opustil. „Na mou duši, přiznávám, že jsem měl radši krále Jindřicha IV., i když v hloubi duše zůstával stále hugenotem!“
„To říkáte proto, že je Jindřich IV. po smrti, ale když byl naživu, nenáviděl jste ho jako dýmějový mor.“
„Dost se naší rodině naubližoval, nedivte se, že jsme nebyli jeho nejlepší přátelé.“
„To připouštím,“ na to vévoda d’Angouleme, „ale nepřipouštím to vaše přesvědčení, že se děti musí nutně podobat manželům svých matek. Víte dobře, že taková podobnost se moc často nevyskytuje. Začněme zrovna vámi, drahý vévodo“ – načež se pan d’Angouleme jemně zavěsil do svého protějšku a začal sestupovat ze schodů – „začněme vámi. Já, který jsem měl tu čest znát manžela vaší paní matky a který mám to štěstí, že znám vás, musím s politováním říci, a nehledejte v tom žádnou zlomyslnost, že se mu ani v nejmenším nepodobáte.“
„Milý vévodo, milý vévodo!“ zašeptal pan de Guise, který nevěděl, nebo spíše věděl až moc dobře, kam by ho takový posměváček jako pan d’Angouleme mohl zavést.
„Ale vážně,“ naléhal vévoda s dobráckým výrazem, který dokázal s takovou nevinností nasadit, a z nějž nikdo nepoznal, zda se vysmívá, nebo mluví vážně, „to je přece, u čerta, na první pohled jasné! Kromě vás si pamatujeme všichni na vašeho zesnulého pana otce. Byl vysoký, vy jste malý; on měl orlí nos, vy ho máte rozpláclý; měl černé oči, vy máte šedé.“
„Ještě řekněte, že on měl na tváři šrám a já ne!“
„Vy ho nemůžete mít, protože takový šrám člověk utrpí ve válce a vy jste ještě žádný válečný oheň nezažil.“
„Jakže!“ zvolal vévoda de Guise, „já že jsem nezažil válečný oheň? A co La Rochelle!“
„Pravda, na to jsem zapomněl. Tam vám chytila loď!“
„Vévodo,“ pravil pan de Guise a vymanil paži ze sevření vévody d’Angouleme, „domnívám se, že máte špatný den, a tak se raději rozejdeme.“
„Já že mám špatný den! Co jsem vám prosím vás řekl? Doufám, že to nebylo nic nepříjemného, aspoň to určitě nebylo záměrné. Každý se někomu podobá, to přece chápete, a je to otázka náhody. Copak já se podobám svému otci Karlu IX., který měl rezavé vlasy a červenou pleť? No a co, tak se třeba podobám někomu jinému. Podívejte se třeba na našeho krále, jak se podobá bratranci královny matky, který s ní přišel do Francie. Mám na mysli vévodu de Braciano. Pamatujete se na toho Virginia Orsiniho? Monsieur se zase podobá maršálkovi d’Ancre jako kapka kapce. A vy sám možná ani nevíte, komu se podobáte.“
„Ne, nevím a vůbec mě to nezajímá.“
„Pravda, vy jste ho nemohl znát, protože ho šest měsíců předtím, než jste se narodil, zabil váš strýc Mayenne. Ale opravdu se přímo neuvěřitelně podobáte hraběti de Saint-Mégrin. Ještě vám to nikdo neřekl?“
„Ale ano, jenomže kdykoli mi to někdo řekl, rozzlobil jsem se, drahý vévodo, na to vás upozorňuji.“
„Protože vám to říkali ze zlomyslnosti a ne úplně nevinně, jako to dělám já. Copak jsem se rozhněval před chvílí já, když mi pan de Bassompierre řekl, že razím falešné mince? To vy jste špatně naložený, ne já, a tak vás radši nechám o samotě.“
„Myslím, že děláte moc dobře,“ utrousil vévoda de Guise a pustil se ulicí U Suchého stromu, která vedla do ulice Svatého Honoráta.
Zrychlil krok a rychle se vzdaloval svému jízlivému protějšku, který chvíli zůstal stát na místě s udiveným výrazem člověka, jenž nechápe, jak mohou být lidé tak nedotýkaví.
Potom zamířil k Novému mostu, doufaje, že na tom místě najde nějakou další oběť, kterou by mohl potrápit stejně jako pana vévodu de Guise.
Mezitím se i ostatní dvořané postupně vytratili a král zůstal sám s Angelym.
Ten si nechtěl nechat ujít tak nádhernou příležitost zahrát si roli šaška, a tak se postavil před krále, který seděl se sklopenou hlavou a očima upřenýma do země.
„Hm!“ vzdychl l’Angely hodně nahlas.
Ludvík zvedl hlavu.
„Copak?“ zeptal se tónem muže zvyklého na to, že člověk, který stojí vedle něj, s ním bude ve všem souhlasit.
„Copak asi!“ opáčil l’Angely stejně naříkavým tónem.
„Co říkáš panu de Bassompierre?“
„Říkám,“ odvětit L’Angely schválně tónem, z nějž jasně zazníval tón posměšného obdivu, „říkám, že dokáže skvěle zacházet se špikovačkou a že musel být v mládí kuchařem.“
V ponurém pohledu Ludvíka XIII. se zablesklo.
„L’Angely,“ pronesl varovně, „zakazuji ti žertovat o té nehodě, co se stala panu Baradasovi.“
Angelyho tvář teď vyjadřovala pouze hluboký smutek.
„Bude dvůr nosit smutek?“ otázal se.
„Jestli řekneš ještě jedno slovo, ty blázne,“ zvolal král, vstal a dupl, „nechám tě zbičovat do krve.“
A rychle vykročil směrem ke svým komnatám.
„Dobrá,“ na to l’Angely a chvatně si sedl do křesla, z nějž právě král vstal, jako by si chtěl chránit ohroženou partii těla. „Takže mě ohrožují pážata Jeho Veličenstva: když se dopustí chyby, zbičují mne! Ach, můj kolega No-gent má pravdu, že tě nenazývají Ludvíkem Spravedlivým bez důvodu, ďas aby to spral!“
Ludvík XIII. nenašel žádnou vhodnou poznámku, jakou by odrazil šaškovo žertování, a tak jen odtušil: „Ó, já se panu de Bassompierre pomstím!“
„Slyšel jsi tu historku o hadu, který chtěl pozřít pilník a obrousil si o něj zuby?“
„Kam směřuješ těmi svými bajkami?“
„Chci ti pouze říct, synku, že i když jsi král, nemáš moc na to, abys mohl zatratit své nepřátele, ani zachraňovat přátele. To je věc pana ministra Richelieua. Tobě říkají Spravedlivý už za tvého života, ale možná budou říkat Spravedlivý jemu, až zemře.“
„Cože?“
„Copak to nechápeš, Ludvíku? Já ano! Například když ti přišel říct: ‚Sire, zatímco bdím nad vaší spásou a slávou Francie, váš bratr proti mně, tedy vlastně proti vám, konspiruje. Měl mě pozvat k sobě na večeři do zámku Fleury, kde by byla celá jeho družina, a zatímco bychom seděli u stolu, pan de Chalais mi měl proklát tělo mečem. Zde je důkaz. Ostatně zeptejte se svého bratra, možná vám to řekne sám.‘ Zeptáš se bratra. Dostane strach, jako ostatně vždycky, vrhne se ti k nohám a všechno ti prozradí. Aj! to je přece zločin velezrady a za to musí skončit někdo na popravišti. Ale když půjdeš a řekneš panu de Richelieu: ‚Kardinále, špikoval jsem. Baradas nešpikoval. Chtěl jsem, aby špikoval rovněž, ale on odmítl, a tak jsem mu stříkl do tváře pár kapek vody z pomerančových květů. On nezachoval úctu vůči Mému Veličenstvu, vytrhl mi flakon z rukou a roztříštil ho o zem. Zeptal jsem se tedy, jaký trest zaslouží páže, které si dovolí podobnou urážku královského majestátu. Maršálek de Bassompierre, člověk uvážlivý, odpověděl: »Zaslouží bič, sire.« Načež pan Baradas vytasil meč a vrhl se na pana de Bassompierre, který – aby zachoval úctu, již vůči mně chová – netasil, spokojil se jenom s tím, že vzal Georgesovi z rukou špikovačku a vrazil ji panu Baradasovi do paže. A já žádám, aby byl pan de Bassompierre poslán do Bastily.‘ Tvůj ministr, který je přímo ztělesněním spravedlnosti, ti odpoví: ‚Pravdu měl pan de Bassompierre, a ne vaše páže. Páže nepošlu do Bastily, neboť tam se posílají pouze princové a velmožové, ale nechám ho zbičovat za to, že vám vyrval z ruky flakon, a postavím ho na pranýř, protože ve vaší přítomnosti tasil meč. To říkám já, po vás nejvýznamnější muž ve Francii, a dokonce i významnější než vy sám,‘ dodal by potichu a se sklopenou hlavou. Co svému ministrovi odpovíš?“
„Miluju Baradase a nenávidím pana de Richelieu, to je všechno, co můžu odpovědět.“
„Věru skvostná odpověď. Dopouštíš se dvojí chyby: nenávidíš velkého muže, jenž dělá všechno pro to, aby zvýšil tvoji velikost, a miluješ směšnou figurku, která není ani schopna nabádat tě ke zločinu, jako to činil Luynes, nebo ho spáchat, jako to udělal Chalais.“
„Neslyšel jsi snad, že žádá o souboj podle práva? Máme takový případ v monarchii: souboj Jarnaka a La Châtaigneraie za Jindřicha II.“
„Dobrá. Zapomínáš ale, že se to stalo před pětasedmdesáti lety, že Jarnac a La Châtaigneraie byli oba velmožové, kteří mohli tasit meč jeden proti druhému, že ve Francii vládly v té době rytířské mravy a konečně že nebyl vydán edikt proti soubojům, kvůli jehož porušení se koulela na popravišti na Písečném náměstí hlava Boutevillova, tedy jednoho z Montmorencyů. Jen jdi povědět panu de Richelieu, ať dovolí královu pážeti panu Baradasovi zkřížit meč s panem de Bassompierre, francouzským maršálkem a vrchním velitelem švýcarské gardy, a uvidíš, jak tě přijme!“
„Přesto musím dát chudáku Baradasovi nějaké zadostiučinění, nebo udělá to, co řekl.“
„A co udělá?“
„Zůstane doma!“
„Myslíš si, že se země proto přestane točit, když pan Galileo tvrdí, že se točí? Ne, pan Baradas je ješitný a nevděčný jako všichni ostatní a přestane tě bavit, jako tě přestali bavit i jiní. Kdybych já byl na tvém místě, vím, co bych dělal, synku.“
„Co bys dělal ty? Nakonec, l’Angely, musím říct, že občas mi dáváš dobré rady.“
„Můžeš klidně říct, že jsem jediný, kdo ti dobře radí.“
„A také kardinál, o němž jsi před chvílí mluvil.“
„Toho o rady nežádáš, takže ti je nemůže dávat.“
„Nuže, l’Angely, co bys dělal na mém místě?“
„S favority máš smůlu, proč bys to tedy nezkusil s favoritkami?“
Ludvík XIII. udělal gesto značící cosi mezi pohoršenou cudností a odporem.
„Přísahám ti, synku,“ pravil šašek, „že nevíš, čeho se zříkáš. Ženy nemusíš nenávidět, je v nich spousta dobrého.“
„Ale u dvora takové nejsou.“
„Jak to, že takové nejsou u dvora?“
„Jsou tak nevázané a prostopášné, že se za ně stydím.“
„Nemluvíš, doufám, také o paní de Chevreuse?“
„Ach ano! Právě o ní! O té bych mohl povídat!“
„Podívejme se,“ na to l’Angely s nejnaivnějším výrazem na světě, „a já jsem se domníval, že je tak rozumná!“
„To ano! Tak se zeptej mylorda Riche, zeptej se Châteauneufa, zeptej se starého arcibiskupa z Toursu Bertranda de Chaux, v jehož dokladech se našla roztrhaná poukázka na pětadvacet tisíc livrů s podpisem paní de Chevreuse.“
„Ano, pravda, vzpomínám si, že v té době jsi žádal na naléhavé prosby královny, která nedokáže nic odmítnout svým favoritkám stejně, jako ty nedokážeš nic odmítnout svým oblíbencům, pro tohoto ctihodného arcibiskupa kardinálský klobouk, ale nebylo ti vyhověno. Ten dobrák potom všude prohlašoval: ‚Kdyby se král těšil přízni vyšších autorit, byl by ze mne kardinál.‘ Ale tři milenci, z nichž je jeden arcibiskupem, to není příliš na jednu ženu, která měla do svých osmadvaceti let teprve dva manžely.“
„Ó, to zdaleka nejsem u konce seznamu! Zeptej se Marillaka, zeptej se jeho rytíře Cruffta, zeptej se…“
„Ale ne, jdi mi s tím k šípku,“ na to l’Angely, „jsem příliš líný na to, abych si sháněl informace od všech těch lidí. Raději bych přešel k něčemu jinému. Máme tu paní de Fargis! O ní přece nemůžeš říct, že se nechová jako vestálka!“
„Ty žertuješ, šašku! A co Créqui? A Cramail? A strážce pečeti Marillac? Copak neznáš tu slavnou latinskou rýmovačku:
Fargia dic mihi sodes Quantas commioisti sordes Inter primas atque laudes Quando…*)
Král se najednou odmlčel.
„Na mou duši, tuhle neznám,“ poznamenal l’Angely, „dozpívej mi ten kuplet do konce, to mě snad pobaví.“
„Neodvážil bych se,“ odmítl Ludvík a zčervenal. „Jsou tam slova, která cudná ústa zkrátka nevysloví.“
„Ale přesto je znáš zpaměti, ty licoměrníku! Pokračujme tedy. Co říkáš princezně Contiové? Je trochu zralá, pravda, ale víc zkušeností určitě nemá.“
„Po tom, co o ní řekl Bassompierre, by to bylo hotové šílenství! Ale po tom, co o sobě řekla ona sama, by to byl vrchol hlouposti!“
„Slyšel jsem, co o ní vykládal maršálek, ale nevím, co řekla ona. Povídej, synku, ty tak hezky vyprávíš lechtivé příběhy.“
„Řekla svému bratrovi, který stále hrál a nikdy nevyhrál: ‚Nehrajte už, bratře.‘ A on jí odpověděl: ‚Já přestanu hrát, sestro, až vy skoncujete s milenci.‘ – ‚Ó ten zlomyslník!‘ ona na to, ‚takže se nikdy nenapraví!‘ Ostatně mi svědomí zakazuje milovat vdanou ženu.“
„To vysvětluje, proč nemluvíš o lásce ke královně. Přejděme tedy ke slečnám. Copak bys řekl krásné Isabelle de
*) Soudní úředník Chastellet složil na Richelieuovu žádost tuto drobnou rozpustilou říkanku v latině, v níž se hovořilo o milostných pletkách mezi paní de Fargis a panem de Marillac: Fargisko, jen mi laskavě pověz,/ kolik prasečinek jsi spáchala/ a hlavně těch nejproslulejších, / kdy…
Lautrec? O ní přece nemůžeš tvrdit, že není rozumná a cudná.“
Ludvík XIII. po uši zrudl.
„Ale ale!“ vysmíval se l’Angely, „že bych se strefil do černého?“
„Nemůžu nic vytknout ctnostem slečny de Lautrec, naopak,“ řekl Ludvík XIII. hlasem, v němž bylo snadné rozpoznat lehké chvění.
„Tak máš snad něco proti její kráse?“
„To už vůbec ne.“
„Proti její duchaplnosti?“
„Je okouzlující a chytrá, ale…“
„Ale co?“
„Nevím, jak bych ti to měl říct, l’Angely, ale…“
„No tak, do toho!“
„Zdá se mi, že ke mně nechová zrovna zvláštní sympatie.“
„No tak, synku, něco si namlouváš a jsi až příliš skromný.“
„A když tě poslechnu, co na to řekne královna?“
„Toho se neboj, určitě bude radši, když budeš držet za ruku slečnu de Lautrec, než aby tě pořád viděla obklopeného těmi tvými pážaty a pod jejich vlivem.“
„A co Baradas…“
„Baradas bude žárlit jako tygr a pokusí se zavraždit slečnu de Lautrec. My ji ovšem varujeme, a ona bude nosit krunýř jako Jana z Arku. Každopádně se o to aspoň pokus!“
„Ale co když se Baradas ke mně nevrátí a místo toho se úplně rozhněvá?“
„No tak ti zůstane Saint-Simon.“
„Milý chlapec,“ poznamenal král, „a jediný, kdo při ho-nu umí zadout do rohu čistě.“
„No vidíš, už jsi napůl utěšený.“
„Co mám tedy dělat, l’Angely?“
„Poslouchat mé rady a rady pana de Richelieu. S bláznem jako já a s ministrem, jakým je on, bys byl za půl roku největším panovníkem v Evropě.“
„Dobrá tedy,“ povzdechl Ludvík, „pokusím se o to.“
„A kdy začneš?“ zeptal se l’Angely.
„Ještě dnes večer.“
„Nuže dobrá: dnes večer buď muž, zítra budeš král.“
V
ZPOVĚĎ
Druhý den poté, co se Ludvík XIII. na Angelyho radu rozhodl potrápit Baradase žárlivostí, poslal kardinál de Riche-lieu Cavoise do paláce Montmorencyů s listem adresovaným vévodovi s tímto obsahem:
Pane vévodo, dovolte mi, abych využil výhod, které mi skýtá moje ministerská funkce, a vyjádřil velké přání setkat se s vámi a vážně si s vámi pohovořit jako s jedním z nejschopnějších velitelů tažení, k němuž se schyluje.
Kromě toho bych rád vyjádřil další přání, totiž aby k našemu setkání došlo v mém domě na Královském náměstí, který sousedí s vaším palácem, a prosím vás, přijďte pěšky a bez doprovodu, aby tato naše schůzka, která, jak doufám, proběhne k vaší naprosté spokojenosti, zůstala tajná. Pokud vám vyhovuje devátá hodina ranní, budu vám zcela k dispozici.
Jestliže v tom neshledáte nic nevhodného a ten muž sám bude ochoten poskytnout mi stejnou přízeň jako vy, vezměte s sebou prosím svého mladého přítele hraběte de Moret, s nímž mám plány hodné jména, jež nosí, a jeho vznešeného původu.
V dokonalé úctě, pane vévodo, váš oddaný služebník Armand, kardinál de Richelieu
Cavois se čtvrthodinu poté, co byl pověřen doručením listu, vrátil i s vévodovou odpovědí. Pan de Montmorency uvítal posla nanejvýš vlídně a vzkázal kardinálovi, že vděčně přijímá pozvání na schůzku a dostaví se k němu v určenou hodinu i s hrabětem de Moret.
Zdálo se, že kardinála tato odpověď naprosto uspokojila, vyptal se Cavoise, jak se má jeho žena, a s potěšením se dověděl, že v domácnosti velitele gardistů vládne mír a klid díky tomu, že za poslední týden měl Cavois pouze dva dny službu v paláci. Potom se kardinál zabral do své obvyklé práce.
Večer poslal kardinál otce Josefa, aby se poptal po zdraví zraněného Latila. Bylo mu stále lépe, ale nemohl ještě opustit pokoj.
Nazítří za svítání sešel kardinál podle svého zvyku dolů do pracovny, ale tentokrát už na něj v tuto hodně časnou hodinu, kdy vstával, někdo čekal. Oznámili mu, že před deseti minutami se objevila zahalená dáma, která řekla, že se dá poznat pouze Jeho Eminenci, a teď čeká v předpokoji.
Kardinál zaměstnával u své policie spoustu osob, a byl tedy přesvědčen, že jde o nějakého agenta či spíše agentku, ani se nesnažil hádat, která to bude, jen přikázal komorníku Guillemotovi, aby tu dámu uvedl a dbal na to, ať nikdo jeho rozhovor s neznámou nepřeruší. Když bude chtít vydat nějaký rozkaz, že zazvoní.
Potom se podíval na hodiny, ubezpečil se, že mu do příchodu pana de Montmorency zbývá víc než hodina, a v domnění, že mu hodinka postačí, aby odbyl zahalenou dámu, neměl důvod vydávat další rozkazy.
Pět minut nato vstoupil Guillemot a uvedl ohlášenou osobu.
Zůstala stát u dveří. Kardinál pokynul Guillemotovi, aby odešel a nechal ho s dámou o samotě.
Kardinálovi stačil jeden pohled na ženu, která udělala tři nebo čtyři kroky, než vstoupila do jeho pracovny, a okamžitě poznal, že jde o mladou ženu a podle šatů o ženu urozenou.
Bylo zřejmé, že žena má značný strach, i když jí tvář zakrýval závoj.
„Madam,“ oslovil ji kardinál, „žádala jste o audienci, jsem zde. Nuže mluvte.“
Současně jí pokynul, aby k němu přišla blíž.
Zahalená dáma učinila krok, ale lehce zavrávorala a musela se rukou přidržet opěradla židle, zatímco druhou si položila na srdce, snažíc se utišit jeho prudké bušení.
Současně maličko zvrátila hlavu dozadu, což bylo neklamným znamením toho, že dívka je na vrcholu vzrušení nebo úplně ztuhlá strachy.
Kardinál byl příliš dobrý pozorovatel, než aby si nevšiml těchto známek dívčina zmatku.
„Podle hrůzy, kterou ve vás vzbuzuje moje osoba, madam,“ oslovil ji s úsměvem, „bych věřil, že patříte ke straně mých nepřátel. Ale uklidněte se, od chvíle, kdy jste ke mně vstoupila, můžete se tu cítit bezpečně jako holubice v Noemově arše.“
„Možná že skutečně přicházím z tábora vašich nepřátel, monsignore, ale prchám z něj, abych vás současně požádala o oporu jako kněze i jako ministra; jako kněze vás prosím, abyste vyslechl moji zpověď, jako ministra vás snažně žádám o ochranu.“
A neznámá sepjala ruce k prosbě.
„Je snadné vyslechnout vaši zpověď, i kdybyste přitom měla zůstat nepoznána, ale jen obtížně vám mohu poskytnout ochranu, když nevím, kdo jste.“
„Jakmile mi dáte slib, že vyslechnete moji zpověď, monsignore, nebudu mít žádný důvod zůstávat zahalená, neboť zpověď uzavře vaše ústa posvátnou pečetí.“
„Nuže,“ pravil kardinál a usedl, „přistupte blíž, dcero, a mějte ke mně dvojnásobnou důvěru, neboť se ke mně obracíte jako ke knězi i k ministrovi.“
Mladá žena se přiblížila ke kardinálovi, poklekla před ním a zvedla závoj.
Kardinál ji sledoval se zvědavostí, z níž vysvítalo jeho přesvědčení, že nespatří obyčejnou kajícnici. Když ovšem kajícnice zvedla závoj, unikl mu udivený výkřik:
„Isabelle de Lautrec!“
„Ano, já, monsignore. Můžu doufat, že pohled na mne nezměnil úmysly Vaší Eminence?“
„Ne, mé dítě,“ pravil kardinál a živě jí stiskl ruku. „Jste dcerou jednoho z nejlepších služebníků Francie, muže, jejž obdivuji a mám rád. Od chvíle, kdy jste u dvora – a já jsem se na váš příchod díval s jistou nedůvěrou – musím říct, že mám pouze příležitost oceňovat vaše bezchybné chování.“
„Děkuji, monsignore, vracíte mi sebedůvěru. Zapřísahám vás, projevte mi laskavost a zachraňte mě před dvojím nebezpečím, které mi hrozí.“
„Pokud mě jenom prosíte či žádáte o radu, mé dítě, neklečte přede mnou, sedněte si vedle mne.“
„Ne, monsignore, dovolte mi zůstat tak, prosím vás o to. Chci, aby si přiznání, které vám učiním, ponechalo charakter zpovědi. Jinak by vypadalo skoro jako udání a já bych ho nedokázala vypustit z úst.“
„Dobrá tedy, čiňte, jak uznáte za vhodné, dcero,“ řekl kardinál. „Bůh chraň, nechci se dotknout vašeho svědomí, i kdyby měly být vaše předsudky přehnané.“
„Když mě nutili, abych zůstala ve Francii, monsignore, ačkoli můj otec odjel do Itálie s panem vévodou de Ne-vers, uváděli pro to otci dva důvody: zaprvé únavu, kterou bych zažívala během dlouhé cesty, a potom nebezpečí, jež by na mne číhalo ve městě, jemuž hrozí obléhání či dokonce dobytí. Kromě toho mi nabízeli místo u Jejího Veličenstva, které by mohlo uspokojit touhy dívky mnohem ctižádostivější, než jsem já.“
„Pokračujte a povězte mi, zda teď tušíte nějaké nebezpečí v postavení, které zastáváte.“
„Ano, monsignore. Zdá se mi, že spekulovali s mým mládím a s mou oddaností královské velitelce. Král, ať už sám nebo veden radami někoho jiného, tedy král mi začal projevovat pozornost, kterou si určitě nezasloužím. Díky úctě, kterou cítím k Jeho Veličenstvu, jsem si po nějaký čas vůbec neuvědomovala, že se mi král dvoří, ostatně jeho nesmělost udržovala projevy jeho náklonnosti ke mně v příslušných mezích. Přesto jsem měla pocit, že bych se s tím měla svěřit královně, což jsem také jednoho dne učinila: řekla jsem jí, co mi vzkázal král. Ale k mému velkému údivu se královna rozesmála a pravila: ‚To by bylo velké štěstí, drahé dítě, kdyby se král do vás zamiloval.‘ Uvažovala jsem o jejích slovech celou noc a uvědomila jsem si, že měli se mnou u dvora a v královnině blízkosti patrně jiné záměry, než se zpočátku zdálo. Nazítří král znásobil svoji pozornost ke mně. Během týdne přišel mezi královniny dámy třikrát, což se ještě nikdy předtím nestalo. Avšak jakmile mě oslovil, uklonila jsem se mu, a předstírajíc před královnou nevolnost, požádala jsem o dovolení odejít. Příčina mého odchodu byla tak zřejmá, že od toho večera na mne král už nepromluvil, navíc se ke mně ani nepřiblížil. Královna Anna patrně pohlížela na moji nedotýkavost velmi nelibě, a když jsem se jí zeptala, proč vůči mně tolik ochladla, odpověděla mi jenom: ‚Nemám proti vám vůbec nic, jen lituji, že jste nám mohla prokázat službu a že jste to neudělala.‘ Královna matka se ke mně začala chovat ještě mnohem chladněji než královna.“
„A pochopila jste, jaký druh služby od vás královna očekávala?“ otázal se kardinál.
„Měla jsem dojem, že trochu tuším, oč jde, ale spíše jsem to pudově vycítila, než abych to odhalila rozumem. Přesto se ke mně královna stále chovala vlídně, i když už nebyla zdaleka tak srdečná jako předtím. Nestěžovala jsem si a zůstávala jsem po jejím boku a poskytovala jí služby, jaké jsem jí byla schopna poskytovat. Ale včera, monsignore, k mému velkému údivu a k údivu obou královen, Jeho Veličenstvo, které už dva týdny nenavštívilo královny a jejich dámy, náhle vstoupilo bez ohlášení, usmívalo se, což u něj není obvyklé, pozdravilo svoji manželku, políbilo ruku matce a vykročilo ke mně. Královna mi dovolila, abych usedla před ni. Když jsem uviděla krále, vstala jsem, ale král mě přiměl, abych znovu usedla, začal si hrát s trpaslicí Gretchen, kterou poslala své neteři infantka Klára Evženie, a oslovil mě. Poptával se po mém zdraví, oznámil mi, že na příští hon hodlá pozvat královny, a zeptal se, zda bych je chtěla doprovázet. Že král věnoval pozornost nějaké ženě, bylo něco tak neobvyklého a zvláštního, že jsem cítila, jak se na mě upírají zraky všech a já rudnu. Nevím, co jsem Jeho Veličenstvu odpověděla, či spíše jsem vůbec neodpověděla, jen jsem vykoktala několik zmatených slov. Chtěla jsem vstát. Král mě však uchopil za ruku a zadržel mě. Úplně bez vlády jsem dopadla zpátky na židli. Abych zakryla rozpaky, vzala jsem do náručí malou Gretchen. Ta mi však mohla v této pozici vidět do tváře, i když jsem se dívala upřeně do země, a zeptala se mě: ‚Pročpak pláčete?‘ A měla pravdu, z očí se mi skutečně proti mé vůli řinuly slzy a stékaly mi po tváři. Nevím, jaký význam přikládal král těmto mým slzám, ale stiskl mi ruku, vytáhl ze své bonboniéry pár cukrátek a dal je trpaslici, která se zlomyslně rozesmála, vyklouzla mi z náruče a běžela něco pošeptat královně. Zůstala jsem úplně osamocená, neodvažovala jsem se zvednout ani zůstat na místě. Takový stav se nemohl protahovat donekonečna. Uvědomila jsem si najednou, jak mi hučí v uších, ve spáncích jako bych cítila tlak, nábytek mi před očima začal tančit, zdi se hýbaly, vnímala jsem, jak mi ubývají síly a prchá ze mě život. Omdlela jsem. Když jsem zase nabyla vědomí, ležela jsem na svém lůžku a vedle mě seděla paní de Fargis.“
„Paní de Fargis,“ opakoval kardinál s úsměvem.
„Ano, monsignore.“
„Pokračujte, dítě.“
„Nic jiného si nepřeji, monsignore. To, co mi řekla, bylo však tak podivné, její blahopřání bylo tak ponižující, povzbuzování, jímž nešetřila, tak zvláštní, že nevím, jak to všechno Vaší Eminenci vylíčit.“
„Asi vím, co vám řekla,“ pravil kardinál, „určitě vám sdělila, že se do vás král zamiloval, že? A také vám blahopřála, že jste dokázala s králem učinit zázrak, jaký se nepovedl královně, a jistě vás povzbuzovala, abyste se snažila udržet královu přízeň a zaujala místo jeho favorita, který ho trápí, že byste pak mohla svou oddaností posloužit politickým zájmům mých nepřátel.“
„Vaše jméno nebylo vysloveno, monsignore.“
„Ne, napoprvé by toho bylo až příliš. Ale uhodl jsem, co vám paní de Fargis řekla, že?“
„Doslova, monsignore!“
„A co jste odpověděla?“
„Nic. Pochopila jsem beze zbytku, co jsem po počátečních králových pozornostech jenom mlhavě tušila. Chtěli ze mě učinit politický nástroj. Protože jsem stále plakala a třásla se, vstoupila královna, objala mě, ale její objetí mě vůbec neuklidnilo, naopak, sevřelo mi srdce a pocítila jsem ještě větší chlad. Zdálo se mi, že v tom ženském polibku je skrytý tajný jed, a ošklivilo se mi, že královna, ohrožená manželovou láskou k dívce, ještě onu dívku pod-něcuje, aby tu lásku podporovala! Potom vzala královna paní de Fargis stranou, vyměnila si s ní potichu pár slov a nakonec mi řekla: ‚Dobrou noc, drahá Isabelle, věřte všemu, co vám řekne Fargisová, a hlavně si buďte vědoma, že za vaši oddanost vás čeká náš vděk.‘ A vrátila se do svých komnat. Paní de Fargis zůstala. Poslouchala jsem ji, nic jiného mi nezbývalo, jak mi radí, abych nechala krále, ať mi projevuje lásku. Mluvila dlouho, neodpovídala jsem jí, snažila se mě přesvědčit, co znamená králova láska a s jakým málem se spokojí. Bezpochyby věřila tomu, že mě přesvědčila, protože mě nakonec rovněž objala a políbila a nechala mě o samotě. Sotva však za ní zapadly dveře, rozhodla jsem se, že přijdu za vámi, monsignore, vrhnu se vám k nohám a všechno vám vypovím.“
„Ale vy mi tu jenom líčíte vlastní obavy, milé dítě,“ pravil kardinál, „a věřte mi, na vašich obavách není nic hříšného ani zločinného, jsou naopak důkazem vaší nevinnosti a věrnosti. Opravdu není nutné, abyste přede mnou klečela jako při zpovědi.“
„Ještě jsem vám neřekla všechno, monsignore. Lhostejnost či spíše strach, které ve mně vzbuzuje král, necítím vůči všem osobám. A jediné, proč jsem váhala s příchodem k vám, je to, že musím říci Vaší Eminenci nejenom: ‚Král mě miluje,‘ ale také: ‚Monsignore, obávám se, že miluji jiného!‘“
„A je zločinem milovat toho druhého?“
„Nikoli, ale je to nebezpečné, monsignore.“
„Proč je to nebezpečné? Jste ve věku, kdy je láska přirozená věc, a od přírody je posláním ženy milovat a být milována.“
„Ale jen pokud vás ten, koho milujete, nepřevyšuje původem a postavením.“
„Váš původ, mé dítě, je víc než skvělý, a i když vaše jméno nezáří tak, jako tomu bylo před sto lety, přesto se vyrovná nejlepším jménům Francie.“
„Monsignore, monsignore, nepovzbuzujte mě v planých nadějích, které jsou ještě navíc nebezpečné.“
„Myslíte si tedy, že vás ten muž nemiluje?“
„Naopak, domnívám se, že mě miluje, monsignore, a právě to mě děsí.“
„Všimla jste si jeho lásky?“
„Učinil mi vyznání.“
„A teď, když jste se mi vyzpovídala, můžete mi přednést svoji prosbu.“
„Ta prosba je následující, monsignore: králova láska ke mně, byť byla sebeméně náročná, se stane skvrnou na mém jméně ve chvíli, kdy ji přijmu, a dokonce i ve chvíli, kdy ji odmítnu, protože tomu nikdo nebude chtít věřit. A já nechci, aby mě ten, kdo mě miluje a koho se sama bojím milovat, byť na chvilku podezíral z něčeho nečestného. A tak vás snažně prosím, monsignore, abyste mě poslal zpátky k otci. Ať mi tam hrozí jakékoli nebezpečí, jistě bude menší než to, co mi hrozí zde.“
„Kdybych měl před sebou srdce méně čisté a vznešené, než je to vaše, i já bych se přidal k těm, co se nebojí připravit vás o čest a zlomit vám srdce; i já bych vám řekl: dovolte králi, ať vás miluje, vždyť ještě nemiloval nikoho na světě, možná se konečně lásce naučí. Řekl bych vám: předstírejte, že jste komplicem těch dvou žen, které pracují na ponížení a zatracení Francie, staňte se mým spojencem, neboť já usiluji o její velikost. Ale vy nepatříte k ženám, jimž se přednášejí podobné návrhy. Přejete si opustit Francii, tedy ji opustíte. Chcete se vrátit k otci, poskytnu vám k tomu prostředky.“
„Ó, děkuji vám, monsignore!“ zvolala dívka, stiskla kardinálovi ruku a políbila ji dříve, než jí v tom stačil zabránit.
„Cesta však bude nebezpečná.“
„Skutečné nebezpečí mi, monsignore, hrozí u dvora, kde mě ohrožují tajemné a neprůhledné intriky, kde neustále cítím, jak se mi půda chvěje pod nohama, kde nevinnost mého srdce a neposkvrněnost mých myšlenek jsou na závadu a mohly by mi snadno uškodit. Dovolte mi, ať se vzdálím od těch dvou komplotujících královen, od princů, co předstírají lásku, kterou necítí, od dvořanů, co jen intrikují, od žen, které radí ostatním zradu, jako by to bylo něco jednoduchého a přirozeného, od místa, kde vznešená ústa slibují odměnu za hanbu a poskvrnění cti a věrnosti; dovolte mi odjet odtud, monsignore, a dokud mi Pán dovolí, abych zůstala poctivá a čestná, budu vám vděčná.“
„Nemohu vás odmítnout, když mě naléhavě prosíte o něco takového. Vstaňte, dítě. Do hodiny bude všechno pro váš odjezd ne-li ještě připraveno, tedy aspoň rozhodnuto.“
„Nedáte mi rozhřešení, monsignore?“
„Rozhřešení je pro někoho, kdo se ještě nedopustil hříchu, zbytečné.“
„Požehnejte mi tedy aspoň, vaše požehnání možná zažene chmury z mého srdce.“
„Ruce, jimiž bych vám žehnal, jsou příliš zaměstnané světskými záležitostmi, nebyly by tak čisté, jako je čisté vaše srdce, byť se zmítá v pochybnostech a obavách. To Bůh vám musí požehnat, ne já, a já ho z celého srdce prosím, aby svou svrchovanou dobrotou nahradil moji nedostačující lásku.“
V tu chvíli odbila devátá hodina. Richelieu přistoupil ke svému psacímu stolu a zazvonil na zvonek.
Vstoupil Guillemot.
„Osoby, které očekávám, už se dostavily?“ otázal se kardinál. „Vévoda právě vstoupil do obrazové galerie předků.“
„Je sám, či ho někdo doprovází?“
„Mladý muž.“
„Slečno,“ obrátil se kardinál k dívce, „než vám dám odpověď, neříkám definitivní, ale podrobnou, potřebuji si promluvit s dvěma muži, kteří právě přicházejí. Guillemote, doprovoďte slečnu de Lautrec k mé neteři; do půl hodiny se přijdete zeptat, jestli už jsem volný.“
Načež uctivě pozdravil slečnu de Lautrec, která následovala komorníka, a sám šel otevřít dveře do obrazové galerie, kde se pouhých několik minut procházeli vévoda de Montmorency a hrabě de Moret.
VI
KAPITOLA, V NÍŽ KARDINÁL DE RICHELIEU
TVOŘÍ KOMEDII BEZ POMOCI SVÝCH
SPOLUPRACOVNÍKŮ
Princové čekali jenom okamžik. Náročnost a množství úkolů, jimiž se kardinál zabýval, však byly dostatečně známé; nedali by najevo netrpělivost, i kdyby byli nuceni čekat déle. Kardinál sice ještě nedosáhl naprosto výlučného postavení, k němuž dospěl po onom slavném dni, jejž historie nazvala Dnem podvedených, ale i tak už na něj všichni pohlíželi jako na prvního ministra, byť jím ještě nebyl jmenován oficiálně. Je ovšem nutné poznamenat, že v otázkách míru a války neměl hlavní slovo, jeho hlas a geniální návrhy bývaly věčně potlačovány nenávistí obou královen a odporem státní rady, která se scházela v Lucemburském paláci pod vedením svého předsedy kardinála de Bérulle. Rozhodnutí, která byla přijata, král buď schválil, či neschválil. A právě schvalování či neschvalování ovlivňovali buď Richelieu, nebo královna matka, v závislosti na momentální náladě, v níž se zrovna Ludvík XIII. vynacházel.
V nejbližších dvou třech dnech však bylo třeba učinit velké rozhodnutí, nikoli o válce v Itálii – ta byla pozastavena –, ale o výběru vrchního velitele, který bude stát v čele armády.
Právě tuto důležitou otázku hodlal král prohovořit s dvěma princi, které chtěl do této války zapojit, a proto napsal den předtím vévodovi de Montmorency a pozval ho na schůzku i s hrabětem de Moret. Krátké setkání s Isabelle de Lautrec ho však přimělo, aby trochu pozměnil své plány ohledně hraběte de Moret.
Vévoda de Montmorency se octl poprvé tváří v tvář Richelieuovi od popravy svého bratrance Boutevilla, ale viděli jsme, že languedocký guvernér už učinil první vstřícný krok vůči kardinálovi na večírku princezny Marie de Gonzague, když přišel pozdravit paní de Combalet. Ta strýci hned o této důležité události vyprávěla.
Kardinál byl příliš znamenitý politik, a tak dobře chápal, že poklona učiněná neteři patřila vlastně strýci a že mu princ dává najevo ochotu ke smíru.
U hraběte de Moret šlo o něco jiného. Nejenže byl mladík svou upřímnou letorou a charakterem typický Francouz uprostřed tolika španělských a italských typů, jimiž se to na královském dvoře hemžilo, ale byl známý i svou odvahou, kterou už dostatečně prokázal navzdory svým dvaadvaceti letům. Kardinál měl o něj velký zájem; chtěl ho získat, vést, chránit ho, pomoci mu ke štěstí, vždyť to byl jediný syn Jindřicha IV., který proti němu ještě nikdy otevřeně neintrikoval. Hrabě de Moret, svobodný, ctěný, na velitelském místě v armádě by posloužil Francii a jejím zájmům, jež zastával Richelieu, a vytvořil by protiváhu oběma Vendômům sedícím ve vězení, protože se proti němu spikli.
Kardinál se domníval, že je načase, aby zastavil mladého prince na šikmé ploše, kam se nevědomky pouštěl. Kdyby ho Anna Rakouská a královna zasvětily do svých intrik, kdyby se zapletl s paní de Fargis nebo obnovil vztah s paní de Chevreuse, zkompromitoval by se do takové míry, že by se z těch pout už nikdy nevymanil, i kdyby chtěl.
Kardinál nabídl ruku panu de Montmorency, který se jí chopil a upřímně ji stiskl, ale nedovolil si tu důvěrnost u hraběte de Moret, který byl královské krve. Jen se před ním lehce uklonil, jako by to učinil před Monsieurem.
Kardinál zahájil výměnu zdvořilostí:
„Pane vévodo, když se jednalo o válce v La Rochelle, válce na moři, kterou jsem si přál vést bez opozice, vykoupil jsem od vás váš titul velkoadmirála a zaplatil vám za něj cenu, jakou jste žádal. Dnes však nejde o to, abych vám něco prodal, ale abych vám daroval víc, než jsem vám vzal.“
„Jeho Eminence je snad přesvědčena,“ uklonil se vévoda a půvabně se usmál, „že se potřebuje ujistit o mé oddanosti, když jde o službu jí a státu, a že musí začít sliby?“
„Nikoli, pane vévodo, vím dobře, že nikdo neprolije svou vzácnou krev pro Francii tak ochotně jako vy. A právě proto, že znám vaši odvahu a věrnost, budu s vámi jednat otevřeně.“
Montmorency se uklonil.
„Když zemřel váš otec, zdědil jste jeho jmění a jeho tituly, ale nemohl jste zdědit jednu funkci, neboť jste byl příliš mladý: bylo to postavení konetábla. Víte sám dobře, že meč s liliemi se nepředává do rukou hocha. Ostatně nabízela se nám silná a statečná paže, která byla ochotná meč uchopit a věrně ho nosit, ta paže patřila panu de Lesdiguieres. Byl jmenován konetáblem. Teprve v pětaosmdesáti letech jej upustil. Od té doby se snaží získat postavení konetábla jeho zeť maršálek de Créqui. Ale meč konetábla se nedědí po přeslici. Pan de Créqui měl letos příležitost jej získat: stačilo, aby uspěl při tažení vévody de Nevers, ovšem místo to-ho se přidal na stranu královny matky proti Francii a proti mně. Tak se navždy zřekl postavení konetábla: pokud já budu žít, nikdy se jím nestane!“
Vévoda de Montmorency si po tomto prohlášení radostně a hlasitě oddechl.
Tento projev úlevy, který vyšel z vévodovy hrudi, kardinálovi neunikl. Pokračoval:
„Důvěru, již jsem dříve vkládal do maršálka de Créqui, přenáším teď na vás, princi. Vaše příbuzenství s královnou matkou neovlivní vaši lásku k Francii, neboť, chápejte mě dobře, tato válka s Itálií bude znamenat buď velikost, či úpadek Francie. Záleží na tom, jak dopadne.“
A protože hrabě de Moret pozorně naslouchal kardinálovým slovům, dodal Richelieu:
„Je dobře, že mi věnujete rovněž pozornost, mladý princi, neboť nikdo nemůže milovat Francii více než vy, vždyť váš vznešený otec pro ni obětoval všechno, i svůj život.“
Kardinál však viděl, jak vévoda de Montmorency netrpělivě čeká na jeho další slova, a tak pokračoval:
„Už jenom několik slov,“ pokračoval, „a vložím do nich stejnou upřímnost, s jakou jsem hovořil doposud. Pokud mi bude svěřeno vedení této války, v což doufám, jmenuji vás vrchním velitelem armády, drahý vévodo. A pokud bude ukončeno obléhání Casale a vy vstoupíte jako první do toho místa, najdete za jeho branou meč konetábla, který se tak potřetí vrátí do vaší rodiny. A teď uvažujte, pane vévodo. Pakliže čekáte od někoho jiného víc, než vám mohu poskytnout já, vstupte do jeho služeb, nebudu vám to zazlívat, neboť jste svobodný člověk.“
„Vaši ruku, monsignore,“ pravil Montmorency.
Kardinál mu podal ruku.
„Ve jménu Francie, monsignore,“ pronesl slavnostně Montmorency, „přijměte mě jako svého tělem i duší oddaného muže. Slibuji, že budu ve všem poslušen Vaší Eminence s výjimkou toho, kdy by byla v sázce moje čest nebo dobré jméno.“
„Nejsem z královské krve, pane vévodo,“ pronesl Richelieu se svrchovanou důstojností, „ale jsem šlechtic. Věřte mi, že bych nikdy nepožádal žádného Montmorencyho o nic, zač by se musel červenat.“
„A kdy mám být připraven, monsignore?“
„Co nejdříve, pane vévodo. Počítám s tím, tedy za předpokladu, že mi bude svěřeno vrchní velení, že vytáhneme s vojskem začátkem příštího měsíce.“
„Potom nesmím ztrácet čas, monsignore. Ještě dnes večer vyrazím do svého guvernérství, desátého ledna budu v Lyonu se stovkou šlechticů a pěti sty jezdci.“
„Musíme však počítat i s případem, kdy mi velení v této válce svěřeno nebude,“ podotkl kardinál. „Mohl bych se vás zeptat, co byste dělal v tomto případě?“
„Nikdo jiný než Vaše Eminence mi nepřipadá na výši tohoto úkolu. Poslechnu jenom Jeho Veličenstvo krále Ludvíka XIII. a vás, Vaše Eminence.“
„Jeďte, princi. Víte, kde na vás čeká meč konetábla.“
„Mám vzít s sebou i svého mladého přítele hraběte de Moret?“
„Nikoli, pane vévodo. Mám pro pana hraběte de Moret něco jiného, rád bych mu totiž svěřil svrchovaně důležité poslání. Pokud odmítne, bude volný a může se k vám okamžitě připojit. Ponechejte mu pouze nějakého sluhu, na nějž se může spolehnout jako na sebe sama. Poslání, jímž ho hodlám pověřit, vyžaduje odvahu z jeho strany a oddanost všech, kdo ho budou doprovázet.“
Vévoda a hrabě de Moret si potichu vyměnili několik slov, z nichž kardinál zaslechl jenom to, co řekl hrabě de Moret vévodovi:
„Nechte mi Galaora.“
Vévoda potom s radostí v srdci uchopil kardinálovu ruku, vděčně ji stiskl a vyběhl z pracovny.
Kardinál teď s hrabětem de Moret osaměl. Přistoupil k němu a zadíval se na něj s jakousi uctivou něhou.
„Pane hrabě,“ oslovil ho, „nedivte se zájmu, který o vás projevuji, ten zájem mi diktuje jak moje postavení, tak můj věk, který je dvojnásobkem věku vašeho. Ze všech dětí krále Jindřicha se mu jen vy jediný podobáte jako vejce vejci, a ti, kdo milovali otce, musí milovat i syna.“
Mladý princ se octl poprvé v Richelieuově přítomnosti, poprvé slyšel zvuk jeho hlasu, a protože ho před ním varovali a také o něm leccos vyslechl, byl teď udiven, jak vlídná může být ta přísná tvář a jak měkce může znít kardinálův velitelský hlas.
„Monsignore,“ opáčil se smíchem, ale v hlase mu zaznívalo jisté dojetí, „Vaše Eminence je příliš dobrá, když se zabývá mladým bláznem, který až dosud myslel jenom na to, jak se co nejlépe pobavit, a který, kdyby se ho někdo otázal, jaké je jeho poslání na tomto světě, nedokázal by odpovědět.“
„Pravý syn Jindřicha IV. má velké poslání, Monsieur,“ pravil kardinál, „neboť s krví se předává i odvaha a inteligence. A právě proto nechci, abyste se vydal špatnou cestou, a rád bych vás uchránil před nebezpečími, jimž se vystavujete.“
„Já, monsignore!“ zvolal mladík trochu udiveně. „Jakou špatnou cestou jsem se pustil a jaká nebezpečí mi hrozí?“
„Jste ochoten věnovat mi několik minut, pane hrabě? A chcete mi po tu dobu opravdu naslouchat?“
„Byla by to moje povinnost, kterou mi diktuje můj věk i moje jméno, monsignore, i kdybyste nebyl ministr a geniální muž. Poslouchám vás tedy nejen pozorně, ale i uctivě.“
„Přijel jste do Paříže v posledních dnech měsíce listopadu, přesně osmadvacátého, jestli se nemýlím.“
„Osmadvacátého, ano, monsignore.“
„Byly vám svěřeny od Miláňana a Piemonťana listy pro královnu Marii Medicejskou, pro královnu Annu Rakouskou a pro Monsieura.“
Hrabě pohlédl udiveně na kardinála, chvilku zaváhal s odpovědí, ale nakonec u něj zvítězil cit pro pravdu a vliv toho geniálního muže, takže odpověděl:
„Ano, monsignore.“
„Ale protože obě královny a Monsieur jeli naproti králi, byl jste nucen počkat týden v Paříži. Abyste po tu dobu nezahálel, dvořil jste se sestře Marion Delormové paní de la Montagne. Jste mladý, krásný, bohatý, králův syn, nemusel jste proto vynaložit příliš velkou námahu: hned druhý den poté, co jste jí byl představen, stal jste se jejím milencem.“
„Tak tomuhle říkáte špatná cesta? A před nebezpečím tohoto druhu mě chcete ochránit, Vaše Eminence?“ zeptal se se smíchem hrabě de Moret, udivený tím, jaké podrobnosti ví kardinál o jeho pobytu v Paříži.
„Ne, Monsieur. Tam se teprve dostaneme. Ne, nevydal jste se špatnou cestou, když jste se stal milencem sestry známé kurtizány, i když ani tato láska není bez nebezpečí.
Jen si vzpomeňte, ten blázen de Pisany se domníval, že jste milencem paní de Maugiron. Chtěl vás nechat zavraždit; naštěstí však narazil na nájemného vraha, který byl čestnější než on sám, a věrný památce velkého krále odmítl vztáhnout ruku na jeho syna. Pravda je, že ten statečný muž se stal obětí vlastní cti, vy sám jste ho viděl, jak se na stole v posledním tažení zpovídá kapucínovi.“
„Můžu se vás zeptat, monsignore,“ ozval se hrabě de Moret v naději, že uvede Richelieua do rozpaků, „kterého dne a na jakém místě jsem byl svědkem tohoto bolestného divadla?“
„Bylo to pátého prosince kolem šesté hodiny večer v lokálu hostince U Obarveného vousu, přesně ve chvíli, kdy jste převlečený za baskického urozence opustil paní de Fargis přestrojenou za Katalánku. Právě vám oznámila, že vás mezi jedenáctou a půlnocí očekávají královna Anna Rakouská, královna Marie Medicejská a Monsieur.“
„Ach! Na mou věru, monsignore, poddávám se a uznávám, že vaše policie pracuje vskutku dokonale.“
„Nuže, hrabě, myslíte si, že jsem o vás sbíral tak přesné informace ze strachu, jaké zlo byste mi mohl způsobit?“
„Nevím, ale je pravděpodobné, že měla na mně Vaše Eminence nějaký zájem.“
„Velký zájem, hrabě. Chtěl jsem zachránit syna krále Jindřicha IV. od zla, které by si sám mohl způsobit.“
„Jakže, monsignore?“
„To, že královna Marie Medicejská, která je současně Italka i Rakušanka, to, že královna Anna Rakouská, která je současně Rakušanka a Španělka, konspirují proti Francii, je sice zločin, ale zločin pochopitelný: rodinná pouta častokrát znamenají víc než královské povinnosti. Ale kdyby hrabě de Moret, tedy syn Francouzky a nejfrancouzštějšího krále, jaký kdy seděl na našem trůně, konspiroval spolu s dvěma slepými a věrolomnými královnami ve prospěch Španělska a Rakouska, zabráním tomu: nejprve přesvědčováním, potom prosbami a bude-li to třeba, tedy nakonec i silou.“
„Ale kdo vám pověděl, že konspiruji, monsignore?“
„Dosud to neděláte, hrabě, ale možná byste brzy začal. I když vím, že byste se do intrik nechal vtáhnout pouze proto, že jste dvorný rytíř, který nechce nic odmítnout dámám, natož královnám. Právě proto vám říkám: synu Jindřicha IV., váš otec zasvětil celý svůj život oslabení Španělska a Rakouska; nespojujte se s těmi, kdo touží po jejich povznesení na úkor francouzských zájmů. Synu Jindřicha IV., Rakousko a Španělsko zabily vašeho otce; nedopusťte se té bezbožnosti, že byste se spojil s jeho vrahy!“
„Ale proč Vaše Eminence neřekne to, co říká mně, Monsieurovi?“
„Protože Monsieur není synem Jindřicha IV., ale Conciniho.“
„Pane kardinále, pomyslete na to, co říkáte.“
„Ano, vím, že se vystavuji hněvu královny matky, hněvu Monsieura, hněvu samotného krále, pokud se hrabě de Moret odtáhne od toho, kdo chce jeho dobro, a spojí se s těmi, kdo ho chtějí využít a ublížit mu. Ale hrabě de Moret bude jistě vděčný za to, že se o něj tak zajímám, že k němu chovám velkou lásku i obdiv, stejně jako jsem je choval k jeho královskému otci. Hrabě de Moret jistě uchová to tajemství, všechno, co jsem mu řekl dnes ráno pro jeho dobro a pro blaho království.“
„Vaše Eminence jistě nepotřebuje, abych jí dával čestné slovo.“
„Něco takového se nežádá od syna Jindřicha IV.“
„Vaše Eminence mě však nepozvala jen proto, aby mi dala rady, ale také, aspoň jak jsem zaslechl, aby mi svěřila nějaké poslání.“
„Ano, hrabě, poslání, které vás vzdálí nebezpečí, před nímž vás chci ostříhat.“
„Které mě vzdálí nebezpečí?“
Richelieu kývl na souhlas.
„Tak tedy z Paříže?“
„Měl byste se vrátit do Itálie.“
„Aha!“ na to hrabě de Moret.
„Máte nějaké důvody, proč se nevracet do Itálie?“
„Ne, ale mám důvody, proč zůstat v Paříži.“
„Takže odmítáte, pane hrabě?“
„Nikoli, neodmítám, hlavně pokud se dá můj odjezd odsunout.“
„Musíte odjet dnes večer, nejpozději zítra.“
„To není možné, monsignore,“ zavrtěl hrabě de Moret hlavou.
„Cože?“ zvolal kardinál, „vám nevadí, že se tam bude bojovat bez vás?“
„Ne. Jenomže opustím Paříž až s celým vojskem, co možná nejpozději.“
„Jste pevně rozhodnutý, pane hrabě?“
„Naprosto, monsignore.“
„Škoda že jsem vás nepřesvědčil. Právě vám, vaší odvaze, věrnosti a dvornosti jsem hodlal svěřit dívku muže, jehož si nesmírně vážím. Budu tedy hledat někoho jiného, hrabě, kdo by vás mohl nahradit u slečny Isabelle de Lautrec.“
„Isabelle de Lautrec!“ zvolal hrabě de Moret. „Tedy Isabelle de Lautrec chcete poslat zpět k otci?“
„Ano, ji! Co vás na jejím jménu tak udivilo?“
„Ach! Promiňte, monsignore, nic.“
„Půjdu tedy pro ni hledat jiného ochránce.“
„Ne, to ne, monsignore, nehledejte nikoho. Průvodce, ochránce slečny de Lautrec, muž, který se pro ni nechá zabít, stojí před vámi!“
„Takže se nemám znepokojovat?“ otázal se kardinál.
„Ne, monsignore.“
„Vy přijímáte?“
„Přijímám!“
„V tom případě si vyslechněte mé poslední pokyny.“
„Poslouchám.“
„Předáte slečnu de Lautrec, která vám po celou cestu bude posvátná jako sestra…“
„Přísahám!“
„… jejímu otci, který pobývá v Mantově. Potom se připojíte k armádě, kde se ujmete velení pod panem de Montmorency.“
„Ano, monsignore.“
„A kdyby se náhodou stalo – chápejte, prozíravý člověk musí předpokládat, že je něco takového možné –, kdyby se náhodou stalo, že se zamilujete…“
Hrabě de Moret se pohnul.
„Je to jenom předpoklad, chápejte, protože jste se nikdy neviděli, a tudíž se neznáte. V tom případě tedy nemohu udělat nic pro vás, pane, neboť jste synem krále, ale mohu udělat hodně pro slečnu de Lautrec a pro jejího otce.“
„Můžete mě učinit nejšťastnějším mužem na světě, monsignore, neboť miluji slečnu de Lautrec.“
„Ach tak! Skutečně? Vidíte, jak nám to hezky vychází. Byla to snad ona, kdo vás toho večera, kdy vás přijali v Louvru, převzala z rukou paní de Chevreuse převlečené za páže a dovedla tmavou chodbou až do královniny ložnice? Přiznejte, že by to byla zázračná náhoda!“
„Monsignore,“ pravil hrabě de Moret a užasle zíral na kardinála, „můj obdiv k vám se rovná mé vděčnosti, ale…“
Hrabě se neklidně odmlčel.
„Ale?“ zeptal se kardinál.
„Ještě mi zbývá jedna pochybnost.“
„A to?“
„Miluji slečnu de Lautrec, ale nevím, zda slečna de Lautrec miluje mne a jestli mě přijme za svého ochránce.“
„Ach pane hrabě, tohle se mě netýká, to je jenom vaše věc. To vy musíte od ní dosáhnout všeho, co si přejete.“
„Ale kde? Jak se s ní můžu setkat? Nemám žádnou příležitost sejít se s ní, a pakliže máme odjet už dnes večer, nebo nejpozději zítra ráno, jak říká Vaše Eminence, nevím, jak to udělat.“
„Máte pravdu, pane hrabě, je nutné, abyste se vy dva se-šli. A zatímco budete přemýšlet vy, já učiním totéž, ale někde jinde. Počkejte chvilku v této pracovně, vydám nějaké příkazy.“
Hrabě de Moret se uklonil a sledoval očima, v nichž se údiv mísil s obdivem, muže, který tolik převyšoval ostatní, který ze své pracovny řídil Evropu a navzdory intrikám, jimiž byl obklopen, navzdory nebezpečí, jež ho neustále ohrožovalo, si našel čas, aby se zabýval zájmy jednotlivce až do nejmenších maličkostí.
Hrabě de Moret mechanicky upíral oči na dveře, jimiž kardinál vyšel a které zůstávaly zavřené, když tu se náhle dveře znovu otevřely a objevila se v nich postava nikoli kardinála, ale samotné slečny de Lautrec.
Oba zamilovaní vykřikli současně údivem, jako by je najednou zasáhl stejný elektrický šok. Potom se hrabě de Moret vrhl k Isabelle, padl jí k nohám, uchopil ji za ruku a políbil ji s vášní, která dívce dokazovala, že možná našla ochránce nebezpečného, ale rozhodně oddaného.
Mezitím prožíval kardinál potěšení, neboť se mu podařilo vzdálit syna Jindřicha IV. ode dvora, udělat si z něj svého stoupence a ještě našel rozuzlení svého hrdinského divadelního kusu bez pomoci svých obvyklých spolupracovníků pánů Desmarestse, Rotroua, L’Estoila a Maireta.
Corneille, jak si vzpomínáme, dosud neměl tu čest být kardinálovi představen.
VII
RADA
Velkou událostí, kterou s úzkostí očekávali všichni, zejména však kardinál de Richelieu, jenž si byl jistý králem tak, jak si člověk mohl být jistý Ludvíkem XIII., bylo konání Rady u královny matky v Lucemburském paláci. Ten-to palác nechala Marie Medicejská postavit během svého regentství podle vzoru florentinských paláců a pro jeho galerii vytvořil Rubens před deseti lety nádherné obrazy představující nejdůležitější okamžiky v životě královny matky. Tato plátna jsou dnes jednou z hlavních ozdob galerie v Louvru.
Rada se měla sejít večer.
Jejími členy byli hlavně lidé královny Marie Medicejské, tedy lidé jí nanejvýš oddaní. Radě předsedal kardinál de Bérulle a vedl ji Vautier. Dále tam byli maršálek de Marillac, který se stal maršálkem, aniž kdy viděl na vlastní oči bitvu, a jejž kardinál ve svých pamětech stále nazývá Marillac-Épée,*) neboť měl dotyčný maršálek jednou spor v míčovně s jistým Cabochem, pak ho potkal na ulici a zabil ho, ani mu nedopřál čas, aby se mohl bránit; potom tam byl Michel de Marillac, strážce pečeti, milenec paní de Fargis. Do rady byly za výjimečných okolností přibírány další osobnosti, hlavně proslulí vojenští velitelé a vysocí velmožové doby. A tak v Radě, kam uvedeme naše čtenáře, zasedne i vévoda d’Angouleme, vévoda de Guise, vévoda de Bellegarde a maršálek de Bassompierre.
Monsieur už se před nějakou dobou do Rady vrátil, předtím se jí neúčastnil kvůli procesu s Chalaisem. Král se Rady účastnil, když sám usoudil, že jde o debatu dost důležitou na to, aby vyžadovala jeho přítomnost.
Když Rada přijala nějaké usnesení, bylo předneseno králi, jak už jsme řekli, a ten ho buď schválil či neschválil nebo naprosto změnil její rozhodnutí.
Kardinál de Richelieu, který byl ve skutečnosti prvním ministrem vlivem svého génia, ale oficiálně měl absolutní a neomezenou moc až rok po událostech, o nichž vyprávíme, měl v Radě pouhý hlas, ale skoro vždycky přesvědčil krále o svém názoru, který většinou podpořili oba Marillakové, vévoda de Guise, vévoda d’Angouleme a někdy i maršálek de Bassompierre, ale proti němuž se vždycky postavili královna matka, Vautier, kardinál de Bérulle a dva nebo tři hlasy, které pasivně čekaly na znamení, které jim dá Marie Medicejská.
Toho večera Monsieur pod záminkou rozporu s královnou matkou prohlásil, že se zasedání Rady nezúčastní, ale navzdory své nepřítomnosti nijak neriskoval ztrátu svých pozic; královna matka byla jako vždycky připravena hájit jeho zájmy.
Rada byla svolána na osmou hodinu večer.
Ve čtvrt na devět už byly všechny pozvané osoby na místě a vestoje čekaly, až Marie Medicejská usedne.
*) Épée – Meč
V půl deváté vstoupil král, pozdravil matku, která se po jeho příchodu zvedla, políbil jí ruku a usedl vedle ní do křesla trochu výše postaveného, než bylo to její, nasadil si klobouk na hlavu a pronesl obřadnou větu:
„Posaďte se, pánové.“
Stálí členové Rady a pozvaní čestní hosté se rozsadili kolem stolu na stoličky připravené předem v počtu odpovídajícím účastníkům setkání.
Král přejel pohledem po všech zúčastněných a potom svým smutným bezzvučným hlasem, jako by říkal něco úplně jiného, pronesl:
„Nevidím svého bratra Monsieura, kdepak je?“
„Vzhledem k tomu, že neposlechl vaši vůli, se patrně neodvažuje před vámi objevit, Vaše Veličenstvo. Souhlasíte s tím, abychom jednali bez něho?“
Král mlčky kývl hlavou.
Potom se obrátil nejen na členy Rady, ale na šlechtice přizvané k tomuto rokování, aby vyslovili své mínění k přijatému usnesení:
„Pánové, všichni víte, o čem se dnes bude jednat. Musíme rozhodnout, zda máme ukončit obléhání Casale, přinést pomoc Mantově a upevnit tam nároky vévody de Ne-vers – nároky, které jsme podporovali – a zastavit útoky vévody Savojského na Montferrat. I když právo rozhodnout o míru a válce patří králi, chceme vyslechnout vaše moudré rady, než se definitivně rozhodneme, přičemž nikterak nehodláme umenšit svá práva ve prospěch vašich rad, o něž vás žádáme. Slovo teď patří ministrovi panu kardinálu de Richelieu, který nám vyloží celou situaci.“
Richelieu povstal a uklonil se oběma Veličenstvům.
„Můj výklad bude stručný,“ pravil. „Vévoda Vincent de Gonzague odkázal na smrtelné posteli všechna svá práva na vévodství Mantovské vévodovi de Nevers, strýci tří posledních panovníků tohoto vévodství, kteří zemřeli bez mužského potomka. Vévoda Savojský doufal, že ožení jednoho ze svých synů s dědičkou Montferratu a Mantovy, a zmocní se tak Itálie, té mocnosti druhého řádu a předmětu svých ambicí, kterou již tolikrát přiměl, aby zradila sliby učiněné Francii. Ministr Jeho Veličenstva krále Ludvíka XIII. byl přesvědčen, že provádí dobrou politiku, když coby spojenec Svatého otce a Benátčanů napře své síly k tomu, aby se Francouz ujal vévodství Mantovského a Montferratského, čímž Francie získá zapáleného stoupence uprostřed lombardských mocností, a tím i převahu v Itálii, a může tak neutralizovat vliv Španělska a Rakouska. Toto bylo až dosud cílem ministra Jeho Veličenstva, a také v tomto smyslu jednal. Aby připravil cestu k tomuto tažení, poslal už před několika měsíci na tato místa první vojsko, které však vinou maršálka Créquiho, vinou, která by se dala označit jako zrada, nebylo sice poraženo vévodou Savojským, jak to nepřátelé Francie s radostí okamžitě rozhlašovali, ale rozpadlo se a rozplynulo, protože pěšáci neměli co jíst a jezdci neměli stravu pro sebe, ani píci pro koně. Ministrovi po tomto prvním neúspěšném válečném kroku zbývalo jenom počkat na příznivější dobu a pak pokračovat v započatém díle. Ministr se domnívá, že ta doba právě nastala. La Rochelle bylo dobyto, a my máme volnou armádu i loďstvo. Otázka, kterou je tedy třeba položit Jejím Veličenstvům, zní: půjdeme do války, či nepůjdeme? A pokud ano, vytáhneme do boje okamžitě, nebo počkáme? Ministr Jeho Veličenstva, který hlasuje pro válku a pro její okamžité započetí, je připraven odpovídat na případné námitky.“
Načež kardinál pozdravil krále i královnu Marii a usedl, přenechávaje tak slovo svým protivníkům, či spíše svému jedinému odpůrci kardinálovi de Bérulle.
Ten věděl dobře, že odpověď je na něm, pohledem se ještě poradil s královnou matkou, která mu dala znamení, že má volné pole působnosti, povstal, pozdravil obě Veličenstva a začal:
„Plán vést válku v Itálii nám připadá navzdory dobře shledaným důvodům, jež uvádí pan kardinál de Richelieu, nejenom nebezpečný, ale přímo nemožný. Německo je téměř podrobené, dodává však císaři Ferdinandovi nespočetná vojska, jimž se francouzské vojenské síly nemohou rovnat; na druhé straně Jeho Veličenstvo Filip IV., vznešený bratr naší královny, nachází v dolech Nového světa dostatečné poklady, aby měl z čeho platit armádu, která se počtem vyrovná vojskům starých perských králů. V tuto chvíli císař nemyslí na Itálii, ale chce potlačit protestanty a vyrvat z jejich rukou biskupství, kláštery a další církevní majetek, jehož se neprávem zmocnili. Proč by se Francie, tedy nejstarší dcera Církve, měla stavět proti tak bohulibému a křesťanskému podniku? Nebylo by lepší, aby ho král podpořil a zničil poslední zbytky kacířství ve Francii, zatímco císař a španělský král ho budou společně potlačovat v Německu a v Nizozemí? Pan kardinál de Richelieu hodlá k uskutečnění svých chimérických záměrů stavějících se přímo proti blahu Církve uzavřít mír s Anglií a dokonce připouští spojenectví s kacířskými mocnostmi, což je počin, který navždy může poškodit slávu Jeho Veličenstva. Neměli bychom místo uzavření míru s Anglií naopak pokračovat ve válce proti králi Karlu I. a doufat, že bude konečně nucen poskytnout zadostiučinění Francii a povolat zpět ženy a služebníky královny, tak potupně vyhnané navzdory slavnostní svatební smlouvě, a přestat s pronásledováním anglických katolíků? Co když si Bůh přeje nastolit v Anglii pravé náboženství, zatímco bude kacířství vykořeněno ve Francii, v Německu a v Nizozemí? V přesvědčení, že jsem svými slovy hájil zájmy Francie a trůnu, skládám svůj pokorný názor k nohám Jejich Veličenstev.“
A kardinál de Bérulle rovněž usedl, ovšem nejdříve se očima přesvědčil o tom, že jeho projev veřejně schvaluje královna Marie i jí oddaní členové Rady a tajně strážce pečeti Marillac, kterého přivedla do tábora královen paní de Fargis.
Král se obrátil na kardinála de Richelieu:
„Slyšel jste to, pane kardinále?“ otázal se. „Máte-li co odpovědět, odpovězte.“
Richelieu povstal.
„Domnívám se,“ řekl, „že můj ctihodný kolega pan kardinál de Bérulle je špatně informován o politice Německa a o finanční situaci Španělska. Moc císaře Ferdinanda, kterou nám tu představuje jako něco, čeho se máme velmi obávat, není v Německu tak silná, aby se jí nedalo otřást v den, kdy na něj vrhneme severského lva, velkého Gustava Adolfa, přičemž se s ním nemusíme spojovat. Tomu chybí k rozhodnutí pustit se do války jenom pár stovek tisíc livrů. Ministr Jeho Veličenstva ví z jistého pramene, že Ferdinandova vojska, o nichž hovoří pan kardinál de Bérulle, vzbuzují nedůvěru u bavorského vévody Maxmiliána, hlavy katolické ligy, jenž chce ubránit nezávislost Bavorska na Habsburcích. Ministr Jeho Veličenstva si troufá v danou chvíli stisknout Ferdinandovu obávanou armádu mezi protestantskou armádu Gustava Adolfa a katolickou armádu Maxmiliánovu. Co se týče oněch bájných pokladů krále Filipa IV., dovolí si ministr Jeho Veličenstva uvést jejich rozsah na pravou míru. Španělský král získává ročně z Indie sotva pět set tisíc stříbrných dukátů a Rada v Madridu se octla ve velkých rozpacích, když se přede dvěma měsíci dověděla, že holandský admirál Hein zajal a potopil v Mexickém zálivu španělské galéry a jejich náklad odhadovaný na dvanáct milionů. Tato zpráva citelně zasáhla pokladnu španělského království, takže král nemohl ani poslat císaři Ferdinandovi podporu ve výši jednoho milionu, kterou mu přislíbil. Teď odpoví králův ministr na druhou část projevu svého protivníka: ministr pokorně upozorňuje Jeho Veličenstvo, že by nemělo strpět útisk vévody Mantovského, neposloužilo by to totiž jeho cti, neboť ho nejen uznalo, ale samo ho nechalo jmenovat prostřednictvím svého vyslance pana de Saint-Chamans. Jeho Veličenstvo musí nejenom chránit své spojence v Itálii, ale rovněž chránit proti Španělsku toto krásné evropské území, které se Španělsko odjakživa snaží si podrobit a kde už získalo až příliš mocnou pozici. Pokud významně nepodpoříme vévodu Mantovského, nebude vévoda schopen odolávat Španělsku a nakonec bude nucen souhlasit s výměnou svých zemí v Itálii za jiná území ležící mimo Itálii, což mu v současné době navrhuje španělský dvůr. Nezapomínejte, že už zesnulý vévoda Vincent málem souhlasil s tímto obchodem a téměř vyměnil Montferrat, jen aby způsobil nesnáze Karlu Emanuelovi a dal mu sousedy schopné zastavit jeho neustálé výboje.
A konečně vysloví ministr Jeho Veličenstva svůj názor, že by byla hanba, kdyby Jeho Veličenstvo nepotrestalo zpupnost vévody Savojského, který už třicet let poškozuje zájmy Francie a jejích spojenců, který měl prsty i v Chalaisově spiknutí stejně jako předtím ve spiknutí Brionově a který se spojil s Angličany v jejich akcích na ostrově Ré a u La Rochelle.“
Potom se kardinál de Richelieu obrátil ke králi a řekl přímo jemu:
„Když se zmocníte toho vzpurného města, sire, šťastně se zhostíte velmi důležitého úkolu, který přinese slávu vám a blaho a výhody vašemu státu. Itálie, utlačovaná už rok vojsky španělského krále a savojského vévody, úpěnlivě prosí o pomoc vaši mocnou paži. Odmítnete vzít do rukou osud svých sousedů a spojenců, které chtějí neprávem obrat o dědictví? Já, sire, váš ministr, se odvažuji slíbit vám, že jestli dnes učiníte toto velkorysé rozhodnutí, dosáhnete stejně slavného úspěchu jako u La Rochelle. Nejsem ani prorok – a kardinál při těch slovech s úsměvem pohlédl na svého kolegu kardinála de Bérulle –, ani synem proroka, ale mohu ujistit Vaše Veličenstvo, že nebude-li ztrácet čas a vykoná toto poslání co nejdříve, osvobodí Casale a přinese Itálii mír ještě před koncem května.
A když se vrátíte se svým vojskem do Languedoku, pokoříte hugenotskou stranu v červenci. Potom si bude moci Vaše Veličenstvo, které zvítězilo na všech frontách, odpočinout ve Fontainebleau nebo někde jinde a užít si krásných podzimních dnů.“*)
V řadách šlechticů přizvaných do Rady to souhlasně zašumělo, zejména vévoda d’Angouleme a vévoda de Guise dávali najevo souhlas s názorem pana de Richelieu.
*) Možná shledají naši čtenáři tuto kapitolu příliš dlouhou a trochu nudnou, ale úcta, již chováme k historickým skutečnostem, nás přinutila zopakovat do podrobností vše, co se odehrálo na této významné schůzce v Lucemburském paláci, kde se rozhodlo o válce v Itálii, dokonce jsme zde uvedli slovní souboj obou kardinálů. Naším úmyslem při psaní historického románu je nejenom pobavit čtenáře znalého, ale i poučit toho, kdo některá fakta nezná. Právě pro takového čtenáře píšeme. (poznámka Alexandra Dumase)
Král se chopil slova.
„Pan kardinál,“ začal, „učinil dobře, když se při výkladu o politice, kterou zastává, nazýval královým ministrem, neboť tuto politiku provádí na základě mých rozkazů. Ano, souhlasíme s jeho názorem; ano, válka v Itálii je nezbytná; ano, musíme pomoci svým spojencům; ano, musíme tam udržet svoji převahu a omezit, jak jen to bude možné, nejen moc, ale i vliv Španělska. V sázce je naše čest.“
Navzdory úctě, kterou všichni povinně zachovávali vůči králi, se ze strany kardinálových přátel ozvalo několikeré zatleskání, zatímco královnini přívrženci stěží udrželi reptání. Marie Medicejská a kardinál de Bérulle si potichu živě vyměnili pár slov.
Na králově tváři se objevil přísný výraz. Úkosem a skoro hrozivě se podíval směrem, odkud se reptání ozývalo, a pokračoval:
„Otázka, jíž se musíme zabývat nyní, nestojí tedy tak, zda mír či válku, neboť o válce je již rozhodnuto, ale kdy vytáhnout do Itálie. Samozřejmě vyslechneme vaše názory, ale ponecháme si poslední rozhodující slovo. Nuže mluvte, pane de Bérulle, neboť si vážíme vašeho názoru, i když se jím vždycky neřídíme.“
Marie Medicejská lehce pokývla hlavou na znamení díků směrem k Ludvíku XIII., který seděl s kloboukem na hlavě.
Potom se obrátila k Bérullovi:
„Královo vyzvání je rozkazem, mluvte, pane kardinále.“
Bérulle se zvedl.
„Králův ministr navrhl,“ pravil afektovaně s přehnaným důrazem na slova králův ministr, „abychom vytáhli do války okamžitě, a já s politováním konstatuji, že zastávám diametrálně odlišný názor. Pokud se nemýlím, Jeho Veličenstvo vyjádřilo touhu vést toto tažení osobně. Uvedu tu dva důvody proti tomuto příliš uspěchanému tažení. První důvod: králova armáda, unavená dlouhým obléháním La Rochelle, je vyčerpaná a potřebuje si odpočinout, k čemuž se výtečně hodí zimní období; kdybychom táhli vojáky z břehů oceánu k úpatí Alp a nedopřáli jim předtím dostatek odpočinku, vystavili bychom se nebezpečí, že vojáky odradí dlouhý pochod a budou houfně dezertovat; bylo by kruté vystavit ty statečné muže útrapám zimy v nepřístupných horách pokrytých sněhem a hraničí s urážkou majestátu vést tam krále. A máme na to vůbec peníze? Pochybuji o tom, vždyť před necelým týdnem požádala vznešená matka Vašeho Veličenstva svého ministra, aby jí poskytl sto tisíc livrů, a on jí poslal, prý z nedostatku peněz, pouhých padesát tisíc. I kdybychom však měli dost peněz, o čemž pochybuji, ani všechny muly v království by nestačily dovézt veškeré potraviny, které armáda potřebuje, a to nepočítám, že je nemožné přepravovat v této roční době dělostřelectvo po neznámých cestách. Je nutné, aby je ženisté a kresliči map nejprve v létě prostudovali a zakreslili. Nebylo by tedy lepší odložit tažení až na jaro? Mezitím bychom učinili nezbytné přípravy a většina vojenského materiálu by se dala přepravit po moři. Benátčané, kteří mají ještě větší zájem než my na případu vévody Mantovského, se ani nepohnou, když Karel Emanuel napadne Montferrat, hodlají nechat všechno jenom na králi. Dá se tedy předpokládat, že tito pánové se s nadšením nalodí, když uvidí, že je vévoda Mantovský ještě více tísněn a francouzská pomoc ještě vzdálenější? A konečně je tu věc, jíž by se mělo Jeho Veličenstvo vyvarovat více než čehokoli jiného, totiž roztržky s Jeho nejkatoličtějším Veličenstvem. To by bylo státu daleko více na škodu než zachování Casale a Mantovy. Domluvil jsem!“
Zdálo se, že promluva kardinála de Bérulle na Radu do jisté míry zapůsobila. Už nemluvil o válce, k níž se král rozhodl, ale debatoval o vhodnosti načasování tažení do obtížné doby, v níž se Francie nacházela. Ostatně vojevůdci přizvaní do Rady – Bellegarde, vévoda d’Angouleme, vévoda de Guise, Marillac-Épée – nebyli už mladíci zapálení pro válku, která nabízí šance jejich ctižádosti, a žádali válku, kde je třeba čelit spíše nebezpečí než únavě, neboť ke zdolání únavy musí být člověk mladý, kdežto ke zdolání nebezpečí stačí odvaha.
Povstal kardinál de Richelieu.
„Odpovím na všechny námitky svého ctihodného kolegy,“ pronesl. „Ačkoli se nedomnívám, že se Jeho Veličenstvo rozhodlo vést tuto válku osobně, tuším, že tomu tak bude. Jeho Veličenstvo se v tom případě rozhodne moudře; mám jenom jednu obavu: totiž že obětuje své vlastní zájmy zájmům státu, jak je to povinností krále. Přejděme teď k otázce únavy vojska. Kardinál de Bérulle se tím nemusí ani v nejmenším znepokojovat: část vojska, přepravovaná po moři, se v tuto chvíli vyloďuje v Marseille a pochoduje na Lyon, kde bude generální štáb. Druhá část vojska postupuje Francií krátkými denními pochody, je dobře živená, dobře ubytovávaná, dobře placená, takže za celý měsíc nepřišla o jediného muže, který by dezertoval, neboť je všeobecně známo, že dobře zaplacený, ubytovaný a živený voják na dezerci nepomýšlí. Co se týče obtíží, které čekají armádu při přechodu Alp: je lepší překonat je rychle a spíše bojovat proti přírodě než dát nepříteli čas, aby do soutěsek a cest, kudy armáda potáhne, nastavěl kanony, zábrany a pevnosti. Pravda je, že jsem před několika dny s politováním odmítl vyplatit padesát tisíc livrů vznešené královně matce z toho sta, jež požadovala; neodvážil jsem se však rozhodnout o tomto omezení bez králova souhlasu. Toto odmítnutí ovšem v žádném případě neznamená nedostatek peněz, jen nezbytnost zbytečně neutrácet právě proto, aby nám jich dost zbylo pro válku. Dal jsem jako záruku svoje čestné slovo a své statky, a vypůjčil jsem si šest milionů. A teď k těm cestám: už dlouho jsou zkoumány nejlepší trasy, jimiž se vojsko dostane do Itálie, neboť Jeho Veličenstvo už na tuto válku pomýšlí delší dobu, a tak mi přikázalo, abych poslal někoho do Dauphiné, do Savojska a do Piemontu na podrobný průzkum. Práce pana de Pontis, pana d’Escures, vrchního ubytovatele královského vojska, přinesly ovoce: máme přesnou mapu území. Všechny přípravy k válce jsou tedy učiněny; protože jsou peníze nezbytné pro válku v pokladnicích a protože válka vedená na cizím území podle mínění Jeho Veličenstva přinese jeho zbraním více slávy než válka vnitřní, jež nám poté, co bylo La Rochelle poraženo a Španělsko je zaměstnáno v Itálii, nehrozí, snažně prosím Jeho Veličenstvo, aby se laskavě rozhodlo vytáhnout do války okamžitě. Vlastní hlavou ručím za úspěch tohoto podniku. I já jsem domluvil.“
Kardinál zaujal svoje místo a pohledem prosil Ludvíka XIII., aby podpořil návrh, který právě učinil a který ostatně podle všeho předtím s králem probral.
Král nenechal kardinála dlouho čekat, sotva jeho ministr přestal mluvit a dosedl, rozmáchl se rukou po ubruse na stole.
„Pánové,“ pravil, „můj ministr pan kardinál de Riche-lieu vás seznámil s mou vůlí. Válka proti panu vévodovi Savojskému je rozhodnuta, nebudeme ztrácet čas a vytáhneme do boje. Ti z vás, kdo budou mít nějaké dotazy ohledně tažení, či budou potřebovat pomoc s vybavením, ať se obrátí na pana kardinála. Později oznámím, zda povedu válku osobně a kdo bude v této válce mým vrchním velitelem. Vzhledem k tomu, pánové, že tato Rada neměla na programu nic jiného, prosím Boha, aby vás ochraňoval. Rada je skončena.“
Načež Ludvík XIII. pozdravil královnu matku a odkráčel.
Kardinál zvítězil v obou bodech, které přednesl: válka proti vévodovi Savojskému se povede a k tažení dojde okamžitě. Nikdo nepochyboval o tom, že se mu podaří získat i velení v tomto italském tažení, stejně jako získal velení u La Rochelle.
Také se všichni kolem něj shromáždili, aby mu poblahopřáli, dokonce i strážce pečeti Marillac, který sice konspiroval pro královnu, ale snažil se zachovat zdání neutrality.
Marie Medicejská se zuby zaťatými zlostí a zamračeným čelem odkráčela rovněž, doprovázená pouze Bérullem a Vautierem.
„Myslím,“ podotkla, „že teď můžeme říci stejně jako František I. po bitvě u Pavie: ‚Všechno je ztraceno kromě cti!‘“
„Ještě nic není ztraceno, naopak, král dosud nejmenoval pana de Richelieu vrchním velitelem.“
„A nedomníváte se, že už ho v duchu jmenoval?“ otázala se trpce královna matka.
„Je to možné,“ odtušil Vautier, „ale ve skutečnosti se to ještě nestalo.“
„Máte nějaký prostředek, jak tomu jmenování zabránit?“ zeptala se Marie Medicejská.
„Možná,“ odvětil Vautier, „ale musím bez prodlení ho-vořit s panem vévodou Orleánským.“
„Zajdu pro něj,“ nabídl se Bérulle, „a přivedu vám ho.“
„Jděte,“ povzbudila ho královna matka, „neztrácejte ani okamžik.“
Potom se obrátila opět k Vautierovi:
„A co je to za prostředek?“
„Až budeme na takovém místě, kde si budu jistý, že nás nikdo neposlouchá, povím to Vašemu Veličenstvu.“
„Pojďme tedy hned.“
Královna a její rádce rychle vyšli do chodby vedoucí do komnat Marie Medicejské a pospíchali, aby byli co nejdříve o samotě.
VIII
VAUTIERŮV PROSTŘEDEK
I když měl král své komnaty u královny matky, tedy v Lucemburském paláci, vrátil se do Louvru, aby unikl výčitkám ze strany obou královen, ačkoli dobře věděl, že se na něj dříve či později určitě sesypou.
Nemýlil se. Sotva se vrátil domů, vyslechla Marie Medicejská s největší pozorností plán, který jí přednesl Vautier, a rozhodla se, že než se uchýlí k tomuto prostředku, pokusí se ještě jednou sama naposledy syna přesvědčit.
Jakmile se tedy Ludvík XIII., jak už jsme řekli, vrátil do svých komnat, poslal pro l’Angelyho.
Nejdříve se ale zeptal, jestli Baradas něco řekl nebo vzkázal.
Baradas však zachovával naprosté mlčení.
A právě toto mlčení, které se rozhodlo zachovávat trucující páže, způsobilo královu špatnou náladu v Radě, špatnou náladu, která neunikla Vautierovi, špatnou náladu, jejíž důvod znal a právě na něm postavil svůj plán.
Ludvík XIII., který zatím dost málo pokročil u slečny de Lautrec, si slíbil, že se bude chovat podle l’Angelyho rady a půjde v tom dvoření tak daleko, až řeči o jeho novém rozmaru dolehnou k Baradasovým uším. Podle l’Angelyho by to mělo stačit, aby se uražené páže okamžitě vrátilo ke královým nohám.
V tomto dokonalém plánu však došlo k nečekanému zádrhelu, který král nemohl pochopit a nikdo mu ho nedokázal vysvětlit. Předešlého večera se slečna de Lautrec neobjevila v královnině družině, ačkoli měla službu, a když se na ni král vyptával, nedostalo se mu jiné odpovědi než pár nanejvýš udivených slov. Celý den se slečna de Lautrec v Louvru neobjevila. Královna pro ni marně posílala do její komnaty a nechala ji hledat po celém paláci; nikdo ji neviděl a nikdo o ní nemohl podat žádné zprávy.
Krále její nepřítomnost roztrpčila a pověřil l’Angelyho, aby o slečnině zmizení získal informace. Také právě proto si hned po návratu nechal svého blázna zavolat.
L’Angely však neměl víc štěstí než ostatní. Nedověděl se vůbec nic.
Ludvík XIII. sice slečnu de Lautrec nijak zvlášť nemiloval, tudíž mu bylo její zmizení skoro lhostejné, ale nebylo mu vůbec lhostejné, když pomyslel na svého Baradase. L’Angely mu vymyslel způsob, jak ho s Isabellinou pomocí znovu získat. Považoval svůj plán za něco, co nemůže selhat, a král mu nakonec také uvěřil.
Teď si tedy zoufal, obviňoval osud, že mu upírá všechno, po čem skutečně touží, když vtom jemně zaškrábal na dveře Beringhen. Král poznal Beringhenův způsob škrábání a napadlo ho, že je to další osoba – navíc taková, jejíž oddaností si byl naprosto jistý –, s níž by se mohl poradit, tudíž ho vyzval dost vlídně:
„Vstupte.“
Pan První vstoupil.
„Co mi chceš, Beringhene?“ zeptal se král. „Copak nevíš, že nechci, aby mě někdo rušil, když se nudím s l’Angelym?“
„Neřekl bych to lépe,“ utrousil l’Angely, „proto jste vítán, pane de Beringhen.
„Sire, nedovolil bych si rušit Vaše Veličenstvo, když mi řeklo, že se chce v klidu nudit, kvůli někomu, kdo nemá právo dávat mi rozkazy. Ale musel jsem poslechnout Její Veličenstva královnu Marii Medicejskou a královnou An-nu Rakouskou.“
„Jakže!“ zvolal Ludvík XIII., „královny jsou zde!“
„Ano, sire.“
„Obě?“
„Ano, sire.“
„A chtějí se mnou mluvit společně?“
„Ano, společně, sire.“
Král se rozhlédl kolem sebe, jako by hledal, kterým směrem prchnout, a možná by poslechl tohoto svého popudu, kdyby se dveře náhle neotevřely a nevstoupila do nich Marie Medicejská následovaná královnou Annou Rakouskou.
Král nápadně zbledl a lehce se roztřásl, což se mu stávalo pravidelně, když byl vystaven nějaké velké nepříjemnosti, ale v tomto stavu se vždycky v duchu zatvrdil a byl nepřístupný všem prosbám.
V takovém případě pak čelil nebezpečí nehnutě jako tvrdohlavý býk, který ukazuje rohy.
Obrátil se k matce jako k nejnebezpečnějšímu protivníku.
„Platí slovo šlechtice, madam,“ řekl, „domníval jsem se, že debata skončila v Radě, a když se Rada rozešla, že mě nebude nikdo pronásledovat! Co mi chcete? Vyjádřete se rychle!“
„Chci, synu,“ odpověděla Marie Medicejská, zatímco královna Anna sepjala ruce, jako by se aspoň němě připojovala k tchyniným prosbám, „chci, abyste bral ohledy ne-li na nás, které hluboce zarmucujete, tedy aspoň na se-be samotného. Copak nestačí, že ten člověk vás, který jste tak sláb a nemocný, držel celých šest měsíců v bažinách v Aunis? Teď zase chce, abyste snášel nejhorší útrapy mrazu a sněhu v Alpách!“
„Madam,“ opáčil král, „Bůh nedopustil, abych zemřel na bahenní horečky, a upozorňuji vás na to, že pan kardinál jim čelil stejně jako já. Chcete snad říci, že mě k něčemu nutí a sám sebe šetří? Mám snad ty sněhy a mrazy v Alpách snášet sám? A nebude tam rovněž a nebude dávat spolu se mnou vojákům příklad odvahy, vytrvalosti a odříkání?“
„To nepopírám, synu; pan kardinál se nebezpečí vystavuje skutečně spolu s vámi. Ale srovnal jste důležitost svého života s jeho? Deset ministrů jako pan kardinál může zemřít a monarchií to ani na minutu neotřese; zatímco při vaší sebemenší nevolnosti se Francie zachvěje a vaše matka a vaše žena snažně prosí Boha, aby vás zachoval pro Francii a pro ně.“
Královna Anna Rakouská se v tu chvíli opravdu vrhla na kolena.
„Veličenstvo,“ pravila, „klečím nejen před Bohem, ale i před vámi, a snažně vás prosím stejně, jako se modlíme k Bohu, abyste nás neopouštěl. Pomyslete na to, že to, nač Vaše Veličenstvo pohlíží jako na povinnost, je pro nás předmětem obrovského strachu. Jen považte, kdyby se Vašemu Veličenstvu přihodilo neštěstí, co by se stalo s námi, co by se stalo s Francií?!“
„Pakliže Bůh dopustí, abych zemřel, jistě si je vědom následků a bude na něm, madam, aby pro ně našel řešení. Není možné měnit cokoli na rozhodnutích, která již byla učiněna.“
„Pročpak ne?“ otázala se Marie Medicejská. „Je nutné, když už byla ta hrozná válka rozhodnuta proti vůli všech…“
„Proti vůli vás dvou, chtěla jste říci, madam,“ přerušil ji král.
„Je nutné,“ pokračovala Marie Medicejská, nevšímajíc si přerušení, „abyste jí byl přítomen osobně? Copak nemáte milovaného ministra…“
„Víte dobře, madam,“ přerušil ji podruhé král, „že pana kardinála vůbec nemiluji. Pouze si ho vážím, obdivuji ho a pohlížím na něj jako na dobro, které našemu království seslala Prozřetelnost.“
„Dobrá! Sire, Prozřetelnost bdí nad státy zdálky stejně jako zblízka. Pověřte tedy svého ministra vedením této války a zůstaňte u nás a s námi.“
„To jistě! Aby mezi ostatními veliteli zavládla nekázeň! Aby ti vaši Guisové, Bassompierrové, vaši Bellegardové odmítli poslouchat kněze a zničili osud Francie! Nikoli, madam! Když chci, aby všichni uznali génia pana kardinála, musím ho jako první uznat já. Kdybych tak měl prince vlastní krve, na nějž bych se mohl spolehnout!“
„Nemáte snad bratra? Nemáte snad Monsieura?“
„Dovolte, abych vám řekl, madam, že jste podle mého soudu příliš mírná vůči neposlušnému synovi a revoltujícímu bratrovi!“
„Dělám to jen proto, synu, abych vrátila do naší nešťastné rodiny klid a mír, který se z ní téměř vytratil. Právě pro-to jsem mírná k tomuto synovi, jenž, přiznávám, by si zasloužil za svoji neposlušnost spíše trest než odměnu. Jsou však svrchovaně významné chvíle, kdy logika přestává být vůdčím pravidlem politiky a kdy je nutné odložit stranou to, co by bylo spravedlivé, a uvolnit místo tomu, co je správné. Bůh sám nám někdy dává příklad vlastních nutných omylů či chybných rozhodnutí, kdy trestá toho, kdo je dobrý, a odměňuje toho, kdo se provinil. Jmenujte, sire, svého ministra vrchním velitelem a pod jeho velením jmenujte Monsieura jako polního velitele, a já jsem si jistá, že pokud svému bratru poskytnete tuto přízeň, vzdá se své nesmyslné lásky a ochotně opustí princeznu Marii.“
„Zapomínáte, madam,“ pravil Ludvík XIII. a zamračil se, „že jsem král, a tedy i pán a velitel; že aby se ten odjezd uskutečnil, a mělo k němu dojít už dávno, stačí nejen to, aby můj bratr souhlasil, ale abych já rozkázal. Souhlasit s něčím, co mám já právo rozkázat, znamená bojovat proti mé moci. Mé rozhodnutí je nezvratné, madam. V budoucnu budu velet já a ostatní se budou muset spokojit s tím, že budou poslouchat. Tak jednám už dva roky, tedy od té amienské cesty,“ pravil král a zdůraznil poslední slova, přičemž upřel pohled na královnu Annu Rakouskou, „a už dva roky se cítím dobře.“
Anna, která doposud před králem klečela, po těch tvrdých slovech povstala, o krok couvla a rukama si přikryla oči, jako by chtěla skrýt slzy.
Král se pohnul, aby ji zadržel, ale jeho pohyb byl sotva viditelný, a také ho okamžitě zastavil.
Přesto si ho matka všimla a uchopila ho za ruce:
„Ludvíku, synu, teď už to není dohadování, jenom prosba. Už tu nemluví královna ke králi, ale matka k synovi. Ludvíku, ve jménu mé lásky, kterou jste mnohdy nedoceňoval, ale nakonec jste si její sílu vždycky uvědomil, vyhovte našim prosbám. Jste král, tedy ve vás sídlí veškerá moc i moudrost, odvolejte své prvotní rozhodnutí a věřte, že nejenom vaše žena a vaše matka, ale celá Francie vám za to budou vděčné!“
„Dobrá, madam,“ přikývl král, aby skončil debatu, která už ho unavovala. „Ráno je moudřejší večera a já budu celou noc přemýšlet o tom, co jste mi řekla.“
A pozdravil matku a manželku způsobem, jakým umějí zdravit králové, když naznačují, že audience skončila.
Obě královny vyšly, Anna Rakouská se přitom opírala o rámě královny matky. Sotva ušly dvacet kroků v chodbě, pootevřely se jedny dveře a objevila se v nich hlava Gastona Orleánského.
„Tak co?“ zeptal se.
„Tak nic,“ odtušila královna matka. „Udělaly jsme, co jsme mohly, vy to musíte dotáhnout do konce.“
„Víte, kde jsou komnaty pana Baradase?“ zeptal se vévoda.
„Zeptala jsem se na to. Čtvrté dveře nalevo, skoro proti králově ložnici.“
„Dobrá,“ na to Gaston. „Když mu slíbím své vévodství Orleánské, udělá, co budeme chtít. A jakmile bude po našem, nedostane samozřejmě nic.“
Obě královny a princ se rozloučili, královny se vrátily do svých komnat a Jeho královská Výsost Gaston Orleánský se vydal opačným směrem: po špičkách došel ke dveřím Baradasových komnat.
Nevíme, co se přihodilo za těmito dveřmi mezi Monsieurem a mladým pážetem, jestli mu Monsieur slíbil vévodství Orleánské nebo některé ze svých jiných vévodství jako například Dombes nebo Montpensier, ale víme, že půl hodiny poté, co moderní Odysseus vstoupil do Achillova stanu, opět po špičkách doběhl ke komnatám královen, otevřel dveře s veselým výrazem a řekl hlasem plným naděje:
„Vítězství! Je u krále!“
A skutečně, skoro v témž okamžiku pan Baradas překvapil Jeho Veličenstvo ve chvíli, kdy to nejméně čekalo, ani si nedal námahu, aby podle etikety zaškrábal na dveře, a vstoupil ke králi Ludvíku XIII., který vykřikl radostí, když poznal své páže, a přijal je s otevřenou náručí.
IX
NEVIDITELNÉ STÉBLO SLÁMY, NEPOZOROVATELNÉ
ZRNKO PÍSKU
Zatímco se kolem kardinála spřádaly tyto nízké intriky, on sám se skláněl ve světle lampy nad mapou království, mapou velmi podrobnou, v níž byly do nejmenších detailů vyznačené hranice Francie a Savojska. Se svým inženýrem geografem sledoval kardinál de Richelieu cestu, kterou potáhne armáda, zaznamenával města a vesnice, kde se zastaví, značil cesty, kudy se budou dopravovat potraviny a jiné nezbytné zásoby pro třicet tisíc mužů.
V mapě, kterou sestavil pan d’Escures, jak jsme již řekli, byly s největší přesností zakresleny údolí, hory, bystřiny i nepatrné potůčky. Kardinál byl okouzlený: byla to první takto dokonalá mapa, kterou měl před očima a jíž se mohl kochat.
Jako Bonaparte sklánějící se nad mapou Itálie pronesl v březnu roku 1800, ukazuje prstem na pláně u Marenga: „Tady porazím Melase,“ tak kardinál de Richelieu, spíše válečník než duchovní, pravil: „Tady porazím Karla Emanuela.“ Potom se rozjařeně obrátil na pana de Pontis:
„Pane vikomte, jste nejenom věrný, ale i velmi šikovný králův služebník, a až skončí válka, pro nás vítězně, jak doufáme, dostane se vám odměny. Požádáte mě o ni, a pokud bude v mých silách vaše přání vyplnit, předem slibuji, že se tak stane.“
„Monsignore,“ uklonil se pan de Pontis, „každý člověk po něčem touží, někdo hlavou, jiný srdcem. Já patřím k těm, jejichž ambice řídí srdce, a až nastane pravá chvíle, otevřu je Vaší Eminenci, když mám její laskavé svolení.“
„Ach, vy jste zamilován, vikomte, zdá se?“ poznamenal kardinál.
„Ano, monsignore.“
„Milujete ženu, která vás převyšuje?“
„Možná jménem, ale nikoli majetkem.“
„A v čem vám mohu být tedy prospěšný?“
„Otec dívky, kterou miluji, je věrným služebníkem Vaší Eminence a neudělá nic bez jejího svolení.“
Kardinál chvilku uvažoval, jako by mu v mysli vytanula nějaká vzpomínka.
„Milý vikomte, nebyl jste to náhodou vy, kdo přibližně před rokem přivedl do Francie ke královně slečnu Isabelle de Lautrec?“
„Ano, monsignore,“ odpověděl vikomt de Pontis a zarděl se.
„Ale v té době nebyla slečna de Lautrec představena Jejímu Veličenstvu jako vaše snoubenka. Nebo se mýlím?“
„Nemýlíte, monsignore, jako snoubenka ne; ale jako moje zaslíbená ano. Když jsem se panu de Lautrec zmínil o své lásce k jeho dceři, odpověděl mi: ‚Isabelle je teprve patnáct let a vy musíte ještě urazit v životě kus cesty; za dva roky, až se události v Itálii urovnají, si o tom znovu promluvíme, a jestliže budete Isabellu stále milovat a pokud s vaším svazkem bude souhlasit kardinál, s radostí vás přijmu za syna.‘“
„A slečna de Lautrec se nějak vyjádřila k otcovým slibům?“
„Slečna de Lautrec, když jsem si s ní promluvil o své lásce a ona se dověděla, že mi její otec dovolil s ní takto hovořit, mi odpověděla – tedy spíše bych měl říci, že se spokojila se stručnou odpovědí –, že její srdce je volné a že chová vůči svému otci příliš velkou úctu, než aby neposlechla jeho vůli.“
„Kdy vám to řekla?“
„Před rokem, monsignore.“
„A od té doby jste ji ještě viděl?“
„Jen zřídka.“
„A když jste se s ní setkal, mluvil jste s ní znovu o své lásce?“
„Ano, teprve před čtyřmi dny.“
„Co vám odpověděla?“
„Zrudla a vykoktala několik slov, přičítal jsem její zmatek rozpakům a vzrušení.“
Kardinál se usmál a utrousil pro sebe:
„To děvče patrně zapomnělo uvést tento detail ve své zpovědi.“
Vikomt de Pontis se na kardinála neklidně zahleděl:
„Má Vaše Eminence nějaké námitky k mé touze?“
„Nikoli, vikomte, nemám žádné námitky. Ať vás slečna de Lautrec klidně miluje. Pakliže se vašemu štěstí postaví do cesty nějaké překážky, nebudu to já, kdo vám je nastraží.“
Po vikomtově tváři se rozlil blažený výraz.
„Děkuji vám, monsignore,“ uklonil se vděčně.
V tu chvíli odbily hodiny druhou ranní.
Kardinál se rozloučil s vikomtem s jistým smutkem, neboť po vyznání, které mu učinila Isabelle, pochopil, že bude pro něj obtížné, ba dokonce nemožné splnit tomuto dobrému služebníkovi přání, které vyslovil.
Připravoval se, že půjde nahoru do své ložnice, když vtom se otevřely dveře z komnaty paní de Combalet a kardinálova neteř se s rozesmátými ústy a očima objevila na prahu.
„Drahá Marie,“ přivítal ji kardinál, „je rozumné, abyste byla tak dlouho do noci vzhůru, když už jste měla dobré tři hodiny odpočívat ve své ložnici?“
„Drahý strýčku, člověk nemůže spát stejně radostí jako smutkem,“ odvětila paní de Combalet, „a já jsem nemohla zamhouřit oka, tolik jsem si přála poblahopřát vám k úspěchu! Když jste smutný, dělíte se se mnou o svůj smutek, a když dobudete vítězství, protože to přece je vítězství, co jste dnes dobyl…“
„Je to skutečné vítězství, Marie,“ pravil kardinál se srdcem překypujícím radostí. Po dlouhé době se mu volně dýchalo.
„… když dobudete vítězství, dovolte mi, abych se radovala z vašeho triumfu s vámi.“
„Ó, máte pravdu, když požadujete část mé radosti, neboť na ni máte nárok, drahá Marie. Jste součástí mého života, a tak máte podíl na všem štěstí a neštěstí, které se mi přihodí. Ale dnes poprvé dýchám volně. Tentokrát jsem nemusel stoupnout na první stupínek popraviště svého nepřítele, abych postoupil o krůček. Toho vítězství jsem dobyl úplně po dobrém, Marie, jenom přesvědčováním. Otroci, které si podrobíme násilím, zůstanou našimi ne-přáteli, avšak ti, které přesvědčíme rozumovými argumenty, se stanou našimi stoupenci. Ó, pokud při mně bude stát Bůh, do půl roku, drahá Marie, bude z Francie obávaná a ctěná mocnost, jíž se budou všechny ostatní státy kořit. Neboť do půl roku – pokud mi Prozřetelnost i nadále bude uklízet z cesty ty dvě proradné ženy! – do půl roku bude ukončeno obléhání Casale, Mantova bude zachráněna a protestanti z Languedoku požádají o mír, když uvidí náš vítězný návrat z Itálie a uvědomí si, že bychom mohli obrátit zbraně proti nim. Ani s nimi nebudeme muset bojovat, aspoň v to doufám. Potom mi to papež nebude moci odmítnout a učiní ze mě legáta, a to legáta a latere, tedy legáta doživotně, a já budu držet v ruce současně moc světskou i církevní, neboť, jak doufám, je teď král na mé straně. Pokud se mi na cestě nevyskytne nějaké neviditelné stébélko slámy nebo neznatelné zrnko písku, které mohou zhatit i ty největší a nejlepší plány, pak jsem pánem Francie i Itálie. Obejměte mě, Marie, a dobře se vyspěte, zasloužíte si to. Já nemohu říci, že budu spát, jen se o spánek pokusím.“
„Ale ráno budete jako rozlámaný.“
„Ne, radost může klidně nahradit spánek, a já jsem se nikdy necítil lépe.“
„Dovolíte mi, drahý strýčku, abych k vám zaběhla hned, jakmile se probudím, a zeptala se, jak jste strávil noc?“
„Jen přijďte, pohled vašich krásných očí pro mne znamená stejně východ i západ slunce. Aspoň si budu jistý, že prožiji krásný den stejně, jako najisto vím, že strávím krásnou noc.“
Políbil paní de Combalet na čelo a doprovodil ji až ke dveřím pracovny. Zůstal stát na prahu a díval se za neteří, dokud nezmizela v přítmí schodiště.
Teprve tehdy zavřel kardinál dveře a chystal se rovněž k odchodu do svých komnat. Ale ve chvíli, kdy chtěl vyjít z pracovny, zaslechl zaklepání na dveře, které vedly k Marion Delormové.
Myslel si, že se přeslechl, zastavil se a znovu poslouchal; tentokrát se klepání zrychlilo a nabylo na síle. Ne, určitě se nemýlil, někdo skutečně řádně bušil do spojovacích dveří, které vedly z jeho pracovny do vedlejší místnosti.
Richelieu otočil klíčem ve dveřích, jimiž chtěl před chvílí vyjít z pracovny, a šel odsunout závoru druhých dveří. Přikročil k tajnému vchodu skrytému v dřevěném ostění:
„Kdo to klepe?“ zeptal se potichu.
„Já,“ odpověděl ženský hlas. „Jste sám?“
„Ano.“
„Tedy mi otevřete. Musím vám sdělit něco, co považuji za velmi důležité.“
Kardinál se rozhlédl kolem sebe, aby se přesvědčil, že je opravdu sám, stiskl pružinu, otevřel tajné dveře, v nichž se objevil krásný mladík, nakrucuje si falešný knír.
Tím mladíkem byla Marion.
„Ach, z vás je ale krásné páže!“ zvolal Richelieu s úsměvem. „Přiznávám, že vás bych tady v tuto hodinu vážně nečekal.“
„Neřekl jste mi snad: ‚Kdykoli mi budete chtít sdělit něco důležitého a já nebudu ve své pracovně, zvoňte. Kdykoli tam budu, klepejte!‘“
„To jsem vám vskutku řekl, drahá Marion, a děkuji vám, že jste si to zapamatovala.“
Kardinál si sedl a pokynul Marion, aby usedla vedle něj.
„V tomto úboru?“ zasmála se Marion a otočila se na špičce nožky, aby ukázala kardinálovi, jak je elegantní dokonce i v úboru nezdůrazňujícím její ženskou krásu. „Ne, to by byla neúcta k Vaší Eminenci. Radši zůstanu stát, monsignore, než vám podám svůj malý raport, ledaže byste byl raději, abych poklekla jedním kolenem na zem. Ale to by zase byla spíše zpověď a ne raport a zavedlo by nás to oba hodně daleko.“
„Dělejte, co chcete, Marion, jen mluvte,“ vyzval dívku kardinál, přičemž mu přes čelo přelétl stín neklidu, „jestli se nemýlím, má mě tenhle váš úvod připravit na nějakou špatnou zprávu a špatné zprávy, které potřebují přípravu, si má člověk vyslechnout co nejdříve.“
„Netvrdím, že je ta zpráva špatná. Ale můj ženský instinkt mi napovídá, že není dobrá. Rozhodněte sám.“
„Poslouchám.“
„Vaše Eminence se dověděla, že se král rozkmotřil se svým oblíbencem panem Baradasem?“
„Nebo spíše že se pan Baradas rozkmotřil s králem.“
„Ano, to je lépe vyjádřeno, neboť pan Baradas trucoval. No a dnes večer, když byl král sám se svým šaškem l’Angelym, vešly k němu obě královny a zůstaly tam přibližně půlhodinu, načež zase odešly. Byly velmi rozrušené a chvilku rozmlouvaly na chodbě s panem vévodou Orleánským; načež vévoda Orleánský hovořil v jednom okenním výklenku asi čtvrt hodiny s panem Baradasem; vypadalo to, že o něčem debatují; nakonec se princ a páže dohodli a oba vykročili společně. Monsieur zůstal na chodbě, dokud se nepřesvědčil, že pan Baradas vstoupil ke králi, a pak sám zmizel v chodbě vedoucí do komnat královen.“
Kardinál zůstal chvilku zamyšlený, potom se podíval na Marion a ani se nesnažil skrýt neklid:
„Vykládáte mi to tak podrobně, že se vás ani neptám, jestli jste si jistá přesností faktů.“
„Jsem si naprosto jistá, ostatně nemám důvod skrývat před Vaší Emiencí pramen svých informací.“
„Pokud se nedopustíte nějaké indiskrétnosti, má krásná přítelkyně, přiznám se, že bych rád věděl, odkud vaše znalosti pramení.“
„Nedopustím se žádné indiskrétnosti, naopak jsem přesvědčená, že prokážu tomu, kdo mi informace poskytl, službu.“
„Je to tedy přítel?“
„Je to někdo, kdo si přeje, aby ho Vaše Eminence považovala za oddaného služebníka.“
„Jeho jméno?“
„Saint-Simon.“
„To malé královo páže?“
„Přesně tak.“
„Znáte ho?“
„Znám a neznám. Přesto ke mně dnes večer přišel.“
„Dnes večer nebo dnes v noci?“
„Musíte se spokojit s tím, co vám řeknu, monsignore. Tedy přišel ke mně dnes večer a vyprávěl mi ještě zatepla celou tuhle historku. Právě šel z Louvru. Chtěl navštívit kamaráda Baradase a zahlédl obě královny, jak vycházejí od Jeho Veličenstva. Byly tak zaujaté, že si ho vůbec nevšimly. Pokračoval tedy v cestě a viděl je, jak ve dveřích mluví s panem vévodou Orleánským. Potom zašel Saint-Simon k Baradasovi. Páže pořád ještě trucovalo a říkalo, že nazítří opustí Louvre. Za chvilku vstoupil dovnitř Monsieur. Nevěnoval Saint-Simonovi žádnou pozornost. On se držel stranou, jak jsem vám řekla, a viděl kamaráda rozmlouvat s princem v okenním výklenku, načež oba vyšli z místnosti: Baradas vešel ke králi a Monsieur utíkal ke královnám, patrně je chtěl uvědomit o úspěchu svého poslání.“
„A ten Saint-Simon přišel za vámi, aby vám to řekl a vy abyste mi to zopakovala?“
„Raději vám zopakuji jeho vlastní slova: ‚Má drahá Marion,‘ řekl, ‚věřím, že v těch příchodech a odchodech vězí nějaká intrika proti panu kardinálovi de Richelieu. Říká se, že patříte k jeho dobrým přítelkyním, neptám se vás, jestli je to pravda nebo ne, ale jestli je to pravda, varujte ho a vyřiďte mu, že jsem jeho pokorný služebník.‘“
„Ten hoch je chytrý a já na něj nezapomenu, to mu vyřiďte zase ode mne. A co se vás týče, drahá Marion, přemýšlím o tom, jak vám co nejlépe prokázat svoji vděčnost.“
„Ó monsignore!“
„Přijdu na to, co vás potěší, ale zatím…“
Kardinál si stáhl z prstu nádherný diamant.
„Tumáte, vezměte si tento diamant jako památku na mne.“
Marion však nenatáhla ruku, naopak ji schovala za záda.
Kardinál ji za ni uchopil, sám jí stáhl rukavici a navlékl prsten s diamantem na prst.
Potom jí políbil ruku:
„Marion, zůstaňte mi stále tak dobrou přítelkyní, jakou jste, a nebudete toho litovat.“
„Monsignore,“ pravila Marion, „občas podvádím své milence, ale přátele nikdy.“
A s rukou v bok a kloboukem v druhé ruce, hotové ztělesnění bezstarostného mládí s láskyplným a smyslným úsměvem na rtech, vysekla kardinálovi poklonu jako skutečné páže a vrátila se domů, prohlížejíc si přitom diamant a prozpěvujíc jakousi Desportesovu vilanelu.
Kardinál osaměl a přejel si rukou po zachmuřeném čele:
„Tak je to tady,“ pronesl nahlas, „neviditelné stébélko slámy; zrnko písku, jakého si nikdo ani nevšimne!“
Potom dodal s výrazem nepopsatelného pohrdání:
„Ach, takový Baradas!“
X
RICHELIEUOVO ROZHODNUTÍ
Kardinál strávil velmi pohnutou noc. Přesně jak se domnívala Marion, která za ním přicházela pouze za mimořádně závažných okolností, zpráva, kterou přinesla tentokrát, byla opravdu velice vážná: král se díky zásahu kardinálova zapřisáhlého nepřítele Monsieura smířil se svým favoritem. To otevíralo doširoka dveře mrzutým domněnkám; kardinál také tu otázku rozebíral ze všech stran, a když ráno vstal, nemůžeme říct, že se vzbudil, byl připraven na všechny možnosti.
Kolem deváté hodiny mu ohlásili králova posla. Posel byl okamžitě uveden do kardinálovy pracovny, kde už kardinál pracoval. S hlubokou úklonou předal Jeho Eminenci panu kardinálovi list zapečetěný rudou pečetí. Kardinál ještě netušil, co list obsahuje, ale předal poslovi váček s dvaceti pistolemi, neboť tak odměňoval každého, kdo mu přinesl vzkaz od krále. Jeho Eminence měla pro takové příležitosti nachystané váčky v zásuvce svého psacího stolu.
Kardinálovi stačil jediný pohled na list a hned věděl, že přichází přímo od krále, neboť i adresu napsalo vlastnoručně Jeho Veličenstvo. Vyzval posla, aby počkal v pracovně tajemníka Charpentiera pro případ, že králi hned odpoví.
Jako atlet, který se natírá olejem a sbírá síly pro fyzický boj, se chvíli soustřeďoval pro svůj boj morální, vytáhl kapesník, otřel si z čela pot a chystal se rozlomit pečeť.
Mezitím se pootevřely dveře, aniž si toho všiml, a objevila se v nich znepokojená hlava paní de Combalet. Dověděla se od Guillemota, že strýc špatně spal, a od Charpentiera, že právě dorazil posel od krále.
Odvážila se tedy vstoupit do strýcovy pracovny, přestože nebyla pozvána, ostatně si byla jistá, že je tu vždycky vítána.
Když však spatřila kardinála, jak sedí, drží v ruce list a váhá s jeho otevřením, pochopila jeho úzkost, a ačkoli nevěděla o návštěvě Marion Delormové, uhodla, že se muselo přihodit něco vážného.
Konečně Richelieu list otevřel. Četl a cosi jako stín mu během četby obestíralo čelo.
Paní de Combalet se nehlučně plížila podél stěny a několik kroků od kardinála se opřela o křeslo.
Kardinál se pohnul, ale protože nic neřekl, domnívala se paní de Combalet, že si jí nevšiml. Stále ještě četl, jenomže si každých deset vteřin otíral čelo. Zjevně ho svírala úzkost. Paní de Combalet se k němu přiblížila a zaslechla jeho hvízdavý, přerušovaný dech. Potom zvolna spustil na stůl ruku s listem, jako by už neměl sílu jej dále držet.
Pomalu otočil hlavu k neteři a ukázal jí bledý obličej, jímž probíhaly horečné nervní záchvěvy, a natáhl k ní třesoucí se ruku.
Paní de Combalet se k té ruce vrhla a políbila ji.
Kardinál však neteř objal kolem pasu, přitáhl si ji k sobě, přitiskl na srdce a druhou rukou jí podal list. Se smutným úsměvem ji vyzval:
„Čtěte.“
Paní de Combalet začala číst.
„Čtěte nahlas,“ požádal ji kardinál, „potřebuji si s chlad nou hlavou znovu vyslechnout ta slova. Zvuk vašeho hlasu mě osvěží.“ Paní de Combalet tedy četla:
Pane kardinále a můj dobrý příteli, poté, co jsme zrale zvážili vnitřní i zahraniční situaci státu, shledali jsme, že obě jsou velmi vážné. Ovšem situaci vnitřní považujeme za důležitější vzhledem k obtížím, které vyvolává v samotném srdci království pan de Rohan a jeho hugenoti, a tak jsme se rozhodli s plnou důvěrou ve vašeho politického génia, o němž jste nám už mnohokráte podal důkaz, že vás ponecháme v Paříži, abyste spravoval státní záležitosti v naší nepřítomnosti, zatímco my ukončíme s naším milovaným bratrem Monsieurem jakožto vrchním velitelem a pány d’Angouleme, de Bassompierre, de Bellegarde a de Guise jako veliteli polními obléhání Casale, po dobrém či po zlém vnikneme na území pana vévody Savojského a denně vás budeme informovat o tom, jak postupujeme, netrpělivě budeme očekávat vaše zprávy a v případě nějakých obtíží vás požádáme o dobrou radu.
Z toho důvodu vás prosíme, pane kardinále a dobrý příteli, abyste nám sdělil přesný počet oddílů, z nichž se skládá naše armáda, jakož i počet děl schopných boje a výši částky, kterou budeme mít k dispozici, přičemž si samozřejmě ponecháte sumu nezbytnou pro potřeby vykonávání své funkce.
Dlouho jsem uvažoval, než jsem dospěl k tomuto rozhodnutí, s nímž vás teď seznamuji, neboť jsem si připomněl slova velkého italského básníka, jenž byl nucen zůstat ve Florencii kvůli nepokojům, zmítajícím městem, a přesto si tolik přál odjet do Benátek a ukončit tam důležité jednání: ‚Pokud zůstanu, kdo půjde tam? Pokud půjdu tam, kdo zůstane zde?‘ Jsem šťastnější než on, neboť mám díky Bohu ve vás, pane kardinále a dobrý příteli, své druhé já, a tak mohu současně zůstat i odjet.
Prosím našeho Pána, aby vás, pane kardinále a dobrý příteli, ráčil zachovat v pevném zdraví a opatroval vás.
Váš oddaný Ludvík
Hlas paní de Combalet se chvěl čím dál víc, jak postupovala v četbě, a když došla k posledním řádkům, byl sotva slyšitelný.
Ačkoli ho kardinál přečetl jenom jednou, vryl se mu nesmazatelně do paměti, a jen proto, aby utišil své vzrušení, pozval si na pomoc sladký hlas paní de Combalet, který na něj působil stejně jako Davidova harfa na Saulovo blouznění.
Když paní de Combalet dočetla, tvář jí klesla na kardi nálovu hlavu. „Ach! Jak jsou zlí! Rozhodli se, že vás utrápí!“
„Co byste dělala na mém místě, Marie?“
„To se mě ptáte vážně, strýčku?“
„Zcela vážně.“
„Já na vašem místě!“
Zaváhala.
„Na vašem místě bych je ponechala jejich osudu. Uvidí me, jak se s tím vyrovnají, když tam nebudete!“
„To je váš názor, Marie?“ Vztyčila se a zburcovala všechnu svoji energii, všechny své síly:
„Ano, to je můj názor. Všichni ti lidé, král, královny, princové… ani jeden z nich není hoden toho, abyste se pro ně trápil.“
„A co budeme dělat, když opustím ty lidi, jak jim říkáte?“
„Odebereme se do jednoho z vašich opatství, do toho nejlepšího, a tam budeme klidně žít, já vás budu milovat a starat se o vás, vy se budete věnovat přírodě a poezii, psát verše a od všeho si odpočinete.“
„Vy jste ztělesněná útěcha, drahá Marie, vždycky jste mi dobře poradila. Tentokrát je však vaše mínění v souladu s mou vůlí. Včera večer, když jste odešla z mé pracovny, jsem byl varován, že se proti mně cosi kuje. Celou noc jsem se tedy mohl připravovat na ránu, která ráno přijde, a rozhodnout se.“
Natáhl ruku, přitáhl si k sobě list papíru a napsal:
Sire, nemohu vyjádřit, jak jsem byl polichocen dalším výrazem úcty a důvěry, jimiž mě Vaše Veličenstvo ráčilo poctít, avšak naneštěstí nemohu návrh Vašeho Veličenstva přijmout. Mé už tak chatrné zdraví se ještě zhoršilo během obléhání La Rochelle, které jsme s pomocí boží dovedli do zdárného konce. Ale toto úsilí mě naprosto vyčerpalo a můj lékař, moje rodina i přátelé mě žádají, abych si odpočinul v naprostém klidu a samotě venkova, kde jedině mohu nabrat síly. Odeberu se tedy do svého domu v Chaillot, který jsem si zakoupil na dobu, až se stáhnu na odpočinek. Prosím vás, sire, abyste přijal moji demisi a považoval mě i nadále za svého nej pokornějšího a nejvěrnějšího poddaného.
Armand, kardinál de Richelieu
Paní de Combalet se diskrétně vzdálila, když se strýc chopil pera. Nyní ji kardinál gestem přivolal a podal jí list. Četla a po tvářích jí stékaly slzy.
„Vy pláčete!“ zvolal kardinál.
„Ano, a jsou to svaté slzy!“
„Čemu říkáte svaté slzy, Marie?“
„Těm, které se prolévají s radostí v srdci nad zaslepeností krále a neštěstím jeho země.“
Kardinál zvedl hlavu a položil ruku na neteřinu paži.
„Ano, máte pravdu,“ přitakal, „ale Bůh, který někdy opouští krále, neopouští tak snadno království. Život králů je prchavý, život království trvá po staletí. Věřte mi, Marie, Francie zaujímá příliš významné postavení v Evropě a je předurčena hrát v budoucnu roli příliš důležitou na to, aby se Pán od ní odvrátil. To, co jsem začal, dokončí někdo jiný, jeden člověk nemůže změnit osud země.“
„Ale je spravedlivé,“ namítla paní de Combalet, „aby muž, který své zemi připravil šťastný osud, jej nemohl naplnit? Aby jeden pracoval a bojoval a druhý sklízel slávu?“
„Marie, právě jste se dotkla, aniž jste to zamýšlela, velké hádanky, kterou už tři tisíce let nabízí ta sfinga přidřeplá v koutech úspěchu, co se zničehonic zhroutí, aby udělal místo nezaslouženým pohromám,“ pravil kardinál, jehož čelo se stále více vyjasňovalo. „Této sfinze se říká Pochybnost. Proč Bůh, který je svrchovaná spravedlnost, je někdy, nebo se tak občas aspoň zdá, svrchovanou nespravedlností?“
„Já se nebouřím proti Bohu, strýčku, snažím se ho pochopit.“
„Bůh má právo být nespravedlivý, Marie, neboť třímá ve svých rukou věčnost, a tak má celou budoucnost na to, aby napravil své nespravedlnosti. Kdybychom mohli proniknout do jeho tajemství, viděli bychom, že to, co nám připadá nespravedlivé, je jenom prostředek, jak se rychleji dostane k cíli. Jednoho dne se mezi Jeho Veličenstvem, Bůh nám ho zachovej, a mnou musela tato zásadní otázka rozhodnout. Zvolí si král svoji rodinu? Zvolí si Francii? Já jsem pro Francii. Bůh je s Francií. Kdo tedy bude pro mě, když je Bůh se mnou?“
Zazvonil. Při druhém zazvonění se objevil jeho tajemník Charpentier.
„Charpentiere, připrav okamžitě seznam mužů schopných pochodu při tažení do Itálie a seznam děl schopných sloužit. Potřebuji obojí do čtvrt hodiny.“
Charpentier se uklonil a odešel. Kardinál se vrátil ke svému psacímu stolu, znovu uchopil pero a pod poslední řádku svého listu připsal:
P. S. Vaše Veličenstvo zde najde přiložený seznam mužů sloužících ve vojsku a soupis vojenského materiálu. Co se týče částky, která zůstala ze šesti milionů, jež jsem si vypůjčil a zaručil se za ně (kardinál přitom vytáhl svůj zápisníček, který měl stále u sebe, a nahlédl do něj), činí tři miliony osm set osmdesát dva tisíce livrů uložených v pokladnici, od níž bude mít můj tajemník tu čest osobně předat klíč Vašemu Veličenstvu.
Jelikož nemám svoji pracovnu v Louvru a obávám se, aby se při přepravě státních dokumentů, které jsou mi svěřeny, nějaký důležitý list neztratil, dávám Vašemu Veličenstvu k dispozici nejen svoji pracovnu, ale celý dům. Všechno, co mám, jsem dostal od Jeho Veličenstva, všechno tedy patří Jemu. Mí služebníci zde zůstanou, aby usnadnili Jeho Veličenstvu práci, a všechny denní zprávy, které dosud předávali mně, budou předávat Vašemu Veličenstvu.
Dnes ve dvě hodiny si Vaše Veličenstvo může přejmout, či nechat přejmout, do svého vlastnictví můj dům. Končím tyto řádky, jako jsem končil ty předcházející, prohlašuje se neskromně za poslušného a věrného poddaného Vašeho Veličenstva.
Armand, kardinál de Richelieu
Jak kardinál kladl slova na papír, opakoval nahlas, co právě napsal, aby nemusel dávat neteři číst post scriptum pro Jeho Veličenstvo.
V tu chvíli vstoupil Charpentier a přinesl, co žádal, totiž zprávu o tom, že pětatřicet tisíc mužů je připraveno zúčastnit se tažení a sedmdesát děl je v polní pohotovosti.
Kardinál připojil zprávu ke svému listu, všechno složil do tvaru obálky, zavolal posla a předal mu zapečetěný list se slovy:
„Jeho Veličenstvu do vlastních rukou.“
A přidal k prvnímu váčku ještě jeden.
Vůz byl na kardinálův rozkaz připraven. Kardinál sešel na nádvoří, neodnesl si ze svého domu nic jiného než oděv, který měl na sobě. Nastoupil do vozu s paní de Combalet, pokynul Guillemotovi, jedinému ze služebnictva, kterého bral s sebou, aby si sedl vedle kočího, a přikázal:
„Do Chaillot!“
Potom se obrátil k neteři a dodal:
„Pokud do tří dnů nepřijede král osobně do Chaillot, čtvrtého dne se odebereme do mého biskupství v Luçonu.“
XI
DRAVCI
Jak je vidět, rada, kterou poskytl vévoda Savojský, dokonale uspěla: Pokud navzdory vašemu odporu přece jenom dojde k tažení v Itálii, psal v tajném listě Marii Medicejské, potom získejte pro vévodu Orleánského velení armády pod záminkou, že ho chcete vzdálit jeho šílené vášni. Kardinálvévoda, jehož ctižádostí je stát se největším velitelem svého století, takovou pohanu nesnese a podá demisi. Zbývá jediná obava: aby ji král přijal!
Jenže kolem desáté ráno ještě v Louvru nikdo nevěděl o kardinálově rozhodnutí a vznešené osoby z králova nejbližšího okolí čekaly, podle všeho v naprostém souladu a klidu, což bylo velmi vzácné, jak se budou události vyvíjet.
Těmi vznešenými osobami byli: král, královna matka, královna Anna a Monsieur.
Monsieur předstíral, že se smířil s královnou matkou, smíření však bylo stejně předstírané jako rozmíška, která mu předcházela; ať se Monsieur tvářil vlídně či pohněvaně, tak či tak nenáviděl celý svět; byl zbabělý a neloajální, všichni jím pohrdali a on tušil pohrdání prosvítající pod chválou a úsměvy a oplácel svému okolí stejným pohrdáním a nenávistí.
Všichni se teď shromáždili v budoáru sousedícím s ložnicí královny Anny, kde jsme před krátkým časem sledovali paní de Fargis, jak vedená svou bystrostí a zkaženou povahou dává královně dobré rady.
V králových komnatách čekali s ušima nastraženýma a připravení stejně jako pobočníci v poli, aby vykonali sebemenší rozkaz, La Vieuville, Nogent-Bautru a Baradas, který se opět vyšvihl v králově přízni na vrchol; v ložnici královny matky byli připraveni kardinál de Bérulle a Vautier; v komnatě vévody Orleánského držel stráž lékař Senelle. Právě jemu odcizil du Tremblay slavný šifrovaný list, v němž byl Monsieur vyzván, aby se v případě, že upadne do nemilosti, odebral do Lotrinska. Senelle se domníval, že list jednoduše ztratil, a tak měl stále u sebe sluhu, jehož si koupila Šedá eminence a dobře ho za zradu zaplatila v naději, že zradí znovu. Královna Anna nezůstala nikterak pozadu: v jejích komnatách čekaly paní de Chevreuse, paní de Fargis a trpaslice Gretchen, za jejíž věrnost ručila Klára Evženie, která ji poslala Anně Rakouské darem. Gretchen mohla díky své nepatrné postavě proniknout všude, kam se člověk normálního vzrůstu nedostal.
Kolem půl jedenácté dorazil posel – připomeňme si, že kardinál ho nechal čekat. Protože král vydal služebnictvu rozkaz, aby byl okamžitě uveden do královnina budoáru, a protože kardinálův pokyn zněl předat list pouze do králových rukou, nezdržel se ani chvilku a okamžitě vyplnil své dvojí poslání.
Král sáhl po listu s viditelným vzrušením, zatímco ostatní s úzkostí v pohledu upírali oči na složený papír, který obsahoval osud všech jejich nenávistí a ambicí. Král se otázal posla:
„Nemáte mi od pana kardinála vyřídit něco ústně?“
„Nikoli, sire, pouze jeho uctivé pozdravy Vašemu Veličenstvu a to, že mám list předat výhradně do vašich rukou.“
„Dobrá, můžete jít!“ pokynul král poslovi.
Ten se vzdálil.
Král otevřel list a chystal se ke čtení.
„Nahlas, sire, nahlas!“ zvolala královna Marie hlasem, v němž se ve zvláštní kombinaci neslučitelného mísil rozkaz s prosbou.
Král na ni pohlédl, jako by se ptal, zda ve čtení listu nahlas není něco nevhodného.
„Ale ne, jen klidně čtěte,“ uklidnila ho královna matka, „copak nemáme všichni, co jsme tady, stejné zájmy?“
Lehké zachvění králova obočí znamenalo, že Jeho Veličenstvo tento názor možná tak zcela nesdílí. Ale buď z úcty k matčinu přání, nebo ze zvyku poslouchat ji začal číst list, který už naši čtenáři znají, ale my jim ho znovu předložíme, aby byli přímo účastni dojmu, jaký jeho obsah učinil na posluchače v královnině komnatě:
Sire…
Po tomto slovu se rozhostilo takové ticho, že Ludvík zvedl oči od papíru a přejel jimi přítomné, aby se ujistil, že se nerozplynuli jako přízraky.
„Posloucháme, sire,“ pravila královna matka netrpělivě.
Král, nejméně netrpělivý ze všech, neboť možná jako jediný chápal závažnost tohoto okamžiku a jeho následky pro osud království, se vzpamatoval a četl pomalu, lehce se chvějícím hlasem:
Sire, nemohu vyjádřit, jak jsem byl polichocen dalším výrazem úcty a důvěry, jimiž mě Vaše Veličenstvo ráčilo poctít…
„Ó!“ zvolala královna Marie Medicejská, neschopná ovládnout netrpělivost. „On přijímá!“
„Počkejte, madam,“ pravil král, „je zde ale.“
„No tak čtěte, sire, čtěte.“
„Pokud chcete, abych četl, madam, potom mě nepřeru šujte.“ A znovu se pustil se svou obvyklou pomalostí do čtení:
… avšak naneštěstí nemohu to přijmout.
„Ach, on odmítá!“ zvolali současně královna matka a Mon sieur, kteří se nedokázali ovládnout. Král se netrpělivě pohnul. „Promiňte, sire,“ omluvila se královna matka, „pokra čujte prosím.“
Anna Rakouská nenáviděla kardinála přinejmenším stejně, ale lépe se ovládala, možná díky svému zvyku předstírat: položila svoji bělostnou chvějící se ruku na tchyniny černé saténové šaty, jako by chtěla královně Marii doporučit obezřelost a mlčení.
Král pokračoval:
Mé už tak dost chatrné zdraví se ještě zhoršilo během obléhání La Rochelle, které jsme s pomocí boží dovedli do zdárného konce. Ale toto úsilí mě naprosto vyčerpalo a můj lékař, moje rodina i přátelé mě žádají, abych si odpočinul v naprostém klidu a samotě venkova, kde jedině mohu nabrat síly.
„Ach!“ nevydržela to Marie Medicejská a oddechla si z plných plic, „jen ať si odpočívá pro blaho království a mír v Evropě.“
„Matko! Matko!“ napomenul ji vévoda Orleánský, který si všiml, jak to v králových očích zajiskřilo hněvem. Anna silněji stiskla Mariino koleno. „Ach synu!“ pokračovala Marie Medicejská, která se nedokázala ovládnout, „vy ani nemůžete vědět, co všechno tomu muži vyčítám!“
„Ale ano, madam,“ opáčil Ludvík XIII. zamračeně, „ale ano, já to vím.“
Položil důraz na poslední slova, načež pokračoval ve čtení se špatně skrývanou netrpělivostí:
Odeberu se tedy do svého domu v Chaillot, který jsem si zakoupil na dobu, až se stáhnu na odpoči nek. Prosím vás, sire, abyste přijal moji demisi a považoval mě i nadále za svého nejpokornějšího a nejvěrnějšího poddaného.
Armand, kardinál de Richelieu
Všichni přítomní se zvedli jako jeden muž v domnění, že čtení je u konce. Královny se objaly a vévoda Orleánský přistoupil ke králi, aby mu políbil ruku.
Ale král všechny zarazil pohledem.
„To ještě není konec,“ pravil, „je tady douška.“
Ačkoli madam de Sévigné dosud nepronesla onu pravdu, že douška většinou obsahuje nejdůležitější část listu, všechny zarazila králova slova je tady douška. Královna matka se neubránila a řekla synovi:
„Doufám, synu, že pokud kardinál své rozhodnutí stáhne, vy neustoupíte od toho svého.“
„Dal jsem slib, madam,“ odvětil Ludvík XIII.
„Nuže vyslechněme si to post scriptum, matko,“ pravil Monsieur.
Král četl:
P. S. Vaše Veličenstvo zde najde přiložený početní stav vojska a soupis vojenského materiálu. Výše částky, která zůstala ze šesti milionů, jež jsem si vypůjčil a zaručil se za ně, činí tři miliony osm set osmdesát dva tisíce livrů uložených v pokladnici, od níž bude mít můj tajemník tu čest osobně předat klíč Vašemu Veličenstvu.
„Skoro čtyři miliony!“ zvolala královna Marie Medicejská, která nedokázala skrýt chtivost v hlase, a ani se o to nesnažila.
Král dupl nohou a znovu bylo ticho.
Jelikož nemám svoji pracovnu v Louvru a obávám se, aby se při přepravě státních dokumentů, které jsou mi svěřeny, nějaký důležitý list neztratil, dávám Vašemu Veličenstvu k dispozici nejen svoji pracovnu, ale celý dům. Všechno, co mám, jsem dostal od Jeho Veličenstva, všechno tedy patří Jemu. Mí služebníci zde zůstanou, aby usnadnili Jeho Veličenstvu práci, a všechny denní zprávy, které dosud předávali mně, budou předávat Vašemu Veličenstvu.
Dnes ve dvě hodiny si Vaše Veličenstvo může převzít, či poslat někoho, kdo to udělá místo něho, můj dům. Končím tyto řádky, jako jsem končil ty předcházející, prohlašuje se neskromně za poslušného a věrného poddaného Vašeho Veličenstva.
Armand, kardinál de Richelieu
„Tak tady to máte!“ řekl král, oči měl temné a hlas mu zněl drsně a nevlídně, „zdá se, že jste všichni náramně spokojeni a každý z vás se už vidí pánem!“
Královna Marie, která nejvíce ze všech toužila ovládat království, odpověděla jako první.
„Víte nejlépe sám, sire, že jediným pánem jste tady vy, a já jako první půjdu příkladem a ve všem vás budu poslouchat, ale aby záležitosti státu neutrpěly odchodem pana kardinála do ústraní, dovolím si přednést návrh.“
„Jaký, madam?“ otázal se král. „Všechny návrhy, které mi předložíte, jsou vítány.“
„Měli bychom okamžitě ustavit radu, která bude řídit stát za vaší nepřítomnosti.“
„Teď, když mám vést válku se svým bratrem, vám už nevadí, madam, že vystavím svůj život a zdraví nebezpečí, jako když jsem měl vytáhnout do boje s panem kardinálem?“
„Zdálo se mi, synu, že váš názor je v tomto bodě nezvratitelný, když jste odolal mým snažným prosbám i naléhání své choti. Také proto už se k tomu nevracím.“
„A kdo by měl podle vás tvořit tu radu?“
„Nevidím nikoho vhodnějšího, než je pan kardinál de Bérulle, jímž byste mohl nahradit pana de Richelieu.“
„A dál?“
„Máte pana de La Vieuville jako správce financí a pana de Marillac jako strážce pečeti. Ti mohou zůstat.“
Král kývl.
„A válka?“ otázal se.
„Máte maršálka, bratra pana strážce pečeti. V čele takové rady, složené z oddaných mužů, synu, se můžete spolehnout, že bezpečnost státu bude zaručena.“
„Jsou tu ještě dvě admirálství,“ vmísil se do hovoru Monsieur, „Lorient a Ponent. Pan kardinál je zcela nepochybně opustil stejně jako svoje ministerstvo.“
„Zapomínáte, Monsieur, že jedno koupil od pana de Guise a druhé od pana de Montmorency a že za každé zaplatil milion.“
„No tak je od něj vykoupíme,“ na to Monsieur.
„Jeho penězi?“ zeptal se král, jemuž jistý smysl pro spravedlnost velel nepouštět se do takto potupného podniku. Monsieur však toho byl schopný, to král dobře věděl.
„Monsieur cítil pokárání, ale nedal se:
„To ne, sire. S dovolením Vašeho Veličenstva vykoupím jedno a doufám, že pan de Condé ochotně vykoupí to druhé. Ledaže by si král přál, abych vykoupil obě. Královi bratři většinou bývají velkoadmirálové království.“
„Dobrá,“ pravil král, „povedeme to v patrnosti.“
„Jen bych ještě chtěla připomenout, synu,“ ozvala se znovu Marie Medicejská, „že než uvedete pana de La Vieuville do úřadu správce financí a svěříte mu sumu, kterou zanechal pan de Richelieu v pokladně, mohlo by Vaše Veličenstvo projevit štědrost vůči jistým osobám. Bylo by to jenom spravedlivé.“
„Každopádně neprojevím štědrost vůči svému bratrovi: je bohatší než my, zdá se! Neřekl snad před chvilkou, že má připravené dva miliony, aby mohl vykoupit admirálství Ponent a Lorient?“
„Řekl jsem pouze, že pro to získám prostředky, sire. Pan de Richelieu se zaručil za šest milionů, já předpokládám, že získám dva, zatížím-li hypotékou své statky.“
„Já nemám žádné statky,“ poznamenala Marie Medicejská, „potřebovala jsem sto tisíc livrů, které jsem žádala po panu kardinálovi, a on mi mohl dát pouhých padesát tisíc. Z těch druhých padesáti jsem hodlala dát splátku malíři panu Rubensovi, který prozatím dostal pouhých deset tisíc za těch dvacet dva pláten, která namaloval pro moji galerii v Lucemburském paláci a která oslavují památku vašeho královského otce.“
„Památku mého královského otce,“ zopakoval Ludvík XIII. s nepopsatelným přízvukem, který Marii Medicejskou rozechvěl. „Dostanete je, madam.“
Potom se obrátil k Anně Rakouské:
„A vy máte nějaké přání, které bych vám měl splnit, madam?“
„Dovolil jste mi, sire,“ pravila Anna Rakouská, klopíc oči, „abych si doplnila u Lopeze perlový náhrdelník, který jste mi daroval, a v němž už je několik perel matných. Ale ty perly jsou tak nádherné, že podobné se sháněly velmi obtížně a jejich cena převýšila ohromnou částku dvaceti tisíc livrů.“
„Ty peníze vám vyplatí, madam. Je to jenom desetina to-ho, co si zaslouží váš upřímný zájem o mé zdraví, když jste mě včera přišla na kolenou prosit, abych se nevystavoval mrazu a sněhu v zimních Alpách při tažení s panem kardinálem. Máte ještě nějakou prosbu?“
Anna mlčela.
„Vím, že by mé dceři královně Anně udělalo radost,“ chopila se za Annu Rakouskou slova Marie Medicejská, „kdyby mohla odměnit darem deseti tisíc livrů oddanost své čestné dámy paní de Fargis. Ta by poslala polovinu té částky svému manželovi, vyslanci v Madridu. S hubenými prostředky, které dostává, totiž nemůže řádně reprezentovat Vaše Veličenstvo.“
„Tak skromnou žádost nemohu odmítnout,“ pravil král.
„Co se mne týče,“ ozval se Monsieur, „doufám, že Vaše Veličenstvo bude dostatečně štědré vzhledem k vysokému velitelskému místu, k němuž mě pozvedl pod svým vrchním velením, a nebude po mně vyžadovat, abych takříkajíc vedl válku na vlastní náklady. Jistě mi bude chtít zaplatit, než vytáhneme do boje…“
Monsieur zaváhal nad částkou, kterou má vyslovit.
„Kolik?“ zeptal se král.
„Nejméně sto padesát tisíc livrů.“
„Chápu,“ odtušil král ironickým tónem, „že když jste právě utratil dva miliony za dvě admirálství, uvedlo by vás do rozpaků, kdybyste si měl zaplatit tažení. Ovšem upozorňuji vás, že pan kardinál, který byl pouze mým ministrem a který rovněž utratil ty dva miliony za admirálství, jež odkoupil od pánů de Guise a de Montmorency, po mně nebo po Francii nechtěl sto padesát tisíc livrů, aby vytáhl do války, ale naopak Francii a mně půjčil šest milionů. Pravda, není můj bratr. Za příbuzenství se platí.“
„Ale pokud by peníze nešly do vaší rodiny, kam by měly jít, sire?“ otázala se Marie Medicejská.
„Máte pravdu, madam,“ opáčil Ludvík XIII., „nakonec máme tady nahoře odpovídající znak: pelikán dává svým dětem vlastní krev, když nemá, čím by je nakrmil. Já ovšem vlastní děti nemám, to je nepopiratelné. Ale možná by pelikán dával svoji krev příbuzným, kdyby neměl děti. Váš syn, madam, dostane těch svých sto padesát tisíc livrů, aby mohl vyrazit do pole.“
Ludvík XIII. zdůraznil slova váš syn, neboť všichni věděli, že Gaston je oblíbeným synem Marie Medicejské.
„To je všechno?“ zeptal se král.
„Ano,“ řekla Marie. „I když i já mám jednoho věrného služebníka, jehož bych ráda odměnila, ačkoli žádná odměna nemůže zaplatit tak absolutní oddanost, jako je jeho. Kdykoli jsem pro něj žádala nějakou částku, vždycky mi byla odmítnuta s poukázáním na finanční tíseň, v níž se nacházíme. Když nám tedy dnes Prozřetelnost poskytla tyto peníze, které nám chyběly…“
„Dávejte si pozor na slova madam,“ napomenul královnu matku Ludvík. „Říkáte Prozřetelnost. Ty peníze jsou od pana kardinála, nikoli od Prozřetelnosti. Pokud směšujete tyto dva pojmy, stává se pan kardinál Prozřetelností, a v tom případě bychom byli značně bezbožní, kdybychom se proti němu vzbouřili, neboť by to znamenalo vzbouřit se proti Prozřetelnosti.“
„Přesto bych vás ráda, milý synu, upozornila na to, že při rozdělování odměn nedostal pan Vautier nic.“
„Přidělím mu stejnou částku, jakou jsem připsal královnině přítelkyni paní de Fargis, ale už toho nechte, prosím vás, neboť ze tří milionů osmi set osmdesáti livrů, které nám Prozřetelnost…, nikoli, mýlím se, které nám pan kardinál zanechal, už je dvě stě čtyřicet tisíc livrů pryč, a i já musím odměnit nějakého svého věrného služebníka, třeba toho blázna l’Angelyho, který po mně nikdy nic nechce.“
„Synu, jeho odměnou je, že může být ve vaší přítomnosti,“ pravila královna matka.
„Jediná odměna, o niž se s ním nikdo nehandrkuje, matko. Ale je poledne,“ ohlásil král, vytahuje hodinky z kapsy. „Ve dvě hodiny musím převzít pracovnu pana kardinála a pan První už škrábe na dveře, aby mi oznámil, že je prostřeno k obědu.“
„Dobrou chuť, bratře!“ pravil Monsieur, který už se vi-děl dvojnásobným admirálem a polním velitelem královských vojsk se sto padesáti tisíci livry v kapse, a byl tudíž na vrcholu blaha.
„Nemusím vám přát totéž, Monsieur,“ utrousil král, „neboť v tomto ohledu jsem si díky Bohu jistý.“
A po těch slovech král vyšel, dost udivený, že státní záležitosti mu zpozdily oběd, který se pravidelně podával mezi jedenáctou a jedenáctou a deseti minutami dopoledne.
Kdyby ctihodný lékař Héroard před půlrokem nezemřel, věděli bychom na jednu polévkovou lžíci a jednu sušenou třešni přesně, co Jeho Veličenstvo Ludvík XIII. pojedlo to-ho dne, kdy zahájilo svoji skutečnou vládu. Ale nám se dochovalo jen to, že obědval se svým oblíbencem Baradasem, že v půl druhé nastoupil do kočáru a přikázal kočímu: „Na Královské náměstí, do paláce pana kardinála,“ a že přesně ve dvě hodiny vstoupil za doprovodu tajemníka Charpentiera do pracovny, s úlevným oddechnutím usedl do křesla ministra, co upadl do nemilosti, a zašeptal s úsměvem slova, jejichž váhu a dosah si vůbec nedokázal uvědomit:
„Konečně! Konečně budu panovat!“
XII
KRÁL PANUJE
Král Ludvík XIII. byl vychován v době šíleného hýření za regentství své matky, kdy se veškeré francouzské finance vynakládaly na bály a jezdecké slavnosti pořádané na počest krásného jezdce, který se dostal k moci, protože sloužil královně. V té době mizelo zlato z pokladnice ožebračené Francie, zlato, které za Jindřicha IV. s takovým úsilím nashromáždil Sully, v rukách d’Épernonů, Guisů, Condéů a jiných velmožů. Královna si je musela kupovat, aby jí sloužili jako štít proti nenávisti národa, jenž ji nahlas obviňoval z vraždy milovaného krále. Ludvík XIII. žil stále v bídě až do chvíle, kdy jmenoval svým ministrem pana de Richelieu. Tomu se podařilo rozumným spravováním království, jemuž se naučil u pana de Sully – ovšem Richelieu byl ještě nezištnější než tento ministr krále Jindřicha IV. –, dát do pořádku finance a získat znovu ten vzácný kov, který jako by v Evropě vlastnilo jenom Španělsko: zlato.
Za jakou cenu se to však tomuto diktátoru beznaděje*) podařilo! Dosud nemohl pomýšlet na prostředek, který byl použit v roce 1789 a který nakonec stejně nezabránil bankrotu v roce 1795: totiž zdanit šlechtice a duchovenstvo. Při první zmínce, kterou by o tom učinil, by byl okamžitě svržen. Musel tedy, a v tom mu posloužila jeho nesmlouvavá pevnost, hledat peníze v samém lůně Francie, mezi lidmi, u chudáků. Lid platil za to, že chrání Francii: na západě před Angličany, na východě a na severu před Rakušany, na jihu před Španěly. Během čtyř let zvýšil daň na devatenáct milionů; bylo třeba postavit flotilu, vydržovat armádu. Zavíral oči nad bídou lidu, neslyšel křik chudáků, nemohl jinak; proto měl také smutek v očích a ponurý výraz na tváři. Bez opojného elixíru nebo dryáku či začarovaného prstenu musel hlavně najít prostředek, jak získat moc nad králem. A Richelieu ten prostředek našel: Ludvík XIII. neměl nikdy peníze, on mu je poskytoval.
*) Výraz historika Micheleta (poznámka Alexandra Dumase).
Právě proto byl Ludvík XIII. okouzlený svým ministrem, proto ho tak obdivoval.
Jak také ne, když ten muž sehnal šest milionů jenom na čestné slovo, zatímco král nedokázal sehnat dokonce ani oproti svému podpisu mizerných padesát tisíc livrů.
Také teď stěží věřil tomu, že u Richelieua najde tři miliony osm set osmdesát livrů. První věc, kterou chtěl po Charpentierovi, byl klíč od té slavné pokladny.
Charpentier bez jakékoli poznámky poprosil krále, aby vstal, odtáhl stůl doprostřed pracovny, zvedl koberec, na nějž včera kardinál a dnes král kladl nohy, otevřel padací dvířka s pomocí tajné šifry, kterou znal jen on, a ukázal na obrovskou kovovou pokladnu.
Tato pokladna, uzavřená kombinací písmen a čísel, jež Charpentier prozradil králi, se otevřela stejně snadno jako padací dveře a před užaslýma královýma očima se objevil poklad, který tolik toužil spatřit.
Charpentier potom pozdravil krále a uctivě se stáhl, patrně jednal podle příkazu, který dostal. Ponechal tak spolu o samotě obě veličenstva, veličenstvo zlata a moci.
V té době, kdy neexistovaly banky ani papírové peníze, byly ve Francii ražené mince vzácné. Ty tři miliony osm set osmdesát tisíc franků kardinála de Richelieu představoval přibližně jeden milion zlatých mincí s portréty králů Karla IX., Jindřicha III. a Jindřicha IV., přibližně jeden milion španělských dublonů, sedm nebo osm set franků v mexických zlatých prutech a zbytek tvořil váček diamantů, v němž byl každý diamant zabalený jako bonbon v papírku, na kterém byla napsána jeho hodnota.
Ludvík XIII. však nepocítil při pohledu na zlato radost, jak by se dalo předpokládat, ale naopak nevylíčitelný smutek; prohlédl si mince, rozpoznával různé portréty, zanořil paže do toho moře převalujícího se zlata, aby zjistil jeho hloubku, zvážil v ruce zlaté pruty, prozkoumal lesk diamantů, každý uložil zase zpátky na místo, zvedl se a z výšky se zadíval na miliony, které stály takové úsilí muže, jenž je shromáždil, a které byly plodem nejčistší oddanosti.
Napadlo ho, jak snadno už z této sumy rozdal skoro tři sta tisíc livrů, aby odměnil oddanost svých nepřátel a nenávist vůči muži, který mu tento poklad poskytl, a ptal se sám sebe, jak by asi prospělo to zlato Francii, kdyby je odmítl vyplatit, nebo kdyby zůstalo v ministrových rukou.
Nevzal si z pokladnice ani karolus, dvakrát zazvonil, aby přivolal Charpentiera, přikázal mu, aby zavřel pokladnu i padací dveře, a pak mu vrátil klíč.
„Z této pokladny vydáte jakoukoli částku pouze na příkaz, který napíšu vlastní rukou,“ řekl.
Charpentier se uklonil.
„S kým budu pracovat?“ otázal se král.
„Pan kardinál pracoval vždycky sám,“ odvětil Charpentier.
„Sám? A na čem pracoval sám?“
„Na státních záležitostech, sire.“
„Na státních záležitost ale člověk nepracuje sám!“
„Měl své agenty, kteří mu přinášeli zprávy.“
„Kdo jsou jeho hlavní agenti?“
„Otec Josef, Španěl Lopez, pan de Souscarrieres a potom další, které budu mít tu čest představit Vašemu Veličenstvu postupně, až sem budou přicházet se svými raporty. Ostatně jsou všichni upozorněni na to, že odnynějška budou přednášet své zprávy Vašemu Veličenstvu.“
„Dobrá.“
„Kromě toho, sire,“ pokračoval Charpentier, „jsou tu agenti, které poslal pan kardinál na dvory evropských mocností: pan de Bautru je ve Španělsku, pan de La Saludie v Itálii a pan de Charnassé v Německu. Poslové ohlásili jejich příjezd nejpozději na zítřek.“
„Jakmile se vrátí a vy jim předáte rozkazy od pana kardinála, uvedete je ke mně. Čeká tu ještě někdo na audienci?“
„Pan Cavois, kapitán gardistů pana kardinála, čeká, až ho Vaše Veličenstvo přijme.“
„Slyšel jsem, že pan Cavois je čestný muž a statečný voják. Rád ho uvidím.“
Charpentier šel ke dveřím.
„Pan Cavois,“ zvolal.
Cavois se objevil na prahu.
„Vstupte, pane Cavoisi, vstupte,“ vyzval ho král. „Přál jste si se mnou mluvit?“
„Ano, sire. Chci požádat Vaše Veličenstvo o laskavost.“
„Mluvte. Jste považován za dobrého služebníka, s radostí vás vyslyším.“
„Sire, přeji si, aby mě Vaše Veličenstvo uvolnilo ze služby.“
„Uvolnit ze služby! Ale proč, pane Cavoisi?“
„Patřil jsem panu kardinálovi, když byl ministrem, ale od chvíle, kdy už pan kardinál ministrem není, nejsem ničím.“
„To tedy promiňte, pane, ale patříte mně!“
„Vím, že pokud to Vaše Veličenstvo bude požadovat, budu nucen setrvat v jeho službě, ale upozorňuji Vaše Veličenstvo, že budu špatným služebníkem.“
„Proč byste byl špatným služebníkem krále, když jste byl vynikajícím služebníkem pana kardinála?“
„Protože jemu jsem sloužil srdcem, sire.“
„Zatímco mně?“
„Vašemu Veličenstvu bych sloužil z povinnosti, sire.“
„A co vás tak poutalo k panu kardinálovi?“
„Dobrodiní, které mi prokázal.“
„A kdybych vám prokázal stejné, nebo dokonce větší dobrodiní?“
Cavois zavrtěl hlavou.
„To není totéž, sire.“
„To není totéž?“ opakoval král.
„Ne, sire. Správné dobrodiní se pozná, když vám ho někdo prokáže ve chvíli nouze. Pan kardinál mi právě takové dobrodiní prokázal, a já jsem založil rodinu. Pan kardinál mi pomohl vychovat děti a dokonce mi udělil, nebo spíše udělil mé ženě, privilegium, díky němuž vyděláme dvanáct či patnáct tisíc livrů ročně.“
„Podívejme se! Pan kardinál přiděluje manželkám svých služebníků státní odměny od dvanácti do patnácti tisíc livrů ročně! Dobře že to vím!“
„Neřekl jsem odměnu, sire, řekl jsem privilegium.“
„A jaké privilegium udělil pan kardinál paní Cavoisové?“
„Právo rozdělit se napůl s panem Michelem o pronájem nosítek zajišťujících dopravu v pařížských ulicích, sire.“
Král chvilku uvažoval, díval se zespodu na stojícího Cavoise, který se ani nepohnul, v pravé ruce svíral klobouk a malíček levé ruky měl položený přesně na švu krátkých kalhot.
„A co kdybych vám dal ve své gardě stejnou hodnost, jakou jste měl v gardě pana kardinála, pane Cavoisi?“
„Vy už přece máte Jussaka, sire, a ten je naprosto dokonalým důstojníkem. Vaše Veličenstvo by ho nemohlo tak zarmoutit.“
„Povýšil bych Jussaka na velitele brigády.“
„Pokud pan de Jussac – a já o tom nepochybuji – miluje Vaše Veličenstvo stejně, jako já miluji pana kardinála, potom jistě raději zůstane kapitánem u krále, než by se stal velitelem brigády daleko od něj, sire.“
„Ale pokud opustíte službu, pane Cavoisi…“
„To je moje touha, sire.“
„… Jistě přijmete jako odměnu za čas, který jste strávil u pana kardinála, patnáct set nebo dva tisíce pistolí.“
„Sire,“ odvětil Cavois s úklonou, „za své služby u pana kardinála jsem byl odměněn dostatečně, dokonce i více, než jsem si zasloužil. Bude válka, sire, a pro válku je potřeba peněz, hodně peněz. Ponechejte si odměnu pro ty, kteří se budou bít, nechtějte ji promarnit na takové, jako jsem já, jejichž šťastný osud byl spjatý s jedním mužem a kteří s tím mužem také padnou.“
„Jsou všichni služebníci pana kardinála jako vy, pane Cavoisi?“
„Domnívám se, že ano, sire, a já se považuji za nejméně hodného ze všech.“
„Takže nemáte žádná přání, po ničem netoužíte?“
„Ne, sire, jen chci mít tu čest následovat pana kardinála všude, kam půjde, a být stále součástí jeho domu i jako nejposlednější z jeho sluhů.“
„Dobrá, pane Cavoisi,“ pravil král, dotčený umíněností kapitána, který všechno odmítal. „Jste volný.“
Cavois zasalutoval a pozpátku odcházel, přičemž vrazil do vcházejícího Charpentiera.
„A co vy, pane Charpentiere,“ zvolal král, „i vy budete jako pan Cavois a odmítnete mi sloužit?“
„Nikoli, sire, neboť jsem od pana kardinála dostal rozkaz, abych zůstal u Vašeho Veličenstva, dokud nebude na jeho místo dosazen nový ministr nebo dokud se Vaše Veličenstvo nevpraví do práce.“
„A až se vpravím do práce a nastoupí nový ministr, co uděláte?“
„Potom požádám Vaše Veličenstvo, abych se mohl ode-brat k panu kardinálovi, který je zvyklý na mé služby.“
„A kdybych požádal pana kardinála, aby vás nechal u mne? Až nastoupí nový ministr, jistě za mne neudělá všechno, jako to dělal pan kardinál, a nějakou práci nechá na mně. Budu tedy potřebovat čestného a inteligentního muže. Vím, že vy takový jste.“
„Nepochybuji o tom, sire, že v tom případě by pan kardinál jistě vyhověl žádosti Jeho Veličenstva. Neznamenám jistě tolik, aby se o mě přetahoval se svým pánem a králem. V tom případě bych se vrhl k vašim nohám, sire, a řekl bych: ‚Mám sedmdesátiletého otce a šedesátiletou matku. Mohu je opustit kvůli panu kardinálovi, který je podporoval a ještě podporuje v jejich bídě, ale v den, kdy už nejsem u pana kardinála, je moje místo u nich. Sire, dovolte synovi, aby zůstal u svých starých rodičů a zatlačil jim oči.‘ A jsem si jistý, sire, že Vaše Veličenstvo nejen vyhoví mé prosbě, ale udělá to rádo.“
„Přeji tvému otci i matce dlouhý život,“ odvětil Ludvík XIII. stále dotčenější. „V den, kdy nastoupí na místo pana kardinála nový ministr, budete volný, pane Charpentiere.“
„Mám předat Vašemu Veličenstvu klíč, který mi svěřilo?“
„Ne, ponechejte si ho. Jestli vám ho svěřil pan kardinál, který má tak dobré služebníky, že mu je král musí závidět, pak nemůže být v rukou čestnějšího muže. Jenom vy znáte mé písmo a moji pečeť, na to dbejte.“
Charpentier se uklonil.
„Nemáte tady jistého Rossignola, který je prý obratným luštitelem všech zašifrovaných dopisů?“ otázal se král. „Ano, je zde, sire.“
„Chci ho vidět.“
„Když třikrát zazvoníte na tento zvonek, sire, přijde.
Přeje si Vaše Veličenstvo, abych ho zavolal, nebo ho zavo lá samo?“
„Zazvoňte,“ přikázal král. Charpentier zazvonil a Rossignolovy dveře se otevřely. Rossignol držel v ruce nějaký papír. „Mám odejít, nebo zůstat, sire?“ zeptal se Charpentier. „Nechte nás o samotě,“ řekl král. Charpentier vyšel. „To vám říkají Rossignol?“ zeptal se král. „Ano, sire,“ odvětil mužík a stále očima rejdil po pa píře. „Prý jste dovedný dešifrovač?“
„Je pravda, sire, že v tomto ohledu se mi nikdo nevy rovná.“
„Dokážete rozluštit všechny šifry?“
„Dodnes jsem nerozluštil jenom jedinou, ale s pomocí boží ji rozluštím stejně jako ostatní.“
„Jaký poslední zašifrovaný list jste luštil?“
„List od vévody Lotrinského Monsieurovi.“
„Mému bratru?“
„Ano, sire, Jeho Výsosti.“
„A co psal vévoda Lotrinský mému bratrovi?“
„Vaše Veličenstvo si to přeje vědět?“
„Jistě!“
„Dojdu pro ten list.“ Rossignol vykročil ke dveřím, ale ještě se obrátil. „Mám přinést originál nebo překlad?“ otázal se.
„Obojí, pane.“
Rossignol vklouzl do své pracovny obratně jako lasička, jíž se ostatně trochu podobal, dveře otevřel jen tak, aby se jimi protáhl, a skoro okamžitě se opět objevil na prahu s dvěma listy v jedné ruce, nepřestávaje v chůzi luštit papír, s nímž vstoupil před chvílí.
„Zde jsou, sire.“
A podával králi originál listu vévody Lotrinského i svůj překlad.
Král začal originálem:
„Pokud Jupiter…“
„To je Monsieur,“ přerušil Rossignol krále.
„… bude vyhnán z Olympu,“ pokračoval Ludvík XIII.
„Z Louvru,“ zase Rossignol.
„A proč by měl být Monsieur vyhnán z Louvru?“ otázal se král.
„Protože konspiruje,“ odvětil klidně Rossignol.
„Monsieur konspiruje? A proti komu?“
„Proti Vašemu Veličenstvu a proti státu.“
„Víte, co mi tvrdíte, pane?“
„Říkám Vašemu Veličenstvu to, co si přečte, bude-li pokračovat.“
„… může,“ pokračoval Ludvík XIII. ve čtení, „se uchýlit na Krétu.“
„Do Lotrinska.“
„Mínos…“
„Vévoda Karel IV.“
„… ho s velkým potěšením přijme. Avšak Kefalovo zdraví…“
„Zdraví Vašeho Veličenstva.“
„To mně říkají Kefalos?“
„Ano, sire.“
„Vím, kdo to byl Mínos, ale zapomněl jsem, kdo to byl Kefalos. Kdo to byl?“
„Thesalský princ, sire, manžel velmi krásné athénské princezny jménem Prokris, kterou vyhnal, protože mu by-la nevěrná, ale posléze se s ní zase smířil.“
Ludvík XIII. se zamračil.
„Ach tak! A tenhle Kefalos, manžel nevěrné ženy, s níž se posléze smířil navzdory její nevěre, jsem já?“
„Ano, sire, to jste vy,“ odvětil naprosto klidně Rossignol.
„Jste si tím jistý?“
„Přisámbůh, sire, Vaše Veličenstvo samo uvidí.“
„Kde jsme byli?“
„‚Pokud bude Monsieur vyhnán z Louvru, může se uchýlit do Lotrinska. Vévoda Karel IV. ho tam s největším potěšením přijme. Avšak Kefalovo zdraví…‘ tedy zdraví královo, tady jste skončil, sire.“
Král pokračoval.
„,… nemůže vydržet.‘ Jak to míní, že nemůže vydržet?“
„Znamená to, že Vaše Veličenstvo je nemocné, velmi nemocné, tedy aspoň podle názoru vévody Lotrinského.“
„Ach tak!“ utrousil král a zbledl, „tak já jsem nemocný, dokonce velmi nemocný!“
Došel k zrcadlu a podíval se na sebe, zahrabal v kapsách, aby našel vonnou sůl, ale nenašel ji, potřásl hlavou, přemohl se a vzrušeným hlasem četl dál:
„‚Proč by se po jeho smrti nemohla Prokris…‘ Prokris?“
„Ano, královna,“ na to Rossignol. „Prokris byla ta Kefalova nevěrná manželka.“
„…,se nemohla Prokris provdat za Jupitera?‘ Cože, za Monsieura?“ zvolal král.
„Ano, sire, za Monsieura.“
„Za Monsieura!“
Král si šátkem osušil pot, který mu stékal po čele, a pokračoval:
„‚Říká se, že Orakulum…‘“
„Pan kardinál.“
„…,se chce zbavit Prokridy a provdat Venuši…‘“
Král se tázavě podíval na Rossignola, který sice králi odpovídal, ale pořád byl zabraný do luštění papíru, jejž držel v ruce.
„Venuši?“ opakoval král netrpělivě.
„Paní de Combalet, paní de Combalet,“ pravil živě Rossignol.
„…,za Kefala‘. Cože? Mne oženit s madam de Combalet? Mne? Jak je tohle mohlo napadnout? ‚Mezitím ať se Jupiter, tedy Monsieur, stále dvoří Hébé…‘“
„Princezně Marii.“
„…,a předstírá, že se kvůli této vášni rozvadil s Junonou,‘“ pokračoval v četbě král.
„S královnou matkou,“ přispěchal s vysvětlením Rossignol.
„‚Je důležité, aby Orakulum, tedy kardinál, ať je jak chce chytrý, nebo si to aspoň o sobě myslí, uvěřil tomu, že je Jupiter zamilovaný do Hébé. Podepsán Mínos.‘“
„Karel IV.“
„Aha!“ zašeptal král, „tohle je to tajemství velké lásky, jíž se vzdáme výměnou za postavení polního velitele! A moje zdraví je chatrné! Až budu mrtev, provdají moji vdovu za mého bratra! Díky Bohu, i když jsem nemocný, a hodně nemocný, jak říkají, dosud jsem nezemřel. Tak můj bratr konspiruje! A pokud bude jeho spiknutí odhaleno, může se uchýlit do Lotrinska a vévoda ho tam vřele přivítá! Copak by Francie nemohla spolknout Lotrinsko i s jeho vévodou jako jedno sousto? Jako by nám nestačili Guisové!“
Potom se živě obrátil k Rossignolovi:
„A jak se dostal tento list kardinálovi do rukou?“
„Byl určen panu Senellovi.“
„Jednomu z mých lékařů!“ utrousil Ludvík XIII. „Mám kolem sebe opravdu samé věrné duše!“
„Ale komorníka pana Senella včas koupil otec Josef, neboť předvídal, že se mezi lotrinským a francouzským dvorem bude splétat nějaká intrika.“
„Zdá se, že otec Josef je obratný člověk,“ poznamenal král.
Rossignol mrkl.
„Je jako stín pana kardinála,“ podotkl.
„No a co udělal komorník pana Senella?“
„Ukradl ten list a poslal nám ho.“
„A co na to Senelle?“
„Ještě nebyl daleko od Nancy, vrátil se tam a řekl vévodovi, že omylem jeho list spálil s ostatními papíry. Vévodovi to vůbec nebylo nápadné a dal mu druhý list, který dostala Jeho královská Výsost Monsieur.“
„A co odpověděl můj bratr Jupiter moudrému Mínosovi?“ zeptal se král s horečným smíchem. Knír se mu chvěl ještě chvilku poté, co domluvil.
„To nevím. Jeho odpověď mám právě v ruce.“
„Jakže! Vy držíte v ruce jeho odpověď?“
„Ano, sire.“
„Dejte mi ji.“
„Vaše Veličenstvo by jí vůbec nerozumělo, vždyť ani já jí zatím nerozumím.“
„Jak to?“
„Protože vzhledem ke ztrátě prvního listu se trochu obávali, aby nebyli odhaleni, a tak vymysleli novou šifru.“
Král pohlédl na list a přečetl několik naprosto nesrozumitelných slov:
„Astre-se-Be-s radostí…“
„A vy se dozvíte, co to znamená?“
„Zítra to budu vědět, sire.“
„To ale není rukopis mého bratra.“
„Ne, tentokrát se komorník neodvážil list znovu ukrást, aby ho náhodou nepodezírali, a tak ho jenom opsal.“
„A kdy byl dopis napsán?“
„Dnes kolem poledního, sire.“
„A vy už máte opis?“
„Ve dvě hodiny mi ho otec Josef předal.“
Král zůstal chvilku zamyšlený, potom se obrátil k mu-žíčkovi, který už mu mezitím vzal zašifrovaný list z rukou a snažil se ho vyluštit.
„Vy se mnou zůstanete, pane Rossignole, že?“ zeptal se ho.
„Ano, sire, dokud list nerozluštím.“
„Cože? Dokud list nerozluštíte? Myslel jsem si, že patříte panu kardinálovi.“
„Patřím mu, to jistě, ale pouze pokud je ministrem. Od chvíle, kdy už ministrem není, mě nepotřebuje.“
„Zato já vás potřebuji!“
„Sire,“ zavrtěl Rossignol hlavou tak rozhodně, že mu málem spadly brýle na zem, „zítra opustím Francii.“
„Pročpak?“
„Protože ve službách panu kardinálovi, tedy ve vašich službách, Vaše Veličenstvo, jsem rozluštil mnoho šifer, které si vymysleli velmožové pro svoje intriky, pikle a spiknutí. Nadělal jsem si tím strašlivé nepřátele, před nimiž mě dokázal ochránit jedině kardinál.“
„A co když vás budu teď chránit já?“
„Vaše Veličenstvo se o to jistě bude snažit, ale…“
„Ale?“
„Ale není tak mocné.“
„Cože?“ zamračil se král.
„Ostatně,“ pokračoval Rossignol, „za všechno vděčím panu kardinálovi. Byl jsem chudý kluk z Alby a pan kardinál náhodou rozpoznal můj talent k dešifrování. Poslal pro mne, dal mi místo za tisíc dukátů, potom za dva tisíce, pak mi přidal dvacet pistolí za každý rozluštěný dopis, takže jsem si za šest let, co mu překládám jeden či dva listy týdně, uložil slušnou sumičku.“
„Kde?“
„V Anglii.“
„Takže vy odjedete do Anglie, abyste tam patrně vstoupil do služeb krále Karla?“
„Král Karel mi nabídl dva tisíce pistolí ročně a padesát pistolí za každý rozluštěný list, když opustím službu u pana kardinála. Odmítl jsem.“
„A kdybych vám nabídl totéž, co král Karel?“
„Sire, nejvzácnější, co člověk má, je život, protože ten dostane jenom jednou. Ale když je pan kardinál v nemilosti, nepřežil bych navzdory ochraně Vašeho Veličenstva, nebo možná právě kvůli ní, ani týden. Pan kardinál mi musel přikázat se vší svou autoritou, abych neopustil Paříž ve chvíli, kdy odjížděl ze svého domu. Jen proto, že jsem ochoten položit za něj život, slíbil jsem, že zůstanu ještě čtyřiadvacet hodin, abych byl k dispozici Vašemu Veličenstvu.“
„Takže pro mne byste život neobětoval?“
„Oddaností jsme povinováni pouze rodičům a dobrodincům. Hledejte oddanost, sire, mezi svými blízkými nebo u těch, jimž jste prokázal dobrodiní. Nepochybuji o tom, že Vaše Veličenstvo někoho takového nalezne.“
„Vy o tom nepochybujete, ale já ano!“
„A teď, když jsem vyjevil Vašemu Veličenstvu, proč jsem zde zůstal, tedy abych mu prokázal službu, teď, když ví, jaké riziko bych podstoupil, kdybych zůstal ve Francii, snažně prosím Vaše Veličenstvo, aby mi nebránilo v odjezdu, k němuž už jsem všechno přichystal.“
„Nestavím se proti němu, ale jen pod jednou podmínkou, totiž že nevstoupíte do služeb žádného cizího panovníka nebo velmože, který by mohl zneužít vašeho talentu proti Francii.“
„Na to dávám Vašemu Veličenstvu své čestné slovo.“
„Jděte tedy, pan kardinál je šťastný muž, že má takové služebníky, jako jste vy a vaši přátelé.“
Král se podíval na hodinky.
„Čtyři hodiny,“ pravil. „Zítra v deset ráno budu zde. Snažte se, abyste do té doby rozluštil tuto novou šifru.“
„Bude to hotové, sire.“
Král si bral klobouk a chystal se k odchodu, ale Rossignol se ho ještě zeptal:
„Nechce si Vaše Veličenstvo promluvit s otcem Josefem?“
„Ano, ano, chci, řekněte Charpentierovi, ať ho uvede hned, jak přijde.“
„Je tady, sire.“
„Tak ať vstoupí. Promluvím si s ním okamžitě.“
„Je zde, sire,“ ustoupil Rossignol, aby udělal místo Šedé eminenci.
A skutečně, objevil se mnich a pokorně zůstal stát na prahu pracovny.
„Pojďte blíž, otče, jen pojďte,“ vyzval ho král.
Mnich se přiblížil se sklopenou hlavou a s rukama zkříženýma na prsou, vypadal jako ztělesněná pokora.
„Tady jsem, sire,“ pravil kapucín a zastavil se čtyři kroky před králem.
„Vy už jste tady byl, otče?“ zeptal se král a zvědavě si prohlížel mnicha, neboť celý ten svět, který měl od dvou hodin před očima, byl pro něj naprosto nový.
„Ano, sire.“
„Jak dlouho?“
„Už skoro hodinu.“
„A to jste celou hodinu čekal a nevzkázal, že jste tady?“
„Pokorný mnich jako já smí jenom jedno, sire: čekat na rozkazy svého krále.“
„Jste velmi obratný muž, podle toho, co se o vás říká, otče.“
„Rozšiřují to o mně mí nepřátelé, sire,“ odvětil mnich s očima sklopenýma k zemi jako světec.
„Pomáhal jste kardinálovi vést jeho ministerstvo?“
„Jako Šimon Kyrénský pomohl nést kříž našemu Pánu.“
„Jste velkým ochráncem křesťanství, otče, a v 11. století byste jako druhý Pierre l’Ermite nabádal v kázáních ke křížové výpravě.“
„Já jsem k ní nabádal i ve století sedmnáctém, sire, ale neuspěl jsem.“
„Jak to?“
„Napsal jsem latinskou poemu s názvem Turkiáda, abych povzbudil křesťanské prince k boji proti mohamedánům. Ale ty správné časy už minuly, nebo ještě nenastaly.“
„Poskytoval jste panu kardinálovi velké služby?“
„Jeho Eminence nemohla všechno dělat sama. Pomáhal jsem jí podle svých skromných sil.“
„Kolik vám pan kardinál platil ročně?“
„Nic, sire. Příslušníkům našeho řádu je zakázáno přijímat cokoli kromě almužny. Jeho Eminence mi pouze platila kočár.“
„Vy máte kočár?“
„Ano, sire, ale nikoli z pýchy či rozmařilosti. Měl jsem nejprve osla.“
„Skromné zvíře našeho Pána,“ pravil král.
„Ale monsignorovi se zdálo, že se nepřemisťuji dost rychle.“
„A dal vám kočár?“
„Ne, sire, nejprve koně. Ze skromnosti jsem kočár odmítl. Naneštěstí však tím koněm byla kobyla, takže jednoho dne můj tajemník otec Ange Sabini, který jezdil na hřebci…“
„Ano, chápu,“ pravil král, „takže jste nakonec přijal kočár, který vám kardinál nabídl?“
„Ano, podvolil jsem se, sire. Potom mě napadlo, že Bohu se líbí, když ti, kteří se ponižují, budou povýšeni,“ pronesl mnich.
„Navzdory tomu, že pan kardinál odešel do ústraní, přeji si, abyste u mne zůstal,“ řekl král. „Povíte mi, co bych pro vás mohl udělat.“
„Nic, sire. Možná se mi dostalo už příliš velké cti.“
„Ale přece máte nějaké přání, které bych mohl splnit?“
„Mým jediným přáním je vrátit se do kláštera, odkud jsem možná nikdy neměl odcházet.“
„Jste příliš užitečný státu, než abych vám to dovolil,“ na to král.
„Díval jsem se na svět pouze očima Jeho Eminence, sire. Ta pochodeň zhasla, jsem slepý.“
„V každém stavu, otče, i ve stavu církevním, je dovoleno mít jistou ctižádost přiměřenou zásluhám. Bůh neobdařil někoho nadáním jen proto, aby jej nechal ležet ladem. Pan kardinál pro vás může být příkladem, jak vysokého místa lze dosáhnout.“
„A také z jaké výše lze dopadnout na zem.“
„Ale když padáte z výšky s kardinálským kloboukem na hlavě, je to snesitelnější.“
Zpod sklopených kapucínových řas to zablesklo chtivostí.
Ten záblesk králi neunikl.
„Nesnil jste nikdy o tom, že dosáhnete vyššího postavení v lůně Církve?“
„S panem kardinálem mě občas něco takového napadlo.“
„Proč jen s panem kardinálem?“
„Protože bych potřeboval veškerý jeho vliv, který má v Římě, abych takového cíle dosáhl.“
„Domníváte se tedy, že můj vliv se jeho vlivu nevyrovná?“
„Vaše Veličenstvo chtělo dát kardinálský klobouk arcibiskupovi z Toursu, a neuspělo. Když se mu to nepodařilo u arcibiskupa, proč by se to mělo povést u chudého kapucína?“
Ludvík XIII. se díval na otce Josefa co nejpozorněji, ale nedokázal nic vyčíst z mramorové tváře ani ze sklopených očí. Jako by se v jeho tváři hýbaly pouze rty.
„A pak je tady ještě jeden závažný důvod, proč nezůstanu, a ten převyšuje všechny ostatní: v úloze, jíž mě Bůh a pan kardinál pověřili, je spousta příležitostí, kdy se mohu dopustit hříchu, který pošpiní moji duši. Avšak s panem kardinálem, který má z Říma velké pravomoci – může uložit pokání i odpustit hříchy – jsem se nemusel ničeho obávat: pokud ve dne zhřeším, večer se vyzpovídám, pan kardinál mi dá rozhřešení, všechno je v pořádku a já spím klidně. Pokud bych však měl sloužit osobě laické, byť tou osobou byl sám král, bylo by všechno úplně jinak. Ani král mi nemůže dát rozhřešení. Nemohl bych tedy hřešit, tudíž ani vykonávat svůj úřad.“
Král nespouštěl oči z mnicha, který stále mluvil. Nemohl si pomoci, cítil k tomu muži jakýsi odpor.
„Kdy si přejete vstoupit do kláštera?“ otázal se, sotva otec Josef skončil.
„Jakmile mi dá k tomu Vaše Veličenstvo svolení.“
„Máte ho, otče,“ řekl suše král.
„Vaše Veličenstvo je příliš laskavé,“ odtušil kapucín, zkřížil ruce na prsou a uklonil se až k zemi.
A stejně, jako sem vešel, krokem strohým a ledovým, jakým by asi kráčela socha, vyšel z pracovny, ani se neotočil, aby krále ještě jednou pozdravil.
„Ctižádostivý pokrytec!“ zašeptal Ludvík XIII., „ne, tebe nelituji.“
Ještě chvilku ho sledoval očima v přítmí předpokoje a utrousil pro sebe:
„Nu což, jedna věc je však jistá: kdybych dnes ráno opustil trůn, stejně jako pan kardinál odstoupil z funkce ministra, nedokázal bych vyjmenovat čtyři muže, kteří by mě ochotně následovali do exilu a sdíleli se mnou nemilost. Nenašel bych ani tři, dokonce ani dva, možná ani jed noho.“
Potom se vzpamatoval:
„Ale ano, přece, svého blázna l’Angelyho. Pravda, je to blázen!“
XIII
VYSLANCI
Nazítří byl král přesně v deset hodin, jak řekl, v kardinálově pracovně.
Zkušenost, kterou teď prožíval, ho sice ponižovala, ale současně hluboce zajímala.
Předešlého večera po návratu do Louvru už nikoho neviděl, zavřel se se svým pážetem Baradasem, a aby ho odměnil za službu, kterou mu prokázal, když ho zbavil kardinála, vypsal mu pro Charpentiera poukázku na tři tisíce pistolí.
Bylo jenom spravedlivé, že Baradas, který toho udělal víc než ostatní, byl odměněn jako první.
Král měl ostatně dojem, že by neškodilo, kdyby se předtím, než dá Monsieurovi těch jeho sto padesát tisíc livrů, královně třicet tisíc livrů a královně matce šedesát tisíc livrů, seznámil s odpovědí Monsieura vévodovi Lotrinskému. Rossignol mu slíbil, že ji vyluští do deseti hodin následujícího dopoledne.
Jakmile tedy přesně v deset hodin vkročil král do kardinálovy pracovny, ještě než odhodil na křeslo plášť a položil na stůl klobouk, třikrát uhodil do zvonku na stole.
Rossignol se objevil se svou obvyklou přesností.
„Tak co?“ zeptal se ho netrpělivě král.
„Mám tu slavnou šifru, sire,“ odpověděl Rossignol, mrkaje očima za brýlemi.
„Rychle,“ popoháněl ho král, „nejdřív klíč.“
„Zde je, sire.“
A předložil mu spolu s listem i šifrovací klíč.
Král četl: Je – král pif-paf – válka Astre se – královna zane – vévoda Lotrinský Be – královna matka gier – paní de Chevreuse Amb – Monsieur Oel – paní de Fargis
L. M. – kardinál O – těhotná
T. – smrt
„A dál?“ zeptal se král.
„Teď čtěte s pomocí klíče, sire.“
„Ne, přečtěte mi to sám, jste na to zvyklý. Mně by při té práci praskla hlava,“ řekl král.
Rossignol uchopil papír a četl:
„Královna, královna matka a vévoda Orleánský se radují. Kardinál je mrtev. Král chce být králem. O válce s panovníkem Svišťů je rozhodnuto, ale velitelem bude vévoda Orleánský. Vévoda Orleánský je zamilován do dcery vévody Lotrinského, nechce se v žádném případě oženit s královnou, která je o sedm let starší než on. Jediné, čeho se obává, je, aby královna nebyla díky dobré péči paní de Fargis nebo paní de Chevreuse těhotná, až král zemře. Gaston Orleánský.“
Král poslouchal, ani jednou Rossignola nepřerušil. Jenom si několikrát osušil čelo a ryl do parket hvězdičkou ostruhy.
„Těhotná,“ zašeptal, „těhotná. V každém případě, je-li těhotná, nebude to se mnou.“
Potom se obrátil k Rossignolovi:
„Jsou to první listy tohoto druhu, které jste luštil, pane?“
„Ó ne, sire, už jsem dešifroval nejméně deset či dvanáct listů stejného ražení.“
„Ach tak! Jak to, že mi je pan kardinál neukázal?“
„Proč by mučil Vaše Veličenstvo, když sám bděl nad tím, aby se vám nepřihodilo nic zlého?“
„Ale když ho všichni tihle lidé obviňovali, vyháněli, proč nepoužil proti nim zbraně, které měl?“
„Bál se, že by tím ublížil více králi než svým nepřátelům.“
Král udělal pár kroků sem a tam v pracovně, hlavu měl sklopenou a klobouk vražený do čela.
Poté vyzval Rossignola:
„Pořiďte mi kopii každého zašifrovaného listu a připojte k němu klíč.“
„Ano, sire.“
„Myslíte si, že ještě nějaké přijdou?“
„To jistě, sire.“
„Koho mám dnes přijmout?“
„To se mě netýká, sire, já se zabývám pouze luštěním šifer. To je práce pana Charpentiera.“
Než Rossignol vyšel z pracovny, uhodil král dvakrát horečně a neklidně do zvonku.
Rychlé a prudké zazvonění ukazovalo na králův duševní stav.
Charpentier vešel okamžitě, ale zůstal stát na prahu.
Král byl zamyšlený, oči upíral do podlahy, sevřenou pěstí se opíral o kardinálův stůl a šeptal:
„Těhotná… Královna těhotná… Na francouzském trůně cizinec. Možná Angličan!“
Potom ještě tišeji, jako by měl strach, že ho někdo uslyší, dodal:
„Nic není nemožné. Něco takového už se prý stalo, a dokonce v naší rodině.“
Král byl tak zabrán do uvažování, že si Charpentiera nevšiml.
V domnění, že tajemník nereaguje na jeho volání, netrpělivě zvedl hlavu a chystal se znovu zazvonit. Když Charpentier z panovníkova chování vyčetl jeho úmysly, pokročil dopředu a ohlásil se:
„Jsem tady, sire.“
„Dobrá,“ utrousil král, díval se na tajemníka a snažil se ze všech sil ovládnout. „Co máme dnes na práci?“
„Sire, hrabě de Bautru dorazil ze Španělska a hrabě de La Saludie z Benátek.“
„Co tam měli dělat?“
„Netuším, sire. Včera jsem měl tu čest vám sdělit, že je tam poslal pan kardinál, a dodal jsem, že ještě dorazí pan de Charnassé ze Švédska. Buď to bude dnes večer, nebo nejpozději zítra ráno.“
„Řekl jste jim, že kardinál už není ministrem a že je místo něho přijmu já?“
„Vyřídil jsem jim rozkazy Jeho Eminence, aby předali své zprávy Vašemu Veličenstvu stejně, jako by to udělali jemu.“
„Kdo přijel jako první?“
„Pan de Bautru.“
„Hned jak dorazí, ho ke mně uveďte.“
„Je zde, sire.“
„Ať tedy vstoupí.“
Charpentier se obrátil, pronesl pár slov potichu a ustoupil, aby pustil dovnitř Bautrua.
Vyslanec se dostavil ještě v cestovním úboru a omluvil se, že se před králem objevuje takto, domníval se však, že bude hovořit s panem kardinálem de Richelieu, a když už byl v předpokoji, nechtěl nechat Jeho Veličenstvo čekat.
„Pane de Bautru,“ řekl mu král, „vím, že pan kardinál si vás velice váží a považuje vás za velmi upřímného muže. Říká, že by měl raději svědomí jednoho Bautrua než dvou kardinálů de Bérulle.“
„Sire, doufám, že jsem hoden důvěry, jíž mě pan kardinál poctil.“
„A dokážete mi, že jste hoden i mé důvěry, není-liž pravda, pane? Řeknete mi vše, co byste řekl jemu.“
„Všechno, sire?“ zeptal se Bautru a zadíval se upřeně na krále.
„Všechno. Hledám pravdu a chci ji znát celou.“
„Prosím, sire. Začněte tím, že vyměníte svého vyslance Fargise. Místo aby jednal podle instrukcí pana kardinála, které směřují ke slávě a velikosti Jeho Veličenstva, jedná podle pokynů královny matky, co Francii tlačí do úpadku.“
„Dobrá, podívám se na to. Viděl jste hraběte vévodu Olivarese?“
„Ano, sire.“
„Jakým posláním u něj jste byl pověřen?“
„Aby se pokud možno po dobrém ukončila mantovská záležitost.“
„No a?“
„Požádal jste mě, sire, abych vám řekl pravdu. Chcete, abych lhal? Jsem dost důvtipný a duchaplný na to, abych si dokázal místo tvrdé pravdy vymyslet líbivé lži.“
„Ne, jen mluvte pravdu, ať je jakákoli. Co si tam myslí o naší výpravě do Itálie?“
„Je jim pro legraci, sire. Vysmívají se jí.“
„Vysmívají se? Nevědí snad, že já sám jí budu velet?“
„Ale ano, sire, ale říká se, že královny vás donutí změnit každé rozhodnutí a že Monsieur bude velet pod vámi, takže to s tím vaším tažením dopadne stejně jako s tažením pana de Nevers.“
„Ach tak! Tohle se tedy povídá v Madridu?“
„Ano, sire. Dokonce jsou si tam tak jistí, že už napsali donu Gonzalesovi z Córdoby – vím to zcela jistě od jednoho tajemníka hraběte vévody, kterého jsem podplatil: ‚Pokud budou velet francouzskému vojsku král a Monsieur, nemějte strach. Armáda nepřekročí Suský průsmyk. Ale pokud bude pod králem nebo bez krále velet vojsku kardinál, potom si dejte velký pozor a uvolněte pokud možno co nejvíc mužů, které byste mohl poslat na pomoc vévodovi Savojskému.‘“
„Jste si jistý tím, co říkáte?“
„Naprosto, sire.“
Král začal přecházet po pracovně sem tam se sklopenou hlavou a kloboukem naraženým do čela, jako to míval ve zvyku, když byl něčím hodně zaujatý, pak se najednou zastavil a upřel zrak na Bautrua:
„A o královně se tam neříká nic?“
„Jen takové ty dvorské klepy, nic víc.“
„A co říkají ty dvorské klepy?“
„Nic, co by stálo za to sdělovat Vašemu Veličenstvu.“
„Na tom nesejde, chci to vědět.“
„Jen pomluvy, sire. Nezanášejte si do duše tohle špinavé bláto!“
„Já vám znovu opakuji, pane,“ dupl Ludvík XIII. netrpělivě nohou, „chci vědět, co se tam vykládá o královně, ať jde o pomluvu nebo pravdu!“
Bautru se uklonil.
„Podle rozkazu Vašeho Veličenstva. Jako poslušný poddaný musím poslechnout.“
„Tak poslechněte!“
„Říká se, že zdraví Vašeho Veličenstva je chatrné…“
„Chatrné… chatrné, moje zdraví! V to všichni doufají. A moje smrt je jejich spásná kotva. Pokračujte.“
„Vaše zdraví je tedy prý chatrné, a tak královna jistě učiní určitá opatření, aby si zajistila…“
Bautru zaváhal.
„Zajistila co?“ zeptal se král. „Mluvte! Mluvte přece!“
„Aby si zajistila regentství.“
„Ale vždyť regentství neexistuje bez dědice koruny!“
„Aby si zajistila regentství,“ opakoval Bautru.
Král znovu dupl.
„V Madridu se vykládá totéž co v Lotrinsku. V Lotrinsku s obavami, ve Španělsku s nadějí. No jistě, pokud by byla královna regentkou, Španělsko by bylo v Paříži. Tak tohle se tam, Bautru, povídá?“
„Přikázal jste mi, sire, abych mluvil pravdu. Poslechl jsem.“
Načež se Bautru před králem uklonil.
„Dobře jste udělal. Řekl jsem vám přece, že hledám pravdu. Už jsem na stopě a stále ji sleduji. Jsem bohudíky dobrý lovec, dojdu po ní až do konce.“
„Co ještě poroučí Vaše Veličenstvo?“
„Jděte si odpočinout, pane, musíte být unaven.“
„Vaše Veličenstvo mi dosud nesdělilo, jestli jsem měl to štěstí a zalíbil se mu, nebo tu smůlu, že jsem ho zranil.“
„Nemůžu tvrdit, že byste mi byl příjemný, pane Bautru. Ale prokázal jste mi službu, a to je mnohem lepší. Mám tu volné místo ve státní radě. Dovolte mi, abych doufal, že vás jím mohu odměnit.“
Načež Ludvík XIII. sundal rukavici a podal zvláštnímu vyslanci u Filipa IV. ruku k políbení.
Bautru vyšel z pracovny podle etikety pozpátku, aby se ke králi neotočil zády.
„Takže doufají v moji smrt,“ zašeptal král, když osaměl. „Moje čest je v sázce, o mé nástupnictví se hraje jako v loterii. Můj bratr se dostane na trůn, jen aby prodal a zradil Francii; moje matka, vdova po Jindřichu IV., největším králi, jehož zabili, protože zvětšoval slávu Francie a jeho stín už zasahoval do ostatních království, mu v tom bude pomáhat. Naštěstí – a král se zasmál řezavým nervózním smíchem – naštěstí zachrání všechno královna! Až umřu, bude těhotná. Jaké štěstí, že jsem ženatý!“
Potom s ještě ponuřejším zrakem a ještě vzrušenějším hlasem zvolal:
„Už mě neudivuje, že tolik nenávidí kardinála!“
Zdálo se mu, že slyší u dveří lehký hluk. Obrátil se. Panty dveří se opravdu otáčely.
„Přeje si Vaše Veličenstvo přijmout pana de La Saludie?“ zeptal se Charpentier.
„To ano, přijmu ho. Všechno, co se dozvídám, je velmi zajímavé.“
Vzápětí dodal se skoro křečovitým smíchem:
„Pak ať mi někdo vykládá, že králové se nikdy nedovědí, co se v jejich říši děje! Jsou sice poslední, kdo se to dozví, to je pravda, ale když chtějí, nakonec znají pravdu.“
Načež zvolal, protože pan de La Saludie už stál na prahu:
„Pojďte, pojďte, čekám na vás, pane de La Saludie. Už vám oznámili, že zastupuji pana kardinála, že? Tak mluvte a nemějte přede mnou žádné zábrany, chovejte se stejně, jako by tu byl on.“
„Ale sire,“ namítl La Saludie, „nevím, zda vám mohu opakovat, co se v této situaci…“
„Opakovat mi co?“
„Chválu, kterou zasypávají v Itálii muže, na nějž, jak to vypadá, máte důvod stěžovat si.“
„Aha! Takže v Itálii pějí chválu na pana kardinála? A copak se říká o kardinálovi na druhé straně hor?“
„Sire, ještě tam nevědí, že pan kardinál už není ministrem, a blahopřejí Vašemu Veličenstvu, že má ve svých službách největšího politického a vojenského génia století. Zpráva o dobytí La Rochelle, kterou jsem měl z pověření pana kardinála předat vévodovi Mantovskému, vysoké radě Benátské signorie a Jeho Svatosti papežovi Urbanu VIII., byla přijata s radostí v Mantově, s nadšením v Benátkách a s vděčností v Římě, a dokonce i vojenská výprava, kterou plánujete v Itálii s tím, že zastrašíte Karla Emanuela, uklidnila všechny ostatní panovníky a členy jejich rodin. Zde jsou listy od vévody Mantovského, benátského senátu a Jeho Svatosti. Ve všech se praví, jak velkou důvěru všichni vkládají v génia pana kardinála. Všichni tři jmenovaní, sire, mají velký zájem na tom, abyste v Itálii uspěl, a přispějí, jak to bude v jejich moci. Pověřili mě, abych vám předal směnky na bankéře spravující jejich finance v hodnotě jednoho a půl milionu.“
„Na čí jméno jsou ty směnky?“
„Na jméno pana kardinála, sire. Stačí jen, aby je předložil, a dostane peníze, jsou splatné okamžitě.“
Král vzal směnky a obracel je na všechny strany.
„Milion a půl a šest milionů, které už si vypůjčil, s tím už se dá vést válka. Všechny peníze přicházejí od tohoto muže, tentýž muž se stará o velikost a slávu Francie.“
Potom najednou Ludvíka XIII. něco napadlo, přešel ke stolu, dvakrát uhodil do zvonku, a přivolal tak Charpentiera.
Charpentier se objevil na prahu.
„Víte, od koho si pan kardinál vypůjčil těch šest milionů, za něž zapravil první náklady na válku?“ otázal se.
„Ano, sire, od pana de Bullion.“
„Musel dlouho škemrat, než mu je půjčil?“
„Naopak, sire, pan de Bullion mu je sám nabídl.“
„Jak to?“
„Pan kardinál si stěžoval, že vojsko markýze d’Uxelles bylo rozprášeno kvůli nedostatku peněz, jichž se zmocnila královna matka, a také kvůli tomu, že maršál de Créqui nezajistil včas vojsku potraviny. ‚To je ztracená armáda,‘ řekla tehdy Jeho Eminence. ‚Tak postavíme jinou,‘ na to pan de Bullion. ‚Dám vám tolik peněz, abyste mohl vystrojit armádu o padesáti tisících mužích. Stačí milion?‘ – ‚Na to milion nepostačí, potřeboval bych šest milionů,‘ pravil pan kardinál. ‚Kdy je potřebujete?‘ – ‚Co nejdříve.‘ – ‚Stačí dnes večer?‘ – Nato se kardinál rozesmál. ‚Vy je máte v kapse?‘ zeptal se. – ‚Ne, ale mám je u Fieubeta, pokladníka královského pokladu. Dám vám pro něj stvrzenku a vy si pro ně pošlete.‘ – ‚A jaké záruky požadujete, pane de Bullion?‘ otázal se pan kardinál. – ‚Stačí vaše slovo, monsignore,‘ na to on. Pan kardinál ho potom objal. Pan de Bullion napsal pár řádků na kousek papíru. Pan kardinál mu dal dlužní úpis a bylo to.“
„Dobrá! Víte, kde bydlí pan de Bullion?“
„Myslím, že ve státní pokladně.“
„Počkejte.“
Král zasedl za kardinálův stůl a napsal:
Pane de Bullion, potřebuji pro své osobní účely částku padesát tisíc franků, které si nechci brát z peněz, jež jste tak ochotně půjčil panu kardinálovi. Poskytněte mi je, jestli je to pro vás možné. Zavazuji se vám svým slovem, že vám je vrátím do měsíce.
Váš oddaný Ludvík
Potom se král obrátil k Charpentierovi: „Je tady Beringhen?“ zeptal se. „Ano, sire.“
„Předejte mu tento list a řekněte mu, ať si najme nosítka a okamžitě vyrazí k panu de Bullion. A ať počká na odpo věď.“ Charpentier vzal list a odešel. Skoro okamžitě byl zpátky. „Tak co?“ zeptal se král. „Pan Beringhen odešel, ale chtěl jsem říci Vašemu Veli čenstvu, že pan de Charnassé je tady, právě dorazil ze západního Pruska a přinesl panu kardinálovi list od krále Gustava Adolfa.“
Ludvík pokynul hlavou.
„Pane de La Saludie, už pro mne nic jiného nemáte?“
„Nikoli, sire, jen vás chci ujistit o své úctě a poprosit vás, abyste mi dovolil vyjádřit politování nad odchodem pana de Richelieu: to jeho očekávají v Itálii, to s ním tam počítají a můj úkol věrného poddaného mě nutí říci Vašemu Veličenstvu, že bych byl nejšťastnější z lidí, kdybych mohl pozdravit pana kardinála, i když je v nemilosti.“
„Vyhovím vám, pane de La Saludie,“ pravil král. „Setkáte se s panem kardinálem, sám vám k tomu poskytnu příležitost.“
La Saludie se uklonil.
„Zde jsou ony směnky z Mantovy, Benátek a Říma. Jeďte do Chaillot, pozdravte pana kardinála a předejte mu listy, které jsou mu určeny, poproste ho, aby se za směnky zaručil, a potom jděte k panu de Bullion, aby vám jménem Jeho Eminence vyplatil obnos. Měl byste tam dojet rychle, dovoluji vám, abyste si vzal můj kočár, který je nachystaný před hlavním vchodem: čím dříve se vrátíte, tím vděčnější vám budu.“
La Saludie se uklonil, neztrácel už ani vteřinu poklonami či komplimenty a vyšel, aby splnil královy rozkazy.
Charpentier zůstal ve dveřích.
„Čekám pana de Charnassé,“ řekl král.
Nikdy nebyly královy příkazy plněny v Louvru tak rychle, jako v kardinálově pracovně; sotva projevil přání vidět pana de Charnassé, stál dotyčný před ním.
„Podle všeho jste měl dobrou cestu, barone,“ přivítal ho král.
„Ano, sire.“
„Předneste mi zprávu a jděte rovnou k věci. Teprve od včerejška se učím znát cenu času.“
„Vaše Veličenstvo ví, s jakým cílem jsem byl poslán do Německa?“
„Pan kardinál měl veškerou moji důvěru a byl pověřen jednáním. Oznámil mi jenom, že jste odjel, a jeho tajemník mě upozornil na váš návrat. Jinak nevím nic.“
„Přeje si Vaše Veličenstvo, abych mu přesně zopakoval, jaké jsem dostal pokyny?“
„Mluvte.“
„Naučil jsem se je zpaměti slovo od slova, neboť co je psáno, může se ztratit: ‚Četné podniky, které rakouský dům činí k újmě králových spojenců, nutí krále, aby přijal účinná opatření pro jejich ochranu; La Rochelle bylo podrobeno, Jeho Veličenstvo se tedy rozhodlo okamžitě vyslat svá nejlepší vojska na pomoc Itálii. Proto král posílá pana de Charnassé k německým spojencům. Nabídne jim vše, co závisí na Jeho Veličenstvu, a ujistí je o upřímném přání Jeho Veličenstva pomoci jim, pokud chtějí jednat v souladu s králem a spolu s ním se podílet na vzájemné obraně. Pan de Charnassé má za úkol vyložit, jaké prostředky považuje Jeho Veličenstvo za nejčistší a nejpříhodnější pro záměr, který nabízí svým spojencům.‘“
„To jsou všeobecné pokyny,“ pravil král, „jistě jste dostal i zvláštní příkazy.“
„Ano, sire. Pro vévodu Maxmiliána Bavorského, o němž Jeho Eminence ví, že je silně pohněván na císaře. Šlo o to povzbudit ho, aby vytvořil katolickou ligu, která by se postavila proti Ferdinandovým útokům na Německo a Itálii, zatímco Gustav Adolf by napadl císaře v čele svých protestantů.“
„A jaké byly vaše pokyny pro krále Gustava Adolfa?“
„Byl jsem pověřený, abych králi Gustavovi slíbil podporu pěti set tisíc livrů ročně, pokud se ovšem bude chtít stát hlavou protestantské ligy stejně, jako se vévoda Bavorský stane hlavou ligy katolické. Rovněž tak jsem mu měl slíbit, že Vaše Veličenstvo udeří současně na Lotrinsko, provincii sousedící s Německem a sídlo intrik proti Francii.“
„Ano,“ přitakal král s úsměvem, „chápu Krétu a krále Mínose, ale co by získal pan kardinál, či spíše, co bych získal já, kdybych napadl Lotrinsko?“
„Princové rakouského domu by byli nuceni poslat část svých vojsk do Alsaska a na Horní Rýn, tak by odvrátili zrak od Itálie a byli by nuceni vás v klidu nechat, abyste splnil své poslání v Mantově.“
Ludvík si stiskl čelo dlaněmi obou rukou. Tyto rozsáhlé kombinace jeho ministra mu unikaly svou šíří, zdálo se mu, že jich má plnou hlavu, div mu nepraskne mozek.
„A král Gustav Adolf přijímá?“ zeptal se po chvilce.
„Ano, sire, ale pod jistými podmínkami.“
„Jaké jsou ty podmínky?“
„Jsou obsaženy v tomto listě, sire,“ pravil Charnassé a vytáhl z kapsy složený list s pečetí švédského krále. „Trvá Vaše Veličenstvo na tom, že si list samo přečte, nebo mu postačí, což by podle mého soudu bylo vhodnější, abych mu sdělil jeho obsah?“
„Chci si přečíst všechno, pane,“ odsekl král a vytrhl vyslanci list z rukou.
„Nezapomeňte, sire, že král Gustav Adolf je veselý kumpán, který je zvyklý ze všeho si tropit žerty, nedbá na diplomatickou formu, říká, co si myslí, a chová se spíše jako voják než jako král.“
„Pokud jsem na to zapomněl, připomenu si to, pokud to nevím, dozvím se to.“ Načež král rozlomil pečeť a četl si pro sebe.
Ve Stuhmu, po vítězství, jež vrátilo Švédsku všechny pevnosti Livonska a polského Pruska.
Psáno 19. prosince 1628
Drahý kardinále, víte dobře, že jsem trochu pohan, nedivte se tedy důvěrnosti, s níž píši křesťanskému knížeti.
Jste velký muž; víc než to: jste geniální muž; víc než to: jste čestný muž, a proto se s vámi dá jednat i pracovat na společném díle. Pracujme tedy společně na zájmech Francie a Švédska, ale čiňme to spolu. Chci jednat jenom s vámi a s nikým jiným.
Jste si jistý svým králem? Věříte, že se podle svého zvyku neobrátí jako korouhvička při prvním závanu větru ze strany své matky, své ženy, svého bratra, nějakého svého oblíbence – Luynese či Chalaise – nebo svého zpovědníka? A že nebudete vy, který má v malíčku víc talentu než všichni tihle lidé, král, královny, princové, oblíbenci, duchovní, že nebudete jednoho krásného jitra svržen nějakou špinavou intrikou, přáním serailu, který má stejnou moc jako vezír nebo paša?
Máte-li tu jistotu, prokažte mi čest a napište mi: Příteli Gustave, vím určitě, že po příští tři léta budu vládnout těm prázdným nebo lehkomyslným hlavám, které mi dávají tolik práce a působí tolik potíží. Jsem si jistý, že dodržím všechny závazky, které na sebe beru jménem svého krále. Udělejte to, a já okamžitě vyrazím do boje. Ale neříkejte mi: král dodrží, král udělá. Stačí vaše slovo a já seberu vojsko, nasednu na koně, vyplením Prahu, vypálím Vídeň, převrátím naruby Pešť, ale pro francouzského krále a na základě jeho slova nenechám bubnovat ani jednoho tambora, nabít jedinou pušku, sedlat jediného koně.
Pokud vám to takto vyhovuje, milý Eminentissime, pošlete mi zpět pana de Charnassé, který se mi velmi líbí, i když je trochu melancholický. Ale byl by v tom čert, abych ho nerozesmál, zúčastní-li se tažení po mém boku: rozveselím ho s pomocí uherského vína.
Protože píši muži chytrému a duchaplnému, nebudu vás poroučet do ochrany boží, ale jen do ochrany vašeho vlastního rozumu a s radostí a hrdostí se s vámi loučím jako
Váš oddaný Gustav Adolf
Král četl list s narůstající netrpělivostí, a když jej dočetl, zmačkal ho v ruce. Potom se obrátil k panu de Charnassé. „Znáte obsah toho listu?“ otázal se ho. „Znám jeho ducha, nikoli text, sire.“
„Barbar! Severský medvěd!“ zašeptal král. „Sire,“ poznamenal Charnassé, „tento barbar právě po razil Rusy a Poláky. Naučil se válečnému umění u Francouze jménem La Gardie. Je to tvůrce moderní války, jediný muž, který je schopen zastavit ambice krále Ferdinanda a porazit Tillyho a Valdštejna.“
„Tvrdí se to o něm, to mi neuniklo,“ odvětil král. „Také dobře vím, že takové mínění má o něm pan kardinál, největší válečník po králi Gustavu Adolfovi,“ dodal se smíchem, který měl být posměchem, ale byl jen nervózním zachichotáním, „já ale stejného názoru být nemusím.“
„To by mi bylo velmi líto, sire,“ uklonil se Charnassé. „Aha!“ na to Ludvík XIII., „zdá se, že máte chuť vrátit se ke švédskému králi, barone?“
„Byla by to pro mne veliká čest a věřím, že i velké štěstí pro Francii.“
„Naneštěstí to není možné,“ pravil Ludvík XIII., „neboť Jeho švédské Veličenstvo nechce jednat s nikým jiným než s panem kardinálem, a pan kardinál již funkci ministra nezastává.“
Pak se obrátil ke dveřím, na něž někdo škrábal:
„Copak je?“
Potom poznal podle způsobu škrábání prvního komor níka. „To jste vy, Beringhene?“ zeptal se. „Vstupte.“ Beringhen vstoupil. „Sire,“ podával králi velký složený list zapečetěný mo hutnou pečetí, „zde je odpověď pana de Bullion.“ Král otevřel list a četl:
Sire, zoufám si, ale vzhledem k tomu, že jsem poskytl pomoc panu de Richelieu, vyprázdnil jsem svoji pokladnu do posledního stříbrňáku, a byť nedokážu vylíčit, jak nesmírně rád bych Vašemu Veličenstvu vyšel vstříc, nyní mu opravdu nemohu poskytnout těch padesát tisíc livrů, o něž mě žádá.
S velkým politováním a hlubokou úctou, sire, mám čest rozloučit se s Vaším Veličenstvem jako jeho věrný a oddaný poddaný.
De Bullion
Ludvík si hryzl kníry. Gustavův list ho poučil o tom, jaký je jeho kredit politický, list od Bulliona mu dal na vědomí, jaký je jeho kredit finanční.
V tu chvíli vstupoval La Saludie následovaný čtyřmi mu-ži, z nichž každý se prohýbal pod tíhou vaku, který nesl.
„Co to má být?“ otázal se král.
„Sire,“ pravil La Saludie, „to je těch patnáct set tisíc livrů, které pan de Bullion posílá panu kardinálovi.
„Pan de Bullion?“ udivil se král. „Tak on má peníze?“
„Hrome! Vypadá to tak, sire,“ odtušil La Saludie.
„A na koho tentokrát vystavil směnku? Na Fiuebeta?“
„Ne, sire. Nejdříve to měl v úmyslu, ale potom řekl, že tak malá suma za to nestojí, a vystavil směnku na svého prvního pokladníka pana Lamberta.“
„Drzoun!“ zašeptal král. „Nemá peníze na to, aby mi půjčil padesát tisíc livrů, a najde milion a půl, aby vyplatil panu de Richelieu směnky z Mantovy, Benátek a Říma.“
Potom padl do křesla zdrcený vahou morálního boje, který už mu začínal před očima nastavovat zrcadlo nelítostné pravdy:
„Pánové,“ řekl Charnasséovi a La Saludiemu, „děkuji vám. Jste dobří a věrní služebníci. Nechám vás zavolat za několik dní, abych vám sdělil svoji vůli.“
Poté jim rukou dal znamení, aby odešli.
Vyslanci se uklonili a opustili pracovnu.
Čtyři nosiči už odložili své vaky na zem a čekali.
Ludvík unaveně vztáhl ruku ke zvonku a dvakrát do něj udeřil.
Objevil se Charpentier.
„Pane Charpentiere,“ oslovil ho král, „dejte ten milion pět set tisíc livrů k tomu ostatnímu, ale nejdříve vyplaťte tyhle muže.“
Charpentier dal každému nosiči stříbrného ludvíka.
Muži se uklonili a vyšli.
„Pane Charpentiere,“ pravil král, „nevím, zda se zítra dostavím. Cítím strašlivou únavu.“
„To by bylo nepříjemné, kdyby Vaše Veličenstvo nepřišlo. Zítra je totiž den raportů,“ poznamenal Charpentier.
„Jakých raportů?“
„Raportů od agentů policie pana kardinála.“
„Kdo jsou jeho hlavní agenti?“
„Otec Josef, jemuž jste dovolil, aby vstoupil do svého kláštera, takže ten zítra pochopitelně nepřijde. Potom Španěl pan Lopez. Pan de Souscarrieres.“
„Ty raporty jsou předávány písemně či ústně?“
„Protože agenti už vědí od pana kardinála, že budou zítra jednat s Vaším Veličenstvem, pravděpodobně budou trvat na tom, že své zprávy přednesou ústně.“
„Přijdu,“ pravil král a ztěžka se zvedl.
„Co když se všichni agenti dostaví osobně?“
„Přijmu je,“ na to král.
„Musím ale upozornit Vaše Veličenstvo na jednoho agenta, o němž jsem ještě nemluvil.“
„Takže někdo čtvrtý?“
„Je to tajnější agent než ti ostatní.“
„O koho jde?“
„Je to žena, sire.“
„Paní de Combalet?“
„Promiňte, sire, ale paní de Combalet není agentem Jeho Eminence, je to jeho neteř.“
„Tak jméno té ženy! Je to známé jméno?“
„Velmi známé, sire.“
„Jmenuje se tedy?“
„Marion Delormová.“
„Pan kardinál přijímá kurtizánu?“
„A velice si ji pochvaluje: to ona ho předevčírem upozornila na to, že následujícího rána patrně upadne do nemilosti.“
„Ona?“ zeptal se král na vrcholu úžasu.
„Když chce mít pan kardinál jisté zprávy ode dvora, obrací se většinou na ni. Vzhledem k tomu, že slečna Delormová už ví o přítomnosti Vašeho Veličenstva v pracovně pana kardinála, bude chtít Vašemu Veličenstvu možná sdělit něco důležitého.“
„Ale nechodí sem veřejně, předpokládám?“
„Nikoli, sire. Její dům těsně sousedí s tímto domem a pan kardinál nechal udělat ve zdech obou domů otvory, a vybudovat tak spojovací dveře.“
„Jste si jistý, pane Charpentiere, že se neznelíbíte Jeho Eminenci, když mi sdělujete takové detaily?“
„Naopak, sire, když je Vašemu Veličenstvu říkám, plním rozkaz Jeho Eminence.“
„A kde jsou ty dveře?“
„V tomto panelu, sire. Až bude zítra král pracovat o samotě a zaslechne, jak někdo na tyto dveře jemně zaklepe, bude to slečna Delormová. Rozhodne-li se její Veličenstvo prokázat slečně tu čest, že ji přijme, stačí stisknout tento knoflík a dveře se otevřou. Pokud jí tuto čest nebude chtít prokázat, odpoví třemi pravidelnými údery. De-set minut nato uslyší zvonek. Prostor mezi obojími dveřmi bude prázdný a Jeho Veličenstvo tam najde písemný raport.“
Ludvík XIII. chvilku uvažoval. Bylo zřejmé, že zvědavost v něm svádí lítý boj s odporem, který pociťoval vůči všem ženám a hlavně pak vůči ženám v postavení Marion Delormové.
Nakonec zvítězila zvědavost.
„Vzhledem k tomu, že kardinál coby církevní osoba přijímá Marion Delormovou, mohu ji patrně přijmout rovněž. Ostatně spáchám-li tím hřích, vyzpovídám se z něj. Zítra na shledanou, pane Charpentiere.“
A král odešel ještě bledší, unavenější a nejistější v nohou, než byl včera, ale přitom stále víc přesvědčený o tom, jak obtížné je být velkým ministrem a jak snadné je být průměrným králem.
XIV
MEZIHRY PANOVÁNÍ
V Louvru vládl značný neklid: od doby, kdy král pravidelně odcházel na Královské náměstí, nesetkal se znovu ani s královnou matkou, ba ani s královnou Annou, natož s vévodou Orleánským ani s nikým jiným z rodiny, a nikdo od něj dosud neobdržel požadovanou částku či poukázku, na niž by si mohl peníze v pokladně vyzvednout.
Navíc noví ministři Bérulle a Marillac-Épée, kteří byli s takovým chvatem dosazeni na místo odvolaného kardinála, nedostali žádný rozkaz, aby se sešli, takže se ještě o ničem neradili.
K tomu všemu Beringhen, který viděl krále odcházet i přicházet, ráno ho oblékal a večer svlékal, rozšířil zvěsti, že král bývá smutnější a zamlklejší po návratu, než když ráno odchází.
Jenom blázen l’Angely a páže Baradas směli vstoupit do králových komnat.
Ze všech dravců, kteří natahovali zoban a spáry ke kardinálově pokladně, byl Baradas jediný, kdo dostal pro Charpentiera poukázku na tři tisíce pistolí. Ten mladíček měl své chyby, ale také přednosti mládí. Byl marnotratný, když měl peníze, ale neschopný využít svého vlivu na krále, aby svoji marnotratnost živil. Když pramen vyschl, klidně čekal – nakonec pořád měl své krásné šaty, krásné koně a krásné zbraně –, až zase z pramene poteče zlato, načež z něj znovu začal čerpat stejně bezstarostně a rychle.
Během královy nepřítomnosti Baradas živě probíral s přítelem Saint-Simonem ten náhlý příliv many, která mu spadla z nebe a o niž se hodlal s kamarádem podělit. Oba chlapci – šlo skoro ještě o chlapce: staršímu Baradasovi bylo sotva dvacet – již si velkoryse naplánovali, jak naloží s těmi třemi tisíci pistolí. Aspoň měsíc si budou žít jako princové. Krásné plány však hyzdila jediná černá skvrnka: bude králova poukázka skutečně proplacena? Už tolikrát se stalo, že se královy poukázky vrátily z pokladny neproplacené; na pokladníka totiž neučinil vznešený Ludvíkův podpis, rozmachující se majestátně pod těmi necelými třemi řádky na poukázce, žádný dojem, patrně by raději uvítal podpis obyčejného obchodníka ze starého města.
S poukázkou se Baradas uklidil do ústraní, vzal papír, inkoust a pero a pustil se do díla přímo kolosálního pro šlechtice té doby, totiž do psaní listu. Mnul si přitom usilovně čelo a škrábal se na hlavě tak zuřivě, že si ve své mladé hlavě málem vykutal další otvor, nicméně dovedl úkol do zdárného konce, strčil list do kapsy, statečně vyčkal na králův příchod a neméně statečně se ho zeptal, kdy si může u pokladníka vyzvednout obnos na poukázku, jíž ho Jeho Veličenstvo ráčilo laskavě obdarovat.
Král mu odvětil, že tam může zajít kdykoli, že je mu pokladník k dispozici.
Baradas políbil králi ruku, seběhl po schodišti, přičemž bral schody po dvou, naskočil do jedněch nosítek společného podniku Michel a Cavoisová a nechal se okamžitě odnést k panu kardinálovi, či spíše do paláce, který patříval panu kardinálovi.
Tam našel tajemníka Charpentiera, věrného svému úřadu, a předložil mu poukázku. Charpentier ji vzal, přečetl, prohlédl, a protože poznal královo písmo i královu pečeť, uctivě pana Baradase pozdravil, poprosil ho, aby chviličku počkal, vydal mu stvrzenku a pět minut nato se vrátil s vakem zlata obsahujícím tři tisíce pistolí.
Baradas při pohledu na ten nádherný vak cítil, jak mu srdce přímo překypuje radostí. Charpentier ho vybídl, aby si před jeho očima sumu přepočítal. Baradas se však nemohl dočkat, až si ten vzácný vak přivine na prsa, a tak odvětil, že tak přesný pokladník je jistě i pokladníkem neomylným, a pokusil se zmíněný vak zvednout a odnést. Po zranění se mu však ještě úplně nevrátily síly, takže mu ho Charpentier musel donést až k nosítkům.
Tam nabral Baradas hrst stříbrných ludvíků a zlatých dukátů a nabídl je Charpentierovi. Ten však se uctivě uklonil a odmítl.
Baradas užasle zíral na Charpentiera, než za ním zapadla brána paláce.
Postupně se Baradas z ohromení vzpamatoval. Zorientoval se a nechal se odnést k sousednímu domu, přičemž nespustil svůj vak z očí; zastavil přede dveřmi, zaklepal, vytáhl z kapsy list a předal ho elegantnímu lokajovi, který mu přišel otevřít, se slovy:
„Pro slečnu Delormovou.“
A přidal k listu dva dukáty, které lokaj neodmítl, jako to učinil Charpentier. Poté Baradas nastoupil znovu do nosítek a hlasem lidí, kteří mají pěkně plnou kapsu, křikl na nosiče:
„Do Louvru!“
A nosiči, jimž neunikla zaoblenost vaku a nárůst váhy neseného, se rozběhli svižným krokem, jejž bychom neváhali nazvat předchůdcem moderního poklusu.
Do čtvrthodiny byl Baradas, jehož ruka ani vteřinku ne-přestala laskat milého společníka, totiž onen vak, před branou Louvru, kde se setkal s paní de Fargis, vystupující z nosítek stejně jako on.
Poznali se; na smyslných rtech zlomyslné mladé ženy se však zavlnil úsměv, když viděla, s jakým úsilím se Baradas snaží uchopit zraněnou paží příliš těžké břímě, a s výsměšnou úslužností se zeptala:
„Chcete, abych vám pomohla, pane Baradasi?“
„Děkuji, madam,“ odvětilo páže. „Ale pokud byste mohla cestou zajít za mým kamarádem Saint-Simonem a požádat ho, aby sešel dolů, prokázala byste mi skutečnou službu.“
„S velkou radostí, pane Baradasi,“ odvětila koketní mladá žena.
A obratně vyběhla po schodech, přičemž si nadzvedla vlečku šatů s uměním, jež mistrně ovládají některé ženy, a ukázala kotníky až k místu, kde začínají přecházet do lýtka. Přihlížející tak mohli uhodnout, jak vypadá zbytek.
Pět minut nato byl Saint-Simon dole. Baradas štědře odměnil nosiče a dva mladíci, dělíce se o námahu, vystoupali schodiště s vakem plným peněz, podobní dvěma krásným jinochům na obraze Paula Veronesa, kteří nesou stolovníkům kolem tabule velkou amforu s opojným nektarem pro dvacet mužů.
Mezitím Ludvík dokončil svůj oběd o páté a bavil se se svým bláznem, jehož pronikavému zraku smutek Jeho Veličenstva neunikl.
Ludvík XIII. seděl v rohu mohutného krbu ve své komnatě a před sebou měl stůl; l’Angely seděl v druhém rohu téhož krbu přidřeplý na vysoké židli jako papoušek na hřadě, nohama se opíral o nejspodnější příčku židle, takže mu kolena sloužila jako stolek. Položil si na ně talíř s obratností, která dělala čest jeho ekvilibristickému umění.
Král jedl bez chuti, mechanicky schroupal několik kousků drobného pečiva, pár sladkých sušených třešní a sotva smočil rty ve sklenici, na níž se skvěl ve zlatě a v azuru královský znak. Nechal si na hlavě široký klobouk z černé plsti s černými pery, klobouk, jehož stín mu odrážel do če-la cosi jako závoj a ještě přidával na zasmušilosti jeho už tak dost ponurému výrazu.
L’Angely měl naopak velký hlad a tvář se mu rozjasnila při pohledu na druhý oběd, který se v té době podával mezi pátou a šestou odpolední. Přitáhl si k sobě z kraje stolu, co mu byl nejblíže, obrovitou paštiku z bažanta, sluky a fíkojedky, nabídl králi, který zavrtěl hlavou a odmítl. Nato si l’Angely začal krájet řezy tlusté jako cihly a hbitě si je nakladl na talíř, z nějž ještě hbitěji zmizely a skončily v bláznově žaludku. Všechno hojně zavlažoval kardinálovým vínem, vlastně dnešním bordó, které král i kardinál, dva muži s nejhoršími žaludky z celého království, oceňovali pro jeho lehkou stravitelnost, a jehož buket a sametovost vychutnával i l’Angely, obdařený naopak jedním z nejlepších žaludků na světě.
První lahev výtečného vínka už přešla od stolu ke krbu, kde se k ní brzy připojila druhá a v patřičné vzdálenosti od ohně se tu ohřívala, aby bylo víno správně odražené. I když ta první zůstala stát, přece jen bylo poznat podle průzračné barvy lahve a její malé váhy, že ztratila do poslední krůpěje tu štědrou krev, která tvořila její náplň, a l’Angely, očima i rukou laskající tu druhou, pohlížel na tuhle už jen s mlhavou neurčitou úctou, jakou jsme povinováni zemřelým. Ostatně l’Angely, podobný onomu řeckému filozofovi, který byl nepřítelem přepychu a odhodil do řeky svoji dřevěnou misku, když uviděl dítě, jak pije z dlaně, se spokojil s tím, že si rukou přitáhl štíhlé dlouhé hrdlo lahve, přiblížil ji k ústům a napil se přímo z ní pokaždé, když pocítil potřebu svlažit hrdlo, a ta potřeba přicházela velmi často.
L’Angely právě objal co nejněžněji lahev a uspokojeně vzdychl v touž chvíli, kdy Ludvík vzdechl smutkem.
Blázen zůstal sedět bez hnutí s lahví v jedné ruce a vidličkou v druhé.
„Rozhodně to nevypadá, že je zábavné být králem, tedy hlavně tím, který skutečně vládne,“ poznamenal.
„Ach ach, chudáku l’Angely,“ odvětil král, „jsem velmi nešťastný.“
„Vyprávěj mi o tom, synku. Uleví se ti,“ vybídl krále l’Angely, položil lahev za zem a nabodl další kus paštiky na talíři. „Proč jsi nešťastný?“
„Všichni mě okrádají, všichni mě klamou, všichni mě zrazují.“
„Nepovídej! A toho sis všiml právě teď?“
„Ne, právě jsem se o tom ujistil.“
„Ale no tak, synku, nepropadejme pesimismu. Mně se nezdá, že by to všechno bylo tak zlé. Dobře jsem se naobědval, dobře navečeřel, tahle paštika byla znamenitá, tohle víno vynikající, země se otáčí tak mírně, že to ani nevnímám, a naopak cítím v celém těle blažené teplo, díky němuž vidím svět přes růžový závoj.“
„L’Angely, jen žádné kacířství,“ napomenul ho Ludvík XIII. velmi vážně, „nebo tě nechám zbičovat.“
„Cože? Je snad kacířstvím dívat se na svět přes růžový závoj?“ otázal se nevinně l’Angely.
„To ne, ale kacířstvím je tvrdit, že země se točí.“
„Ale já na mou duši nejsem první, kdo to tvrdí, pánové Koperník a Galileo to říkali už přede mnou.“
„Ano, ale bible tvrdí opak, a ty jistě připustíš, že Mojžíš věděl víc než všichni Koperníkové a Galileové na světě!“
„Hm, hm!“ na to l’Angely.
„Kdyby se slunce nehýbalo, jak by ho Jozue na tři dny zastavil?“
„A jsi si jistý, že Jozue zastavil slunce na tři dny?“
„On ne, ale Pán.“
„A ty si myslíš, že se Pán tak namáhal jen proto, aby do-přál svému vyvolenému dost času na to, aby rozsekal na kousky vojsko Adonísedeka a čtyř kenaanských králů, kteří se s ním spojili, a mohl je zazdít zaživa v jeskyni? Na mou duši, kdybych byl Pánem, místo abych zastavil slunce, udělal bych tmu, abych dal těm chudákům možnost utéct.“
„L’Angely, l’Angely,“ pravil smutně král, „páchneš na míli hugenotem.“
„Dej si pozor, Ludvíku, ty jím páchneš ještě na bližší vzdálenost než já, tedy za předpokladu, že jsi synem svého otce.“
„L’Angely!“ napomenul šaška král.
„Máš pravdu, Ludvíku,“ povzdechl l’Angely, přitahuje si k sobě pečené kvíčaly. „Přestaňme mluvit o teologii. Tak mi pověz, jak je možné, že tě všichni klamou?“
„Všichni, l’Angely!“
„Kromě tvé matky, soudím.“
„Moje matka mě klame stejně jako ostatní.“
„No tak kromě tvé ženy, předpokládám.“
„Moje žena ještě více než všichni ostatní.“
„Opravdu? No tak kromě tvého bratra.“
„Můj bratr ještě více než ostatní.“
„No vidíš! A já si myslel, že tě klame jenom kardinál!“
„L’Angely, naopak si myslím, že pan kardinál je jediný, kdo mě nikdy neklamal.“
„To je tedy svět úplně naruby!“
Ludvík smutně potřásl hlavou.
„Já jsem totiž slyšel, že jsi celý nadšený, jak krásně tě ho tvá rodina zbavila, a tak jsi vůči ní projevil nebývalou štědrost!“
„Bohužel!“
„Že jsi dal šedesát tisíc livrů své matce; třicet tisíc livrů královně; sto padesát tisíc livrů Monsieurovi.“
„Tedy přesněji řečeno jsem jim to zatím jenom slíbil, l’Angely.“
„Takže je ještě nemají!“
„L’Angely,“ řekl najednou král, „rád bych něco udělal.“
„Nechceš mě snad nechat upálit jako kacíře nebo pověsit jako zloděje!“
„Ne. Ale pokud mám peníze…“
„Ty máš tedy peníze?“
„Ano, chlapče.“
„Čestné slovo?“
„Slovo šlechtice! A hodně peněz.“
„Tak toho využij a nakup tohle víno, synku. Ročník 1629 bude možná horší,“ poznamenal l’Angely a znovu si přihnul z lahve.
„Mám chuť dát ti nějaký majetek, l’Angely.“
„Majetek? Mně? A potřebuju já vůbec něco? Mám co jíst a bydlím v Louvru. Pokud potřebuju peníze, stačí, když ti obrátím kapsy naruby, a vždycky tam najdu, co hledám. Pravda, většinou toho tam moc není. Ale stačí mi to, nestěžuju si.“
„Vím, že si nestěžuješ, a právě to mě rozesmutňuje.“
„Tak tě tedy rozesmutňuje všechno. Ajaj, to je tedy nátura!“
„Nestěžuješ si, a přitom jsem ti nikdy nic nedal. Oni si nepřestávají stěžovat, a přitom jim dávám neustále.“
„Nech je, ať si stěžují, synku.“
„Kdybych zemřel, l’Angely…“
„Zase jedna veselá myšlenka! Počkej si aspoň na karneval, ten snad bude stejně veselý, jako jsi ty teď!“
„… Kdybych zemřel, vyhnali by tě a nedali by ti ani groš.“
„No tak bych šel pryč.“
„Co by se s tebou stalo?“
„Dal bych se k trapistům! Kruci, takový trapistický klášter musí být v porovnání s Louvrem místem k popukání!“
„Doufají, že zemřu. Co tomu říkáš, l’Angely?“
„Říkám, že musíš žít, abys jim pořádně zatrhl tipec.“
„Život není nic zábavného, l’Angely.“
„Máš pocit, že by ses v hrobce v Saint-Denis bavil víc než v Louvru?“
„V Saint-Denis spočívá jenom tělo, chlapče, duše dlí na nebesích.“
„A ty si teda myslíš, že na nebesích se pobavíš víc než v Saint-Denis?“
„Člověk se nebaví nikde, l’Angely,“ pravil král ponuře.
„Ludvíku, já tě upozorňuju, že tě tu nechám, a budeš se tu nudit sám. Mrazí mě z tebe až v kostech.“
„Ty tedy nechceš, abych z tebe udělal boháče?“
„Chci, abys mě nechal v klidu dopít víno a dojíst paštiku!“
„Věnuji ti poukázku na tři tisíce pistolí, stejnou jsem dal Baradasovi.“
„Aha, ty jsi dal Baradasovi poukázku na tři tisíce?“
„Ano.“
„A určitě jsi přesvědčen, že jsi ty peníze dal do správných rukou.“
„Myslíš si, že s nimi špatně naloží?“
„Ne, naopak, naloží s nimi, jak nejlépe umí. Projí a propije je s kumpány a krásnými holkami.“
„Poslyš, l’Angely, ty ničemu nevěříš.“
„Dokonce ani poctivosti pana Baradase.“
„Mluvit s tebou je hřích.“
„V tom, co říkáš, je zrnko pravdy. Ale dám ti dobrou radu, synku.“
„Jakou?“
„Jdi do královské kaple a modli se tam za moji nápravu. A nech mě, ať si v klidu sním dezert.“
„Dobrá rada může přijít i od blázna,“ pravil král a zvedl se. „Jdu se pomodlit.“
Načež král zamířil do své kaple.
„Jen jdi,“ na to l’Angely, „pomodli se za mě a já zase budu jíst, pít a zpívat za tebe. Uvidíme, kdo z nás dvou na tom bude líp.“
A skutečně, zatímco Ludvík XIII. vstupoval ještě smut-nější než kdy jindy do kaple a zavíral za sebou dveře, l’Angely dopil druhou lahev, otevřel třetí a dal se do zpěvu rozpustilé písně, z níž vyplývala jeho životní filozofie: dobře jíst, dobře pít, dobře spát je nad všechna bohatství i všechny úřady světa.
XV
I TY, BARADASI!
Když Ludvík XIII. vyšel z kaple, našel l’Angelyho, jak spí s hlavou položenou na zkřížených pažích na stole. A nespal-li, aspoň to zdařile předstíral.
Chvilku se na něj se smutkem v očích díval a pociťoval hluboký soucit s tímto svým druhem v utrpení, který se k němu připojil, ne aby ho rozveselil, jak to dělávali šašci všech jeho královských předchůdců, ale aby s ním žil ve všech kruzích jednotvárného pekla a temné oblohy, jemuž se říká nuda. Ani nestálá, slabá a sobecká králova povaha a špatná výchova, jíž se mu dostalo, nedokázaly úplně udusit záblesky správných instinktů a spravedlnosti, které u něj čas od času nabyly vrchu. Vzpomněl si, jakou nabídku mu učinil, a jak ji l’Angely se svou obvyklou bezstarostností sice neodmítl, ale vykroutil se z ní. Připomněl si nezištnost a trpělivost, s jakými l’Angely snášel všechny rozmary jeho špatné nálady, jeho oddanost i lhostejnost k odměnám uprostřed okázalých, ale vypočítavě projevovaných náklonností a chtivých přátel, jimiž byl obklopen, a hledal kalamář, pero a papír. Napsal potom podle předepsaných zvyklostí poukázku na tři tisíce pistolí, tedy na stejný obnos, jaký věnoval Baradasovi, a vsunul ji bláznovi do kapsy se všemi ohledy, aby ho nevzbudil. Pak se vrátil do ložnice, přivolal své hudebníky, aby mu hodinu hráli na loutnu, zavolal Beringhena a nechal se uložit. Když byl na lůžku, poslal pro Baradase, aby si s ním chvíli popovídal.
Baradas přišel celý rozveselený: právě si spočítal, několikrát přepočítal, narovnal a zase přerovnal své tři tisíce pistolí.
Král ho vyzval, aby usedl do nohou jeho postele, a zeptal se vyčítavě:
„Proč vypadáš tak vesele, Baradasi?“
„Jestli vypadám vesele,“ odvětil tázaný, „pak jen proto, že nemám důvod být smutný, spíše naopak, všechno mě nabádá k veselosti.“
„A z jakého důvodu?“ otázal se Ludvík XIII. s povzdechem.
„Vaše Veličenstvo snad zapomnělo, že mě ráčilo obdarovat třemi tisíci pistolí?“
„Ne, naopak, na to si dobře vzpomínám.“
„Musím říct Vašemu Veličenstvu, že jsem s těmi třemi tisíci pistolí nepočítal.“
„Jak to? Proč jsi s nimi nepočítal?“
„Člověk nabízí, Bůh rozděluje!“
„I když je tím člověkem král?“
„To ještě neznamená, že Bůh není Bohem!“
„No a?“
„No a, sire, k mému velkému údivu mi ty peníze byly vyplaceny do puntíku přesně! Kruci! Pan Charpentier je podle mého soudu větší muž než pan La Vieuville, který vám, když ho žádáte o peníze, klidně odpoví: ‚Plavu, plavu, plavu…‘“
„Takže máš ty své tři tisíce pistolí?“
„Ano, sire.“
„Jsi tedy bohatý?“
„Ó ano!“
„A co s nimi uděláš? Jako špatný křesťan a marnotratný syn je rozházíš při hře a s děvčaty?“
„Ó sire!“ ohradil se Baradas a nasadil nevinný výraz, „Vaše Veličenstvo přece ví, že nikdy nehraju!“
„Aspoň jsi mi to řekl.“
„A ženy nemůžu vystát.“
„Skutečně, Baradasi?“
„Právě proto se věčně přu s tím holomkem Saint-Simonem. Neustále mu říkám, ať si bere příklad z Jeho Veličenstva.“
„Víš, Baradasi, žena byla stvořena pro zkázu naší duše. Ženu nesvedl had; to sama žena je had!“
„To je výstižně řečeno, sire! Zapamatuji si tuhle poučku a zapíšu do své modlitební knížky!“
„Mimochodem, Baradasi, při poslední mši jsem se na tebe díval a připadal jsi mi velmi roztržitý!“
„To se Jeho Veličenstvu jen zdálo, náhodou jsem se totiž podíval stejným směrem jako Jeho Veličenstvo, totiž na slečnu de Lautrec.“
Král se hryzl do knírů a raději změnil téma rozhovoru:
„Tak mi pověz, co uděláš s těmi penězi?“
„Kdybych jich měl tak třikrát čtyřikrát víc, věnoval bych je na zbožné účely,“ odvětilo páže. „Třeba bych založil klášter nebo postavil kapli, ale protože mám k dispozici jen tuto skromnou částku…“
„Baradasi, já nejsem bohatý,“ pravil král.
„Nestěžuji si, sire, jsem naopak velmi šťastný. Jen říkám, že mám pouze omezené prostředky, a tak nejdříve ze všeho věnuju polovinu z nich matce a sestrám.“
Ludvík s uspokojením přikývl na souhlas.
„Potom rozdělím zbývajících patnáct set pistolí na dva díly: za sedm set padesát si koupím dva dobré válečné koně, abych mohl jet s Vaším Veličenstvem do války v Itálii, najmu si sluhu a koupím zbraně…“
Na každý Baradasův návrh král tleskal.
„A co uděláš s těmi zbývajícími sedmi sty padesáti?“
„Ty si nechám jako kapesné a jako rezervu. Díky Bohu, sire,“ pokračoval Baradas, zvedaje oči k nebi, „člověku se vždycky naskytne příležitost dělat dobré skutky a všude na cestách člověk potká sirotky, kterým je potřeba pomoci, i vdovy, jež může utěšit.“
„Obejmi mě, Baradasi, obejmi mě!“ zvolal král dojatý k slzám. „Použij ty peníze přesně tak, jak jsi řekl, chlapče, a já se postarám o to, aby se tvoje pokladnička nevyčerpala.“
„Sire,“ na to Baradas, „vy jste velký, skvělý, moudrý jako král Šalomoun a oproti němu máte v Pánových očích jednu výhodu, totiž že nemáte tři sta žen a osm set…“
„Co bych s nimi dělal, dobrý Bože?“ zvolal král vyděšený při té představě a zvedl paže k nebi. „Ale už samotný rozhovor o takových věcech je hřích, Baradasi, neboť vyvolávají v mysli představy a dokonce předměty, které odporují mravnosti a náboženství.“
„Vaše Veličenstvo má pravdu,“ pravil Baradas. „Chce, abych mu předčítal z nějaké zbožné knihy?“
Baradas věděl, že to je nejlepší a nejrychlejší způsob, jak krále uspat. Vstal a šel pro Věčnou útěchu od Gersona, vrátil se a neusedl zpátky na lůžko, ale vedle lůžka, a zkroušeným hlasem se pustil do čtení.
Na třetí straně už král tvrdě spal.
Baradas se zvedl, po špičkách donesl knihu zpátky na místo, bez hluku došel ke dveřím, otevřel je a zavřel, načež se vrátil k Saint-Simonovi, aby s ním dokončil přerušenou partii kostek.
Nazítří v deset hodin král vyjel v kočáru z Louvru a ve čtvrt na jedenáct už vstupoval do zelené pracovny, kde se mu již po dva dny zjevovalo ve své skutečné podobě tolik věcí, o nichž neměl dosud ani ponětí, nebo si o nich dělal zcela falešné představy.
Charpentier už na něj čekal.
Král byl bledý, unavený, udolaný.
Zeptal se, jestli dorazily raporty.
Charpentier odvětil, že otec Josef se vrátil do svého kláštera, takže od něj žádný raport nepřišel, jsou tu ovšem pravidelné raporty od Souscarrierese a Lopeze.
„Dostavili se ti pánové osobně?“ otázal se král.
„Měl jsem tu čest sdělit Vašemu Veličenstvu,“ odvětil Charpentier, „že pánové Lopez a Souscarrieres vědí, že dnes budou předávat raporty Jeho Veličenstvu, a přišli opravdu osobně. Pokud si král pouze přečte jejich hlášení a bude chtít nějaké upřesnění, zavolá si je.“
„Tedy je přinesli?“
„Pan Lopez je zde se svým hlášením, ale chtěl jsem ne-chat Vašemu Veličenstvu dost času, aby s ním mohl promluvit a otevřít všechnu korespondenci pana kardinála, povolal jsem tedy pana de Souscarrieres na dvanáctou.“
„Ať vstoupí Lopez.“
Charpentier vyšel a několik vteřin nato ohlásil dona Ildefonse Lopeze.
Lopez vstoupil s kloboukem v ruce a uklonil se až k podlaze.
„Dobrá, dobrá, pane Lopezi,“ řekl král. „Znám vás už dlouho, přijdete mě totiž dost draho.“
„Jak to, sire?“
„Copak si u vás královna nekupuje šperky?“
„To nepopírám, sire.“
„Zrovna včera mě královna požádala o dvacet tisíc livrů na doplnění šňůry perel. Náhradní perly si objednala u vás.“
Lopez se rozesmál a ukázal přitom zuby, které samy vypadaly jako perly.
„Čemu se smějete?“ zeptal se král.
„Sire, mám s vámi mluvit tak, jako bych mluvil s panem kardinálem?“
„Jistě.“
„V hlášení, které jsem dnes napsal pro Jeho Eminenci, je celý odstavec věnovaný té šňůře perel či spíše jejím následkům.“
„Přečtěte mi ten odstavec.“
„Jak Vaše Veličenstvo poroučí, ale Vaše Veličenstvo by neporozumělo tomu, co jsem napsal, kdybych mu předem nepodal jistá vysvětlení.“
„Mluvte.“
„Dvacátého druhého prosince se u mne skutečně objevilo Její Veličenstvo po záminkou, že si chce nechat opravit a doplnit perlový náhrdelník.“
„Říkáte pod záminkou?“
„Pod záminkou, ano, sire.“
„Jaký byl skutečný cíl její návštěvy?“
„Setkala se v mém obchodě se španělským vyslancem panem de Mirabel, který se tam náhodou vyskytoval.“
„Náhodou?“
„Přesně tak, sire. Její Veličenstvo se vždycky s markýzem de Mirabel setkává náhodou, neboť markýz má zakázáno navštěvovat Louvre kromě oficiálních přijímacích dnů, nebo když je k návštěvě vyzván.“
„To já jsem tento příkaz na kardinálovu radu vydal.“
„Když chce tedy Její Veličenstvo královna sdělit něco vyslanci svého bratra, nebo si vyslechnout, co jí bratr vzkazuje, musí pana markýze potkat náhodou.“
„To u vás se ti dva setkávají?“
„S vědomím pana kardinála.“
„Takže královna se setkala se španělským vyslancem?“
„Ano, sire.“
„A hovořili spolu dlouho?“
„Vyměnili si pouze několik slov.“
„Bylo by dobré vědět, co to bylo za slova.“
„Pan kardinál už to ví.“
„Ale já to nevím. Pan kardinál byl v tomto ohledu velmi diskrétní.“
„Nechtěl Vaše Veličenstvo zbytečně trápit.“
„Co to bylo za slova?“
„Mohu opakovat Vašemu Veličenstvu pouze to, co vyslechl můj brusič diamantů.“
„On tedy umí španělsky?“
„Na rozkaz pana kardinála jsem ho nechal španělštině naučit, ale všichni se domnívají, že neslyší, takže si před ním nikdo nedává pozor na jazyk. Řekli:
Vyslanec: ‚Obdrželo Vaše Veličenstvo prostřednictvím pana milánského guvernéra a pana hraběte de Moret list od svého vznešeného bratra?‘
Královna: ‚Ano, pane.‘
‚Uvažovalo Vaše Veličenstvo o jeho obsahu?‘
‚Uvažovala jsem o něm, ještě uvažovat budu a potom dostanete ode mne odpověď.‘
‚Jakým způsobem mi bude doručena?‘
‚Dostanete skříňku, v níž budou na oko látky, ale ve sku-tečnosti v ní bude trpaslice, kterou jste viděl, když si s ní hrály paní de Bellier a slečna de Lautrec.‘
‚Můžete se na ni spolehnout?‘
‚Darovala mi ji moje teta Klára Evženie, holandská infantka, která je cele oddána španělským zájmům.‘“
„Španělským zájmům…,“ opakoval král. „Celé moje okolí tedy pracuje pro španělské zájmy, tedy pro mé nepřátele. A ta trpaslice?“
„Včera ji přinesli ve skříňce, a protože mluví velmi dobře španělsky, sdělila panu de Mirabel: ‚Moje paní velitelka řekla, že bere v úvahu radu, již jí dal její bratr, a pokud se královo zdraví bude stále zhoršovat, zařídí se tak, aby nebyla zaskočena.‘“
„Aby nebyla zaskočena,“ opakoval král.
„Nepochopili jsme, co to znamená, sire,“ pravil Lopez a sklonil hlavu.
„Zato já to chápu moc dobře,“ odtušil král a zamračil se. „A nevzkázala vám královna současně, že už je s to zaplatit vám za perly, které u vás koupila?“
„Ale já jsem dostal zaplaceno, sire,“ odvětil Lopez.
„Jakže, vy jste dostal zaplaceno?“
„Ano, sire.“
„A kdo vám zaplatil?“
„Pan Particelli.“
„Particelli? Ten italský bankéř?“
„Ano.“
„Řekli mi, že ho pověsili.“
„To je pravda, to je pravda,“ odpověděl Lopez, „ale než zemřel, postoupil banku panu d’Émery, což je velmi čestný muž.“
„Ve všem, ale ve všem mě okrádají a klamou!“ zašeptal Ludvík XIII. „A královna už se s panem de Mirabel nesešla?“
„Královna vaše choť nikoli, ale královna matka ano.“
„Moje matka? A kdy?“
„Včera.“
„Za jakým účelem?“
„Aby oznámila panu de Mirabel, že pan kardinál byl svržen, že ho nahradil pan de Bérulle, že Monsieur byl jmenován vrchním velitelem tažení, a že tedy pan de Mirabel může napsat králi Filipovi IV. nebo hraběti vévodovi, že k válce v Itálii nedojde.“
„Cože? Že nedojde k válce v Itálii?“
„To jsou vlastní slova Jejího Veličenstva.“
„Ano, chápu. Nechají armádu na holičkách stejně jako tu předchozí, bez žoldu, bez menáže, bez vybavení. Ach, ti bídáci! Ti lotři!“ zvolal král a stiskl si čelo oběma rukama. „Máte ještě něco, pane Lopezi?“
„Jen nepodstatné věci, sire. Pan Baradas dnes ráno přišel a nakoupil šperky.“
„Jaké šperky?“
„Náhrdelník, náramek a jehlice do vlasů.“
„Za kolik?“
„Za tři sta pistolí.“
„Co bude dělat s náhrdelníkem, náramkem a jehlicemi do vlasů?“
„Patrně je dá nějaké milence, sire.“
„Cože? Ještě včera mi říkal, že nesnáší ženy! A dál?“
„To je všechno, sire.“
„Tak si to shrňme. Královna Anna a pan de Mirabel: pokud se můj stav zhorší, postará se, aby nebyla zaskočena. Královna matka a pan de Mirabel: pan de Mirabel může napsat Jeho Veličenstvu Karlu IV., že pan de Bérulle nahradil pana de Richelieu a můj bratr je vrchním velitelem tažení, což znamená, že k válce v Itálii nedojde. A nakonec pan Baradas: pan Baradas kupuje náhrdelníky, náramky a jehlice do vlasů za peníze, které jsem mu dal. Výtečně, pane Lopezi. Dozvěděl jsem se od vás vše, co jsem potřeboval vědět. Služte mi dál, či služte panu kardinálovi, což je totéž, a neztraťte ani slovo z toho, co se u vás bude povídat.“
„Vaše Veličenstvo vidí, že nepotřebuju povzbuzení.“
„Jděte, pane Lopezi, jděte. Mám naspěch, abych co nejdříve skoncoval se všemi těmi zradami. A na odchodu řekněte panu Charpentierovi, ať uvede pana de Souscarrieres, jestli už je zde.“
„Tady jsem, sire,“ ozval se hlas.
A Souscarrieres se objevil na prahu dveří s kloboukem v ruce v předpisové úkloně s napjatým nártem; zlomený v pase úklonou vypadal o dobrou polovinu menší.
„Ach, vy jste poslouchal, pane?“ utrousil suše král.
„Nikoli, sire, ale jsem natolik horlivým služebníkem Vašeho Veličenstva, že jsem předem uhodl, že si mě Vaše Veličenstvo přeje vidět.“
„Aha. A máte pro mne něco zajímavého, co byste mi chtěl sdělit?“
„Mám tu hlášení za poslední dva dny, sire.“
„Tak mi povězte, co se přihodilo v posledních dvou dnech.“
„Předevčírem si najal Monsieur, vznešený bratr Vašeho Veličenstva, nosítka a nechal se odnést k vyslanci vévody Lotrinského a ke španělskému vyslanci.“
„Vím, proč tam jel. Pokračujte.“
„Včera kolem jedenácté si Její Veličenstvo královna matka najala nosítka a nechala se odnést do Lopezova klenotnictví, ve stejnou dobu si najal nosítka španělský vyslanec a dal se dopravit tamtéž.“
„Vím, co si tam řekli. Dál.“
„Včera si pan Baradas najal nosítka v Louvru a nechal se odnést na Královské náměstí k panu kardinálovi. Vyšel nahoru a za pět minut se vracel s velmi těžkým vakem peněz.“
„To vím.“
„Ode dveří paláce pana kardinála pěšky došel k sousedním dveřím.“
„Jakým dveřím?“ otázal se živě král.
„Ke dveřím Marion Delormové.“
„Cože? Marion Delormové…! A vstoupil k té slečně?“
„Nikoli, sire. Jenom zaklepal na dveře, přišel mu otevřít lokaj a pan Baradas mu předal list.“
„List!“
„Ano, sire. Potom znovu nastoupil do nosítek a nechal se odnést zpět do Louvru. Dnes ráno se nechal odnést…“
„Vím. K Lopezovi, kde koupil šperky, a odtamtud… zamířil kam?“
„Vrátil se do Louvru, sire, ale objednal si nosítka na celou noc.“
„Máte pro mne ještě něco?“
„Na koho, sire?“
„Na pana Baradase.“
„Ne, sire.“
„Dobrá, jděte.“
„Ale mám ještě něco na madam de Fargis.“
„Jděte.“
„Na pana de Marillac.“
„Jděte.“
„Na Monsieura.“
„To, co vím, mi úplně stačí. Jděte.“
„O zraněném Étiennu Latilovi, který se nechal odnést k panu kardinálovi do Chaillot.“
„Na tom nesejde, běžte už.“
„V tom případě, sire, odcházím.“
„Prosím.“
„Mohu se ještě na odchodu zeptat, sire, zda je se mnou král spokojen?“
„Příliš spokojen!“
Souscarrieres se uklonil a pozpátku vyšel z pracovny.
Král ani nepočkal, až bude pryč, a dvakrát udeřil do zvonku.
Přiběhl Charpentier.
„Pane Charpentiere,“ řekl král, „když chtěl pan kardinál rozmlouvat se slečnou Delormovou, jak ji přivolal?“
„To je jednoduché, sire,“ odpověděl Charpentier.
Načež stiskl pružinu, čímž se pootočily v závěsech tajné dveře, zatáhl za zvonek, který byl mezi obojími dveřmi, a obrátil se ke králi:
„Je-li slečna Delormová doma, přijde hned. Mám zavřít dveře?“
„To je zbytečné.“
„Přeje si Vaše Veličenstvo rozmlouvat se slečnou o samotě, nebo mám zůstat?“
„Nechte mě s ní o samotě.“
Charpentier se stáhl. Ludvík XIII. zůstal stát a netrpělivě zíral na tajný vchod.
Za několik vteřin se ozvaly lehké kroky, ale ač je bylo sotva slyšet, jemné královy uši hluk zachytily.
„Ach, teď se tedy konečně dozvím, jestli je to pravda.“
Sotva dořekl, otevřely se dveře a objevila se v nich Marion oblečená do prostých šatů z bílého saténu, kolem krku měla jednoduchou řádku perel, záplava černých kudrn jí splývala na oblá bílá ramena. Zářila krásou svých osmnácti let.
Ludvík XIII. sice nebyl zvlášť přístupný ženské kráse, ale Marion ho doslova oslnila.
Vstoupila, rozkošně se uklonila způsobem, v němž se obratně mísila úcta s koketerií, a se sklopenýma očima, skromně jako chovanka z penzionátu, pronesla:
„Nikdy jsem si netroufala pomyslet na to, že bych mohla mít tu čest vidět krále. Dnes však projevil můj král přání mě spatřit, nuže tu jsem, jeho slova vyslechnu na kolenou, jeho rozkazy u jeho nohou.“
Král vykoktal několik nesouvislých slov, během nichž si Marion mohla dostatečně vychutnat svůj triumf.
„To není možné,“ řekl král, „to není možné, buď se mýlím, nebo mě spletli, vy přece nejste slečna Marion Delormová.“
„Bohužel, sire! Jsem prostě Marion!“
„Takže pokud jste Marion…“
Marion se uklonila se sklopeným zrakem, hotové ztělesnění pokory.
„… pokud jste Marion,“ pokračoval král, pak jste včera musela dostat jistý list.“
„Dostávám listy každý den, sire,“ pravila kurtizána se smíchem.
„Ten list vám přinesli mezi pátou a šestou.“
„Mezi pátou a šestou jsem dostala čtrnáct listů, sire.“
„Ponechala jste si je?“
„Dvanáct z nich jsem spálila. Třináctý mám na srdci. Čtrnáctý je zde.“
„To je jeho písmo!“ zvolal král.
A živě vytrhl list z Marioniných rukou.
Potom ho obracel ze strany na stranu:
„Není rozpečetěný,“ poznamenal.
„Pochází od někoho, kdo je hodně blízký králi, a protože jsem věděla, že budu mít tu nesmírnou čest krále dnes osobně spatřit, rozhodla jsem se předat list Jeho Veličenstvu tak, jak jsem ho dostala.“
Král se udiveně díval na Marion, s lítostí pohlížel na dopis.
„Ach, jak rád bych věděl, co je v tom listu.“
„Stačí, sire, když ho rozpečetíte.“
„Kdybych byl velitelem policie,“ pravil Ludvík XIII., „udělal bych to. Ale jsem král.“
Marion mu lehce vytáhla list z rukou.
„Protože je určen mně, mohu ho rozpečetit,“ usmála se.
Skutečně zlomila pečeť a podala list Ludvíku XIII.
Ludvík XIII. ještě chvilku váhal, ale posléze u něj pře vážily špatné pudy, které radí zamilovanému srdci, a král četl polohlasem, přičemž snižoval hlas, jak postupoval v četbě.
Obsah listu, přiznejme si, nebyl toho druhu, aby přivedl krále Ludvíka XIII. do dobré nálady, ostatně když někdy náhodou dobrou náladu měl, netrvala u něj déle než pět minut.
Toto stálo v listu:
Krásná Marion, je mi dvacet let; několik žen už bylo té dobroty a nejen mi řeklo, že jsem hezký mládenec, ale chovalo se tak, že jsem nepochyboval o tom, že to myslí vážně. Navíc jsem oblíbencem krále Ludvíka XIII., který je sice známý skrblík, ale právě mi, ani nevím proč, daroval tři tisíce pistolí. Můj přítel Saint-Simon mě ujišťuje, že jste nejenom nejkrásnější, ale i nejlepší děvče na světě. Takže vám navrhuji, abychom spolu my dva za měsíc prohýřili třicet tisíc livrů, co mi ten pitomec král nadělil. Utratíme deset tisíc livrů za šaty a šperky, deset tisíc livrů za koně a kočáry a posledních deset za bály a hru. Vyhovuje vám můj návrh? Řekněte ano a já k vám okamžitě přiběhnu i se svým vakem. Pokud se vám návrh nezamlouvá, odpovězte mi ne, a já se s vakem kolem krku vrhnu do řeky.
Vy ale řeknete ano, že je to tak? Přece byste nechtěla být příčinou smrti ubohého jinocha, který nespáchal jiný zločin, než že vás zoufale miluje, i když dosud neměl to štěstí vás spatřit.
Zítra večer vás očekáváme, můj vak a já, a s radostí se vám oba položíme k nohám. Váš oddaný Baradas
Ludvík přečetl poslední řádky třesoucím se hlasem, jemuž nebylo rozumět, i když mluvil dost nahlas.
Po posledních slovech spustil paže podél těla a list, který stále držel v ruce, se tak octl ve výši jeho kolene.
Tvář mu zbledla, až byla téměř zsinalá, oči plné beznaděje pozvedl k obloze a stejně jako Caesar, který sotva cítil rány, co mu zasazovali ostatní spiklenci, ale vykřikl bolestí při ráně vedené milovanou rukou: I ty, Brute, zvolal Ludvík XIII. zoufale:
„I ty, Baradasi!“
Král už ani nepohlédl na Marion Delormovou, snad ani nevěděl, že je dosud zde, přehodil si přes ramena plášť, nenamáhal se zapínáním, na hlavu narazil klobouk, dlaní ho posunul až k očím, chvatně sešel po schodišti a vrhl se do svého kočáru, jehož dvířka mu otevřel sluha, a křikl na kočího:
„Do Chaillot!“
Marion po tomhle podivném králově odchodu utíkala k oknu, odhrnula záclonu a zahlédla krále, jak nasedá do vozu. Chvilku zůstala bez hnutí, a když jí kočár zmizel z dohledu, řekla s nepopsatelně šibalským úsměvem, jakým se uměla usmát jedině ona:
„Rozhodně bych asi udělala lépe, kdybych se na návštěvu u krále převlékla za páže.“
XVI
JAK SE STALO, ŽE SE HNED PŘI SVÉ PRVNÍ VYCHÁZCE ÉTIENNE LATIL A MARKÝZ DE PISANY ZNOVU SETKALI
Už jsme řekli, že kardinál se stáhl do svého venkovského domu v Chaillot a přenechal svůj palác na Královském náměstí, tedy své ministerstvo, Ludvíku XIII.
Zpráva o tom, že upadl do nemilosti, se v Paříži rychle rozšířila, a paní de Fargis ji přinesla strážci pečeti Marillakovi do hostince U Obarveného vousu, kde s ním měla schůzku.
Taková velká novina se neudržela v jednom pokoji a brzy pronikla jeho stěnami, sestoupila až k paní Sluníčkové, paní Sluníčková ji rychle předala svému manželovi krčmáři Sluníčkovi, a ten ji donesl do pokoje Étienna Latila. Chrabrý žoldák vstal teprve před třemi dny z lůžka a teď se začínal procházet po pokoji, opíraje se o svůj meč.
Krčmář Sluníčko mu nabídl svoji vlastní, pěknou, hlazenou hůl s achátovou hruškou, která vypadala jako hůlka Levobočka Mudarry ve hře Lope de Vegy, ale Latil ji odmítl. Podle něj se šlechtic mohl opírat jenom o svůj meč.
Když se dověděl o tom, že Richelieu upadl do nemilosti, zůstal stát na místě jako přibitý, oběma rukama se opřel o hrušku svého rapíru a zabodl oči hostinskému Sluníčko vi přímo do tváře:
„To, co mi tu vykládáš, je pravda?“
„Pravdoucí jako evangelium, pane šlechtici,“ opáčil Latil.
„A od koho ji máš?“
„Od jedné dámy ode dvora.“
Étienne Latil už znal dost dobře dům, v němž se mu stala nehoda a kde byl nucen tak dlouho pobývat, aby mu do-šlo, že ho v různých převlecích navštěvují hosté všech postavení.
V zamyšlení udělal ještě dva tři kroky a vrátil se ke Sluníčkovi.
„Co si myslíš o bezpečnosti pana kardinála, když už teď není ministrem?“
Krčmář Sluníčko zavrtěl hlavou a z hrdla mu vyšlo jakési zavrčení.
„Myslím si,“ pronesl vážně, „že pokud si s sebou nevzal své stráže, udělal by dobře, kdyby si v Chaillot bral pod kardinálskou pláštěnku pancíř, jako to dělal v La Rochelle.“
„Podle tebe mu jiné nebezpečí nehrozí?“
„Co se týče stravy, doufám, že se o pana kardinála dostatečně postará jeho neteř paní de Combalet. Určitě najde někoho, kdo bude jídlo Jeho Eminence ochutnávat.“
Načež se mu po tváři rozlil široký úsměv a on dodal:
„Jenomže kde někoho takového najít, co?“
„Našel se, kmotře Sluníčko,“ na to Latil. „Zavolej mi nosítka.“
„Jakže,“ zvolal Sluníčko, „vy chcete být tak neopatrný a vyjet si ven?“
„Ano, budu tak neopatrný, můj vzácný hostinský, a protože jsem si vědom toho, že mě moje neopatrnost může stát život, vyrovnám u vás účet, abys v případě mé smrti o nic nepřišel. Tři týdny nemoci, devět konvic léčivého odvaru, dva džbánky vína a péče paní Sluníčkové, která se nedá zaplatit. Bude stačit dvacet pistolí?“
„Všimněte si dobře, pane Latile, že od vás nic nežádám, byla to pro mne čest, že jsem vás mohl hostit, živit…“
„Ó! Živit, říkáš…! To bylo věru snadné, živit mě!“
„… a napájet… Ale jestli trváte na tom, že mi dáte dvacet pistolí jako výraz díků a uznání…“
„Neodmítneš je, co?“
„Takové urážky vůči vám bych se nedopustil, Bůh chraň!“
„Zavolej tedy nosítka, já ti zatím odpočítám dvacet pistolí.“
Krčmář Sluníčko pozdravil a vyšel, za chvilku byl zpátky, zamířil rovnou ke stolu, na němž bylo srovnáno dvě stě livrů; díky přirozené přitažlivosti, jež existuje mezi penězi a hospodskými, spočítal peníze pouhým pohledem s jistotou, která je vlastní pouze některým stavům, a když si byl jistý, že do dvou set livrů nechybí ani denár, pravil:
„Vaše nosítka jsou připravena, pane šlechtici.“
Latil zasunul meč zpátky do pochvy, kterou předtím odložil na stůl, a velitelským gestem vyzval Sluníčka, aby k němu přišel blíž:
„Tvé rámě, krčmáři.“
„Jenom nerad vám poskytuji oporu, drahý pane Étienne, vždyť je to proto, abych vám pomohl odejít z mého domu. Ale budiž, pojďme.“
„Sluníčko, příteli,“ odtušil Latil, „horší by bylo, kdyby se na tvé zářivé tvářince objevil náznak mráčku. Ale buď klidný, slibuji, že až se vrátím, budeš první, koho navštívím, hlavně pokud pro mne schováš džbán toho vínka z Coulange, které hladilo mé patro pouhé dva dny. Jen nerad ho opouštím, ještě jsem neměl možnost seznámit se s ním důvěrněji.“
„Mám ho tady tak na tři sta džbánů, pane Latile. Nechám ho pro vás.“
„Když budu počítat tři džbány na den, pak mi vystačí na tři měsíce. Máš mě tady zaručeně tři měsíce na byt, Sluníčko, ovšem pokud mi to mé prostředky dovolí.“
„No co, můžete být u mne na dluh. Muž, jehož přáteli jsou pan de Moret, pan de Montmorency a pan de Riche-lieu, tedy králův syn, princ a kardinál…“
Latil potřásl hlavou.
„Jeden nájemce královských důchodů by vypadal méně honosně, zato by byl jistější, milý Sluníčko!“ pravil Latil kazatelsky s nohou na stupátku nosítek.
„Kam vás mají donést vaši nosiči, pane šlechtici?“
„Do paláce pana de Montmorency, kde musím splnit jistou povinnost, a hned nato do Chaillot.“
„Do paláce pana vévody de Montmorency,“ zvolal Sluníčko tak hlasitě, že ho bylo slyšet od Benediktinské ulice do ulice Svatého bretonského kříže.
Nosiči se nedali dvakrát prosit a vyrazili dlouhým a pružným krokem, neboť jim krčmář Sluníčko doporučil, aby hýčkali svého zákazníka, který přestál dlouhou a zlou nemoc.
Zastavili se před branou vévodova paláce. Švýcar ve slavnostní livreji s holí v ruce stál vzpřímeně na prahu.
Latil mu dal znamení, aby přistoupil blíž. Švýcar přikročil k nosítkům.
„Příteli,“ oslovil ho Latil, „zde je půl pistole za to, že mi odpovíš.“
Švýcar sundal klobouk na znamení toho, že je připraven odpovídat.
„Jsem šlechtic, který byl zraněn a jehož pan hrabě de Moret poctil pozváním. Slíbil jsem mu, že jakmile se udržím na nohou, okamžitě ho navštívím. Dnes jsem poprvé vyšel na vzduch a podle svého slibu jsem zde. Můžeš mě panu hraběti ohlásit?“
„Pan hrabě de Moret opustil palác před pěti dny a nikdo neví, kde je,“ odvětil Švýcar.
„A pan vévoda?“
„Pan vévoda se odebral včera na své statky v Languedoku.“
„Mám smůlu, ale dodržel jsem slib daný panu hraběti. To je všechno, co se dá žádat od čestného muže.“
„Ale pan hrabě de Moret vzkázal po svém panoši Galaorovi, jenž ho doprovází a vrátil se sem jenom proto, aby vzkaz vyřídil. Mohlo by se to vaší milosti týkat.“
„A to?“
„Pan hrabě vydal rozkazy ohledně šlechtice jménem Étienne Latil. Pokud se v paláci objeví, máme mu nabídnout jídlo, pití, oděv a máme s ním zacházet jako s důvěrným přítelem pana hraběte.“
Latil smekl klobouk na počest nepřítomného hraběte de Moret.
„Pan hrabě de Moret se zachoval jako skutečný syn Jindřicha IV., jímž také je,“ pravil. „Jsem opravdu oním šlechticem, a až se pan hrabě vrátí, budu mít tu čest přednést mu své poděkování a vstoupit do jeho služeb. Zde je, příteli, druhá půlpistole, za radost, kterou jste mi udělal vzkazem pana hraběte. Hřeje mě u srdce, že na mě nezapomněl. Nosiči, do Chaillot k panu kardinálovi!“
Nosiči se opět zapřáhli do vidlic a vyrazili stejným krokem ulicí Svobodného Šimona, Maubertovou ulicí, Zaklášterní ulicí, aby poté Železářskou ulicí dospěli až do ulice Svatého Honoráta.
Náhoda však chtěla, že ve stejnou chvíli, kdy Latil u brány paláce Montmorency přikazoval svým nosičům: „Do Chaillot!“, končil své pokyny pro nosiče jiných nosítek markýz de Pisany se slovy: „Do paláce Montmorency!“ Markýz de Pisany, o němž jsme vyprávěli na počátku knihy a potom jsme byli nuceni ztratit ho z očí, se už totiž dostatečně vzpamatoval z rány mečem, co mu zasadil Souscarrieres, poprvé si vyjel ven a považoval za vhodné vykonat první návštěvu u pana hraběte de Moret, aby se mu omluvil.
Nosiči, kteří vycházeli od Rambouilletského paláce, tedy přirozeně sestupovali ulicí Svatého Tomáše z Louvru, pokračovali nahoru ulicí Svatého Honoráta, aby se nakonec dostali do Železářské ulice.
Z tohoto dvojitého manévru vyplývá, že oboje nosítka se nutně potkala v úrovni ulice U Suchého stromu. Markýz de Pisany se v duchu zaměstnával způsobem, jakým vysloví politování hraběti de Moret, o jehož nepřítomnosti nic netušil, a nepoznal tudíž Étienna Latila. Zato Étienne Latil, který nemyslel na nic, okamžitě poznal markýze de Pisany.
Jistě uhodneme, jak podobný pohled zapůsobil na vznětlivého žoldáka.
Vykřikl, čímž zastavil na místě své nosiče, vystrčil hlavu z otevřeného okénka a zvolal:
„Hej! Pane Hrbáči!“
Možná by bylo rozumnější, kdyby markýz de Pisany nereagoval na takové oslovení a tvářil se, že nepatří jemu. On si však byl natolik vědom svého postižení, že okamžitě rovněž vystrčil hlavu z okénka, aby viděl, kdo ho volá přezdívkou, kterou si vysloužil kvůli znetvoření své postavy, místo aby ho správně oslovil titulem.
„Prosím?“ otázal se markýz a pokynul svým nosičům, aby zastavili.
„Račte na mě chviličku počkat. Rád bych si s vámi vyrovnal starý účet,“ odpověděl Latil.
Potom dodal ke svým nosičům:
„Hej, vy, rychle postavte má nosítka vedle nosítek toho šlechtice a udělejte to tak, aby dvířka byla proti sobě.“
Nosiči se obrátili ve vidlicích a přenesli Latilova nosítka přesně tak, jak si Latil přál.
„Je to tak dobře, pane?“ otázali se.
„Ano, je to dokonalé. Ách!“
Toto zvolání bylo výrazem Étiennovy radosti nad tím, že se nachází tváří v tvář neznámému markýzi, jehož skutečné jméno dosud neznal.
Pisany zatím rovněž poznal Latila.
„Kupředu!“ křikl na své nosiče. „S tímhle mužem nemám o čem jednat!“
„Ale ten muž chce k vaší smůle jednat o něčem s vámi, panáčku. Stůjte, už ani krok,“ křikl Latil na markýzovy nosiče, kteří se chystali vyplnit pánův rozkaz. „Ani se nepohněte, nebo vám u všech rohatých, jak říkával král Jindřich IV., uřežu uši!“
Nosiči, kteří už nadzvedli nosítka, je po této hrozbě zase položili na dlažbu.
Kolemjdoucí přitáhl hluk a začínali se srocovat kolem nosítek.
„Jestli nepůjdete, zbijou vás mí sluhové holí!“ vyhrožoval nosičům markýz.
Nosiči však zavrtěli hlavou.
„Radši se nechat zbít než mít uřezané uši,“ odtušili filozoficky.
Potom vytáhli vidlice z drážek, kde byly zasunuté, se slovy:
„Ostatně jestli přijdou vaši sluhové s holemi, máme se čím bránit.“
„Bravo, přátelé,“ řekl Latil, když viděl, že má šance na své straně. „Tady máte čtyři pistole a napijte se na mé zdraví. A také vám povím své jméno, jsem Étienne Latil. A vyzývám vašeho hrbatého markýze, aby mi konečně řekl to svoje.“
„Ach ty bídáku!“ zvolal Pisany. „Nemáš dost těch dvou ran, které jsem ti už zasadil?“
„Nejenže jich mám dost,“ na to Latil, „mám jich dokonce příliš. Právě proto trvám na tom, že vám jednu vrátím.“
„Zneužíváš toho, že se ještě neudržím na nohou.“
„Skutečně?“ opáčil Latil. „V tom případě to bude vyrovnaná partie. Můžeme se bít vsedě. Do střehu, markýzi. Aha, vy s sebou dnes nemáte své tři tělesné strážce, nemůžete mi tedy zasadit ránu do zad!“
Načež Latil tasil meč a namířil hrotem k protivníkovým očím.
Ten už nemohl couvnout. Kolem nosítek se utvořil kruh zevlounů. Ostatně už jsme řekli, že markýz de Pisany byl statečný muž. I on tasil meč a přihlížející, kteří neviděli protivníky, neboť ti byli před jejich očima chráněni otevřenými dvířky nosítek, mohli sledovat jenom meče, které se křížily podle všech pravidel šermířského umění, činily výpady, odrážely, opět útočily a bodaly v pravidelných intervalech tu do jedněch, tu do druhých dvířek.
Konečně se asi po pěti minutách souboje k velkému pobavení diváků ozval z jedněch nosítek výkřik či spíše zaklení.
Latil právě připíchl paži svého protivníka ke stěně nosítek.
„Berte to jako splátku, krásný pane markýzi, a nezapomeňte, že kdykoli se my dva potkáme, udělám vám to znovu,“ ukončil souboj Étienne Latil.
Prostí lidé mají v oblibě vítěze, hlavně když jsou krásní a štědří. Latil byl pohledného zevnějšku a navíc projevil štědrost, když hodil na dlažbu čtyři pistole.
Markýz de Pisany byl poražený a ošklivý a nedal žádnou pistoli.
Určitě by se se zlou potázal, kdyby zavolal na pomoc stráže.
Uvědomil si to.
„Do Rambouilletského paláce,“ přikázal Pisany.
„Do Chaillot,“ přikázal Étienne Latil.
XVII
KARDINÁL V CHAILLOT
Kardinál se po příjezdu do Chaillot octl ve skoro stejné situaci jako Atlas, jejž už tolik unavilo nosit na ramenou tíhu celého světa, že ji na několik okamžiků složil na ramena přítele Herkula.
Oddechl si.
„Ach, teď si budu moct psát po libosti verše!“
Chaillot bylo skutečně místo, kde kardinál odpočíval od politiky ne snad tím, že by psal poezii, ale psal verše.
Pracovna v přízemí, jejíž dveře vedly přímo do nádherné zahrady, do lipové aleje, která poskytovala stín a svěžest i v nejparnějších letních dnech, byla svatyní, kam se kardinál uchyloval na jeden dva dny v měsíci.
Tentokrát od své pracovny vyžadoval odpočinek a zapomnění. Na jak dlouho? To nevěděl.
První, na koho pomyslel, když vkročil do této poetické oázy, byli jeho obvyklí spolupracovníci. Chtěl pro ně poslat a podobně jako vrchní velitel vojska jim rozdělit úkoly v tom velkém boji myšlenek, které bujely ve Španělsku, zmíraly v Itálii, právě zemřely v Anglii se Shakespearem a ve Francii rozkvétaly s Rotrouem a Corneillem.
Potom si však uvědomil, že ve svém domě v Chaillot není už mocným ministrem, který rozděluje odměny, ale prostým soukromníkem, jenž by mohl navíc svým postavením v nemilosti zkompromitovat přátele. A tak se rozhodl, že počká, až k němu přijdou přátelé sami bez pozvání.
Vytáhl si tedy z krabice koncept nové tragédie Mirame, která byla pouhopouhou mstou na královně Anně, a přečetl si scény, které už napsal.
Kardinál de Richelieu byl poměrně špatný katolík, ale nebyl ani dost dobrý křesťan, aby dokázal zapomenout na těžkou pohanu. Hluboce ho zranila tajemná intrika, která ho právě svrhla a do jejíchž zákrut dosud nepronikl. Viděl však za ní jako hlavního viníka právě královnu Annu. Utěšoval se aspoň tím, že jí zlo, které mu způsobila, oplatí.
Neodhalujeme rádi tajné slabosti velkého ministra, ale nakonec píšeme jeho historii, nikoli oslavnou poemu.
První známka projevených sympatií přišla ze strany, z níž věru nic nečekal. Komorník Guillemot mu ohlásil, že před hlavními dveřmi zastavila nosítka, vystoupil z nich muž, který vypadá, jako by se ještě ne zcela zotavil po těžké nemoci či zranění, a opíraje se o zdi, došel až do předpokoje a tam usedl na lavici se slovy:
„Mé místo je zde.“
Nosiči byli zaplaceni a odešli, odkud přišli.
Ten muž prý má na hlavě trochu pomačkaný klobouk, je zahalený do pláště tabákové barvy, jeho oděv připomíná spíše vojáka než obyčejného civilistu a nosí šikmo zavěšený meč, jemuž se délkou vyrovnají pouze meče na obrázcích pana Callota, co začínají být v módě.
Na otázku, koho mají ohlásit panu kardinálovi, odpověděl:
„Nejsem ničím, neohlašujte nikoho.“
Zeptali se ho tedy, proč přišel, na což on odpověděl jednoduše:
„Pan kardinál už nemá své gardisty, jsem zde, abych bděl nad jeho bezpečností.“
Guillemotovi to celé připadalo natolik podivné, že považoval za svoji povinnost varovat paní de Combalet a upozornit pana kardinála.
Takže upozornil paní de Combalet a varoval pana kardinála.
Kardinál přikázal, aby mu tajemného ochránce přivedli.
Pět minut nato se otevřely dveře a v nich stanul Étienne Latil. Byl bledý, opíral se o zárubeň, aby neupadl, v pravé ruce svíral klobouk a levou měl položenou na hrušce svého meče.
Richelieu rád studoval výraz každého člověka a kromě toho měl obdivuhodnou paměť na tváře. Stačil mu tedy jediný pohled a věděl, s kým má tu čest.
„Podívejme se! To jste vy, milý Latile?“
„Já osobně, Vaše Eminence.“
„Už je vám lépe, jak se zdá.“
„Ano, monsignore. Využívám toho, že už jsem skoro zdráv, a přicházím nabídnout Vaší Eminenci své služby.“
„Děkuji, děkuji,“ odpověděl se smíchem kardinál, „nemám nikoho, koho bych se chtěl zbavit.“
„To je možné,“ odtušil Latil, „neexistují však lidé, kteří by se rádi zbavili vás, monsignore?“
„Ach, to je víc než pravděpodobné,“ kývl kardinál.
V tu chvíli vstoupila bočními dveřmi paní de Combalet a neklidným pohledem rychle přejela strýce i neznámého dobrodruha.
„Marie, buďte vděčná stejně jako já tomuto statečnému chlapíkovi, který mi jako první přichází nabídnout své služby poté, co jsem se octl v nemilosti.“
„Ó, jistě nebudu poslední,“ pravil Latil. „Ale stejně mě těší, že jsem předběhl všechny ostatní.“
„Strýčku,“ řekla paní de Combalet poté, co rychle a soucitně pohlédla na příchozího, jako to umějí pouze ženy, „pán je velmi bledý a zdá se mi, že je i slabý.“
„O to záslužnější je jeho nabídka. Vím od svého lékaře, který ho čas od času navštěvuje, že teprve před týdnem se takříkajíc vrátil mezi živé a před pouhými třemi dny vstal z lůžka. Jak jsem řekl, o to záslužnější že, že se kvůli mně obtěžoval.“
„Není to náhodou ten pán, který málem podlehl zraněním po rvačce v krčmě U Obarveného vousu?“ otázala se paní de Combalet.
„Máte skvělou paměť, vznešená paní, skutečně mi přesně tam nastrojili léčku. Ale já jsem toho prokletého hrbáče právě dostihl a pěkně jsem mu propíchl paži.“
„Markýzovi de Pisany?“ zvolala Marie de Combalet. „Ten chudák opravdu nemá štěstí. Ještě před týdnem si v posteli léčil zranění, které utrpěl téhož večera, kdy vás málem zavraždili.“
„Markýz de Pisany?“ otázal se Latil. „Výborně, jsem rád, že znám jeho jméno. Tak proto přikázal svým nosičům, aby ho odnesli do Rambouilletského paláce, zatímco já jsem těm svým řekl: ‚Do Chaillot!‘ Rambouilletský palác, tu adresu si zapamatuju.“
„Ale jak jste se mohli bít, když oba se sotva držíte na nohou?“ zeptal se kardinál.
„Bili jsme se vsedě, monsignore. Je to velmi pohodlné, když je člověk nemocný.“
„A klidně mi to vykládáte, když jsem vydal edikt zakazující souboje! Pravda,“ dodal kardinál, „teď už nejsem ministr a s tímhle vylepšením to dopadne stejně jako se všemi ostatními, o něž jsem se pokusil: do roka se o něm nebude vědět…!“
Kardinál povzdechl, což dokazovalo, že není tak úplně odtržený od záležitostí tohoto světa, jak si namlouval.
„Vy ale říkáte, drahý strýčku,“ pokračovala v hovoru paní de Combalet, „že vám pan Latil – jmenujete se Latil, že? – přišel nabídnout své služby. Jakého druhu jsou tyto služby?“
Latil ukázal na svůj meč.
„Služby současně útočné i obranné,“ pronesl. „Pan kardinál už nemá svého kapitána gardistů ani gardisty; já mu posloužím místo všech.“
„Cože? Že nemá svého kapitána gardistů!“ ozval se za Latilem ženský hlas. „Zdá se mi, že má pořád svého Cavoise, který je ovšem i mým Cavoisem!“
„Ten hlas bych měl znát,“ usmál se kardinál, „jen pojďte dál, paní Cavoisová, pojďte.“
Svižná a elegantní žena, dosud velmi hezká, i když už dosáhla třicítky a její původně štíhlá postava se začínala poněkud rozkládat do tělnatosti, hbitě proklouzla mezi Latilem a druhou zárubní, tedy tou, o niž se chrabrý chlapík neopíral, a v mžiku stála proti kardinálovi a paní de Combalet.
„Tak jste se konečně zbavil toho strašlivého ministerstva a všech starostí, co nám působilo!“
„Jak to nám?“ otázal se kardinál. „Moje ministerstvo snad dělalo starosti i vám, milá paní Cavoisová?“
„No to bych řekla! Nezamhouřila jsem kvůli němu oči ve dne ani v noci! Věčně jsem se bála, aby se Vaše Eminence neoctla v nějaké mele, do níž by se musel zamíchat i můj Cavois. Ve dne jsem na to pořád myslela a třásla se při sebemenším hluku. V noci jsem se probouzela leknutím ze spaní. Nemáte tušení, Vaše Eminence, jaké sny má žena, když spí sama.“
„A co pan Cavois…?“ zeptala se se smíchem paní de Combalet.
„Když se mnou spí? Chudák Cavois! Díky Bohu, dobrá vůle mu nechybí. Za devět let jsme měli deset dětí, což dokazuje, že mi ve službě příliš nezmalátněl, ale je to čím dál horší, to musím říct. Pan kardinál ho s sebou vzal na obléhání La Rochelle, kde zůstal osm měsíců! Naštěstí jsem byla těhotná, když odjížděl, takže to nebyl ztracený čas. Ale teď ho pan kardinál hodlá odvést do Itálie, drahá madam. Chápete to? A jen Bůh ví, na jak dlouho! Ale tolik jsem se modlila a prosila Boha! Věřím, že jenom kvůli mně udělal ten zázrak, že pan kardinál přišel o místo.“
„Děkuji vám, paní Cavoisová!“ zasmál se srdečně kardi nál. „Ano, i já vám děkuji,“ přidala se paní de Combalet, „to je opravdu velké štěstí, jímž nás Bůh obdařil, milá paní Cavoisová, vám vrátil manžela a mně strýce.“
„Ó!“ ozvala se paní Cavoisová skoro pohoršeně, „man-žel a strýc, to není totéž.“
„Pokud ovšem pan Cavois nepotáhne do pole se mnou, potáhne s králem!“ namítl kardinál.
„Kam? Kam?“ zeptala se paní Cavoisová.
„No přece do Itálie!“
„Povídali, že mu hráli! Prý do Itálie! Je vidět, že ho neznáte, pane kardinále. On, a opustit mě? On že by se odloučil od své ženušky? Nikdy!“
„Ale přece to udělal. Přece vás opustil kvůli mně, ne?“
„Pro vás ano. To je něco jiného. Nevím, jak to děláte, ale asi jste ho nějak očaroval. Je to chudák, kdyby mě neměl, abych mu vedla dům a vychovávala děti, nevím, co by si počal. Ale kvůli nikomu jinému by se od své ženy neodloučil! Pohněvat Boha a spát s ní jenom občas, jako náhodou! To nikdy!“
„Ale co jeho povinnosti?“
„Jaké povinnosti?“
„Když Cavois opustil službu u mne, přešel ke králi.“
„Tak to pozor! Když pan Cavois opustil službu u monsignora, přešel do mých služeb. Doufám, že v tuto hodinu už podal Jeho Veličenstvu demisi.“
„Řekl vám snad, že to hodlá udělat?“ zeptala se paní de Combalet.
„Copak mi musí vykládat, co udělá? Copak to nevím předem? Copak do něj nevidím jako do křišťálové sklenice? Když vám povídám, že už to udělal, tak na to můžete vzít jed!“
„Ale má milá paní Cavoisová,“ ozval se kardinál, „místo kapitána gardistů obnáší žold šesti tisíc livrů ročně. Těch šest tisíc livrů vám bude v domácnosti chybět, a já jako prostý soukromník už si nemůžu dovolit kapitána za šest tisíc livrů. Myslete na svých osm dětí.“
„Copak jste nás nezabezpečil, pane kardinále? Není snad výsada k nájmu nosítek, která mi vynáší nejméně dvanáct tisíc livrů ročně, lepší než nějaké místo, které král může podle nálady dát a zase vzít? Naše děti jsou díky Bohu velké a tlusté, sám uvidíte, jestli strádají. Pojďte sem, děti, všechny!“
„Jak to? Vaše děti jsou zde?“
„S výjimkou toho posledního, který přišel na svět během obléhání La Rochelle, ten je ještě u kojné, je mu teprve pět měsíců. Ale už předal místo dalšímu.“
„Jakže, vy jste opět těhotná, paní Cavoisová?“
„Zázrak! Zaplať Bůh! Před měsícem se přece manžel vrátil. Tak pojďte děti, pojďte všechny sem! Pan kardinál dovolí.“
„Ano, dovolím, ale současně dovolím, či spíše přikáži Latilovi, aby se posadil. Vezměte si křeslo a sedněte si, La-tile.“
Latil neodpověděl a poslechl. Kdyby zůstal stát ještě minutu, určitě by upadl.
Mezitím se celé Cavoisovo potomstvo seřadilo podle velikosti, nejprve nejstarší, tak devítiletý hoch, potom dcera, další hoch, zase dcera až do posledního batolete, jemuž mohly být dva roky.
Jak tak děti stály proti kardinálovi, vypadaly jako Panova flétna.
„Tady je muž, jemuž vděčíme za všechno,“ oslovila děti paní Cavoisová. „Klekněte před ním na kolena a hezky mu poděkujte.“
„Ale paní Cavoisová, paní Cavoisová, vzpamatujte se. Klekáme přece jenom před Bohem.“
„A před těmi, co ho tady na zemi zastupují. Ostatně svým dětem poroučím já. Na kolena, drobotino.“
Děti poslechly.
„A teď,“ obrátila se na nejstaršího synka Armanda, „zopakuj panu kardinálovi modlitbu, kterou jsem tě naučila a kterou odříkáváš večer i ráno.“
„Pane Bože,“ začalo dítě, „dej zdraví mému otci, mé matce, mým bratrům a sestrám a učiň, aby Jeho Eminence kardinál, jemuž za všechno vděčíme a za nějž tě prosíme, abys ho zahrnul štěstím, přišel o své ministerstvo, aby se tak tatínek mohl každý večer vracet domů.“
„Amen!“ přidaly se všechny ostatní děti sborem.
„Ach tak, teď už mě neudivuje, že modlitba, která jde z tak upřímného srdce, byla vyslyšena,“ zasmál se kardinál.
„A teď, když už jsme monsignorovi všechno řekli, vstaňte a půjdeme.“
Děti se zvedly najednou, stejně tak, jako před chvílí poklekly.
„Vidíte, jak mě to poslouchá?“ ukázala na ně paní Cavoisová.
„Paní Cavoisová, jestli se ještě někdy vrátím na ministerstvo,“ pravil kardinál, „jmenuji vás velitelem výcviku vojsk Jeho Veličenstva.“
„Bůh nás toho chraň, monsignore!“
Paní de Combalet mezitím políbila děti a jejich matka je nechala po dvou nastoupit do trojích nosítek, co čekala připravená před hlavními dveřmi, sama potom nastoupila do čtvrtých nosítek s nejmladším z nich.
Kardinál je všechny sledoval trochu rozněžnělým pohledem.
„Monsignore,“ ozval se zase Latil a zvedl se z křesla, „nepotřebujete mě jako muže meče, protože máte svého Cavoise, jenž s vámi bude sdílet váš osud v nemilosti, ale nemusíte se přece bát jenom meče. Vaše nepřítelkyně se jmenuje Medicejská.“
„Ano, přesně tohle mu také říkám,“ přidala se paní de Combalet, vracející se do komnaty. „Jed…“
„Potřebujete spolehlivou osobu, která před vámi ochutná všechno, co vám budou předkládat k jídlu, Vaše Eminence. Nabízím se.“
„Přicházíte příliš pozdě, pane Latile,“ usmála se na Étienna vlídně paní de Combalet, „někdo už se nabídl před vámi.“
„A byl přijat?“
„Aspoň si to myslím,“ odvětila paní de Combalet a něžně pohlédla na strýce.
„Kdo to je?“ zeptal se Latil.
„Já,“ odtušila paní de Combalet.
„Takže mě tu nepotřebujete. Sbohem, monsignore.“
„Co to děláte?“ zeptal se kardinál.
„Odcházím. Máte svého kapitána gardistů, máte ochutnávače, z jakého důvodu bych setrvával u Vaší Eminence?“
„Jako můj přítel. Étienne Latile, vaše srdce je vzácné, a když už jsem ho našel, nehodlám o ně přijít.“
Potom se obrátil k paní de Combalet:
„Drahá Marie, svěřuji vám přítele Latila, postarejte se o jeho duši i o jeho tělo. Prozatím sice nemám příležitost odměnit se mu za jeho zásluhy, ale věřím, že se taková příležitost naskytne později. Jděte. Jen doufám, že mí literární přátelé mi budou stejně věrní jako můj kapitán gardistů a můj poručík. Musím jim připravit práci na zítřek.“
„Pan Jean Rotrou,“ ohlásil Guillemot. „Vidíte?“ otočil se kardinál k paní de Combalet a k Latilovi. „Už je tu první, který na sebe nedal čekat.“
„Můj Bože,“ utrousil Étienne Latil, „jaká škoda že mě otec nedal učit poezii!“
XVIII
MIRAME
Rotrou nebyl sám.
Kardinál si zvědavě prohlížel jeho neznámého druha, který stál za ním s kloboukem v ruce s úklonou, jež byla znamením obdivu, nikoli servilnosti.
„To jste vy, Rotrou,“ podával mu kardinál ruku. „Neskrývám se s tím, že jsem počítal především s vaší oddaností. Jsem šťastný, že vás vidím! Jste nejvěrnější z mých věrných.“
„Kdybych předvídal, co se stane, monsignore, našel byste mě zde při svém příchodu, to já bych otevřel dveře slavnému muži, co upadl do nemilosti. Aspoň se dáme do práce, je tak pěkné skládat verše!“ pravil Rotrou a mnul si přitom ruce.
„Je to mínění i tohoto mladíka?“ otázal se Richelieu s pohledem na Rotrouova druha.
„Jistě že je to jeho mínění, monsignore, právě on mi přiběhl oznámit tu novinu, kterou se právě dověděl u madam de Rambouillet, a snažně mě prosil, abych neztrácel ani minutu, když už Vaše Eminence není ministrem, a okamžitě ho Vaší Eminenci představil. Doufá, že se teď, když vám státní záležitosti dopřejí čas, půjdete podívat do Burgundského paláce na jeho komedii.“
Takový návrh učiněný kardinálovi může připadat dnešním čtenářům poněkud podivný, možná trochu přitažený za vlasy, ale v té době na tom nebylo nic divného a Richelieua to v žádném případě nestavělo do špatného světla.
„A jakou hru tam pánové sehrají?“ otázal se kardinál.
„Odpověz sám,“ pobídl kamaráda Rotrou.
„Jmenuje se Mélite, monsignore,“ odvětil nesměle mladík oděný v černém.
„Ach ano, vzpomínám si, paměť mi slouží dobře. Vy jste pan Corneille a váš přítel Rotrou tvrdí, že nás jednou všechny zastíníte, dokonce i jeho samotného.“
„Přátelství je příliš shovívavé, monsignore, a můj krajan Rotrou je pro mne víc než přítel, je to spíše bratr.“
„Velmi rád vidím mezi básníky taková bratrská spojení. Staré časy opěvovaly přátelství mezi válečníky, ale nikdy mezi básníky.“
Nato se obrátil ke Corneillovi:
„Jste ctižádostivý, mladíku?“
„Ano, monsignore. Mám hlavně jedno velké přání, a pokud by se mi vyplnilo, byl bych bez sebe radostí.“
„Jaké je to přání?“
„Zeptejte se mého přítele Rotroua.“
„Ó, tedy nesmělý ctižádostivec!“ poznamenal kardinál.
„Něco lepšího, monsignore, skromný.“
„A mohu vám to přání splnit?“
„Ano, monsignore, jedním slovem,“ na to Corneille.
„Nuže mluvte. Od chvíle, kdy jsem si uvědomil nicotnost vlastních ambicí, mám větší chuť plnit ctižádostivé sny ostatním.“
„Monsignore, můj přítel Corneille usiluje o čest stát se jedním z vašich spolupracovníků. Pokud by Vaše Eminence zůstala ministrem, počkal by si na úspěch své komedie, a teprve pak by se vám nechal představit, ale jakmile jste se stal prostým velkým mužem, který má dost času, řekl mi: ‚Příteli Jeane, pan kardinál se jistě hned pustí do práce, pospěšme si, nebo najdu místo, o něž usiluji, obsazené.‘“
„To místo není obsazené, pane Corneilli,“ pravil kardinál, „je vaše. Povečeříte se mnou, pánové, a jestli do té do-by dorazí i další přátelé, rozdělím mezi vás ještě dnes večer úkoly týkající se mé nové tragédie. Některé scény už jsem načrtl.“
Kardinál se nemýlil ve svých předpokladech, večer se u stejného stolu sešli ti, jimž se od té doby říkalo pětka autorů, tedy Bois-Robert, Colletet, L’Estoile, Rotrou a Corneille.
Richelieu je uctil večeří a choval se k nim srdečně jako ke kolegům. Po večeři všichni přešli do pracovny, kde Richelieu, který hořel netrpělivostí, aby svým spolupracovníkům rozdělil úkoly na své nové tragédii, chvatně vytáhl z psacího stolu sešitek, na jehož obálce bylo napsáno velkými písmeny slovo:
MIRAME
„Pánové,“ pravil kardinál, „ze všech děl, která jsme až dodnes společně zpracovali, mám nejraději tohle. Název, tedy jméno Mirame,*) které jste si už všichni přečetli, vám nic neřekne, neboť to jméno stejně jako celá hra je pouhým výplodem mé fantazie. Jenomže člověku není dáno něco si vymyslet úplně, v podstatě vždycky pouze převádíme obecné myšlenky a ztvárňujeme umělecky něco, co se opravdu stalo, ovšem podle stupně básníkovy vynalézavosti se potom dílo od skutečnosti liší. Velmi pravděpodobně poznáte pod vymyšlenými jmény jména pravá a v místech, která stvořila moje fantazie, místa skutečná. Nebráním vám, abyste i nahlas činili poznámky, naopak je přivítám, vyjadřujte se naprosto otevřeně.“
*) Dumas pro potřeby svého vyprávění předchází o 13 let skutečný sled událostí. Tragikomedie Mirame byla napsána až v roce 1641. Rovněž tak připisuje Dumas vznik této hry skupině „pěti autorů“, zatímco ve skutečnosti ji napsali sami Jean Desmarets a Saint-Sorlin, pravděpodobně podle Richelieuových pokynů s použitím několika pasáží, které napsal sám. Kvůli uvedení této hry nechal Richelieu postavit na značné náklady divadelní sál v kardinálském paláci (dnešní Královský palác). První představení, při němž byla přítomna i královna Anna Rakouská, bylo naprostým neúspěchem.
Posluchači se uklonili. Jenom Corneille se díval na Rotroua jako člověk, který chce říct: Absolutně ničemu nerozumím, ale spoléhám se na tebe, že mi vysvětlíš, co to má znamenat.
Rotrou ho uklidnil gestem, naznačuje mu tak, že mu podá veškerá nutná vysvětlení.
Richelieu nechal oba mladíky dohrát němohru a pokračoval:
„Takže král Bithynie – je jedno který – soupeří s králem Colchosu. Král Bithynie má dceru jménem Mirame, která má důvěrnici jménem Almire a komornou jménem Alcine. Král Colchosu válčí s králem Bithynie a má svého oblíbence, který je velmi svůdný, velmi příjemný, velmi elegantní. Kdybychom se trochu namáhali a hledali v jisté zemi sousedící s Francií, najdeme člověka, který se Arimantovi podobá.“
„Vévoda z Buckinghamu,“ pronesl Bois-Robert.
„Přesně tak,“ přitakal Richelieu.
Rotrou drcnul kolenem do Corneille, který jenom kulil oči, ale neporozuměl vůbec ničemu z toho, co se tu dělo, navzdory jménu Buckingham, které přesto všechno osvětlovalo.
„Fryžský král Azamor, spojenec bithynského krále, je nejen zamilován do Mirame, ale navíc je jejím snoubencem.“
„Ona ho ovšem nemiluje, neboť miluje Arimanta,“ prohodil Bois-Robert.
„Uhodl jsi, Le Boisi,“ pravil Richelieu se smíchem. „Vidíte už tu zápletku, že, pánové?“
„To je jednoduché,“ poznamenal Colletet. „Mirame miluje nepřítele svého otce, zrazuje tedy otce kvůli milenci.“
Rotrou podruhé kopl kolenem Corneille.
Corneille však chápal čím dál méně.
„Ó, vy jste na to kápl, Colletete,“ vykřikl kardinál. „Zrazuje… zrazuje… pro ženu je příjemné zrazovat manžela, ale aby dcera zradila zcela hmatatelně svého otce, ne, to by bylo příliš silné. Nikoli, ona se pouze spokojí s tím, že ve druhém aktu přijme milence v zahradách svého paláce.“
„Jako jistá francouzská královna,“ poznamenal L’Estoile, „přijala mylorda Buckinghama…“
„No ano! Ale raději mlčte, pane L’Estoile! Kdyby vás slyšel váš otec, napsal by to do svých novin jako historický fakt. Nakonec kvůli tomu dojde k válce. Nejprve má navrch Arimant, ale jak to známe z tolika případů ve válečných análech, vrtkavostí štěstěny ho nakonec Azamor porazí. Mirame se dozví postupně o jeho vítězství i o jeho porážce, prožije tudíž dva naprosto protichůdné pocity. Poražený Arimant nechtěl přežít svoji potupu, nalehl tedy na svůj meč. Všichni se domnívají, že je mrtev. Mirame chce zemřít a obrátí se na svou důvěrnici paní de Chevreuse… Ach, mýlím se! Jak mi mohlo přijít na jazyk jméno paní de Chevreuse v souvislosti s Mirame? Tedy obrátí se na svoji důvěrnici Almire, která jí navrhne, aby se otrávila pomocí jedovaté byliny, co si přinesla z Colchosu. Obě se nadýchnou té byliny a upadnou do bezvědomí. Mezitím Arimantovi obvázali zranění, která nejsou smrtelná. Vrací se k sobě, ale jen aby si zoufal nad smrtí Mirame. Když Almire zbaví úzkostí celé okolí svým přiznáním, že dala princezně nadýchnout bylinu, která jen uspává a není jedovatá – jde o stejnou bylinu, s jejíž pomocí Médea uspala hada hlídajícího zlaté rouno –, a že tudíž Mirame není mrtvá, ale jenom spí, všichni si oddychnou. Mirame nabude vědomí, dozví se, že její milenec žije. Načež král Colchosu navrhne mír, Azamor odmítne její ruku a nic už se nestaví do cesty jejímu spojení s Arimantem.“
„Bravo!“ zvolali sborem Colletet, L’Estoile a Bois-Robert.
„Je to úchvatné!“ dodal Bois-Robert, který vždycky v komplimentech všechny překonal.
„Toho na mou duši musíme využít,“ poznamenal Rotrou. „Co tomu říkáš, Corneilli?“
Corneille přikývl.
„Zdá se mi, že jste dost chladný, pane Corneilli,“ pravil Richelieu, trochu dotčený mlčením nejmladšího posluchače, u nějž předpokládal, že bude skákat nadšením.
„To ne, monsignore,“ opáčil Corneille, „jen jsem uvažoval nad tím, jak rozdělit jednání.“
„To už jsem všechno naznačil,“ řekl Richelieu. „První dějství končí scénou mezi Almire a Mirame, když Mirame souhlasí, že přijme Arimanta v zahradách paláce. Druhé končí, když ho přijme a potom jí dojde, jaké neopatrnosti se dopustila, načež zvolá:
Co jsem to řekla! Co provedla! Toť zločin, žádná chvála, když nevěry se dopouštím, abych se věrnou zdála!
„Ó! Bravo!“ zatleskal Bois-Robert. „Krásná antiteze! Nádherná myšlenka!“
„Třetí akt,“ pokračoval kardinál, „končí zoufalstvím Azamorovým, když vidí, že je poražen a Mirame že dává před ním přednost Arimantovi. Čtvrté dějství končí Miraminým rozhodnutím zemřít a páté pak souhlasem krále Bithynie se sňatkem své dcery s Arimantem.“
„No ale když máte rozvrh dějství, to už je celá tragédie hotová, monsignore!“ zvolal L’Estoile.
„Nejen rozvrh dějství,“ opravil ho Richelieu, „ale dokonce jsem už napsal nějaké verše. Dost si na nich zakládám, byl bych rád, kdyby našly místo v mém díle.“
„Poslechněme si ty verše, monsignore,“ navrhl Bois-Robert.
„V prvním výstupu vyjde na scénu král a jeho důvěrník Acaste. Král, si stěžuje na to, že dcera miluje nepřítele jeho království, a říká:
Arimantovy plány rozplynou se v dým, nedbám na jeho armádu, byť velká je, to vím, strach však cítím, ba krev mi v žilách tuhne, když pomyslím, že zrada číhá u mne.
Vskutku, to vlastní krve obávat se musím.
ACASTE
Jakže sire, vaší krve!
KRÁL
Ano, mé krve, avšak vyslyš mě: vysvětlím ti, jak to vlastně je.
Tou krví myslím ženu, co je jak sen krásná, však rodině jen zmar a věčnou zkázu hlásá a možná osud zlý připraví celé zemi: věz, je to má dcera, co tak drahá je mi.
Její srdce k cizinci láskou vzplálo, sem pozvala ho, to tady se vše stalo, mne žene do neštěstí, já nešťastný jsem král, vždyť cizinec mně, mocnému, dceru vlastní vzal.
ACASTE
Ó bozi! Copak možné je to?
KRÁL
Acaste, až příliš pravda je to, všichni mě jenom hubí podkopávají můj stát, jen intriky kolem mě kupí, poddané mé podplácejí, jen mě chtějí zničit, buď válkou udolat, či do tenat mě chytit!“
Na tyto verše zarecitované značně pateticky odpovědělo pět přítomných posluchačů potleskem.
V té době bylo dramatické veršování ještě dosti vzdálené dokonalosti, k níž dospěli Corneille a Racine. Básníci dávali přednost efektním rýmům před krásnými verši. Později pak dávali přednost krásným veršům před dobrými verši a potom konečně pochopili, že dobré verše, tedy verše úchvatné, jsou nejlepší ze všech.
Richelieu, povzbuzený jednohlasným nadšeným přijetím, pokračoval:
„Ve stejném jednání jsem načrtl jednu scénu odehrávající se mezi Mirame a jejím otcem, která by měla být zachována, to říkám pro pány, kteří se ujmou prvního dějství.
V této scéně je jedna moje myšlenka a nechtěl bych, aby se na ní cokoli měnilo.“
„Jen mluvte, monsignore,“ vyzvali kardinála jednohlasně L’Estoile, Colletet a Bois-Robert.
„Posloucháme, monsignore,“ přidal se Rotrou.
„Zapomněl jsem vám říci, že Mirame byla nejdříve zasnoubena s princem z Colchosu,“ vykládal Richelieu, „ale princ z Colchosu zemřel. Ona se teď odvolává na tuto svoji první lásku, aby mohla zůstat věrná Arimantovi a nemusela se provdat za Azamora. Zde je výstup mezi ní a jejím otcem. Každý si tam může hledat, jakékoli narážky je mu libo.“
KRÁL
Má dcero, zlá pochybnost mé srdce tíží,
Arimant, z nějž pýcha a marná naděje dýší mne prosí o rozmluvu, asi vidět vás si přeje, když nechce mír, mám přijmout ho, byť u bohů tak zle je?
„Čtěte to tak: mylord Buckingham přichází jako vyslanec k Jeho Veličenstvu Ludvíku XIII.,“ pravil Bois-Robert.
Rotrou se potřetí dotkl kolenem Corneillova kolene, ten mu dotyk vrátil; začínal rozumět.
„Mirame odpovídá,“ pravil Richelieu.
Chce-li mír, pak jeho příchod vítán je mi, pokud ho uzavřete, přijmu ho, nejšťastnější v zemi.
Však pokud by nám nepřátelstvím hrozit chtěl, pak radši zemřu, bozi, než by mě ten cizák měl.
KRÁL
A jestli po králi z Colchosu dostane dědictví?
MIRAME
Nenávidí-li vás, pak mu splatím nenávistí.
KRÁL
I když se narodil jako kmán, velké plány hýčká.
MIRAME
Jedná-li proti vám, pak ať jen se porážky dočká.
KRÁL
Tvrdí, že má štěstí ve válce a v lásce.
„Na těchto verších lpím, musí zůstat tak, jak jsou,“ přerušil čtení Richelieu.
„Kdo by se jich odvážil dotknout, nepoznal jejich krásu. Jen pokračujte, pokračujte,“ vybízel kardinála Bois-Robert.
Kardinál se znovu pustil do recitování, s potěšením výrazně skandoval:
Tvrdí, že má štěstí ve válce i v lásce.
MIRAME
Kdo tohle tvrdí, obé mívá v sázce.
„Doufám, že nedovolíte, aby se někdo dotkl těchto veršů,“ poznamenal Colletet.
Richelieu pokračoval:
KRÁL
Chvástá se, že někde tajnou lásku má.
MIRAME
Pravá láska před lidmi se schovává.
„Krásná myšlenka,“ zamumlal Corneille. „Myslíte, mladý muži?“ zeptal se Richelieu potěšeně.
KRÁL
Tvrdí, že ho velmi krásná dáma miluje.
MIRAME
Pak ať se společnosti mé raději varuje.
KRÁL
Proč ten ruměnec, když milenec váš není?
MIRAME
To zášť mi barví líc, na niž vaše oči hledí!
Richelieu se přerušil.
„Tady jsem skončil,“ řekl. „Ve druhém a třetím jednání jsem načrtl výstupy, které předám těm, kdo se těchto dvou jednání ujmou.“
„Kdo se ujme dvou prvních?“ zeptal se Bois-Robert. „Kdo se odváží vložit své verše před vaše a po vašich, monsignore?“
„Hleďte, pánové,“ pravil Richelieu na vrcholu blaha, přístupný jako dítě té literární pochvale, on, tak přísný na sebe, pokud šlo o politiku, „jestli vám vaše úloha na prvních dvou aktech připadá příliš obtížná, můžeme všech pět dějství rozlosovat.“
„Mládí nepochybuje o ničem, monsignore,“ pravil Rotrou. „Můj přítel Corneille a já se ujmeme těch dvou prvních dějství.“
„Opovážlivci,“ pravil se smíchem Richelieu.
„Vaše Eminence bude ale tak laskavá a dá nám podrobný rozpis výstupů, abychom se ani na píď neodchýlili od její vůle.“
„Dobrá tedy, beru si třetí jednání,“ pravil Bois-Robert.
„A já čtvrté,“ na to L’Estoile.
„A já páté,“ dokončil Colletet.
„Pokud se vy ujmete pátého dějství, Colletete,“ pravil Richelieu, „pak vám doporučuji…“
Načež se dotkl jeho ramene a odvedl ho do okenního výklenku, kde s ním polohlasně rozprávěl.
Mezitím se Rotrou naklonil k uchu přítele Corneille:
„Pierre, od této chvíle máš štěstí ve svých rukou, záleží jenom na tobě, aby sis ho nenechal uniknout.“
„A co mám pro to udělat?“ zeptal se stále ještě naivní Corneille.
„Nepsat lepší verše než pan kardinál,“ na to Rotrou.
XIX
ZPRÁVY ODE DVORA
Když bylo pět dějství dramatu Mirame přiděleno a Colletet dostal přesné instrukce, jak naložit s pátým dějstvím, pětka Richelieuových spolupracovníků se rozloučila. Kardinál si u sebe ponechal jenom Rotroua a Corneille; chtěl jim nadiktovat přesné rozvržení prvního a druhého jednání.
Bois-Robert se měl vrátit dopoledne příštího dne a zapsat si pokyny pro sebe a své dva kamarády, jimž je slíbil předat.
Corneille a Rotrou přespali v Chaillot.
Nazítří ráno posnídali s kardinálem a vyslechli od něj poslední doporučení týkající se hry. Během snídaně dorazil Bois-Robert. Corneille a Rotrou se rozloučili, Bois-Robert zůstal.
Kardinál neměl před Bois-Robertem žádná tajemství a Bois-Robert tak mohl vidět, že se za Richelieuovým nadšením pro psaní tragédie skrývá hlubší zadumání nad něčím vážnějším.
Bois-Robert už mluvil s Charpentierem i s Rossignolem, a věděl tudíž o návratu pánů vyslanců Bautrua, La Saludieho a Charnacéa. Včera navštívil v klášteře otce Josefa a mohl vyřídit kardinálovi, jak mnich odpověděl králi. Tato odpověď Richelieua velmi potěšila, měl totiž naprostou důvěru v mnichovu diskrétnost, ale dobře znal jeho ctižádost. Také kvůli oné ctižádosti ho otec Josef později zradil, ale dnes, jak je vidět, mu ještě nepřipadala ta správná chvíle pro zradu. Richelieu věděl, že Souscarrieres a Lopez mají podat během dne hlášení králi.
Veškeré naděje, že se král u kardinála objeví, tedy ještě nebyly ztraceny, a třetí den, který si kardinál stanovil jako konečný termín pro své naděje, dosud neuplynul.
Kolem druhé hodiny zaslechli koňský cval. Kardinál běžel k oknu, přestože dobře věděl, že tím jezdcem nemůže být král.
Ačkoli byl kardinál tak sebejistý, v tuto chvíli se neovládl a radostně vykřikl: mladík v livreji královských pážat seskočil z koně, hodil uzdu jednomu kardinálovu sluhovi. Richelieu okamžitě v jinochovi poznal Saint-Simona, Baradasova přítele, který předal Marion Delormové tak důležitou zprávu.
„Bois-Roberte,“ oslovil kardinál živě přítele, „uveď ke mně toho mladíka a dávej pozor, ať nás nikdo nevyruší.“
Bois-Robert se vrhl ke schodišti a skoro okamžitě byl slyšet rychlý krok mladíka, který bral schody nahoru po dvou.
Hned u dveří se střetl s Jeho Eminencí, která na něj čekala.
Mladík se na místě zastavil, strhl z hlavy klobouk a poklekl před kardinálem.
„Co to vyvádíte, pane?“ přivítal ho se smíchem kardinál. „Nejsem přece král!“
„Už jím nejste, monsignore, to je pravda,“ odvětil mladík, „ale s pomocí boží se jím opět stanete.“
Kardinálovými žilami proběhlo radostné zachvění.
„Prokázal jste mi službu, pane,“ řekl, „a pokud se znovu stanu ministrem – a možná bych si to spíše neměl přát –, pokusím se zapomenout na své nepřátele, ale slibuji vám, že si vzpomenu na své přátele. Máte pro mě nějakou dobrou zprávu? Ale vstaňte, prosím vás o to.“
„Přicházím od jedné krásné dámy, kterou se před monsignorem neodvažuji jmenovat,“ oznámil Saint-Simon, zvedaje se ze země.
„To je v pořádku, domyslím se,“ odtušil kardinál.
„Pověřila mě, abych vyřídil Její Eminenci, že se sejde s králem kolem třetí hodiny a že by ji velmi udivilo, kdyby se v půl čtvrté král neobjevil u vás.“
„Tato dáma,“ poznamenal Richelieu, „jistě nepatří ke dvoru a ani k němu nechodí, neboť jí jsou naprosto neznámá pravidla etikety. Jinak by věděla, že král nemůže navštívit nejpokornějšího ze svých poddaných.“
„Tato dáma sice nepatří ke dvoru, to je pravda,“ na to Saint-Simon. „Dokonce ani ke dvoru nechodí, i to je pravda, ovšem zato má tu čest a výsadu, že přijímá řadu mužů ode dvora ve svém domě. Z toho vyplývá, že já bych věřil jejím předpovědím, kdyby mě nějakou chtěla poctít.“
„Copak vám nikdy nic nepředpověděla?“
„Mně, monsignore?“ otázal se Saint-Simon s upřímným smíchem mládí a odhalil přitom své nádherné zuby.
„Ano, vám. Neřekla vám snad, že jestli pan Baradas upadne u krále v nemilost, bude to pan Saint-Simon, kdo nastoupí na jeho místo, a že pokud ten mladík takto povýší, jistý kardinál, co býval ministrem a mnozí jej ujišťují, že se jím opět stane, se proti tomu nepostaví, ale naopak mu pomůže?“
„Něco takového mi naznačila, monsignore, ale nebyla to předpověď. Byl to slib a já slibům Marion Delormové věřím méně než jejím předpovědím… Ach můj Bože! Jmenoval jsem ji, to jsem nechtěl!“
„Jsem jako Caesar,“ pravil Richelieu, „na pravé ucho trochu nedoslýchám. Nic jsem neslyšel.“
„Promiňte, monsignore,“ oponoval Saint-Simon, „domníval jsem se, že Caesar slyšel špatně na levé ucho.“
„To je možné,“ odvětil kardinál, „v každém případě já jsem na tom lépe než Caesar: nedoslýchám na to ucho, na jaké zrovna nedoslýchat chci. Ale přicházíte ode dvora. Přinášíte mi nové zprávy? Samozřejmě se ptám jenom na to, co už každý ví, ale já nikoli, neboť bydlím v Chaillot, tedy v provincii.“
„Novinky vám sdělím několika slovy. Před třemi dny podal pan kardinál demisi a v Louvru se oslavovalo.“
„To vím.“
„Král potom všem něco nasliboval: sto padesát tisíc livrů panu vévodovi Orleánskému, šedesát tisíc livrů královně matce, třicet tisíc livrů královně Anně.“
„A vyplatil jim ty peníze?“
„Ne, a to nebylo prozíravé: vznešení obdarovaní se spolehli na královo slovo, a místo aby mu dali hned a na místě podepsat poukázku pro jistého pana Charpentiera, spokojili se s královým slovem. Ale…“
„Ale?“
„Ale nazítří se král po návratu z Královského náměstí zavřel ve svých komnatách, s nikým se nesetkal a večeřel pouze s l’Angelym, jemuž nabídl tři tisíce livrů, které l’Angely stroze odmítl.“
„Ach!“
„Vaši Eminenci to udivuje?“
„Nikoli.“
„Poslal si pro Baradase, jemuž slíbil tři tisíce livrů, ale Baradas, méně důvěřivý než Monsieur, Její Veličenstvo královna matka a Její Veličenstvo královna Anna, si nechal podepsat poukázku okamžitě a ještě téhož večera ji měl.“
„A ostatní?“
„Ostatní stále čekají. Dnes ráno se v Louvru sešla Rada. Byli na ní Monsieur, královna matka, královna Anna, Marillac strážce pečeti, jeho bratr Marillac voják, Vieuville – který stále plave vzhledem k tomu, že král předal klíč od pokladny panu Charpentierovi –, pan de Bassompierre a nevím kdo ještě.“
„Král! Král!“
„Král?“ opakoval Saint-Simon.
„Zúčastnil se toho zasedání Rady?“
„Ne, monsignore, král vzkázal, že se cítí nemocen.“
„A o čem se tam jednalo, nevíte?“
„Patrně o válce.“
„Proč si to myslíte?“
„Monsieur Gaston odtamtud vyšel rozzuřený kvůli něčemu, co mu řekl pan de Bassompierre.“
„Copak to asi bylo!?“
„Monsieur jako vrchní polní velitel načrtl plán pochodu armády. Šlo o to přejít jednu řeku, tuším, že Durance. ‚Kde řeku překročíme?‘ otázal se Bassompierre. ‚Zde, pane,‘ odvětil Monsieur a zabodl prst do mapy. ‚Upozorňuji vás, pane vévodo, že váš prst není most,‘ opáčil Bassompierre. Načež rozzuřený Monsieur opustil Radu.“
Po Richelieuově tváři se rozlil radostný úsměv.
„Nevím, proč je nenechám, ať si překračují řeky, kde chtějí, a proč si klidně nezůstanu stranou a nesměji se jejich pohromám.“
„Stejně byste se nesmál, monsignore,“ namítl Saint-Simon vážnějším tónem, než by u něj člověk očekával.
Richelieu se na něj zadíval.
„Protože jejich pohromy by znamenaly pohromu i pro Francii.“
„Výborně, pane,“ pravil kardinál, „děkuji vám. Říkáte tedy, že král neviděl od předvčerejška nikoho ze své rodiny.“
„Nikoho, monsignore, za to ručím.“
„A že pouze pan Baradas si vyzvedl své tři tisíce livrů.“
„Tím jsem si naprosto jistý. Nechal si mě zavolat dolů k bráně, abych mu pomohl vynést vak s penězi po schodišti.“
„A co hodlá s těmi třemi tisíci livrů podniknout?“
„Ještě nic nepodnikl, monsignore. Ale v dopise, který poslal Marion Delormové – když už jsem jednou pronesl její jméno, mohu ho opakovat, že ano, monsignore?“
„Ano. Co tedy nabídl Marion Delormové?“
„Že s ní ty peníze hodlá prohýřit.“
„A jak jí tu nabídku učinil, ústně?“
„Ne, naštěstí právě v tom dopise.“
„A Marion si ten dopis ponechala, doufám. Je ještě v jejích rukou?“
Saint-Simon vytáhl hodinky.
„Půl čtvrté,“ pravil. „V tuto hodinu už ho jistě někomu předala.“
„A komu?“ zeptal se živě kardinál.
„Přece králi, monsignore.“
„Králi!“
„Právě proto se Marion domnívá, že dnes určitě uvidíte Jeho Veličenstvo, monsignore,“ uklonil se Saint-Simon.
„Aha, už chápu!“
V tu chvíli se ozval z nádvoří hluk přijíždějícího kočáru.
Kardinál zbledl a opřel se o křeslo.
Saint-Simon pádil k oknu.
„Král!“ zvolal.
Současně se rozlétly dveře vedoucí na schodiště, do komnaty se vřítil Bois-Robert a vykřikoval:
„Král! Král!“
Otevřely se i dveře vedoucí do komnaty paní de Combalet a hlas její obyvatelky třesoucí se dojetím zašeptal:
„Král!“
„Teď odejděte a ponechejte mě s Jeho Veličenstvem o samotě,“ vyzval přítomné kardinál. Každý zmizel v jedněch dveřích, zatímco si kardinál otíral čelo. Vtom zaslechl na schodišti kroky těžce a pravidelně stoupající po schodech.
Guillemot se objevil na prahu a ohlásil:
„Král.“
„Ó, na mou duši,“ zašeptal kardinál, „moje sousedka
Marion Delormová je vskutku velký diplomat.“
XX
PROČ SE KRÁL LUDVÍK XIII.
VŽDYCKY ODÍVAL DO ČERNÉHO
Guillemot rychle zmizel. Král Ludvík XIII. a kardinál de Richelieu se octli tváří v tvář.
„Sire,“ uklonil se uctivě Richelieu, „sdělení mých lidí, že Vaše Veličenstvo vystoupilo z kočáru u dveří mého skromného příbytku, mě překvapením doslova přikovalo k zemi. Místo abych vám běžel naproti, sire, jak by se slušelo, a počkal u schodiště, stojím tady dosud neschopen pohybu. Ještě teď se táži, zda se mi to nezdá a zda mě Vaše Veličenstvo skutečně ráčilo poctít návštěvou.“
Král se rozhlédl kolem sebe.
„Jsme sami, pane kardinále?“ zeptal se.
„Sami, Vaše Veličenstvo.“
„Jste si tím jist?“
„Ručím za to, sire.“
„Můžeme tedy mluvit zcela otevřeně?“
„Naprosto.“
„Tak zavřete dveře a poslouchejte mě.“
Kardinál se uklonil, poslechl, zavřel dveře a ukázal králi prstem na křeslo, do nějž král usedl, či spíše dopadl.
Kardinál zůstal stát, připraven poslouchat.
Král pomalu zvedl oči ke kardinálovi, chvíli se na něj díval a pak pronesl:
„Zmýlil jsem se, pane kardinále.“
„Zmýlil, sire? A v čem?“
„Když jsem udělal to, co jsem udělal.“
Kardinál se teď rovněž upřeně díval na krále.
„Sire,“ pravil, „domnívám se, že je nutné, abychom si něco vysvětlili. To vysvětlení by mělo být jasné, přiléhavé, přesné, aby nezanechalo žádnou pochybnost, žádný mráček ani stín. Slova, která Vaše Veličenstvo právě proneslo, mě utvrdila v tom, že chvíle takového vysvětlení nastala.“
„Pane kardinále,“ vztyčil se Ludvík XIII., „doufám, že nezapomenete…“
„… že jste král Ludvík XIII. a já jeho pokorný služebník kardinál de Richelieu? Nikoli, sire, ujišťuji vás, že na to nikdy nezapomenu. Přesto však navzdory hluboké úctě, již k Vašemu Veličenstvu chovám, žádám o dovolení říci všechno, co mám na srdci. Pokud se stane to neštěstí, že Vaše Veličenstvo urazím, odejdu tak daleko, že mě král už nikdy neuvidí, dokonce ani neuslyší vyslovit mé jméno. Pokud naopak připustí, že mé argumenty jsou správné, že mé stížnosti jsou oprávněné, potom postačí, když Vaše Veličenstvo řekne stejným tónem, jakým proneslo: Zmýlil jsem se, Kardinále, máte pravdu. Potom necháme minulost minulostí a pohřbíme ji v hlubině zapomnění.“
„Mluvte, pane,“ vyzval kardinála král, „poslouchám vás.“
„Sire, začněme tím, o čem jste snad nikdy nepochyboval, totiž mou nezištností a poctivostí.“
„Copak jsem je někdy napadl?“
„To ne. Vaše Veličenstvo však dopustilo, aby je napadali v jeho přítomnosti jiní, a to byla jeho velká chyba.“
„Pane!“ pronesl káravě král.
„Sire, buď řeknu všechno, nebo budu mlčet. Přikáže mi Vaše Veličenstvo, abych mlčel?“
„Ne, u všech rohatých, jak říkával můj královský otec. Naopak vám přikazuji, abyste mluvil, ale ušetřte mě výtek!“
„Přesto jsem nucen vytknout Vašemu Veličenstvu to, co si podle mého soudu zaslouží.“
Král povstal, dupl nohou, přešel od svého křesla k oknu, od okna ke dveřím, ode dveří zpět ke křeslu, zahleděl se na Richelieua, který stále mlčky stál a čekal, nakonec usedl a pravil:
„Mluvte tedy, kladu svoji královskou pýchu k nohám krucifixu. Jsem připraven vyslechnout vše.“
„Už jsem řekl, sire, že začnu svou nezištností a poctivostí. Račte mě tedy laskavě vyslechnout.“
Ludvík XIII. kývl.
„Moje dědičné statky mi vynášejí ročně pětadvacet tisíc livrů renty. Král mi daroval šest opatství, z nichž mám sto dvacet pět tisíc livrů. Mám tedy celkem sto padesát tisíc livrů renty ročně.“
„To vím,“ pravil král.
„Vašemu Veličenstvu je jistě rovněž známo, že jako ministr jsem byl neustále ohrožován spiknutími a dýkami, takže jsem si musel opatřit gardisty s jejich velitelem na svoji ochranu.“
„I to vím.“
„Sire, odmítl jsem šedesát tisíc livrů renty, kterou jste mi nabídl po dobytí La Rochelle.“
„Vzpomínám si.“
„Odmítl jsem čtyřicet tisíc livrů jako služné za admirálství. Odmítl jsem admirálské právo na sto tisíc dukátů, či spíše přijal jsem je, ale hned je daroval státu. A konečně jsem odmítl milion, který mi nabízeli finančníci, aby nebyli stíháni. Byli stíháni a donutil jsem je, aby vyplatili do královy pokladny deset milionů.“
„O tom není sebemenší pochyby, pane kardinále,“ řekl král a zvedl klobouk. „S potěšením prohlašuji, že jste nejčestnější muž v mém království.“
Kardinál se uklonil.
„Kdo jsou však mí nepřátelé v blízkosti Vašeho Veličenstva? Kdo mě osočuje před Francií a pomlouvá před očima Evropy? Ti, kteří by měli uznat mé zásluhy stejně jako vy, sire: Jeho královská Výsost Monsieur, váš bratr, Její Veličenstvo královna Anna, Její Veličenstvo královna matka.“
Král povzdechl. Kardinál právě ťal do živého. Pokračoval:
„Jeho Výsost Monsieur mě vždycky nenáviděl. Jak jsem odpověděl na jeho nenávist? V Chalaisově případu nešlo o nic menšího než o to, abych byl zavražděn. Přiznání všech zúčastněných i Monsieura byla jasná a přesná. Jak jsem se pomstil? Oženil jsem ho s nejbohatší dědičkou království slečnou de Montpensier, získal jsem pro něj od Vašeho Veličenstva apanáž a titul vévody Orleánského. Pan Gaston teď má milion a půl příjmu.“
„Je tedy bohatší než já, pane kardinále.“
„Král nepotřebuje být bohatý, král může všechno, co chce; když král potřebuje milion, požádá o něj, a to stačí.“
„Pravda,“ přisvědčil král, „protože předevčírem jste mi dal čtyři miliony a včera milion a půl.“
„Musím Jeho Veličenstvu připomínat, jak mě nesnáší královna Anna Rakouská a co všechno proti mně podnikla? A jakého zločinu jsem se v jejích očích dopustil? Úcta mi zavírá ústa.“
„Ne, jen mluvte, pane kardinále. Potřebuji, musím, chci si vyslechnout všechno.“
„Sire, velkým neštěstím princů, velkou katastrofou států jsou sňatky králů s cizími princeznami. Královny pocházející buď z Rakouska, z Itálie nebo ze Španělska si s sebou na náš trůn přinášejí sympatie ke své rodině, které se v určitou chvíli stávají zločinem proti státu. Kolik královen už ukradlo a ještě ukradne ve prospěch svého otce nebo svých bratrů francouzský meč zpod polštáře svého královského manžela? A co se potom stane? Taková zrada a zločin nemohou být potrestány, jak by zasloužily, vinice uniknou trestu a padají hlavy, které by padnout neměly. Královna Anna konspirovala s Anglií a mne nenávidí, protože ve mně vidí ztělesnění Francie. Dnes zase konspiruje se Španělskem a s Rakouskem.“
„Vím, vím to,“ pravil král přidušeným hlasem. „Ale královna Anna nade mnou nemá žádnou moc.“
„To je pravda. Ale řekl byste totéž o královně matce, sire? O královně Marii, nejkrutějším z mých tří nepřátel, ne boť právě jí jsem byl nejvíce oddán, protože pro ni jsem toho nejvíce udělal!“
„Odpusťte jí, pane kardinále.“
„Ne, sire, neodpustím.“
„I když vás o to poprosím?“
„I kdybyste mi to nařídil. A jak jsem řekl Vašemu Veličenstvu: když jste přišel za mnou až sem, sire, musí být jednou provždy vyřčeno vše.“
Král povzdechl.
„Myslíte si, že neznám pravdu?“ řekl pohnutým hlasem.
„Určitě ne celou pravdu! A jednou si tu celou pravdu musíte vyslechnout. Vaše matka, sire, je zlý duch Francie, vaše matka, sire, je strašné říkat to synovi, ale vaše matka…“
„No, co moje matka?“ řekl král a upřel na kardinála pronikavý zrak.
Králův pohled by jistě dokázal zarazit slova v ústech muže méně rozhodnutého všechno vyřídit na místě, než byl kardinál. Kardinála však snad ještě povzbudil, slova mu přímo prýštila ze rtů.
„Vaše matka, sire,“ zopakoval, „byla svému manželovi nevěrná. Ještě než se vaše matka stala královou manželkou, když přistála v Marseille…“
„Mlčte, pane!“ zarazil kardinála král. „Stěny mají uši a někdy moc tenké. Kdyby něco vyslechly, mohly by mluvit, a nikdo jiný než vy a já nesmí vědět, proč tak váhám s tím dát koruně dědice, když mě k tomu všichni nabádají, a vy v první řadě. Věřte, že vám říkám pravdu, pane,“ do-dal král, povstal a stiskl kardinálovi ruku, „kdybych věděl, že můj bratr je skutečně synem Jindřicha IV., tedy jediné krve, která má právo vládnout Francii, věřte mi, pane, dávno bych odstoupil v jeho prospěch, stáhl se do nějakého kláštera, kde bych se modlil za svoji matku a za Francii. Máte na srdci ještě něco jiného, pane? Když jste mi řekl toto, můžete už mi říct všechno.“
„Dobrá, sire, povím vám vše,“ zvolal kardinál udiveně, „neboť začínám chápat, že k úctě, kterou již chovám k Vašemu Veličenstvu, se přidá i výraz obdivu o to hlubšího, že zůstane utajen. Ó sire, jak nekonečný smutek se skrýval za závojem, který jste právě nadzvedl! Bůh je mi svědkem, že kdybych neměl na srdci pouze blaho Francie, skončil bych zde a nepokračoval. Sire! Myslel jste někdy na to, jak zemřel král Jindřich IV.?“
„Běda, pane kardinále, myslím jenom na to!“
„A když myslíte na královu smrt, pokoušíte se někdy proniknout do toho strašlivého tajemství? Snažil jste se vypátrat děsivé tajemství osudného čtrnáctého května?“
„Ano. Podařilo se mi to.“
„A znáte skutečné vrahy, sire?“
„Zavraždění maršálka d’Ancre, o němž mluvím bez výčitek a k němuž bych přistoupil znovu zítra, kdyby k němu nedošlo už před jedenácti lety, je důkazem, že jsem znal jednoho z nich, pokud neznám ty ostatní.“
„Ale já, sire, já, jehož nevedou stejné důvody jako Vaše Veličenstvo k tomu, abych zůstal slepý, já jsem pronikl až na samé dno tajemství. Já znám všechny královy vrahy!“
Král zasténal.
„Vy nevíte, sire, že existovala jedna svatá žena, oddaná bytost, která věděla, že se chystá zločin, a přísahala si, že mu zabrání. Víte, jaké odměny se jí za oddanost králi dostalo?“
„Zaživa ji zazdili do hrobu, viděla, jak se za ní zavírá zeď. V tom hrobě zůstala osmnáct let vystavená spalujícím letním paprskům a ledovému severáku v zimě. Její kobka byla v klášteře kajícnic. Jmenovala se Coëtmanová. Zemřela teprve před deseti či dvanácti dny.“
„Vaše Veličenstvo to vědělo, a přesto strpělo, aby k takové nespravedlnosti došlo?“
„Králové jsou posvátné osoby, pane kardinále,“ odvětil Ludvík XIII., veden tím strašlivým kultem monarchie, který zašel za jeho následníka Ludvíka XIV. až ke zbožňování krále. „A neštěstí padne na hlavu těch, kdo proniknou do jejich tajemství.“
„Sire, to tajemství však zná ještě jiná osoba než vy, jiná osoba než já.“
Král upřel na kardinála svůj jasný zrak. Ten se ptal lépe než slova.
„Možná už jste slyšel o tom, že Ravaillac se chtěl na popravišti doznat.“
„Ano,“ odvětil Ludvík XIII. a zbledl.
„Možná jste slyšel i to, že tehdy k němu přistoupil písař a trpící, už napůl zmrzačený Ravaillac, mu nadiktoval jména pravých viníků.“
„Ano,“ odvětil Ludvík XIII. „Písař to napsal na volný list, který vytrhl z protokolu.“
Kardinál měl dojem, že král zbledl ještě o stupeň.
„Třeba se k vám doneslo, že onen list odnesl soudní úředník Joly de Fleury a pečlivě ho opatroval.“
„Ano, to se mi doneslo, pane kardinále, pokračujte!“
„Chtěl jsem ten list vyzvednout u dětí pana Jolyho de Fleury.“
„A proč jste se chtěl zmocnit toho listu?“
„Abych jej předal Vašemu Veličenstvu, které by jej zničilo.“
„No a?“
„No a děti pana Jolyho de Fleury už ten list nemají, sire. Jednoho dne se v jeho domě objevili dva neznámí muži: asi šestnáctiletý mladík v doprovodu tak šestadvacetiletého muže. Představili se mu a patrně měli dost vlivu na to, aby se vzácný list octl v jejich rukou.“
„A Vaše Eminence, která ví vše, neví, kdo byli ti dva muži?“ otázal se král.
„Nikoli, sire,“ odvětil kardinál.
„Já vám to tedy povím, pane kardinále,“ řekl král a horečně stiskl kardinálovu paži. „Starším z mužů byl pan de Luynes a tím mladším jsem byl já.“
„Vy, sire?“ zvolal kardinál a couvl úžasem.
„A to přiznání,“ dodal král, zalovil ve vnitřní kapse na hrudi a vytáhl odtamtud zažloutlý a pomačkaný papír, „které nadiktoval na popravišti Ravaillac, ten osudný list se jmény viníků je zde.“
„Ó sire! Sire!“ vydechl kardinál, který podle královy bledosti poznal, jak musel Ludvík trpět během celé této scény, „odpusťte mi, co jsem vám právě řekl. Domníval jsem se, že to nevíte.“
„A jak jste si vysvětloval můj smutek, moji osamělost, můj věčný zármutek? Copak je zvykem, aby se francouzští králové oblékali takto? My panovníci nosíme na znamení smutku po zesnulém otci, matce, bratrovi, sestře, příbuzném či jiném králi fialový šat. Ale všichni ostatní, králové i kmáni, se oblékají do černého, když jednou provždy ztratili štěstí.“
„Sire,“ pravil kardinál, „je zbytečné ten papír schovávat, spalte ho!“
„Ne, to ne, pane kardinále, jsem slabý, ale naštěstí se znám. Moje matka je moje matka, s tím se nedá nic dělat, a čas od času mě ovládne. Ale když cítím, že mě chce svést ze správné cesty a tlačí mě k tomu, abych se dopustil nějaké nespravedlnosti, podívám se na ten kus papíru, dodá mi sílu. Ten papír, pane kardinále,“ dodal král smutným, ale rozhodným hlasem, „si ponechejte jako smlouvu mezi námi dvěma, a v den, kdy se budu muset s matkou rozejít, kdy ji budu muset od sebe vyhnat, vypovědět ji z Paříže, vypudit ji z Francie, ode mne s tím papírem v ruce žádejte, co chcete.“
Kardinál váhal.
„Berte,“ vyzval ho král, „berte, žádám vás o to.“
Kardinál se uklonil a vzal si ten papír.
„Pokud si to Vaše Veličenstvo přeje,“ uklonil se.
„A teď už mi neklaďte žádné podmínky, pane kardinále. Francie a já se vám vydáváme do rukou.“
Kardinál uchopil krále za obě ruce, poklekl, políbil je a pravil:
„Sire, na oplátku za tento okamžik doufám, že Vaše Veličenstvo přijme moji oddanost až do konce mých dní.“
„S tím počítám, pane,“ pravil král s výsostnou majestátností, kterou uměl použít v určitých chvílích. „A teď,“ do-dal, „zapomeňme na to, co se stalo, milý kardinále, ponechejme stranou všechny ubohé intriky mé matky, mého bratra i královny a starejme se pouze o slávu našich zbraní a velikost Francie!“
XXI
KAPITOLA, V NÍŽ KARDINÁL VYROVNÁVÁ
KRÁLOVY ZÁVAZKY
Nazítří ve dvě hodiny odpoledne seděl král Ludvík XIII. v mohutném křesle, černý klobouk s černými pery si odložil na hlavici dlouhé hole, kterou měl mezi nohama, a díval se na kardinála de Richelieu, jak sedí u svého stolu a pracuje. Čelo měl král lehce zamračené a tvář méně bledou než obvykle.
Oba byli v tu dobu v kardinálově pracovně na Královském náměstí, kde, jak jsme viděli, král po ty tři dny svého kralování zažíval tak krušné časy.
Kardinál psal, král čekal.
Kardinál zvedl hlavu.
„Sire,“ pronesl, „napsal jsem do Španělska, do Manto vy, do Benátek a do Říma a měl jsem tu čest ukázat Vašemu Veličenstvu své listy, které Vaše Veličenstvo schválilo. Teď jsem napsal, stále na rozkaz Vašeho Veličenstva, vašemu bratranci švédskému králi. Tato odpověď byla mnohem obtížnější než ostatní: Jeho Veličenstvo král Gustav Adolf je od nás velmi daleko, ne vždycky správně posuzuje lidi a hodnotí události nikoli podle obecného mínění, ale jenom podle sebe.“
„Jen čtěte, pane kardinále, čtěte,“ vybídl svého ministra Ludvík XIII. Vím přesně, co stojí v dopise mého bratrance Gustava.“
Kardinál se uklonil a začal číst:
Sire, důvěrnost, s níž mi Vaše Veličenstvo tak laskavě píše, je pro mne velkou ctí, ovšem kdybych já se k Vašemu Veličenstvu choval stejně, byť mě k tomu vyzývá, provinil bych se současně nedostatečnou úctou i ztrátou pokory, k níž mě zavazuje jednak ne příliš vysoké mínění, jaké mám o své maličkosti, i onen titul církevního knížete, jímž jste mě, sire, ráčil ozdobit.
Nikoli, sire, nejsem velkým mužem! Nikoli, sire, nejsem mužem geniálním! Jsem pouze, jak jste ráčil říci, mužem čestným. A právě proto mě můj král a pán oceňuje. V otázkách vyžadujících zásah geniálního myšlení a velkorysosti si dokáže pomoci sám. Budu tedy jednat přímo s Vaším Veličenstvem, jak si to Vaše Veličenstvo přeje, ovšem jenom jako prostý ministr francouzského krále.
Ano, sire, jsem si jistý svým králem, dnes ještě více než kdy jindy, neboť mi právě tím, že mě udržel u moci navzdory mínění své matky královny Marie Medicejské, navzdory přání své manželky královny Anny a navzdory přání svého bratra Monsieura, vévody Orleánského, dal do ruky důkaz, že pokud by někdy jeho srdce vedené synovskou, manželskou či bratrskou láskou, již Bůh vložil do všech čestných a urozených srdcí, chtělo vyhovět svým blízkým, zájem státu u něj vždycky převládne a bude mít přednost před zákony rodinné lásky.
Sire, jedním z velkých neštěstí královského údělu je, že Bůh umístil své představitele na této zemi příliš vysoko. Králové nemohou mít přátele, jsou tedy nuceni mít své oblíbence. Můj pán, jemuž bylo dáno ono přiléhavé přízvisko Spravedlivý, je ovšem dalek toho, že by se svými oblíbenci nechal ovlivnit – důkazem toho je pan de Chalais, jehož jmenujete –, vždycky je dokázal opustit, či dokonce vydat spravedlnosti, pokud se odvážili osudově zasáhnout do státních záležitostí. Můj král má příliš pronikavý pohled a příliš pevnou ruku a nepřipustí, aby někdy nějaká intrika, byť sebeumněji spletená vysoce postavenými osobnostmi, svrhla muže, který dal veškerého svého ducha do služeb svého krále a celé své srdce do služeb Francie. Možná jednoho dne klesnu na žebříčku moci, ale mohu vás ujistit, že nepadnu.
Ano, sire – a můj král, jemuž jsem měl tu čest předat váš list, si nic nenechal pro sebe a dává mi plné právo takto vám psát –, ano, jsem si jistý – ovšem s ohledem na boží úradky, neboť Pán mě může povolat k sobě ve chvíli, kdy na to budu nejméně připraven –, ano, jsem si jistý, že zůstanu tři roky u moci. V tuto chvíli, kdy mě o tom král ujišťuje, mohu ujistit i já vás, že po tři roky budu jako ministr spravovat Francii, a jménem svého krále i jménem svým se mohu zaručit za závazky, jež jsem přímo s vámi na rozkaz svého pána uzavřel.
Co se týče návrhu Vašeho Veličenstva, abych ho nazýval přítelem Gustavem, znám pouze dva muže ve starověku – Alexandra a Caesara – a tři muže naší epochy – Karla Velikého, Filipa-Augusta a Jindřicha IV. –, kteří by si mohli dovolit vůči Vašemu Veličenstvu tak lichotivou důvěrnost.
Ovšem já, který jsem pouhé nic, se mohu nazývat pouze pokorným a poslušným služebníkem Vašeho Veličenstva.
Armand, kardinál de Richelieu
P. S. Jak si Vaše Veličenstvo přeje a můj král s velkým potěšením schvaluje a dává k tomu příkaz, předá Vašemu Veličenstvu tento list baron de Charnassé, který bude rovněž pověřen, aby vyjednal s Vaším Veličenstvem onen velký podnik protestantské ligy. Má plnou moc svého krále, a pokud na tom trváte, připojuji k tomu i svoji plnou moc.
Během doby, kdy kardinál předčítal nahlas tento dlouhý list, který byl obranou krále a současně chvalozpěvem na něj poté, co ho Gustav Adolf příliš lehkovážně napadl, Ludvík XIII. poslouchal, dvakrát či třikrát se při některé pasáži hryzl do kníru. Když Richelieu dočetl, zůstal chvíli zamyšlený a pak se zeptal kardinála:
„Eminence, můžete mi jako teolog potvrdit, že toto spojenectví s kacířem neohrozí spásu mé duše?“
„Protože jsem to já, kdo Vaše Veličenstvo k tomuto spojení nabádá, beru ten hřích, pokud je to hřích, na sebe,“ pravil kardinál.
„To mě uklidňuje jenom málo,“ poznamenal Ludvík XIII. Vzhledem k tomu, že od doby, co jste ministrem, podnikáme všechno společně, což hodlám činit i nadále, myslíte si, drahý kardinále, že jeden z nás může být zatracen bez toho druhého?“
„To je příliš obtížná otázka, abych se na ni odvážil odpovědět, ale všechno, co mohu Vašemu Veličenstvu říci, je, že se modlím k Bohu, abych se nikdy od Vašeho Veličenstva neodloučil: ani na tomto světě ani na věčnosti.“
„Ach,“ oddychl si král, „naše práce tedy skončila, drahý kardinále.“
„Zatím ne úplně, sire,“ namítl Richelieu, „a já prosím Vaše Veličenstvo, aby mi ještě darovalo několik okamžiků. Musíme vyřešit závazky, které jste na sebe, sire, vzal, a splnit sliby, které jste učinil.“
„Chcete snad mluvit o částkách, které po mně žádali můj bratr, má matka a má žena?“
„Ano, sire.“
„Zrádci, lháři a nevěrníci! Vy, tak šetrný muž, mi snad nebudete radit, abych odměňoval nevěru, lež a zradu?“
„Nikoli, sire, ale musím říct Vašemu Veličenstvu jedno: královské slovo je posvátné, jakmile král něco slíbí, musí slib dodržet. Vaše Veličenstvo slíbilo sto padesát tisíc livrů svému bratru…“
„Pokud bude vrchním velitelem tažení, což už není!“
„O důvod víc, proč jej odškodnit.“
„Podvodník, který předstíral, že miluje princeznu Marii, jen proto, aby nám na všech stranách způsobil nepříjemnosti!“
„Z nichž už jste ale venku, sire, jak doufám, neboť on sám řekl, že se této lásky odříká.“
„Přičemž si za to odřeknutí stanovil cenu.“
„Když si stanovil cenu, musíme mu tedy zaplatit tolik, nač si své odmítnutí princezny cení.“
„Sto padesát tisíc livrů?“
„Je to drahé, vím, ale král má jenom své slovo.“
„Sotva dostane těch svých sto padesát tisíc livrů, uteče s nimi na Krétu ke králi Mínoovi, jak nazývá vévodu Karla IV.“
„Tím lépe, sire, neboť pak těch sto padesát tisíc livrů bude dobře investovaných: dobudeme za ně Lotrinsko.“
„A domníváte se, že nám to císař Ferdinand dovolí?“
„K čemu bychom pak měli Gustava Adolfa?“
Král chvilku uvažoval.
„Jste skutečně tvrdý hráč šachu, pane kardinále,“ pravil. „Monsieur dostane svých sto padesát tisíc livrů. Ale moje matka ať s těmi šedesáti tisíci nepočítá.“
„Sire, Její Veličenstvo královna matka potřebuje tuto částku už dlouho, žádala mě o sto tisíc livrů a já jsem jí ke své velké lítosti mohl poskytnout jenom padesát tisíc. Ale tehdy jsme byli úplně bez peněz, zatímco dnes peníze máme.“
„Kardinále! Zapomínáte, co jste mi včera řekl o mé matce!“
„Řekl jsem snad, že není matkou Vašeho Veličenstva?“
„To ne. K mému neštěstí a ke smůle celé Francie je to moje matka.“
„Sire, podepsal jste Jejímu Veličenstvu královně matce poukázku na šedesát tisíc livrů.“
„Slíbil jsem ji, nic jsem nepodepsal.“
„Královský slib je svatější než písemná smlouva, sire.“
„Nuže tedy jí je dáte vy, ne já. Možná nám bude trochu vděčná a nechá nás na pokoji.“
„Královna nás nikdy nenechá na pokoji, sire. Má trapičskou povahu Medicejských. Dala by život za dvě věci, které nemůže nikdy dostat zpátky: zmizelé mládí a ztracenou moc.“
„Dobrá, budiž tedy, pokud jde o královnu matku. Ale královna Anna, která si nechá zaplatit šňůru perel od pana d’Émeryho a potom mě o ni znovu žádá… No to už je příliš!“
„Dokazuje to jenom jednu věc, sire. Když se královna uchyluje k podobným prostředkům, je asi ve velké tísni. Ale není vhodné, aby měl král klíč od pokladny obsahující víc než čtyři miliony, a královna si musela půjčovat dvacet tisíc livrů od nějakého soukromníka. Vaše Veličenstvo to jistě uzná, a místo aby podepsalo poukázku na třicet tisíc livrů, podepíše poukázku na padesát tisíc pro královnu, ovšem pod podmínkou, že královna okamžitě vrátí panu d’Émery těch dvacet tisíc. Francouzská koruna je z ryzího zlata, sire, a musí zářit stejně na královnině čele, jako září na čele králově.“
Král povstal, přikročil ke kardinálovi a podal mu ruku.
„Vy jste nejen velký ministr, dobrý rádce, ale i štědrý nepřítel, pane kardinále. Dobrá, dovoluji vám, abyste nechal vyplatit zmíněné částky těm, jimž jsme je přislíbili.“
„Král to slíbil, král musí sám slib splnit. Král podepíše osobně poukázky, které předložíme v pokladně, kde budou do poslední mince proplaceny. Zdá se mi ale, že Jeho Veličenstvo zapomíná ještě na jednu odměnu, kterou chtělo vyplatit.“
„Na jakou?“
„Domníval jsem se, že v té štědrosti král přislíbil svému bláznu panu l’Angelymu stejnou sumu, jakou dal svému oblíbenci panu Baradasovi: třicet tisíc livrů!“
Král se zarděl.
„L’Angely odmítl,“ pravil.
„O důvod víc, sire, proč ho štědře obdarovat. Pan l’Angely odmítl proto, aby ho ti, kteří stále jen žádají, nebo přijímají, považovali za skutečného blázna a nehandrkovali se o jeho místo u Vašeho Veličenstva. Ale král má pouze dva přátele, svého blázna a mne. Prosím ho, aby nebyl nevděčný k jednomu, když tak velkoryse obdařil druhého.“
„Budiž, máte pravdu, pane kardinále. Ale je tu ještě jeden nepatrný mladíček, který si zaslouží můj hněv, a tím…“
„Sire, Jeho Veličenstvo jistě nezapomene, že ten mladíček byl po tři měsíce oblíbencem francouzského krále a že francouzský král si může dovolit věnovat deset tisíc livrů měsíčně tomu, jejž poctil svou důvěrou.“
„Ano, ale on je hned půjde nabídnout takové, jako je Marion Delormová!“
„To je velmi užitečná dívka, sire, neboť mě upozornila na to, že jsem upadl do nemilosti, a tak mi poskytla dost času, abych si mohl promyslet, jak se zachovám, a abych se mohl svému neštěstí postavit čelem. Jsem jí za to vděčný, sire. Kdybych se bez přípravy dověděl, že jsem se znelíbil svému králi, byla by to pro mne velká rána. Je to dobrá společnost pro pana Baradase, sire. Ať dokáže Baradas Jeho Veličenstvu, že mu zůstává věrným služebníkem stejně, jako vy mu zůstáváte dobrým pánem.“
Král chvilku uvažoval.
„Pane kardinále,“ zeptal se nakonec, „co říkáte jeho kamarádu Saint-Simonovi?“
„Jen to, že mi byl vřele doporučen, sire, osobou, jíž bezvýhradně věřím, jako velice vhodný mladík, který by mohl u Vašeho Veličenstva nahradit místo, které nevděk pana Baradase uprázdnil.“
„A to nepočítám,“ poznamenal král, „že nádherně troubí na roh. Jsem moc rád, že mi ho doporučujete, kardinále. Budu se snažit pro něj něco udělat. A co Rada?“
„Chce ji Vaše Veličenstvo svolat za zítřejší dopoledne do Louvru? Vyložil bych tam svůj plán tažení a pokusíme se přejít řeky jiným způsobem než po Monsieurových prstech.“
Král pohlédl na kardinála s údivem, který dával najevo pokaždé, když si uvědomil, jak dokonale je jeho ministr informován o věcech, jež by mu měly být naprosto neznámé.
„Milý kardinále,“ pravil se smíchem, „zcela jistě zaměstnáváte ďábla, ledaže byste – už často mě to napadlo – byl sám ďáblem.“
ČTVRTÁ ČÁST
I
LAVINA
Ve chvíli, kdy se v Louvru sešla Rada, již tentokrát svolal Richelieu, tedy kolem jedenácté dopoledne, byla už karavanka, co vyrazila za svítání z Oulxu, skoro u posledních domů městečka Exilles ležícího na nejzazší hranici Francie. Od států patřících pod vládu piemontského knížete už Francii dělí jenom Chaumont, poslední městečko na francouzském území.
Karavanka se skládala ze čtyř osob vezoucích se na mulách. Ze dvou mužů a dvou žen.
Bylo snadné poznat, že muži, cestující se zahalenou tváří v baskickém kroji, jsou mladí: staršímu z nich bylo třiadvacet, mladšímu sotva osmnáct.
U žen bylo těžší rozpoznat věk: byly oděné do těžkých šatů a pelerín s objemnými kapucemi, které jim cele kryly tvář. K této opatrnosti je nutilo chladné počasí i snaha, aby je nikdo nepoznal.
V té době ještě nebrázdily Alpy nádherné cesty jako dnes, vedoucí od průsmyku v Simplonu, od hory Cenis a průsmyku Svatého Gotharda. Do Itálie se člověk mohl dostat pouze po pěšinkách, kde mohli těžko postupovat dva pěší vedle sebe a kde klusaly muly drobným klusem, který je jim nejenom vlastní, ale je i nanejvýš sympatický.
V tuto chvíli starší z jezdců držel za uzdu mulu, na níž seděla mladší z žen. Když zjistila, že na dohled není nikdo kromě podomního obchodníka, který jel asi pět set metrů před touto karavankou a pobízel bičem koníka naloženého balíky a klusajícího před ním, shrnula si kapuci dozadu. Ukázala se krásná hlava s měkce splývajícími světlými vlasy, s nádhernou tváří a svěží pletí prozrazující dívčiných sedmnáct či osmnáct let.
Druhá žena jela za ní s obličejem hluboce zakutaným v kapuci. Její sklopenou hlavu jako by tížily myšlenky, nebo to možná byla únava. Vypadalo to, že se žena vůbec nestará o cestu, po níž jede, nebo spíše po níž kluše její mu-la, jako by nevnímala, že je na nejvyšším hřebeni skály, z jedné strany že je propast a na druhé se tyčí hora pokrytá sněhem. Mula, která ji vezla, si hleděla cesty více než ona, čas od času sklopila hlavu, nozdry se jí chvěly, jak cítila propast, jako by chápala, že musí klást nohu kupředu jen tehdy, až budou všechny tři ostatní mít pod sebou pevnou zem, jako by měřila rozsah nebezpečí, do nějž by ji vydal jeden chybný krok. Toto nebezpečí bylo tak skutečné, že čtvrtý z karavany, mladík se světlými vlasy, štíhlou, dobře tvarovanou postavou, očima zářícíma mládím a životem, seděl raději na své mule po dámském způsobu, tedy s nohama ke straně a zády k propasti, jen aby se ubránil démonu propasti zvanému závrať. Zpíval a doprovázel se přitom na mandolínu zavěšenou na krku na stuze nebesky modré barvy, zatímco čtvrtá mula, nyní bez jezdce, svobodně klusala za zpěvákem.
Různě nazývají Venuši, ti, co zamilovaní jsou po uši. Sto tisíc má přezdívek od chlapců i od dívek, někdo říká ďábla cháska, jiný zase sladká láska.
Někomu jen pláč a strasti, jinému pak smích a slasti. Pro mě dívky vášní planou proč bych ji měl stíhat hanou? Já Venuši uctívám, sladkou paní nazývám!
Starší z obou mužů sice nehrál na violu ani nezpíval, ale přesto se zdálo, že je zaměstnán až až.
Všechnu svoji péči věnoval mladé ženě, za jejíhož průvodce sám sebe ustanovil, a soustředil se jen na to, aby ji uchránil před nebezpečím, co hrozilo jí i její mule na této úzké a neschůdné pěšině, zatímco ona na něj pohlížela tím sladkým a kouzelným pohledem, jejž ženy většinou věnují milovanému muži, který jim lásku oplácí, ale k němuž současně cítí i oddanost a vděčnost.
Po chvilce skupinka zastavila v jednom ohybu pěšiny.
Museli totiž rozlousknout nelehkou otázku.
Jak už jsme řekli, blížili se k Chaumontu, tedy poslední francouzské vesnici, neboť už přede dvěma hodinami opustili Exilles a jeho pevnost; byli tedy stěží půl míle od hranice, která odděluje francouzské Dauphiné od Piemontu.
Až překročí tuto hranici, octnou se v nepřátelské zemi, neboť Karel Emanuel nejen věděl o rozsáhlých kardinálových přípravách na vojenské tažení, ale navíc ho francouzská vláda oficiálně upozornila, že pokud neumožní volný průchod vojenským oddílům, které táhnou ke Casale, aby tam ukončily obléhání, a nepřidá se k nim, je mu předem vyhlášena válka.
Před poutníky vyvstala těžká otázka: mají se klidně pus-tit tím, co se nazývá Suský průsmyk, i s rizikem, že budou poznáni a zadrženi Karlem Emanuelem, nebo si mají najmout vůdce a následovat ho po nějaké odlehlé cestě, vyhnout se Suskému průsmyku a dokonce i Turínu a dorazit přímo do Lombardie?
Dívka se s onou okouzlující důvěřivostí, kterou cítí milující žena k milovanému muži, naprosto spolehla na opatrnost a odvahu svého průvodce; uměla pouze hledět do jeho krásných černých očí a pronášet se sladkým úsměvem:
„Vy víte lépe než já, co je potřeba udělat. Čiňte, co uznáte za vhodné.“
Mladík, jehož děsila tak velká odpovědnost za milovanou ženu, se obrátil k druhé ženě, jejíž tvář stále skrývala kapuce.
„A jaké je vaše mínění, madam?“ zeptal se jí.
Žena, jíž byla otázka adresována, shrnula kapuci a ukázala obličej. Byla to tvář ženy asi pětačtyřicetileté či padesátileté, zestárlé, vyhublé, zpustošené dlouhým utrpením. Jenom oči, rozšířené tím, jak se stále snažily něco zahlédnout v neznámu, byly živé uprostřed té bledé tváře, kterou jako by už svírala mrtvolná ztuhlost.
„Prosím?“ otázala se.
Neposlouchala, nic neslyšela, sotva si všimla, že zastavili.
Mladík zvýšil hlas, neboť kvůli hluku, jaký působila řeka Doire valící se na dně propasti, nebylo slyšet slova.
Mladík ženě vše zopakoval.
„Pokud se mě ptáte na mínění, pak si myslím, že bychom se měli zastavit v nejbližším místě, a protože jde o městečko hraniční, zeptat se tam na místní poměry. Pokud existují nějaké odlehlé cesty, jistě nám je ukážou. Budeme-li chtít průvodce, určitě ho tam najdeme. Vůbec nesejde na tom, nabereme-li pár hodin zpoždění; důležité je jedině to, aby nás, tedy lépe řečeno vás, nikdo nepoznal.“
„Drahá madam,“ odvětil mladík, „vašimi ústy promluvila ztělesněná moudrost, budeme se řídit vaším míněním.“
„Takže?“ otázala se dívka.
„Takže je dohodnuto. Ale nač se díváte?“
„Pohleďte, není to úplný zázrak tady na té náhorní planině?“
Mladíkovy oči se stočily naznačovaným směrem.
„A co?“ zeptal se.
„Květiny, a v této roční době!“
A skutečně, pod zasněženou linií hor bylo vidět několik zářivě červených květin.
„Drahá Isabelle, tady neexistují žádná roční období,“ pravil mladík, „vládne tu skoro věčná zima; přesto se tudy čas od času mihne krásná víla, a aby ukázala, jak mladá je příroda ve své nevyčerpatelné plodnosti, zaseje tu semínka této květiny, která roste uprostřed sněhů. Právě proto se jí říká alpská růže.“
„Ach, jak krásná květina,“ pravila Isabelle.
„Chcete ji?“ zvolal mladík.
Dříve než mohla dívka odpovědět, vyšvihl se na skalis ko, které ho oddělovalo od plošiny, kde kvetla květina, a šplhal po něm nahoru.
„Hrabě, hrabě,“ zvolala dívka, „ve jménu božím! Nedělejte takové hlouposti, nebo se už neodvážím na nic podívat a nikdy nic nepochválím!“
Ale muž, jehož nazvala hrabětem a v němž my samozřejmě zcela právem poznáváme hraběte de Moret, už mezitím dorazil na plošinu, utrhl květinu a jako pravý horal se sklouzl podél skaliska, i když měl stále coby muž předvídající všechny eventuality kolem pasu místo opasku obtočený provaz, aby jím mohl v případě potřeby někoho jistit při obtížném výstupu nebo sestupu. Jeho mladší druh měl rovněž kolem pasu provaz.
Podal alpskou růži dívce, která se zarděla radostí, přiložila ji k ústům, rozevřela šaty a zasunula ji do záňadří.
V tu chvíli se ozval hluk podobný hromu přicházející z vrcholku hory. Mrak sněhu zatměl atmosféru a bílá masa se řítila rychlostí blesku shora dolů po svahu, nabírajíc stále na rychlosti.
„Pozor, lavina!“ křikl mladší z obou mužů a seskočil z muly, zatímco jeho druh uchopil Isabelle do náruče a spolu s ní se opřel zády o skalisko, které jim poskytlo ochranu.
Bledá dáma shrnula kapuci dozadu a klidně hleděla na to, co se děje.
Najednou vykřikla.
Spadl jenom kus laviny a zavalil pouze prostor kolem pěti set kroků začínající tak dvě stě kroků před naší karavankou, která pocítila, jak se jí země pod nohama zachvěla. Ovanul je dech bílé smrti.
Výkřik, který vyšel z hrdla bledé ženy, však nebyl výrazem jejího strachu; jen ona totiž mohla ze svého místa vi-dět to, co nezahlédl ani jeden z obou mužů, tedy panoš Galaor, zaměstnaný záchranou své maličkosti, ani hrabě de Moret starající se o Isabellinu bezpečnost; bezmocně sledovala, jak řvoucí bílá smršť zavalila muže a zvíře, kteří kráčeli tak tři sta kroků před nimi, a strhla je do propasti.
Po tom výkřiku se hrabě de Moret a Galaor obrátili s úzkostí o to větší, že sami instinktivně cítili, že jsou zachráněni, a přirozeně pomysleli na ubožáka v nebezpečné situaci, v níž se mohli octnout i oni. Ale neviděli nic z toho, co ona bledá žena, která nataženou paží ukazovala kupředu a prstem mířila na jedno určité místo. Křičela přitom:
„Tam! Tam! Tam!“
Jejich oči se tedy obrátily k pěšině, kterou její extrémně malá šířka a umístění pod skaliskem uchránily od zavalení.
Mula a trhovec, které měli před sebou, zmizeli, cesta byla úplně prázdná.
Hrabě de Moret pochopil vše.
„Pojďte pomaloučku sem,“ vyzval Isabelle. „Opřete se tady o skalisko a vy, milá paní de Coëtman, udělejte totéž. My dva, Galaore, si teď pospěšme: třeba ještě můžeme to-ho nešťastníka zachránit.“
A hrabě de Moret se s obratností horala s Galaorem v patách vrhl k místu, které označil prst bledé ženy, jíž nebyl nikdo jiný, jak jsme právě prozradili, než paní de Coëtman. Kardinál de Richelieu sice důvěřoval hraběti de Moret a věřil v Isabellinu cudnost, nicméně soudil, že kvůli společenským konvencím bude vhodné, když je bude doprovázet nějaká žena.
II
GUILLAUME COUTET
Mladíci dorazili na určené místo a opírajíce se jeden o dru hého, s hrůzou hleděli do propasti u svých nohou.
Nejdříve neviděli nic; dívali se totiž příliš hluboko.
Pak však přímo pod sebou zaslechli slova tak zřetelná, jak to situace toho, kdo je pronášel, umožňovala:
„Jestli jste křesťané, pro lásku boží, zachraňte mě!“
Sklouzli tedy očima směrem, odkud hlas přicházel, a asi deset stop pod sebou uviděli muže držícího se jedle napůl vyvrácené z kořenů, která se ohýbala pod jeho vahou.
Mužovy nohy se zachytily o výběžek skaliska, který sice muži momentálně pomáhal udržet se nahoře, ale stal by se naprosto neúčinnou oporou, jakmile by se strom zlomil; v tu chvíli by se muž i jeho chatrná opora zřítili do propasti. Hrabě de Moret jedním pohledem posoudil nebezpečnou situaci.
„Uřízni hůl tak osmnáct palců dlouhou a dost pevnou, aby unesla muže,“ křikl na Galaora.
Galaor byl horal stejně jako Moret, okamžitě pochopil záměr svého hraběte.
Vytáhl z pochvy jakousi dýku s širokým ostřím, vrhl se ke zlomené terebintové pistácii a vmžiku vyrobil to, co si hrabě přál, tedy jakousi příčel.
Mezitím hrabě rozvinul provaz, jímž byl omotaný v pa-se a který měl dvojnásobnou délku, než kolik bylo potřeba k pokusu o záchranu toho nešťastníka. V několika vteřinách byla příčel pevně přivázaná ke konci lana, hrabě povzbudil muže visícího na vlásku mezi životem a smrtí několika slovy a spustil k němu lano se šprušlí.
Muž okamžitě ten kus dřeva uchopil a pevně se k němu přivázal právě ve chvilce, kdy se jedle vyvrácená z kořenů zřítila do propasti.
Nebylo však ani v nejmenším vyhráno: skalisko, po němž klouzalo lano, bylo příliš ostré, a při mužově výstupu by ho mohlo přeřezat.
Naštěstí však právě přicházely obě ženy i s mulami. Muži jednu z nich přivedli až k okraji propasti, ale dost daleko od ní na to, aby si měl zachraňovaný muž kam stoupnout. Lano přehodili přes sedlo muly, a zatímco se Isabelle modlila s očima obrácenýma ke skalisku a paní de Coëtman držela se silou skoro mužskou mulu za uzdu, hrabě de Moret a Galaor se přivázali k provazu a společnou silou přitahovali muže k sobě.
Lano klouzalo jako po kladce a za několik vteřin se objevila na úrovni propasti bledá hlava nešťastníka, který právě zázračně unikl smrti.
Jeho objevení bylo pozdraveno radostným výkřikem. Teprve teď se Isabelle obrátila a přidala svůj hlas k hlasu svých přátel a rovněž volala:
„Odvahu! Odvahu! Jste zachráněný!“
A skutečně, muž už kladl nohu na skalisko, pustil se provazu a křečovitě se zachytil sedla muly.
Pobídli mulu, aby couvla o krok dozadu, a muž, u konce svých sil, se pustil této nové opory, zamával rukama ve vzduchu, vydal jakýsi neartikulovaný zvuk a v mdlobách padl do náruče hraběte de Moret.
Hrabě de Moret přiložil k ústům zachráněného čutoru plnou životabudiče, jenž se o sto let později stal slavnou pálenkou vyráběnou v Alpách, a dal mu trochu napít.
Bylo zřejmé, že síla, kterou v sobě našel v době nebezpečí, ho opustila v okamžiku, kdy pochopil, že je zachráněný.
Hrabě de Moret opřel muže zády o skalisko, a zatímco mu Isabelle dávala čichat k flakonu s vonnými solemi, odvázal od lana dřevěnou příčel a odhodil ji daleko od sebe s oním pohrdáním, které muž pociťuje ke každému nástroji, co ho využil a teď je k nepotřebě, načež si znovu obtočil provaz kolem pasu.
Galaor zatím s bezstarostností svého věku zasunul dýku do pochvy.
Po chvíli sebou muž dvakrát nebo třikrát křečovitě škubl a otevřel oči.
Výraz na jeho tváři nejprve naznačoval, že si nevzpomíná na nic z toho, co se událo, ale postupně se mu paměť vracela, on pochopil, zač vděčí těm, co ho obklopují, a jeho první slova byla slovy díků.
Posléze mu hrabě de Moret, jejž muž považoval za prostého horala, vysvětlil, co se stalo.
„Jmenuji se Guillaume Coutet,“ odpověděl muž. „Mám ženu, která díky vám nebude vdovou, tři děti, jež vám vděčí za to, že nejsou sirotami; kdykoli a kdekoli mě budete potřebovat, řekněte, položím za vás život.“
Potom, opíraje se o hraběte s hrůzou, kterou člověk prožívá po prožité nehodě, se přiblížil k propasti, prohlédl si zlomenou jedli, podíval se na tu strašlivou změť sněhu, kusů ledu, stromů vyrvaných z kořenů, kusů skály, které ležely na dně údolí a tvořily nečekanou přehradu řeky Doiry, jež se pěnila a v peřejích zlostně narážela na překážku, co jí bránila v klidném toku.
Muž vzdechl při pomyšlení na mulu a její náklad, pravděpodobně jediný majetek, co vlastnil a o nějž teď přišel.
Pak si však uvědomil, že žije, a zašeptal:
„Život je největší bohatství, které přichází od tebe, Bože, děkuji ti za něj, Bože, děkuji i těm, kdo mě zachránili.“
Když se však měli vydat na cestu, zjistil, že ze slabosti způsobené buď duševním či fyzickým otřesem po tom pádu nedokáže udělat ani krok.
„Už jste toho pro mne vykonali až až,“ oslovil hraběte de Moret a Isabelle. „Já vám to nijak nemůžu oplatit, ale rozhodně nechci, abyste se kvůli mně zdržovali. Jenom buďte tak laskaví a upozorněte hostinského od Zlatého jalovce, že se jeho příbuznému Guillaumu Coutetovi stala nehoda, že je na cestě a prosí, aby pro něj někoho poslal.“
Hrabě de Moret si potichu vyměnil několik slov s Isabelle, která mu odpověděla souhlasným pokynem hlavy.
Vzápětí se obrátil na nešťastného Couteta:
„Příteli, neopustíme vás, když už nám Bůh dopřál to štěstí, že jsme vám mohli zachránit život. Jsme jenom půlhodinku od města. Nasednete na moji mulu a já povedu mulu tady madam za uzdu, jako jsem to ostatně dělal i ve chvíli, kdy došlo k nehodě.“
Guillaume Coutet chtěl něco namítnout, ale hrabě de Moret mu zavřel ústa se slovy:
„Potřebuji vás, příteli, možná mi v příštích čtyřiadvaceti hodinách můžete prokázat ještě větší službu, než jsem prokázal já vám.“
„Skutečně?“ otázal se Guillaume Coutet.
„Slovo šlechtice!“ odvětil hrabě de Moret, zapomínaje, že se těmito slovy prozrazuje.
„Promiňte,“ uklonil se trhovec, „teď vidím, že vás musím poslechnout ze dvou důvodů: zaprvé proto, že jste mi zachránil život, a zadruhé proto, že muž vašeho postavení má právo poroučet chudému venkovanovi, jako jsem já.“
Načež Guillaume Coutet nasedl s pomocí obou mužů na mulu hraběte de Moret, zatímco hrabě zaujal opět místo u hlavy Isabelliny muly. Dívka byla šťastná, že muž, jehož miluje, měl příležitost prokázat svoji obratnost, odvahu a lidskost.
Čtvrt hodiny nato vjížděla karavanka do městečka Chaumont*) a zastavila přede dveřmi hostince U Zlatého jalovce.
Po prvních slovech, která Guillaume Coutet pronesl ke krčmáři, nikoli o postavení muže, jenž mu zachránil život, ale jenom o službě, kterou mu prokázal, dal krčmář Germain celý hostinec hraběti k dispozici.
Hrabě de Moret však nepotřeboval celý hostinec: postačila mu jedna velká místnost s dvěma lůžky pro Isabelle a paní de Coëtman a druhá místnost pro něj a pro Galaora.
Byl uspokojen v obou ohledech, dostal, co chtěl, a přitom nikoho nemusel vyrušit. Guillaume Coutet spal v ložnici a posteli svého bratrance. Poslali pro lékaře, ten prohlédl Guillauma Couteta od hlavy až k patám a prohlásil, že nemá zlomenou ani jednu z těch dvou set osmdesáti dvou kostí, které příroda stvořila v lidském těle v domnění, že jsou pro jeho správnou funkci nezbytné. Bylo jen nutné připravit mu lázeň s vonnými bylinami s několika hrstmi soli a potom mu vytřít tělo kafrem.
Doktor mu ještě předepsal několik sklenic horkého, řádně okořeněného vína, načež prohlásil, že nazítří, nejpozději pozítří, bude moci pacient pokračovat v cestě.
Hrabě de Moret se nejprve postaral o pohodlí a blaho dvou cestovatelek, poté dohlédl na to, aby lékařovy pokyny byly beze zbytku vyplněny, a sotva nemocný prohlásil, že se cítí lépe, usedl do nohou jeho lůžka.
Guillaume Coutet mu opět vyslovil díky a projevil svoji oddanost.
Hrabě de Moret ho nechal domluvit, a když skončil, pravil:
„Vy tvrdíte, příteli, že sám Bůh svedl mé kroky na vaši cestu. Budiž. Ale možná Bůh, který mě vedl, měl dvojí záměr: já jsem měl zachránit vás a vy máte pomoci mně.“
„Pokud je to tak,“ pravil pacient, „budu se považovat za nejšťastnějšího muže na světě.“
*) Chaumont, italsky Chiomonte.
„Pan kardinál de Richelieu mě pověřil – vidíte, že před vámi nemám žádné tajemství a cele se vám vydávám do rukou –, abych doprovodil mladou dámu, kterou jste vi-děl a na níž mu nanejvýše záleží, do Mantovy k jejímu otci.“
„Bůh nechť vede vaše kroky a ochraňuje vás po celou cestu.“
„Ano, ale v Exilles jsme se dověděli, že Suský průsmyk je odříznut barikádami a opevněními, které jsou přísně střeženy; pokud nás poznají, zatknou nás a vévoda Savojský z nás učiní rukojmí.“
„Musíte se tedy Suskému průsmyku vyhnout.“
„A jde to?“
„Ano, pokud se mi svěříte do rukou.“
„Jste odtud?“
„Jsem z Graviere.“
„Znáte tedy cesty?“
„Abych se vyhnul solné dani, prošel jsem všemi pěšinkami hory.“
„Budete naším průvodcem?“
„Ale je to hodně tvrdá cesta.“
„Nebojíme se nebezpečí ani únavy.“
„Dobrá, pak se o všechno postarám.“
Hrabě de Moret kývl hlavou, čímž naznačil, že mu tento slib stačí.“
„Ale to není všechno,“ pokračoval.
„Co si ještě přejete?“ otázal se Guillaume Coutet.
„Rád bych získal nějaké informace o pracích, které se provádějí před Suským průsmykem.“
„Nic není snazšího, můj bratr tam pracuje jako kopáč.“
„A kde váš bratr bydlí?“
„V Graviere jako já.“
„Můžu za vaším bratrem zajít se vzkazem od vás?“
„A co kdyby přišel on sem?“
„Je to možné?“
„Nic není snazšího. Graviere je sotva půlhodinku odsud; bratranec tam zajede na koni, bratr si sedne za něj a přijedou spolu.“
„Kolik let je vašemu bratrovi?“
„O dva nebo tři roky víc než Vaší Excelenci.“
„Jakou má postavu?“
„Jako Vaše Excelence.“
„Pracuje hodně mužů z Graviere na výkopech?“
„Jen on sám.“
„Myslíte si, že bude váš bratr ochoten prokázat mi službu?“
„Až se dozví, co jste pro mě udělal, skočí pro vás do ohně.“
„Dobrá tedy, pošlete pro něj. Nemusím snad říkat, že se mu za jeho pomoc bohatě odměním.“
„To není nutné, Vaše Excelence, můj bratr už odměnu dostal.“
„Ať pro něj tedy hostinský dojede.“
„Buďte tak laskav, zavolejte ho sem a nechte mě s ním o samotě, aby neměl žádné pochyby o tom, že ho o tu službu žádám já.“
„Pošlu vám ho, příteli.“
Hrabě de Moret vyšel, do čtvrthodiny krčmář Germain nasedl na koně a vydal se cestou do Graviere.
O hodinu později už se vracel do hostince U Zlatého jalovce a přivážel na zadku svého koně Marieho Couteta, bratra Guillauma Couteta.
III
MARIE COUTET
Marie Coutet byl šestadvacetiletý mladík, přesně jak to řekl jeho bratr, který hádal hraběti de Moret o takové tři čtyři roky méně. Byl to pohledný chlap, z nějž přímo čišela mužná síla horalů. Jeho upřímná tvář byla důkazem věrného srdce; jeho dobře stavěná postava, široká ramena, mocná stehna a silné paže prozrazovaly šlachovitou vypracovanou postavu.
Během cesty ho bratranec hostinský zasvětil do situace. Věděl už, že jeho bratra smetla lavina, že měl štěstí a v pádu se zavěsil za jedli, načež ho zachránil jeden pocestný, který se náhodou vyskytoval na stejném místě.
Ale proč pro něj tedy bratr posílá, když už je mimo nebezpečí? To Marie nevěděl.
Stejně však přispěchal okamžitě, což svědčilo o jeho oddanosti bratrovi a touze mu vyhovět.
Sotva dorazil do krčmy, vyběhl nahoru do pokoje Guillauma Couteta a deset minut si s bratrem povídal; potom zavolal hostinského Germaina a poprosil ho, aby přivedl toho šlechtice.
Hrabě de Moret na pozvání čekal.
„Excelence,“ oslovil ho Guillaume, „tohle je můj bratr Marie, který ví, že vám vděčím za život, a stejně jako já se vám dává cele k dispozici.“
Hrabě de Moret přejel mladého horala pohledem a hned mu bylo jasné, že v tom silném mladíkovi se snoubí odvaha s věrností a upřímností srdce.
„Máte francouzské jméno,“ poznamenal.
„Však máme také, Excelence, bratr i já francouzský původ. Naši otec a matka pocházeli z Phénioux. Usadili se v Graviere, kde jsme se pak oba narodili.“
A ukázal na bratra.
„A zůstali jste Francouzi?“
„Srdcem i jménem, Excelence.“
„Přesto pracujete na opevnění Suského průsmyku.“
„Dávají mi dvanáct sous za to, abych celý den kopal zem; takže celý den kopu a nestarám se pro koho, ani komu ta zem patří.“
„Víte ale, že pracujete proti své zemi?“ otázal se hrabě de Moret.
„A proč mi nedá moje země práci, abych mohl pracovat pro ni?“ odpověděl na otázku otázkou horal.
„Kdybych vám položil nějaké otázky týkající se prací, které jste prováděl, odpověděl byste mi?“
„Nežádali mě, abych zachovával mlčenlivost. Takže nejsem nucen uchovat tajemství.“
„Znáte nějaké termíny opevňovacích prací?“
„Zaslechl jsem, jak naši inženýři hovoří o redutách, polokruhových baštách, vnějších náspech, ale vůbec nevím, co to má znamenat.“
„Nemohl byste mi nakreslit, jak vypadají práce provedené před Susou a hlavně pak na hřebenech Montabon a Montmoron?“*)
„Neumím číst ani psát. Nikdy jsem v ruce nedržel tužku.“
„Může se k výkopům přiblížit někdo cizí?“
„Ne, to ne. Čtvrt míle před výkopy jsou hlídky.“
„Bylo by možné, abyste mě tam vzal s sebou jako kopáče? Řekli mi, že hledají nádeníky všude.“
„Na jak dlouho?“
„Jenom na jeden den.“
„Když druhý den nepřijdete do práce, budou mít podezření.“
„A mohl byste na čtyřiadvacet hodin onemocnět?“
„Proč ne?“
„A mohl bych tam místo vás nastoupit já?“
„Určitě. Bratr vám dá lístek pro předáka kopáčů Jeana Mirouxe. Nazítří už mi bude líp, tak se vrátím do práce, nikdo nebude moct nic říct.“
„Slyšíte, Guillaume?“
„Ano, Excelence.“
„V kolik hodin se ráno začíná pracovat?“
„V sedm.“
„Takže nesmíme ztrácet čas. Bratr napíše lístek, vy se vrátíte do Graviere a já nastoupím v sedm hodin do práce.“
„A co šaty?“
„Nemůžete mi nějaké půjčit?“
„Nemám zrovna bohatou garderobu.“
„A nedostal bych tu u krejčího nějaké podobné?“
„Vypadaly by příliš nově.“
„Tak je ušpiníme.“
„Ale když bude Vaše Excelence kupovat takovéhle šaty, vzbudí pozornost. Vévoda Savojský má špehy všude.“
*) Tato dvě jména je vyskytují pouze ve Francouzských dějinách Gabriela Daniela.
„Jste přibližně stejně velký jako já, udělejte to pro mě. Tady jsou peníze.“
Hrabě podal váček Mariemu Coutetovi.
„Ale to je příliš.“
„Vrátíte mi, co neutratíte.“
Domluvili se. Marie Coutet vyrazil na nákup, Guillaume Coutet si vyžádal pero a inkoust, aby napsal vzkaz pro předáka, a hrabě de Moret sešel dolů a řekl Isabelle, že zítra bude celý den pryč. Svoji nepřítomnost odůvodnil nutností prozkoumat cestu, na niž se pozítří všichni vydají.
Hrabě de Moret byl oficiálně pověřený starostí o svou snoubenku, což vneslo do jeho milenecké vášně cosi něžného a bratrského; nic nebylo pro oba milence kouzelnějšího než hodiny důvěrné blízkosti, v nichž každý nahlížel do duše toho druhého jako na dno jezer, která potkávali na své cestě, a jejich myšlenky hbitější než kroky jako by četly v nejhlubších hlubinách dvě slova, která jako hvězdy odrážela nebe: „Miluji tě.“
Isabelle měla zůstat pod ochranou paní de Coëtman a Galaorovou na francouzské straně hranice, neměla se tudíž čeho obávat; jinak to ovšem bylo u hraběte de Moret, který se odvažoval do cizí a nepřátelské země. A tak byla hodina, kterou strávil u své vyvolené, naplněná něžnou starostlivostí, obavami a doporučeními, jakými se častují všichni zamilovaní, když se musí, byť jen na krátký čas, rozloučit. Právě v těchto chvílích oné kouzelné úzkosti, kdy jeden prožívá dopředu strach o toho druhého, se mezi milujícími rodí něžné a pevné pouto cudné lásky. Mladík už hodinu klečel u nohou své milované v domnění, že je to teprve deset minut, co mu přišel Germain oznámit, že na něj Marie Coutet čeká i s oděvem, který pro něj koupil.
Isabelle ho propouštěla pouze s podmínkou – která byla úplně zbytečná, hrabě by to jinak ani neudělal –, že neodejde, dokud se s ní nerozloučí. A opravdu se čtvrthodinku nato před ní objevil v úboru piemontského venkovana.
Dívka několik minut podrobně zkoumala nový ústroj milovaného hraběte a zjistila, že mu každá jeho část dokonale padne. V lásce je jedno nádherné vzestupné období, v němž všechno milovanou osobu v milencových očích zkrášluje, byť to byl i oděv z hrubé látky; ovšem bohužel existuje i období naprosto opačné, kdy už stejné osobě nic nedokáže vrátit jednou ztracené kouzlo.
Museli se rozejít, neboť v Chaumontu právě odbíjeli desátou hodinu. Hodinu potrvá hraběti cesta do Graviere, kam tedy dorazí až v jedenáct, a v sedm už musel být v práci.
Před odchodem si ještě vzal list, který napsal Guillaume Coutet a v němž stálo:
Milý Jeane Mirouxi, muž, který vám předá tento list, vám oznámí současně dvě věci: že jsem se vrátil z Lyonu, kde jsem byl nakoupit zboží, a že jsem měl nehodu mezi Saint-Laurentem a Chaumontem. Sněhová lavina mě strhla do propasti, dobrý Bůh mi dovolil, že jsem se zachytil na okraji jedle. Z velmi zlé situace mě vytáhli dobří lidé, kteří šli stejnou cestou, prosím Boha, aby tyto křesťanské duše přijal v ráji. Po pádu však se necítím dobře, jsem potlučený, a tak u mě musí zůstat můj bratr Marie a ošetřovat mě. Protože však nechce, aby kvůli jeho nepřítomnosti práce stála, posílá k vám svého kamaráda Jacquelina jako náhradu za sebe. Doufá, že se už zítra zase vrátí do práce a já domů. Jen lituji, že jsem přišel o svou dobrou mulu Tvrdochodku – vzpomínáte si na ni, vždyť jste ji sám tak pokřtil –, která se zřítila do propasti, a ztratila se tak s celým nákladem pod dobrými padesáti stopami sněhu. Ale díky Bohu, kvůli jedné mule a několika balíkům bavlněné látky se život nezhroutí a obchody nezhorší.
Váš bratranec Guillaume Coutet
Hrabě de Moret se při čtení listu několikrát usmál; byl přesně takový, jak si ho přál mít, uznával v duchu, že kdyby ho měl diktovat sám, tak dobře by to ani nesvedl.
Protože list bylo to poslední, nač čekal, a protože kůň hostinského Germaina postával osedlaný u dveří, naposledy políbil ruku Isabelle, která vyčkávala u vchodu do chodby, vyskočil do sedla, vyzval Marieho Couteta, aby si sedl za něj, zamával na pozdrav a vyrazil na koni, který byl zcela určitě otcem chudáka muly, kterou Jean Miroux patrně po podobné zkušenosti nazval Tvrdochodka. A kdyby pátrání po otcovství nebylo zakázáno, jistě by se to prokázalo.
Hodinu nato už byli oba mladíci v městečku Graviere a nazítří v sedm ráno se hrabě de Moret hlásil s listem od Guillauma Couteta u předáka Jeana Mirouxe a byl přijat bez sebemenšího podezření mezi ostatní kopáče jako náhradník za Marieho Couteta.
Jak Guillaume předvídal, Jean Miroux mu položil několik doplňujících otázek o nehodě, která se stala jeho bratranci, jež mu Jacquelino hravě zodpověděl.
IV
PROČ HRABĚ DE MORET PRACOVAL
NA OPEVNĚNÍCH SUSKÉHO PRŮSMYKU
Jak jistě čtenář uhodne, neoblékl se hrabě de Moret za piemontského venkovana a nešel pracovat jako obyčejný kopáč na opevňování Suského průsmyku jen pro vlastní potěšení nebo poučení.
Nikoli. V rozhovoru, který vedl hrabě de Moret s kardinálem de Richelieu, vyjevil kardinál synu Jindřicha IV. své politické cíle. Syn Jindřicha IV. vycítil, že velký ministr k němu chová sympatie, a rozhodl se, že si je zaslouží nejen jako syn svého otce, ale i vlastními činy.
Teď přišla chvíle, kdy by mohl prokázat velkou službu kardinálovi i svému královskému bratru, byť s rizikem, že bude poznán a odhalen jako špeh. Toho si byl vědom. Přesto se rozhodl, že se osobně podívá, jaké opevnění staví vévoda Savojský, a potom všechno přesně vypíše kardinálovi.
A také hned po návratu, sotva popřál Isabelle, aby se jí na víčka posadil spánek lehčí než včelka usedající na růži, hotový Romeo, odebral se do svého pokoje, kam si dal už předem přinést papír, kalamář a pero, a napsal kardinálovi následující list:
Jeho Eminenci monsignoru kardinálu de Richelieu.
Monsignore, dovolte mi, abych vám ve chvíli, kdy překračujeme francouzskou hranici, poslal tento list se sdělením, že naše cesta zatím probíhá bez nehody, která by stála za zmínku.
Když jsme se však blížili k hranici, dověděl jsem se něco, co se mi zdá dostatečně důležité pro Vaši Eminenci, která se chystá vytáhnout na Piemont.
Vévoda Savojský se pokouší získat čas tím, že sli buje průchod vojskům přes svá území, a zatím ne chává opevňovat Suský průsmyk.
Rozhodl jsem se tedy, že se na vlastní oči přesvědčím, jaké práce ve zmíněném místě provádí.
Díky zásahu Prozřetelnosti jsem mohl zachránit život venkovanovi z Graviere, jehož bratr pracuje na opevněních. Zastoupil jsem tedy tohoto bratra a celý jeden den strávil uprostřed kopáčů.
Než ale vypíšu Vaší Eminenci, co jsem během to-ho dne viděl a dělal, seznámím ji přesně s přírodními překážkami, jež ji čekají během jejího tažení, a vylíčím, které je třeba překonat a které se musí obejít.
Chaumont neboli Chiomonte, odkud mám tu čest psát Vaší Eminenci, je posledním městečkem, které patří králi. Čtvrthodiny cesty odtud je hranice, která odděluje Dauphiné od Piemontu. Kousek vepředu, na územích vévody Savojského, je obrovité skalisko, srázné ze všech stran, které se dá zdolat pouze po jedné úzké stezce lemované po obou stranách propastí. Karel Emanuel považuje toto skalisko za přirozenou pevnost, která se postaví do cesty Francouzům, a udržuje tam posádku. Toto skalisko se jmenuje Gélasse;*) pokud se mu člověk vyhne, ztratí se v údolí vyhloubeném mezi dvěma velmi vysokými horami, z nichž jedna se jmenuje hřeben Montabon a druhá hřeben Montmoron.
Právě mezi těmito dvěma horami vede cesta do Susy a jediná brána do Itálie, a právě zde se provádějí práce, o nichž jsem se Vaší Eminenci zmínil. Chtěl jsem se na vlastní oči přesvědčit, v čem tyto práce spočívají, abych vám, monsignore, mohl podat přesnou zprávu.
Vévoda Savojský nechává uzavřít průsmyk mezi dvěma horami půlkruhovou baštou a dobrým opevněním, ještě umocněným dvěma barikádami, které jsou od sebe vzdálené kolem dvou set metrů. Kdo by chtěl mezi nimi projít, dostal by se do křížové palby.
Kromě toho nechala Jeho Výsost postavit na svazích obou hor – na vrcholku jedné z nich, na hřebenu Montabon, se nachází pevnost – malé re-duty, kde se může lehce schovat stovka mužů, a malé obranné plošinky, kde se může držet dvacet až pětadvacet mužů. To všechno bude doplněno dělem dopraveným sem ze Susy, zatímco na naší straně nebude možné použít ani jedno dělo. Údolí dlouhé čtvrt míle není široké, na některých místech může mít jen osmnáct až dvacet kroků a zužuje se místy až na deset. Skoro všude je zataraseno skalisky a kameny, takže žádný povoz by se tu ani nepohnul.
Když jsem ráno přišel do práce, dověděl jsem se, že vévoda Savojský a jeho syn mají během dne dorazit z Turína do Susy, aby tu osobně popohnali opevňovací práce. A skutečně, kolem jedné odpoledne dorazili a hned se vypravili mezi kopáče; přivedli s sebou tři tisíce mužů, které nechali v Suse, a oznámili, že pozítří přibude další oddíl o síle pěti tisíc mužů.
Poslali mě na svah hřebenu Montmoron, abych ohlásil příjezd vévody Savojského, a tam jsem uviděl zblízka druhou redutu, která je úplně stejná jako ta na hřebenu Montabon. Jen mě to utvrdilo v přesvědčení, že Suský průsmyk nemůže být zdolán silou, ale musí se obejít.
*) Ve většině Pamětí i v pamětech maršála de Bassompierre je toto skalisko nazýváno jako Talasse.
Dnes v noci kolem třetí hodiny využijeme měsíčního svitu a vyrazíme ze Chaumontu. Povede nás muž, jemuž jsem zachránil život a který svou hlavou ručí za to, že nás vyvede z území vévody Savojského cestami, které zná pouze on.
Jakmile předám slečnu de Lautrec rodičům, opustím Milán a nejkratší cestou se vrátím k vám, pane kardinále, abych opět zaujal místo v řadách vojska a ujistil Vaši Eminenci o své hluboké úctě a dokonalém obdivu.
Antoine Bourbonský, hrabě de Moret
Ve tři ráno se skutečně karavanka vydala na cestu a opustila Chaumont ve stejném pořadí, jak tam přišla. Rozrostla se pouze o jednoho člena, vůdce Guillauma Couteta.
Všech pět cestovatelů sedělo na mulách, ačkoli je Coutet upozornil na to, že v jistých úsecích budou muset sesednout.
Cestovatelé mířili přímo ke skalisku Gélasse, které se tyčilo uprostřed temnoty jako další obr Adamastor;*) ale pět set kroků předtím, než k němu dorazili, se pustil Guillaume Coutet kráčející v čele po sotva viditelné pěšině, která se prudce stáčela doleva. Po čtvrthodině zaslechli hluk bystřiny.
*) Mytologický obr bouří, duch mysu Dobré naděje, jehož popisuje Luís de Camaes v Luisiadách.
Tato bystřina, jeden z tisíce přítoků, které se vlévají do Pô, zmohutněla po deštích a svým rozvodněním vytvářela obtížnou překážku, s níž nepočítali.
Guillaume se zastavil na břehu, podíval se nad sebe i pod sebe, jako by hledal nejsnadnější přechod; hrabě de Moret mu ale nedopřál čas na uvažování a s palčivou potřebou mladých srdcí vrhat se do nebezpečí, když na něj pohlížejí dvě krásné oči, pobídl svoji mulu do řeky.
Guillaume Coutet však byl rychlejší než on, zastavil jeho zvíře a řekl velitelským tónem, který je vlastní všem vůdcům ve chvílích, kdy hrozí skutečné nebezpečí:
„Tohle se vás netýká, je to moje věc. Zůstaňte!“
Hrabě poslechl.
Isabelle rovněž sešla po svahu a postavila se vedle mladíka. Galaor a paní de Coëtman zůstali na vyvýšeném břehu.
Paní de Coëtman, ve svitu luny ještě bledší než ve dne, pohlížela na rozvodněnou bystřinu s lhostejností, s níž se dívala do propasti, tedy s netečností ženy, co strávila deset let v těsné blízkosti smrti.
Guillaumova mula pomalu postupovala přímo před sebe až zhruba do třetiny šíře bystřiny; potom se zastavila, proud byl příliš silný, strhl ji na stranu. Chvilku bylo zvíře nuceno plavat a jeho jezdec už ho neovládal; ale díky své chladnokrevnosti a tomu, že při pašování přivykl různým situacím, dokázal Guillaume udržet hlavu muly nad vodou, ta plavala, až nakonec znovu našla pod nohama pevnou půdu a zadýchaná a umáčená donesla svého jezdce na druhý břeh.
Isabelle při tom pohledu uchopila hraběte de Moret za ruku a pevně ji stiskla, z toho stisku bylo jasné, jakou hrůzu v duchu prožívala a jak se bála nejen o vůdce a o sebe, ale hlavně o milovaného muže, který by se vystavil nebezpečí smrti, kdyby se pustil do řeky jako první, což měl původně v úmyslu.
Guillaume byl teď tedy na druhém břehu a vedl mulu proti proudu. Když dorazil k místu, kde stála na druhém břehu skupinka, mávl na ni, aby počkala, a ještě asi padesát kroků stoupal dál proti proudu.
Tam znovu vstoupil do řeky, aby vyzkoušel druhý brod, tentokrát byl šťastnější než poprvé: jeho mule sice voda sahala po břicho, ale neztratila pevné dno pod nohama.
Dostal se na břeh, kde čekali jeho přátelé, zamával na ně, aby se k němu připojili; sám se nechtěl vzdalovat od místa, kde našel brod, ze strachu, aby neztratil z dohledu linii přechodu, kterou právě vyzkoušel, a nevystavil tak sebe či spíše své svěřence nebezpečí, že se octnou v hluboké vodě.
Dohadovali se, jak přepraví ženy na druhý břeh.
Nejdříve pojede na své mule Isabelle mezi dvěma muži, Guillaume bude po její levici a hrabě de Moret po pravici. Dívka tak bude z obou stran chráněna, kdyby její mula uklouzla, nebo jí hrozilo jiné nebezpečí.
Jakmile bude v bezpečí na druhém břehu, přejde Guillaume bystřinu počtvrté, tentokrát bude chránit paní de Coëtman z jedné strany, z druhé strany pak bude mít Isabellina průvodkyně páže Galaora.
Paní de Coëtman vyslechla tyto plány s obvyklou lhostejností a kývla na znamení souhlasu.
Guillaume, Isabelle a hrabě de Moret se tedy pustili do proudu, jak si předem stanovili, a mířili k druhému břehu. Dostali se k němu bez obtíží.
Když se však obrátili, uviděli paní de Coëtman, která nečekala, až pro ni Guillaume přijde, a pobídla svoji mulu do řeky. Galaor nechtěl zůstat pozadu a následoval ji.
Oba přešli řeku bez nehody.
Hrabě de Moret měl sice vysoké holínky, ale stejně cítil, jak mu až ke kolenům stoupá chlad. Nepochyboval o tom, že Isabelle je stejně promočená jako on, a bál se o ni.
Zeptal se Guillauma, jestli by se nemohli někde zastavit a ohřát se u ohně. Guillaume odpověděl, že asi hodinu odtud je v horách chatrč, kde se obvykle zastavují pašíři. Tam najdou oheň a všechno, co by mohli potřebovat.
Terén byl ucházející, takže mohou urazit půl míle dělící je od přístřešku za poměrně slušnou dobu. Pobídli tedy muly do klusu a brzy dospěli na první hřeben hory.
Potom byli nuceni pokračovat po stále se zužující pěšině za sebou, neboť dvě osoby vedle sebe tudy projít nemohly.
Guillaume, jak to dělal za podobných okolností, se postavil do čela skupiny, pak jela Isabelle, za ní hrabě de Moret, paní de Coëtman a karavanku uzavíral Galaor.
Pršelo a déšť rozpouštěl sníh, takže mulám se šlo lehčeji; naši poutníci si pospíšili a za krátký čas, jak to odhadl Guillaume, dorazili ke dveřím krčmy.
Isabelle váhala, jestli má vstoupit dovnitř, raději by byla pokračovala v cestě. Pootevřenými dveřmi byla totiž vidět početná a velmi různorodá společnost, která užívala tepla uvnitř. Guillaume ji však uklidnil a slíbil, že pro ni najde oddělený kout, kde by nepřišla do styku s žádným mužem, jehož úbor nebo tvář by jí naháněly strach.
Ostatně naši cestovatelé byli velmi dobře ozbrojeni; každý měl kromě loveckého nože, o nichž už jsme mluvili – Galaor třeba s jeho pomocí uřízl kmínek terebintové pistácie a vyrobil z něj záchrannou šprušli –, tedy každý z nich měl v sedlových brašnách své muly pár kolečkových pistolí, jaké se v té době dělávaly. Guillaume měl navíc u opasku něco mezi loveckým nožem a dýkou a na řemeni mu visela karabina, která přišla z Tyrol a používala se na lov daňků.
U dveří se zastavili. Guillaume sesedl z muly a vstoupil dovnitř nejdříve sám.
V
ZASTÁVKA V HORÁCH
Guillaume za chvilku vyšel, přiložil prst na ústa, vzal svoji mulu za uzdu a naznačil přátelům, aby ho následovali.
Obešli chýši a vešli do jakéhosi dvora, zavedli muly do přístřešku, kde už stál dobrý tucet podobných zvířat.
Guillaume pomohl ženám sesednout a vyzval je, aby šly za ním. Isabelle se obrátila k hraběti. Každé milující srdce přenáší část důvěry, kterou vkládá v Boha, na milovanou osobu.
„Mám strach,“ pronesla tiše.
„Ničeho se nebojte,“ uklidnil ji hrabě, „dávám na vás pozor.“
„Tady se nemusíte bát, žádné nebezpečí nám tu nehrozí,“ vmísil se Guillaume, který zaslechl jejich hovor. „Mám tu příliš mnoho přátel.“
„A co my?“ zeptal se hrabě.
„Zastrčte si pistole za opasek, taková ozdoba není na škodu v kraji, jímž putujeme, a počkejte na mě.“
Sundal z mul část zavazadel, která patřila Isabelle a paní de Coëtman, a vykročil k chýši. Dámy ho následovaly.
Čekala už tam na ně nějaká žena a uvedla je do jakési pekárny s ohništěm, v němž brzy vzplál oheň.
„Zůstaňte zde, madam,“ pravil Guillaume Isabelle. „Jste tady ve stejném bezpečí jako v hostinci U Zlatého jalovce. Postarám se zatím o pány.“
Hrabě de Moret a Galaor se zachovali podle Guillaumových pokynů: sesedli, zastrčili si pistole za opasek a odvázali zavazadla s cestovními potřebami.
Guillaume neručil za pláště a věci. Zaručoval se pouze za osoby.
Všichni tři pak zamířili k hlavním dveřím do krčmy, nevstoupili však hned, na prahu se chvilku zastavili.
Isabelle měla důvod, proč se vyděsila při pohledu na zdejší společnost. Mladíci nebyli tak bázliví a nesmělí jako ona a bez obav se mezi přítomné zamíchali; ale pohled, který si vyměnili, lehké pousmání, jež jim zvlnilo rty, a stejný pohyb ruky položené na pažbu pistole vypovídaly o tom, že nemají příliš velkou důvěru v Guillaumův slib.
Guillaume, pašerák a pytlák od dětství, tu byl patrně ve svém živlu; lokty a rameny si razil cestu k obrovskému krbu, u nějž se hřálo, kouřilo a popíjelo asi dvanáct individuí, u nichž bylo těžké poznat, jaké profesi se věnují; patrně dělali, co se dalo.
Guillaume přistoupil ke krbu, pošeptal cosi do ucha dvěma mužům, kteří se okamžitě zvedli, ani nedali najevo nespokojenost nad nečekaným vyrušením, jen si jednoduše přenesli své balíky, které jim sloužily jako sedačky, jinam.
Zavazadla zaujala místo po balících a hrabě de Moret a Galaor usedli na místa, která jim muži přenechali.
Teprve teď se mladíci pořádně rozkoukali na tom zvláštním místě a prohlédli si muže, jež do této chvíle jenom zahlédli; to, co viděli, dávalo zcela zapravdu obavám slečny de Lautrec.
Větší část chlapů, co se tu zahřívali, náležela zjevně do úctyhodného cechu pašířů, k nimž patřil též Guillaume Coutet; ale ti druzí – pytláci kladoucí oka na všechnu možnou zvěř, stupkové, kondotiéři, žoldáci ze všech zemí, Španělé, Italové, Němci – tvořili hodně neobvyklou směsici, všechny jazyky se tu míchaly, jak se jejich uživatelé snažili vyjádřit nějakou myšlenku, zněly tu výrazy podivné, malebné i zvláštně pomíchané, takže by nejobratnější chemik stěží dokázal analyzovat jejich jednotlivé prvky.
Chlapi se však mezi sebou nijak nehodlali přátelit, naopak, jako by si všichni umíněně zachovávali své rozdílnosti. Jenom ti, kdo patřili ke stejné rase, se podporovali navzájem.
Převládal tu španělský živel. Každý, kdo utekl z obléhaného Casale, kde se umíralo hlady, každý dezertér od Miláňana, který nepravidelně vyplácel žold, se schovával v horách a okamžitě se tam vpravil do oněch tajemných nočních činností, odehrávajících se ve všech horách v každé zemi. Zde se všichni ti muži setkávali, podobní různým přítokům řeky, řítící se do propasti. Nad hlavami se jim vznášel dým tabáku, výpary z teplých nápojů a ovíněný dech. Několik čadících svíček, zastrčených ve svícnu na stěnách nebo chvějících se na stolcích při každé ráně pěstí, ještě ubíralo vzduch v téhle nedýchatelné páchnoucí atmosféře, přičemž příliš světla nevydávalo; každá svíčka měla kolem sebe nažloutlý kruh světla jako měsíc v předvečer deštivého dne.
Občas se ozval trochu hlasitější, ostřejší a zlostnější křik doprovázený výhrůžnými gesty siluet v mraku dýmu; pokud vypukl spor mezi Španělem a Němcem, mezi Francouzem a Italem, přidávali se Španělé, Němci, Francouzi a Italové vždycky na stranu toho, kdo mluvil jejich jazykem. Když byly obě skupiny co do počtu vyrovnané, vypukla všeobecná mela; pokud ale měl jeden z účastníků hádky příliš malou podporu ve srovnání s podporou svého protivníka, nechali je ostatní, ať si spor vyřeší sami a po svém, buď přátelským objetím a polibkem na usmířenou, nebo ranou nožem.
Sotva se naši dva mladíci usadili a začínali se postupně rozehřívat, vzplanula v rohu krčmy jedna z těch hádek, které neustále doutnají a nikdy úplně nevyhasnou. Směsice španělských a německých nadávek a klení ukazovala na rozdílnou národnost soupeřů. V tu chvíli se zvedlo v téměř neprůhledném prostředí asi dvanáct individuí připravených servat se na obranu svého krajana; protože však z těch dvanácti devět bylo Španělů a pouze tři Němci, skoro hned si ti tři Němci opět sedli na lavici se slovy: To nic, a Španělé pronesli cosi jako: Ať si to vyřídí mezi sebou.
Tato svoboda učinila z rozhádaných mužů nepřátele na život a na smrt. Po silných slovech následovala i prudká gesta a brzy se v nažloutlém světle svíček zaleskly čepele nožů; podle vykřikovaných kleteb se dalo poznat, jak zlé rány si muži zasazují; nakonec se ozval bolestný výkřik, načež jeden z mužů rychle překročil židli, vrhl se ke dveřím a zmizel ve tmě.
Zpod stolu se ozývalo smrtelné chroptění.
Ve chvíli, kdy se zaleskly nože, chtěl hrabě de Moret vyskočit a zasáhnout do boje, jak to velí cit každému úplně neokoralému srdci. Ale železný stisk mu sevřel paži a donutil ho usednout zpátky na zavazadlo.
To Guillaume poskytl hraběti tuto službu, sice málo filantropickou, zato však velmi příhodnou.
„Pro Ježíše Krista, nehýbejte se!“
„Ale vždyť oni se zabijí!“
„Co je vám do toho!“ odpověděl s ledovým klidem Guillaume. „Je to jejich věc, nechte je být!“
A jak jsme viděli, opravdu si ti dva věc mezi sebou vyřídili.
Výsledkem bylo, že muž, co zasadil osudnou ránu, unikl dveřmi, ten druhý se nejprve opíral o zeď, potom po ní sklouzl a upadl mezi stěnu a lavici, kde v posledním tažení bolestně chroptěl.
Sotva boj skončil, vrah unikl a zůstal tu jen umírající, kterému už nebylo pomoci, mohlo se o něj osazenstvo krčmy postarat. Teď už v tom nebylo nic nevhodného. Umírající byl Němec, a tak dva či tři jeho krajané vytáhli nebožákovo tělo zpod stolu a položili je na něj.
Rána byla vedena zespoda nahoru jedním z těch katalánských nožů, jejichž břit je ostrý jako jehla a směrem nahoru se rozšiřuje. Nůž prošel mezi sedmým a osmým žebrem a zasáhl srdce; bylo to zřejmé podle místa rány a rychlosti, s jakou přišla smrt, neboť sotva zraněného položili na stůl, naposledy sebou křečovitě škubl a skonal.
Protože tu neměl příbuzné ani přátele, bylo spravedlivé, že po něm budou dědit jeho krajané, a nikdo se proti tomuto rozhodnutí tří synů Germánie nepostavil.
Prohledali mu kapsy, rozdělili si jeho peníze, zbraně a oblečení, jako by šlo o nejprostší věc na světě; když tři Němci dokončili dělení, uchopili mrtvolu, jíž ponechali jen košili a kalhoty, vyvlekli ji ze dveří a dotáhli až k místu, kde cesta vede kolem tisíc kroků hluboké propasti. Tam ji spustili po svahu spadajícím do strže stejně, jako námořníci spouštějí po prkně do hlubin oceánu tělo námořníka, který zemřel na palubě lodi plavící se po dalekých mořích.
Jen několik vteřin trvalo, než se ozval tlumený hluk, který vydávaly nárazy lidského těla rozbíjejícího se o skaliska.
Nikdo ani nepomyslel na otce, matku, příbuzné, rodinu, přátele mrtvého, nikoho nenapadlo se na ně zeptat. Jak se jmenoval? Odkud pocházel? Kdo vlastně byl? Už se o něj nikdo nestaral. O jeden atom v nekonečnu méně. Jen boží oko je dost pronikavé, aby dokázalo vidět a spočítat lidské atomy.
Zemřel a lidskému pokolení nechyběl, stejně jako nikomu nechybí vlaštovka, jež s blížící se zimou odlétá do teplých krajů a nechává za sebou ve vzduchu jenom brázdu, nebo mravenec, kterého rozdrtí nohou procházející člověk, aniž by ho spatřil.
Hrabě de Moret byl vyděšený při pomyšlení na to, že by Isabelle mohla být přítomná tak děsivému divadlu a že ji od té hrůzy dělí pouze tenká příčka. Mechanicky se zvedl a šel ke dveřím útočiště, kde se skrývala; na prahu seděla krčmářka.
„Nemějte strach, mladíku,“ uklidňovala ho. „Dávám pozor.“
V tu chvíli Isabelle, jako by ucítila za stěnou svého miláčka, otevřela dveře a s andělským úsměvem, který rozjasňoval každé místo, kde se octla, pravila:
„Buďte tu vítán, příteli. Jsme připravené a čekáme pouze na vás.“
„Tak zavřete dveře, drahá Isabelle. Upozorním Guillauma a Galaora. Otevřete, jen až uslyšíte můj hlas.“
Dveře se opět zavřely. Když se hrabě otočil, octl se přímo proti Guillaumovi.
„Dámy jsou připravené,“ řekl mu. „Odejděme odtud co nejdříve, v téhle atmosféře se mi zvedá žaludek.“
„Dobrá. Ale nevracejte se, nechci, aby nás viděli odcházet spolu. Pošlu vám toho mladíka; za deset minut vyjdu i se zavazadly.“
„Obáváte se nějakého nebezpečí?“
„Jsou tu různá individua; a viděl jste, jak si váží lidského života.“
„Proč jste nás sem zavedl, když jste věděl, s jakými bandity se tu setkáme?“
„Byl jsem tady naposled před dvěma měsíci, to se ještě o válečné výpravě do Itálie vůbec nemluvilo. Právě blízkost místa, kde se bude válčit, a brzké vypuknutí války sem přivedly všechny tyhle holomky. To jsem nemohl tušit ani předvídat, jinak bychom se takovému hnízdu na hony vyhnuli.“
„Dobrá! Jděte tedy pro Galaora. Muly budou připravené, hned nasedneme a vyrazíme.“
„Jdu.“
Pět minut nato opustili čtyři cestovatelé a jejich vůdce co nejopatrněji a bezhlučně pašeráckou krčmu a vydali se opět na cestu tam, kde ji přerušili.
VI
DUŠE A HVĚZDY
Když vycházeli ze dvora, upozornil Guillaume hraběte na dlouhou krvavou stopu, která barvila sníh a mizela v místě, kde mrtvolu svrhli do propasti.
Nebylo třeba to nijak vysvětlovat; jen si vyměnili pohled a instinktivně pohladili pažby svých pistolí.
Isabelle nic neslyšela ani neviděla.
Hrabě jí řekl, aby byla klidná, byla tedy klidná.
Měsíc vrhal své chladné světlo na krajinu pokrytou sněhem a čas od času mizel pod temnými mraky, které se válely po obloze jako mohutné vlny páry.
Cesta byla docela slušná, takže Isabelle mohla dát mule volnost, aby si šla po svém, a sama bloudila pohledem v nekonečných oblačných výšinách.
Je známo, že v zimě za mrazivého počasí svítí hvězdy jasnou a čistou září hlavně v horách, které vévodí mlhám v údolích.
Isabelle měla snivou a melancholickou povahu, teď se ztrácela v úvahách.
Hrabě de Moret byl znepokojený jejím mlčením – milence zneklidní všechno –, seskočil ze své muly, jednou rukou se opřel o zadek Isabellina zvířete a druhou uchopil Isabelle za ruku.
„Na co myslíte, má drahá?“ otázal se.
„Na co jiného můžu myslet, příteli, při pohledu na nebe plné hvězd, než na nekonečnou moc boží a na to, jak malé místečko zaujímáme na tomto světě, byť se naše pýcha domnívá, že byl stvořen pro nás.“
„A co teprve kdybyste věděla, jak obrovské jsou světy, které se otáčejí kolem nás, ve srovnání s naší zeměkoulí!“
„A vy to víte?“
Hrabě se usmál.
„Studoval jsem astronomii u velkého italského mistra, profesora v Padově. Velmi si mě oblíbil a odhalil mi tajemství, která se neodvážil dosud uvést ve známost v obavách o svoji bezpečnost.“
„Copak ve vědě existují taková tajemství, příteli?“
„Ano, pokud jsou v rozporu s posvátnými texty!“
„Ale víra je přece nade vše! Ve zbožném srdci musí znamenat víra víc než věda.“
„Nezapomínejte, drahá Isabelle, že mluvíte se synem Jindřicha IV.; že mě zplodil otec špatně konvertovaný a že doporučil mým vychovatelům, bohužel nikoli na smrtelné posteli – jeho smrt byla tak rychlá, že neměl čas vzpomenout si na mne –, ale když byl ještě plný života, toto: ‚Nechte ho, ať studuje, ať se učí, a až bude hodně vědět, pak ať si vybere víru podle svého.‘“
„Vy tedy nejste katolík?“ otázala se Isabelle s jistým neklidem.
„Ó ano, jsem, upokojte se,“ pravil hrabě. „Jenomže můj profesor, starý kalvinista, mi doporučil, abych prohnal svoji víru výhní svého rozumu, abych zapudil veškeré náboženské teorie, které začínají tím, že popřou část rozumu ve prospěch víry. Věřím tedy, ale věcem, jimž rozumím, odmítám si nechat vnutit temnou víru, která mi neumí vysvětlit to, co mi káže. Což ovšem neznamená, že bych se zcela nepokořil před Bohem a neodevzdal se do jeho nesmírné otcovské náruče, v níž budu hledat útočiště, přihodí-li se mi nějaké velké neštěstí.“
„To jsem si oddechla,“ usmála se Isabelle. „Už jsem se bála, že mám co dělat s pohanem.“
„Jsem horší než to, Isabelle. Pohan souhlasí s tím, že se nechá převrátit na víru; myslitel touží po osvícení, a když je nachází, tedy s tím, jak se postupně blíží k věčné pravdě, vzdaluje se od dogmatu. Kdybych žil ve Španělsku za časů Filipa II., drahá Isabelle, pravděpodobně by mě upálili jako kacíře.“
„Ó můj Bože! Ale co vám říkal o těch hvězdách, na něž jsem hleděla, ten italský učenec?“
„Jednu věc, kterou jistě popřete, ale mně přesto připadá jako naprostá pravda.“
„Nebudu popírat nic, co vy tvrdíte, příteli.“
„Už jste někdy byla na břehu moře?“
„Dvakrát jsem byla v Marseille.“
„A jaká část dne vás tam nejvíc okouzlila?“
„Chvíle, kdy zapadalo slunce.“
„A nebyla byste přísahala, že právě slunce putuje po nebi a že se na konci dne vrhá do moře?“
„Ještě stále to přísahám.“
„Právě v tom se mýlíte, Isabelle; slunce je stálé, to země se hýbe.“
„To není možné!“
„Říkal jsem vám, že s tím nebudete souhlasit.“
„Ale kdyby se země hýbala, přece bych to cítila.“
„Ne, necítila, protože se spolu se zemí hýbe celá atmosféra, která nás obklopuje.“
„Ale kdyby se země hýbala, viděli bychom přece stále slunce.“
„Máte pravdu, Isabelle, a správnost vašeho úsudku vás dovádí skoro tam, kam vede věda; naše země se totiž nejenom hýbe, ona se otáčí; například v tuto chvíli slunce ozařuje opačnou stranu země, než na které se nacházíme my.“
„Ale kdyby to byla pravda, byli bychom nohama vzhůru!“
„Vlastně tak trochu jsme; jenže ta atmosféra, o níž jsem vám vykládal, nás obklopuje a drží.“
„Vůbec vám nerozumím, Antoine, a protože vám nechci odporovat, mluvme o něčem jiném.“
„O čem budeme mluvit?“
„O tom, nač jsem myslela, než jste zasáhl do mých myšlenek.“
„A na co jste myslela?“
„Kladla jsem si otázku, jestli ty světy rozeseté nad našimi hlavami nebyly stvořeny proto, aby tam prodlévaly naše duše po smrti.“
„Netušil jsem, že jste tak náročná, drahá Isabelle.“
„Náročná? Jak to?“
„Jenom dva nebo tři z těch světů jsou menší než náš svět; Venuše, Merkur a Luna, takže tři; ostatní jsou osmdesátkrát, sedmsetkrát, čtrnáctsetkrát větší než země.“
„Slunce, to ano, to bych ještě chápala. To je hvězda hvězd; vděčíme jí za vše, dokonce za samotný princip naší existence; jeho teplo, jeho síla, sláva, to všechno nás obklopuje a proniká do nás. Díky slunci buší nejen naše srdce, ale srdce celé země.“
„Právě jste to, drahá Isabelle, vyjádřila díky své představivosti a poetičnosti lépe, než by to dokázal můj italský mistr s celou svou vědou.“
„Ale jak je možné,“ naléhala Isabelle, „že ty světelné body, které vidíme na obloze, jsou větší než naše země?“
„Nemluvím s vámi o těch, které unikají našemu pohledu kvůli obrovské vzdálenosti, jež je od nás dělí, jako je třeba Uran a Saturn; ale pohleďte na tuhle zlatě žlutou hvězdu.“
„Vidím ji.“
„To je Jupiter; je čtrnáctsetčtrnáctkrát větší než země, také má čtyři měsíce, které mu dávají neustálé světlo a věčné jaro.“
„Ale jak to, že se nám zdá tak malý, když slunce je tak velké?“
„To proto, že slunce je pětkrát větší než Jupiter, že my jsme vzdáleni jenom třicet osm milionů mil od slunce, a on je od něj vzdálený dvě stě milionů mil, tedy sto sedmdesát milionů mil od nás.“
„Ale kdo vám tohle všechno pověděl, Antoine?“
„Můj italský vědec.“
„A jak se jmenuje?“
„Galileo.“
„A vy věříte tomu, co vám řekl?“
„Naprosto.“
„Děsíte mě těmi vzdálenostmi, drahý hrabě, nevěřím, že by se moje ubohá duše pustila na takovou cestu!“
„Pokud máme duši, Isabelle.“
„Vy o tom pochybujete?“
„Nemám o tom důkaz.“
„O tom se nebudeme přít; mám to štěstí, že nejsem tak učená jako vy, věřím tedy, že já duši mám!“
„Pokud vy věříte ve svoji duši, pokusím se věřit v tu svoji.“
„Dobrá. Předpokládejme, že máte duši a že si můžete po své smrti svobodně vybrat, kde byste chtěl buď dočasně či věčně pobývat. Jaký svět byste si vybral?“
„A vy, drahá Isabelle?“
„Přiznávám, že já cítím náklonnost k Luně, to je hvězda nešťastných milenců.“
„Pokud se týče vzdálenosti, drahá Isabelle, vybrala byste si dobře, neboť tato planeta je Zemi nejbližší, je od ní vzdálena přibližně pouhých devadesát šest tisíc mil. Ale zcela určitě by se na ní vaší duši žilo nejhůře.“
„Pročpak?“
„Protože je neobyvatelná, dokonce i pro duši!“
„Ach, to je smůla! Jste si tím jistý?“
„Posuďte sama. Nejlepší dalekohledy, jaké na světě existují, jsou ty v Padově. No a když se zaměří na tu vaši oblíbenou planetu, Isabelle, vidí, že na ní neexistuje žádný život, tedy aspoň ne na té polokouli, která je vidět; žádná atmosféra, v důsledku toho žádné řeky, jezera, oceány, žádný život, žádná vegetace. Pravda, možná na té straně, která pro nás zůstává a navždy zůstane neviditelná, existuje všechno, co chybí na té druhé. Ale pokud v tom nemáme jasno, neradil bych vám, abyste tam posílala svoji duši, čímž ovšem nechci říct, že ta moje by ji nenásledovala.“
„Když tak dobře znáte všechny ty světy, jako byste na nich pobýval, drahý hrabě, na jakou z těch planet, neboť nevím, jak nazvat všechny tyhle konstelace, byste odvedl moji duši, kdyby trvala na tom, čehož se bojím, že bude všude následovat tu vaši?“
„Neváhal bych ani jedinou vteřinu,“ opáčil hrabě, „a odvedl ji na Venuši.“
„Pro muže, který tvrdí, že není pohan, je to obydlí věru kompromitující. A kde je ta Venuše, kterou máte v takové oblibě?“
„Podívejte, drahá Isabelle, na tu jiskřičku, která svítí na nebi modře jako chrpa, to je Venuše; je to zvěstovatelka noci, zvěstovatelka svítání; nejzářivější planeta celé naší soustavy; je vzdálena od slunce přibližně dvacet osm milionů mil, a dostává tak od něj dvakrát více tepla a světla než země; její atmosféra se hodně podobá naší, i když dosahuje sotva poloviny naší velikosti, má hory vysoké sto dvacet tisíc stop. Avšak Venuše stejně jako Merkur je stále nebo skoro stále zakrytá mraky, určitě ji brázdí potoky a řeky, které chybějí na měsíci a musí příjemně šumět do uší duším, co se procházejí po jejich březích.“
„Dobrá tedy, jsem pro Venuši,“ řekla Isabelle.
Sotva uzavřeli tuto dohodu, ozval se hluk spěšných kroků, které se rychle blížily. Skupinka se instinktivně zastavila a všichni otočili hlavu směrem, odkud hluk přicházel.
Přibíhal k nim muž, neodvažoval se volat, a tak mával kloboukem na znamení. Díky svitu měsíce, který se co chvíli ukázal mezi masou mračen jako bárka na azurovém moři, si ho povšimli.
Bylo zřejmé, že muž chce karavance cosi sdělit.
Když byl od nich vzdálený sotva sto kroků, odvážil se vykřiknout Guillaumovo jméno.
Guillaume sesedl z muly a běžel naproti muži, v němž poznal jednoho z pašeráků, kteří uvolnili hraběti de Moret a Galaorovi místo u krbu.
Setkali se asi padesát kroků od cestovatelů, chvatně si vyměnili několik slov a vrátili se ke skupince.
„Musíme si dát pozor, příteli Jacquelino,“ oslovil Guillaume hraběte, předstíraje tak důvěrný tón, aby skryl pravou totožnost svých chráněnců před druhem pašerákem – ten ovšem jejich skutečné postavení dokonale uhodl. „Pronásledují nás, musíme si najít nějakou skrýš a zůstat v ní, dokud pronásledovatelé nepřejdou.“
VII
GIACONSKÝ MOST
Tohle se přihodilo v pašerácké krčmě poté, co hrabě de Moret a Guillaume Coutet opustili lokál.
Dveře vedoucí na horskou pěšinu se za chvíli znovu otevřely a v nich se objevila hlava Španěla, co před chvílí zabil Němce a utekl.
V lokále teď byl klid, jako by se tady vůbec nic nepřihodilo.
„Hej! Španělé!“ křikl na krajany.
A zase zmizel venku.
Španělé se zvedli a vyšli ven za svým krajanem.
Pašerák a kamarád Guillauma Couteta vytušil, že se tu chystá nějaký úskok, nenápadně se vytratil ven dveřmi na druhém konci lokálu a na dvoře se nepozorovaně připlížil ke skupině. Slyšel Španěla, jak vykládá svým kumpánům, že za pootevřenými dveřmi do pekárny zahlédl dvě ženy, z nichž jedna vypadá jako velká dáma. Podle jeho mínění patří tyhle dvě dámy ke karavance, kterou vede Guillaume.
Zjevně se jim tu nabízí pěkná příležitost.
Je jich deset; přepadení bude hračka, nevynaloží žádnou námahu. Proti sobě budou mít jenom tři muže, z nichž jeden je téměř ještě dítě a jeden, vůdce a pašerák Guillaume, jistě nemá žádný důvod, aby se nechal zabít pro lidi, které skoro nezná.
Španěl nemusel své kumpány dlouho přesvědčovat, tihle šibeničníci byli stejného zrna jako on. Hned se všichni rozeběhli pro své zbraně.
On, tedy Guillaumův přítel, vzal nohy na ramena a vyrazil na cestu, byl si jistý, že skupinku dostihne dříve než ti španělští lotři.
A skutečně se mu to podařilo; nesmí ovšem ztrácet čas, pronásledovatelé nebudou daleko.
Muži se poradili; oba se v okolí dokonale vyznali.
Jenomže pět cestujících a pět mul se ukrývá těžko. Po chvilce se pašeráci na sebe zadívali a unisono vyřkli dvě slova: Giaconský most.
Giaconský most byl vysoký kamenný oblouk překlenující bystřinu stékající z hor a vlévající se do jednoho z přítoků řeky Pô. Tam se cesta rozvětvovala a dělila na dvě pěšiny. Jedna vedla k Venaux, druhá sestupovala po úbočí k Suse, kterou obtáčela nad ní.
Až dorazí španělští lapkové na tohle místo, nebudou vědět, jakou cestou se dát; pokud budou mít naši cestovatelé štěstí a Španělé je neodhalí dříve, půjdou opačným směrem než oni. Protože pronásledovatelé nevědí, že jejich kořist byla varována, nebudou se skrývat.
Bylo tedy pravděpodobné, že se bez podezření dají jednou nebo druhou cestou.
Potřebovali ještě přibližně deset minut, aby se dostali k Giaconskému mostu.
Guillaume vzal Isabellinu mulu za uzdu, jeho druh se chopil muly paní de Coëtman a pospíchali.
Prozřetelnost naštěstí přišla naší skupince na pomoc; celý oceán temných mračen nejen zakryl ty nádherné konstelace, které tolik okouzlily Isabelle a hraběti de Moret poskytly pole k učené konverzaci, ale dokonce zakrátko pohltí i měsíc. Ještě pět minut, a všechno, nač dosud dopadají měsíční paprsky, utone v naprosté tmě.
Pašerák pustil uzdu muly paní de Coëtman, zůstal tak padesát kroků vzadu za karavankou, přiložil ucho na zem a zaposlouchal se.
Mezitím se karavanka zastavila, aby ho nerušil žádný jiný hluk.
Po několika vteřinách se pašerák zvedl a přiběhl k nim.
„Slyším je,“ řekl, „jsou tak šest set kroků od nás. Naštěstí bude za minutu měsíc za mraky. Nesmíme ztratit ani chviličku.“
A znovu vyrazili. Černé mraky postupně zahalovaly oblohu; měsíc zmizel; v posledních vteřinách, kdy jeho paprsky ještě vrhaly nejasné světlo, zahlédli před sebou mostní oblouk a současně uslyšeli hluk bystřiny řítící se z hory.
Guillaume v čele družiny svedl první mulu z pěšiny a zamířil nalevo. Ve skále byla mělce vyšlapaná sotva viditelná linie vedoucí k bystřině valící se kaňonem širokým tak šedesát stop.
Pěšinu, pokud můžeme dát tak vznešený název pouhému zvrásnění terénu, zjevně vyšlapaly muly, které tudy v horkých letních dnech sestupovaly k vodě, aby se napojily.
Ačkoli byl sestup rychlý a prudký, nestala se žádná nehoda.
Pašerák zůstal nahoře, ležel na zemi a poslouchal.
„Blíží se,“ řekl. „Já vás teď opustím a svedu je z cesty, nestarejte se o mě. Jenom ať muly neřehtají, zabraňte jim v tom nějak. Jednu mulu si beru.“
Guillaume odvedl čtyři cestovatele pod mostní oblouk, šátky svázal mulám tlamy, zatímco jeho druh se vzdaloval cestou stoupající k Venaux.
Krátce nato zřetelně zaslechli kroky španělských banditů. Naši cestovatelé, schovaní pod mostem a chráněni dvojnásobnou tmou – mraky i mostem – nebyli vůbec vi-dět, a pokud se neprozradí nějakým hlukem, nebo se nestane něco nepředvídaného, lapkové je neodhalí.
Španělé se zastavili na mostě a rokovali o tom, jakou cestou se dát, jestli tou, co sestupuje k Suse, nebo tou, co stoupá k Venaux.
Rozhovor byl velmi vzrušený a dva z cestovatelů, kteří rozuměli španělsky, slyšeli důvody, které každý uváděl na podporu svého argumentu.
Najednou se ozval mužský hlas prozpěvující si jakousi píseň; muž přijížděl od Giaconu.
Guillaume stiskl ruku hraběti de Moret a přitiskl si prst na ústa; poznal hlas svého kamaráda.
Lapkové ustali v dohadování.
„Hele,“ řekl po chvilce jeden z nich, „tady nám někdo poradí.“
Čtyři muži se oddělili a šli naproti zpěvákovi.
„Hej, muži,“ oslovili ho italsky, i když použili jako oslovení španělské hombre, „potkal jsi cestou nějaké pocestné?“
„Mluvíte o dvou mužích a dvou ženách, co je vede kramář z Graviere Guillaume Coutet?“ zeptal se tázaný muž.
„Přesně.“
„No tak ti jsou odtud sotva pět set kroků; jestli je chcete dostihnout, pospěšte si a dohoníte je v půli cesty do Giaconu.“
Tahle informace rozptýlila pochyby a váhání lapků, kteří okamžitě v dojemné shodě vyrazili cestou do Venaux.
Naše karavanka viděla ze svého temného úkrytu nejasné stíny, které kráčely tak rychlým krokem, že by je určitě brzy dostihly, kdyby se skutečně ubírali směrem, co označil pašerák.
Ten pokračoval v cestě k Suse, jen naznačil cestovatelům, aby ho následovali.
Po pěti minutách mlčenlivého čekání už cestovatelé neslyšeli na cestě hluk kroků lapků a pod Guillaumovým vedením sestoupili podél řečiště. O pět set metrů dál se všichni sešli kolem pašíře, jemuž se nechtělo vracet do krčmy po tom, co předal falešnou informaci španělským lapkům, a požádal karavanku o dovolení, jestli by s nimi mohl zůstat. To mu bylo okamžitě uděleno a hrabě de Moret mu navíc slíbil dobrou odměnu za radu a pomoc, které jim poskytl, dostanou-li se bez nehody na hranici Piemontu.
Pokračovali v cestě, pobízeli muly, cesta teď byla lepší, takže se blížili poměrně rychle k Suse.
Čím byli blíže, k tím větší obezřetnosti radili oba vůdcové; ale pěšina, po níž postupovala karavanka, byla tak neznámá a tak málo používaná, že sem zapomněli postavit hlídky, i když se touto pěšinou mohl někdo snadno dostat až na hradby města.
I hradby však byly opuštěné, příchod do města byl chráněn opevněními postavenými čtvrt míle odtud, tedy v Suském průsmyku.
Pěšina vedla kousek podél hradeb města, potom náhle prudce uhnula stranou a vyústila v Malavetu, kde skupinka strávila noc.
Ráno se všichni radili. Mohli sejít na planinu, a tak přes Rivarolo a Joui*) dorazit až k Lago Maggiore; ale tam by je mohlo potkat ještě horší nebezpečí: mohli by padnout do rukou Španělům. Pravda je, že než hrabě de Moret vyrazil před časem do Francie, dostal od milánského guvernéra dona Gonzalese z Córdoby pověřovací listinu pro královnu Annu Rakouskou. Mohl tedy jít přímo k němu a říci mu, že nyní přichází jménem obou královen a je pověřen posláním v Římě nebo v Benátkách; ale to by byla lež a každá lest a předstírání se značně příčily statečnému přímému srdci tohoto pravého Béarňanova syna.
Navíc by tento postup věci zjednodušil, cesta by se zkrátila, a o to patrně Antoine Bourbonský vůbec nestál.
*) Tyto místní názvy jsou patrně napsány špatně. Jejich skutečný název se nedal vysoudit.
Byl by raději, kdyby cesta trvala co nejdéle, pokud možno nekonečně dlouho. Jeho názor byl rozhodující, takže nakonec převážil.
Podle něj tedy měli udělat velký okruh přes Aostu, Domodossolu a Sonovre,*) obejít celou lombardskou kotlinu, dorazit do Verony, kde by už byli v bezpečí. Ve Veroně by se na den dva rozdělili a po odpočinku, jehož budou mít zapotřebí hlavně ženy, neboť tato cesta se dá podniknout jenom na mule nebo na koni, vyrazí k cíli cesty, tedy do Mantovy.
V Ivree opustil karavanku pašerák, který jim svým varováním prokázal tak velkou službu. Za jeho oddanost se mu dostalo značné odměny, což ještě přesvědčilo Guillauma Couteta, že má tu čest sloužit za průvodce vysoce postavenému velmoži, který cestuje inkognito.
Nicméně musíme přiznat, že jistě z vděčnosti a nikoli díky této jistotě trval na tom, že doprovodí hraběte a jeho druhy až na konec jejich cesty. Nemusel je ostatně dlouho přesvědčovat.
Pokud Guillaume Coutet projevoval hraběti vděčnost, kterou muž cítí vůči někomu, kdo mu zachránil život, Antoine Bourbonský zase cítil ke Guillaumovi hlubokou sympatii a jakousi něhu, které se zrodí v srdci zachránce vůči zachráněnému.
Po různých peripetiích, které však nebyly tak závažného charakteru jako ty, o nichž jsme vyprávěli, a nezasloužily by si tudíž čtenářovu pozornost, dorazili po jednadvaceti dnech únavné cesty přes Tordi, Nogaro a Castellarez do Mantovy.**)
VIII
PŘÍSAHA
Žádný list, žádný posel ani vzkaz nepřipravil barona de Lautrec na dceřin příjezd. Obvykle se sice choval jako spíše průměrně něžný a láskyplný otec, ale Isabellin nečekaný návrat mu způsobil obrovskou radost a první okamžiky mezi otcem a dcerou byly plné nadšení a něžných projevů lásky.
*) Totéž. Sonovre by mohlo být Sondrio.
**) Ani jedno z těchto míst se nedalo najít. Nogaro by mohlo být Novare.
Teprve po chvíli se mohl baron věnovat dceřiným průvodcům a přečíst si list od kardinála de Richelieu.
Z listu vyčetl, jaké slavné jméno nosí mladík, jehož péči byla jeho dcera svěřena, i to, jak velký zájem projevuje kardinál o Isabelle.
Usoudil, že je záhodno okamžitě uvědomit nového mantovského vévodu Karla de Gonzague o příjezdu své dcery a slavného hosta, který současně s ní překročil práh jeho domu.
Vyslal jednoho sluhu do zámku Té, kde vévoda pobýval, aby vévodovi tuto novinu oznámil. Jistě pro něj bude mít velký význam, neboť prostřednictvím hraběte de Moret, tedy nevlastního bratra Ludvíka XIII., se k němu dostanou přesné informace o králových a kardinálových záměrech.
Na žádost o audienci odpověděl vévoda Mantovský tím, že sám sedl na koně a přijel k muži, jehož právem považoval za svého nejvěrnějšího služebníka.
U barona se setkal s hrabětem de Moret, s nímž jednal jako se synem Jindřicha IV., odmítal mít na hlavě v jeho přítomnosti klobouk a usednout.
Vévoda se kromě toho přímo od vyslance dověděl, co se stalo v Paříži 4. ledna 1629, tedy několik dní po odjezdu hraběte de Moret a Isabelle. Kardinál, který se cítil na koni po králově slibu, že si může být jistý jeho podporou, krále doslovně unesl. Nesměl ho nikdo doprovázet; u krále nebyl ani jeden dvořan, který by mohl nahlodat panovníkovo uvažování, ani jeden rádce, jenž by ho mohl svést z cesty, na niž ho kardinál přivedl.
Vědělo se, že ve čtvrtek 15. ledna král večeřel v Moulins a spal ve Varenne. Od patnáctého ledna však nepřišly žádné nové zprávy, a to už bylo 5. února.
Vědělo se ovšem, že mor, který se objevil v Itálii, už přešel hory a šířil se až k Lyonu. Bude mít král navzdory tomuto smrtelnému nebezpečí a strašlivým mrazům, které v tu chvíli vládly, odvahu pokračovat v cestě, čelit moru v Lyonu i mrazu v horách?
Ti, kdo znali královu proměnlivou povahu, se měli proč obávat. Ale ti, kteří věděli, jak nezlomný je kardinálův charakter, neztráceli naději.
Hrabě de Moret mohl vévodovi Mantovskému pouze zopakovat kardinálova slova: že Francouzi nejprve ukončí obléhání Casale a potom okamžitě přispěchají na pomoc Mantově.
Času nebylo nazbyt. Karel, vévoda z Nevers, se z důvěryhodného pramene dověděl, že Monsieur v prvním návalu vzteku navázal styky s Valdštejnem. Klidně by bez sebemenších výčitek a bez uzardění přitáhl do Francie tyhle nové Atilovy tlupy, přičemž ani nevěděl, jestli se u Châlons neobjeví zase nějaký nový Actius,*) aby je zničil. Dva z velitelů novodobých barbarů Aldringen**) a Gallas,***) kteří se až moc dobře vyznali ve strašlivém umění rabování a drancování, dva nebo tři měsíce pomalu postupovali kupředu a zabrali už Worms, Frankfurt, Švábsko. Chudák mantovský vévoda už viděl, jak se tyhle divoké bandy Cimbrů a Teutonů objevují na vrcholcích Alp, kloužou se dolů po sněhu a překračují řeky po svých štítech.
Situace byla vážná a z toho důvodu se nemohl hrabě de Moret zdržet v Mantově dlouho. Slíbil kardinálovi, že se vrátí a přidá se k vojsku. Na druhé straně na něj vévoda Karel naléhal, aby co nejdříve odjel a vyložil jeho situaci králi. Vévodova pozice byla vskutku velmi vážná, takže baron de Lautrec skoro litoval, že mu kardinál poslal zpátky dceru.
Už druhý den po dceřině příjezdu poslal hrabě pro Isabelle, aby si s ní popovídal. Při této rozmluvě baron 
*) Flavius Actius (395-454), senátor a velitel římských legií. Pokořitel barbarů v pátém století.
**) Johann von Aldringen (1588-1634), jeden z velitelů císařské armády během třicetileté války.
***) Matthias Gallas (1584-1647), blízký Aldringenův přítel, generál císařské armády v třicetileté válce.
Isabelle sdělil, že slíbil její ruku vikomtovi de Pontis. Isabelle mu však upřímně odpověděla, že ona má svoje závazky vůči hraběti de Moret. Ačkoli pocházel pan de Pontis z velmi dobrého rodu, v tomto ohledu se nemohl rovnat Antoinu Bourbonskému, který převyšoval všechny šlechtice, co nepocházeli z královského rodu. Baron tedy pozval hraběte de Moret do své pracovny a vyptal se ho, jaké má s jeho dcerou úmysly. Hrabě se mu se svými city vyznal s obvyklou přímostí a ujistil ho, že kdyby potřeboval pomoc, až bude brát zpět své slovo dané panu de Pontis, kardinál mu bude milerád nápomocen.
Baron de Lautrec však nijak neskrýval hraběti své záměry: pokud bude hrabě zabit nebo poruší jinak svůj závazek vůči jeho dceři, znovu uplatní svoji otcovskou autoritu, jíž se teď vzdává pouze na kardinálovu přímluvu, a nestrpí už žádný Isabellin odpor.
Téhož večera, kdy došlo k oběma těmto rozhovorům, se sešli Isabelle s hrabětem de Moret na břehu řeky Virgile a navzájem si sdělili, o čem s baronem mluvili; Isabelle ani v tolik nedoufala, a protože jí její miláček slíbil, že se jistojistě nenechá zabít a že nikdy nepojme za choť jinou ženu než ji, stačilo jí to. Cítila se úplně spokojená.
Schválně používáme ono trochu okázalé slovo choť, dokonce ho podtrhujeme, protože se nám zdá, že Antoine Bourbonský, jako pravý syn Jindřicha IV., si nechal ve svém slibu a prohlášení trochu výhrad, jak to tak obratně činí jezuité. V závazku, že se nedá zabít, neměl žádnou postranní myšlenku; ale neodvažovali bychom se totéž tvrdit o jeho prohlášení, že nebude mít nikdy jinou choť než Isabelle de Lautrec. Když zvážíme každé slovo tohoto závazku, zjistíme, že se nevztahuje na milenky; a ve chvílích, kdy mladíka pokoušel ďábel – i nejvěrnější milenci mají takové chvíle, a to nemusí být zrovna syny Jindřicha IV. –, zjevovala se před očima mladého Baska Jacquelina v ohnivém mráčku jeho krásná sestřenka Marina, vrhající na něj uprostřed plamenů, nezraněná jako salamandr, pohledy, jejichž jeden paprsek mu spaloval srdce a druhý mozek, který tudíž nebyl schopen rozumného uvažování.
Ostatně nesmluvil si snad jednou večer v předpokoji Marie de Gonzague schůzku s tou smyslnou rozněcovatelkou duší právě ve chvíli, kdy nasedala do nosítek?
Neodvažovali bychom se tvrdit, že ve chvíli, kdy Antoine Bourbonský skládal Isabelle de Lautrec onu cudnou přísahu, v níž nebyla žádná podobnost se slibem, jímž se zavázal paní de Fargis, mu přišla na mysl vzpomínka na tuto Venuši Astarté a v uších mu zazněla slůvka oné smyslné lásky, jež zapaluje srdce milenců; ale víme zcela jistě, že hrabě de Moret chtěl mít za svědky svého závazku někoho jiného než pohanskou říčku, jíž se říká Mincio; jiná světla než všechny ty mytologické konstelace nazývané Venuše, Jupiter, Saturn, Kasiopea. Navrhl Isabelle, aby oba zopakovali své sliby v křesťanském chrámu za přítomností boží a aby prsten s datem onoho slibu jaksi materiálně zpečetil slavnostní přísahu, kterou si navzájem dají.
Isabelle souhlasila se vším, co chtěl její milovaný, stejně jako její krajanka Julie, jejíhož hrobu se mohla dotknout, stačilo jen symbolicky natáhnout ruku. Dala by mu ochotně vše, oč by ji požádal, a klidně by mu opakovala slova anglického básníka:
A vše, co mám, ti k nohám položím
A světa kraj, můj pane, půjdu s tebou.*)
Nazítří ve stejnou hodinu, tedy kolem deváté večer, dva stíny, z nichž jeden kráčel několik kroků za tím prvním, vklouzly do kostela svatého Ondřeje jedněmi bočními dveřmi této posvátné budovy a ve světle lamp, které věčně svítily na oltářích před votivními obrazy svatých na památku zázraků, které zmínění světci způsobili, došly až k oltáři Panny Marie.
První došla k oltáři dívka a poklekla.
Mladík ji následoval a poklekl po její pravici.
Na mladé a krásné lidi byl krásný pohled v třepotavém svitu lampy; ona měla sklopenou hlavu a oči vlhké slza
*) překlad E. A. Saudek mi; on klečel se vztyčenou hlavou a v očích se mu zračilo štěstí.
Každý se v duchu modlil – když říkáme každý, myslíme tím Isabelle de Lautrec. Slova, která jí tryskala přímo ze srdce, jí občas unikla až na rty a vysílala k Matce boží vroucí modlitbu. Ale muž se umí modlit pouze ve chvílích neštěstí; když je šťastný, umí jenom zajíkavě chrlit touhy a plamenné vzdechy.
Když oba utišili první žár srdce, jejich ruce se hledaly, sešly a zachvěly se. Isabelle vydechla radostí a potom vykřikla skoro naříkavě, jako by cítila bolest, nedbajíc na místo, kde se zrovna nacházela:
„Ó příteli! Jak tě miluji!“
Hrabě pohlížel na Pannu Marii.
„Ó!“ zvolal, „Matka boží se usmála! I já tě miluji, moje zbožňovaná Isabelle.“
A hlavy jim klesly na prsa, jako by je zdrtila váha jejich štěstí.
Hrabě až dosud tiskl Isabellinu ruku na svou hruď. Teď pomaloučku uvolnil sevření a plamenně tu ruku políbil. Potom si stáhl z malíčku prsten a navlékl ho dívce na prsteník se slovy:
„Svatá Matko boží, ochranitelko lidské i nebeské lásky, ty, která s úsměvem shlížíš na čistou lásku a právě ses usmála na tu naši, buď svědkem mé přísahy. Přísahám, že nikdy nepojmu za choť jinou ženu než Isabelle de Lautrec; pokud se své přísaze zpronevěřím, potrestej mě.“
„Ó ne, ne, Matko boží,“ zvolala Isabelle, „netrestej ho!“
„Isabelle!“ hlesl hrabě a sevřel dívku v náručí.
Ale ta se mu jemně vymanila, svatost místa ji nutila ke zdrženlivosti.
„Všemocná Panno, Matko Boží,“ pronesla, „vyslechni teď moji přísahu. Přísahám na tomto místě, u tvého oltáře, u tvých božských nohou, které líbám, že ode dneška patřím tělem i duší muži, který mi navlékl prsten. I kdyby zemřel, nebo, což by bylo ještě horší, se zpronevěřil své přísaze, nestanu se nevěstou nikoho jiného než tvého božského syna.“
Polibek umlčel poslední slovo na Isabelliných rtech a svatá Panna se usmála Antoinovu polibku stejně, jako se usmála Isabellinu vyznání.
IX
DENÍK PANA DE BASSOMPIERRE
Jak se dověděl vévoda Mantovský od svého vyslance, kardinál a král opustili Paříž 4. ledna, ve čtvrtek 15. obědvali v Moulins a večeřeli ve Varenne, toto místo nesměšujme s Varennes z departementu Meuse, které se proslavilo zatčením jiného krále.
Pro tento začátek vojenského tažení nám jako věrný průvodce poslouží deník pana de Bassompierre. V této historické části našeho vyprávění se necháme vést jím.
Když král poté, co učinil smlouvu s kardinálem, vyšel z pracovny Jeho Eminence, potkal v předpokoji pana de Bassompierre, který právě přišel, aby složil hold kardinálovi, jenž se octl opět na výsluní.
Král si ho všiml, zastavil se, obrátil se k Richelieuovi, který ho doprovázel až ke dveřím vedoucím do ulice, a pravil:
„Podívejte se, pane kardinále, tenhle muž jistě pojede s námi a určitě mi bude dobře sloužit.“
Kardinál se usmál a souhlasně přikývl.
„To je pro pana maršálka samozřejmost,“ řekl.
„Nechť mi Vaše Veličenstvo promine, že se proviním proti pravidlům etikety a položím mu otázku: kam mám Jeho Veličenstvo následovat?“
„Do Itálie,“ pravil král, „kam osobně vytáhnu, abych ukončil obléhání Casale. Připravte se na odjezd, pane maršálku; s vámi vezmu i Créquiho, který se tam vyzná, a doufám, že o sobě necháme slyšet.“
„Sire,“ odvětil Bassompierre s úklonou, „jsem váš služebník a budu vás následovat až na konec světa, třeba i na měsíc, rozhodnete-li se tam vystoupat.“
„Tak daleko ani tak vysoko nemířím, pane maršálku. V každém případě se setkáme v Grenoblu. Pokud něco pro svoji účast v tažení potřebujete, obraťte se na pana kardinála.“
„Sire,“ uklonil se Bassompierre, „s pomocí boží mi nic chybět nebude, zvláště pokud dá Vaše Veličenstvo rozkaz tomu starému šibalovi La Vieuvillovi, aby mi zaplatil, co mi dluží jako vrchnímu veliteli švýcarských gardistů.“
Král se rozesmál:
„Jestli vám nezaplatí La Vieuville, zaplatí vám pan kardinál.“
„Skutečně?“ otázal se Bassompierre pochybovačně.
„Tak skutečně, pane maršálku, že jestli mi dáte teď poukázku na peníze, odejdete s nimi. Nesmíme ztrácet čas, do tří čtyř dnů vyrážíme.“
„Pane kardinále,“ opáčil Bassompierre s onou povýšeností velmože, která byla příznačná jenom pro něj, „nikdy u sebe nenosím peníze, pouze když jdu hrát s králem. Pokud budete tak laskav, budu mít tu čest zanechat vám tu svoji kvitanci a posléze si pošlu pro peníze lokaje.“
Král odešel, Bassompierre nechal kardinálovi svoji poukázku a nazítří poslal sluhu pro hotovost.
Ještě téhož večera, kdy kardinál připomněl Ludvíku XIII., že král musí držet za všech okolností slovo, poslal král sto padesát tisíc livrů panu vévodovi Orleánskému, šedesát tisíc livrů královně matce a padesát tisíc livrů královně Anně.
L’Angely dostal svých třicet tisíc livrů, které mu král slíbil, a Saint-Simon svoje jmenování králova panoše s patnácti tisíci livry ročního platu.
Baradas, jak víme, nečekal a nechal si proplatit svých třicet tisíc livrů ještě téhož dne, kdy mu král vystavil stvrzenku na doručitele.
Tak kardinál vyrovnal všechny královy pohledávky a pak odměnil i své lidi. Charpentier, Rossignol a Cavois se měli těšit z jeho štědrosti; avšak co se týče Cavoise, i kdyby byla kardinálova ruka sebevelkorysejší, stejně by neutěšila jeho manželku, která viděla v kardinálově demisi pouze sled krásných nocí strávených po manželově boku, kdy je nikdo nebude rušit. Ty noci byly jediné, k čemu směřovala všechna její přání, ještě podporována, jak jsme viděli, modlitbami jejích dětí. Když si však člověk stvořil svého osobního Boha a zatížil ho povinností splnit mu každé přání, které vysloví, zatížil Boha natolik, že musel Stvořitel v některých chvílích navzdory nejsvatějším a nejrozumnějším modlitbám prosebníka oslyšet. Není divu, jen si vezměme, kolik prosebníků se na Boha několikrát denně takovými modlitbami obracelo!
Chudák paní Cavoisová se strefila právě do takové chvíle a Cavois, který bude následovat Jeho Eminenci, ji znovu ponechá samotnou jako vdovu. Naštěstí ji zanechá doma těhotnou.
Král nevzal svému bratru titul vrchního polního velitele; ve chvíli, když však bylo rozhodnuto, že s králem do pole potáhne kardinál, bylo zřejmé, že se právě pan de Riche-lieu ujme vedení války a že vrchní velitelství je pro Monsieura pouze sinekurou. Monsieur tudíž, sotva poslal svůj trén do Montargis a nechal se doprovázet až za Moulins, dorazil do Chavagnes, tam se rozmyslel a oznámil Bassompierrovi, že si je dobře vědom urážky, již utrpěl, a že se uchýlí na své knížecí statky v Dombes, kde počká na královy rozkazy. Bassompierre hodně naléhal, aby ho přiměl změnit toto rozhodnutí, ale marně.
Nikdo nepochyboval o tom, že Monsieurovo rozhodnutí vyplývalo nikoli z urážky jeho pýchy, ale z obyčejné zbabělosti.
Král se nezdržel v Lyonu, který sužoval mor, a zastavil se až v Grenoblu.
V pondělí 19. února poslal markýze de Thoyras do Vienne, aby se tam přidal k vojsku a zařídil přechod dělostřelectva přes hory.
Vévoda de Montmorency zase vzkázal králi, že přijede přes Nîmes, Sisteron a Gap a že krále dostihne v Briançonu.
Tam však začaly vážné problémy.
Obě královny pod záminkou obav o královo zdraví, ale ve skutečnosti proto, aby podkopaly kardinálův vliv, vyrazily na cestu a hodlaly krále dostihnout v Grenoblu. Král však jim vzkázal, aby se zastavily v Lyonu, a ony se neodvážily tento příkaz neposlechnout. Z Lyonu ovšem škodily, jak mohly, oslabily poslušnost Créquiho, který měl zařídit přechod přes hory, ochromily Guise, jenž měl přivést flotilu. Kardinála však nic neodradilo: pokud měl v moci krále, čerpal z něj sílu. Doufal, že králova přítomnost, nebezpečí, které mu hrozí při přechodu Alp v zimě, přiměje sousední provincie, aby jim přispěchaly na pomoc, což by se také stalo, nebýt machinací a komplotů obou královen.
Když král dorazil do Briançonu, zjistil, že rozkazy obou královen byly výtečně splněny: nejenže tu nenašel nic z toho, co tu na něj mělo čekat, ale nebylo tu po tom ani vidu ani slechu: žádné potraviny, žádné muly, dvanáct děl a skoro žádná munice.
K tomu přidejte dva miliony livrů, které vytahali královi přítelíčkové z těch nešťastných milionů, jež si kardinál vypůjčil.
Navíc měl král proti sobě nejvěrolomnějšího a nejlstivějšího panovníka té doby, savojského vévodu Karla Emanuela.
Žádná z těchto protivenství však kardinála ani na chvíli nezastavila. Shromáždil nejobratnější inženýry a s jejich pomocí hledal prostředek, jak všechno přepravit s pomocí lidské síly. Karel VIII. jako první přepravil dělo přes Alpy, ale to bylo v létě; teď bylo třeba přepravit vojenský materiál přes hory sotva schůdné v krásném letním počasí, natož v zimě. Dělostřelectvo přepravovali s pomocí lan a mlýnkových navijáků, které byly připevněny provazy k lafetám; muži otáčeli mlýnky, zatímco další tahali vší silou za lana. Koule nosili v nůších; munice, prach, kulky uzavřené v bečkách nakládali na hřbety několika mezků, které obstarali za cenu zlata.
Za šest dnů byla všechna tato výstroj přepravena přes Mont Genevre a sestoupila do Oulxu. Kardinál se dostal až do Chaumontu, chtěl si totiž co nejrychleji ověřit informace, které mu poskytl hrabě de Moret.
Tam také zjistil, kolik je k dispozici kartuší, a uvědomil si, že každý muž bude moci vystřelit pouze sedmkrát.
„Co na tom!“ odtušil, „pokud dostaneme Susu už při pátém výstřelu.“
Informace o těchto přípravách se ovšem donesly k uším Karla Emanuela; král a kardinál však už byli v Briançonu, a vévoda Savojský se domníval, že jsou dosud v Lyonu. Poslal tedy svého syna Viktora Amadea, aby počkal na krále Ludvíka XIII. v Grenoblu, ale ten se v Grenoblu dověděl, že král už vyrazil, a v tuto chvíli už přešel přes hory.
Viktor Amadeus se tedy vydal za králem a kardinálem. Dorazil za Ludvíkem XIII. do Oulxu v okamžiku, kdy mu-ži z hory snášeli poslední děla, a vyžádal si u Ludvíka audienci.
Král ho přijal, ale nechtěl poslouchat, co mu hodlal vykládat, a poslal ho za kardinálem. Viktor Amadeus okamžitě vyrazil do Chaumontu.
Tam chtěl tento piemontský princ, vychovaný ve škole úskoků a klamů, použít při rozhovoru s kardinálem prostředků, které byly jemu a jeho otci vlastní; ale tentokrát lest narazila na génia, had se střetl se lvem.
Kardinál pochopil při prvních princových slovech, že vévoda Savojský mu poslal syna s jediným cílem: totiž aby získal čas. Tam, kde by se král možná nechal nachytat, kardinál jasně prohlédl záměry vyjednavatele.
Viktor Amadeus přišel požádat, aby Francouzi poskytli jeho otci čas nezbytný k tomu, aby se vyvázal ze slibu, který dal guvernérovi Milánskému, že totiž neumožní francouzským vojskům přechod přes svá území.
Ještě dříve, než vyslovil tuto žádost, ho kardinál zarazil.
„Promiňte, princi,“ pravil, „Jeho Výsost vévoda Savojský žádá o čas. Dovolte, abych vám sdělil, že se chce vyvázat ze slibu, který nemohl složit.“
„Jak to?“ otázal se princ.
„Protože v posledních smlouvách s Francií se mému králi Ludvíku XIII. zavázal, že mu umožní přechod přes svá území v případě, že bude chtít Jeho Veličenstvo pod-pořit své spojence.“
„Prosím o prominutí, Vaše Eminence,“ zaváhal Viktor Amadeus, „já ve smlouvách mezi Francií a Piemontem tuto klauzuli nevidím.“
„A také víte, proč ji tam nevidíte, princi. Z úcty k vašemu otci vévodovi jsme se spokojili s jeho čestným slovem a nevyžadovali jeho podpis. Podle jeho slov by si španělský král stěžoval, kdyby poskytl Francii takovou výsadu, a nedal by mu pokoj, dokud by od něj neobdržel stejné privilegium.“
„Ale můj otec vévoda Savojský nikterak nebrání vašemu králi v přechodu přes svá území,“ troufl si na nebezpečnou půdu Viktor Amadeus.
„Aha,“ usmál se kardinál, neboť si vzpomínal na všechny podrobnosti, které stály v listě hraběte de Moret, „takže Jeho Výsost vévoda Savojský uzavřel Suský průsmyk polokruhovou baštou s dobrým opevněním, v němž se může skrýt tři sta mužů, s dvěma barikádami, za nimiž se schová tři sta dalších mužů, a kromě pevnosti v Montaubonu vybudoval na svahu dvou hor dvě reduty s obrannými plošinkami, odkud jejich obránci mohou vzít protivníka do křížové palby. Patrně jen proto, aby usnadnil cestu sobě i francouzské armádě – patrně podle něj nestačí neschůdnost, již nabízí příroda –, nechal shodit z vrcholu hory obrovské balvany, jimiž žádný stroj nepohne. Jistě nechával po šest týdnů tři sta nádeníků kopat a převracet zem jen proto, aby mohl nechat zasadit stromy a květiny na cestu, jíž potáhneme. Ostatně vy sám i váš vznešený otec jste nelitovali námahy a sami jste ta místa navštívili, abyste výkopové práce urychlili. Takhle ne, Vaše Výsosti. Nebudeme na sebe zkoušet žádné lsti a úskoky, mluvme teď upřímně, jak by spolu panovníci měli mluvit. Vy žádáte čas, aby mohl don Gonzales z Córdoby dobýt Casale, jehož posádka hrdinně umírá hlady. Naším zájmem a naší povinností je však přijít této posádce na pomoc, a tak vám říkáme: váš otec pan vévoda Savojský nám slíbil průchod, tedy nám ho pan vévoda poskytne. Potřebujeme dva dny na to, aby sem dorazila výstroj z Oulxu.“
Kardinál vytáhl hodinky.
„Je jedenáct hodin dopoledne,“ pravil. „V jedenáct ho-din dopoledne pozítří vstoupíme do Piemontu a potáhneme na Susu. Pozítří je úterý; ve středu za svítání zaútočíme. Považujte tahle moje slova za definitivní. A teď vás nebudu zdržovat, Vaše Milosti, neboť si musíte rozmyslet, zda nám otevřete průchod, nebo nám v něm budete bránit. Buď upřímný mír, nebo dobrou válku, Milosti.“
„Mám obavy, že to nebude dobrá válka, pane kardinále,“ pronesl Viktor Amadeus a zvedal se.
„Jako křesťan a ministr našeho Pána válku nenávidím; ale jako politik a ministr Francie se domnívám, že válka je někdy věcí nikoli dobrou, ale věcí nezbytnou. Francie je v právu, tudíž si to právo vydobude. Když se dva státy střetnou, běda tomu, který bude chtít vítězit lží a věrolomností. Bůh nás vidí, Bůh nás bude soudit.“
A tentokrát kardinál pozdravil prince, čímž mu dal najevo, že delší rozhovor by naprosto k ničemu nevedl a že jeho rozhodnutí táhnout na Casale navzdory všem překážkám, jež mu budou stavěny do cesty, je nezvratné.
X
KAPITOLA, V NÍŽ SE ČTENÁŘ SHLEDÁ
S DÁVNÝM PŘÍTELEM
Sotva Viktor Amadeus odešel, přistoupil kardinál ke stolu a napsal následující list:
Sire, pokud se Vaše Veličenstvo, jak se vší vírou v Boha doufám, přesvědčilo, že skončila přeprava našeho vojenského materiálu přes hory, pokorně Vaše Veličenstvo prosím, aby přikázalo dělostřelectvu, muničním vozům a veškerému vojenskému zásobování okamžitý přesun do Chaumontu, kam se král na moji snažnou prosbu sám neprodleně vypraví. Zahájení nepřátelských akcí bylo stanoveno, pokud nedá Vaše Veličenstvo jiný rozkaz, na středu 6. března ráno. V průběhu rozhovoru, který jsem vedl s princem Viktorem Amadeem, jsem musel dát slovo Vašeho Veličenstva a věřím, že ho nebudu muset brát zpět se všemi neblahými důsledky, které by tento akt přinesl.
Těším se na odpověď Vašeho Veličenstva. Nebo ještě lépe na Vaše Veličenstvo osobně.
Posílám vám, sire, spolehlivého muže, jemuž můžete ve všem důvěřovat, poslouží vám i jako dokonalý průvodce na cestě, pokud se Vaše Veličenstvo rozhodne cestovat v noci inkognito.
Mám tu čest pozdravit Vaše Veličenstvo jako jeho pokorný poddaný a věrný služebník. Armand, kardinál de Richelieu
Když byl list napsán a zapečetěn, zavolal kardinál: „Étienne!“ Okamžitě se otevřely dveře komnaty, na jejímž prahu stanul náš starý známý z hostince U Obarveného vousu Étienne Latil. Ovšem nevypadal ani zdaleka tak jako tenkrát, když vstupoval do kardinálovy pracovny v Chaillot, tedy jako pobledlý muž na nejistých, roztřesených nohou, nucený opírat se o stěnu, aby neupadl, stěží vyslovující nabídku svědčící o jeho oddanosti. Nikoli. Teď vstoupil muž se vztyčenou hlavou, vypnutými lýtky, nakrouceným knírem, s kloboukem v pravé ruce, s levou rukou položenou na rukojeti meče, zkrátka pravý velitel, jako by vystoupil z Callotovy rytiny.
Utekly už totiž čtyři měsíce od chvíle, kdy padl pod ranami markýze de Pisany a Souscarrierese v bezvědomí na podlahu krčmy hostinského Sluníčka.
Když takový chlapík jako Étienne Latil není zabit na místě, netrvá mu dlouho a vzpamatuje se, vykřeše se z ran a postaví se na nohy ještě pevněji a vítězněji než kdy jindy.
Blížící se válka dodala jeho tváři skoro radostný výraz, který kardinálovi neunikl. „Étienne,“ oslovil ho, „musíš hned nasednout na koně, ledaže bys raději kvůli osobnímu pohodlí šel pěšky, to si zařiď, jak chceš, a doručit tento list nejvyšší důležitosti králi před desátou večer.“
„Může mi Vaše Eminence sdělit, kolik je hodin?“
Kardinál vytáhl hodinky.
„Je skoro poledne.“
„A král je v Oulxu?“
„Ano.“
„V osm hodin dostane král list, nebo se zřítím do Doiry.“
„Pokus se nezřítit se do Doiry, což by mě osobně velmi mrzelo, a snaž se doručit list králi, čímž mi naopak způsobíš radost.“
„Doufám, že v obou bodech Vaši Eminenci uspokojím.“
Kardinál znal Latila jako muže, který drží slovo, nepovažoval tudíž za nutné vyžadovat další záruky a propustil ho gestem ruky.
Latil okamžitě běžel do stáje, kde si vybral dobrého koně, krátce se zastavil u kováře, aby mu ho okoval podkovami s ozubem, a když byla operace skončena, vyskočil do sedla a vyrazil na cestu do Oulxu.
Ostatně cesta byla lepší, než očekával. Zákopníci ji upravili, aby se po ní mohly přepravovat děla a veškerá výstroj, takže byla skoro pohodlná.
Ve čtyři hodiny byl Étienne v Saint-Laurent a v půl osmé v Oulxu.
Král zrovna večeřel, obsluhoval ho Saint-Simon, který vystřídal v králově přízni Baradase. Na druhém konci stolu seděl l’Angely celý oblečený v novém. Sotva králi ohlásili posla od kardinála, přikázal, aby ho k němu okamžitě uvedli.
Latil sice přísně dodržoval zákony etikety, k níž ho vycvičili v dobách, kdy působil jako páže vévody d’Épernon, ale přesto nebyl mužem, kterého by přivedla do rozpaků přítomnost Jeho Veličenstva.
Směle vkročil do sálu, přistoupil ke králi, poklekl jedním kolenem na zem a podal králi kardinálův list položený na střeše klobouku.
Ludvík XIII. se na něj zadíval s jistým údivem; Latil to-tiž jednal přesně podle etikety bývalého dvora.
„Podívejme se!“ utrousil, rozkládaje list. „Kdopak vás naučil těm krásným manýrům, příteli?“
„Copak se takto nepředávaly listy vašemu slovutnému otci blahé paměti, sire?“
„Ale ano! Nicméně ta móda už trochu pominula.“
„Když je stejná úcta, sire, musí podle mého i etiketa zůstat stejná.“
„Zdá se, že jste na vojáka velmi dobře obeznámen s etiketou!“
„Býval jsem nejprve pážetem pana vévody d’Épernon, a právě v té době jsem měl tu čest více než jednou předávat listy králi Jindřichu IV. Teď mám tedy čest předat jeden i jeho synovi, sire.“
„Páže vévody d’Épernon,“ opakoval král.
„A jako takový, sire, jsem stál na stupátku kočáru onoho osudného 14. května 1610 v Železářské ulici. Vaše Veličenstvo možná slyšelo, že jakési páže zastavilo vraha, když odmítalo pustit jeho plášť navzdory noži bodajícímu ho do rukou.“
„Ano. A tím pážetem jste byl vy?“
Latil stále s jedním kolenem na zemi stáhl rukavice z jelenice a ukázal králi zjizvené ruce.
„Pohleďte, sire, na mé ruce.“
Král si chvilku prohlížel toho muže se zjevným dojetím, načež pronesl:
„Tyto ruce jsou rukama nejvěrnějšíma. Podejte mi je, statečný muži.“
A vzal Latila za ruce a stiskl je.
„Teď povstaň,“ vyzval ho.
Latil se zvedl.
„Jindřich IV. byl velký král, sire,“ pravil Latil.
„Ano,“ odvětil Ludvík XIII., „Bůh dej, abych se mu podobal.“
„Teď se k tomu naskýtá příležitost, sire,“ opáčil Latil a ukázal na list, který králi přinesl.
„Pokusím se,“ odtušil král a rozpečetil list.
„Ach tak!“ pravil po jeho přečtení, „pan kardinál nám říká, že se čestně zavázal naším slovem, a očekává, že to slovo dodržíme. Nenechejme ho čekat. Saint-Simone, uvědomte pány de Créqui a de Bassompierre, že s nimi chci okamžitě mluvit.“
Oba maršálové měli své byty v domě sousedícím s domem královým. V několika minutách byli tudíž zpraveni. Pan Schomberg byl v Exilles a pan de Montmorency v Saint-Laurent.
Král sdělil oběma maršálům obsah listu pana de Riche-lieu, přikázal jim, aby co nejrychleji přepravili k Chaumontu dělostřelectvo a střelivo, a připomněl, že nazítří během dne musí být všechno v Chaumontu.
Dodal, že je samotné očekává v úterý večer na válečné poradě, která se bude konat v Chaumontu, na níž se rozhodne, jakým způsobem druhého dne zaútočí.
V deset večer za temné noci, kdy nesvítil ani měsíc ani hvězdy, jenom na zemi ležela spousta sněhu, král nasedl na koně pouze v doprovodu Saint-Simona a l’Angelyho. Protože nedali okovat žádného koně naostro, přiměl Latil krále, aby nasedl na jeho koně. On sám už potřetí půjde stejnou cestou, tentokrát pěšky, a bude ohledávat terén.
Nikdy se král necítil lépe, nikdy nezažil větší spokojenost se sebou samým; jak už jsme řekli, neměl-li sílu, měl tedy aspoň pocit velikosti. Když vymění svůj černý chochol za bílý, proč by se Susa neměla stát protějškem Ivry, kde zazářil jeho otec Jindřich IV.?
Latil kráčel před královým koněm a okovanou holí prozkoumával terén. Občas se zastavil, hledal nejlepší cestu, bral koně za uzdu a převáděl ho přes horší úsek. U každé hlídky se král nechal poznat, dal rozkazy přesunout vojska do Chaumontu a potěšil se jednou z příjemných výsad moci, totiž pocitem, že je poslouchán a jeho příkazy jsou ochotně plněny.
Krátce předtím, než dorazili do Saint-Laurent, uhodl Latil podle zhoršeného počasí a drsnosti severáku, že se blíží jedna z těch bouří, jimž se v horských oblastech říká sněhová vichřice. Vyzval krále, aby sesedl z koně a stoupl si mezi Saint-Simona, l’Angelyho a jej; král však chtěl zůstat na koni se slovy, že ve chvíli, kdy se stal vojákem, hodlá se také jako voják chovat. Spokojil se pouze s tím, že se zahalil do pláště a vyčkával.
Sněhový vír na sebe nedal dlouho čekat; přišel za mohutného kvílení.
L’Angely a Saint-Simon se tiskli ke královu boku. Latil držel oběma rukama koni udidlo a zády se otočil k uragánu.
Přišel, strašlivý a hučící.
Jezdci cítili, jak se jim mezi nohama chvějí koně; v přírodních katastrofách pociťují zvířata stejnou hrůzu jako lidé. Hedvábná stužka, která přidržovala králi klobouk, se přetrhla a černý širák s černými pery zmizel ve tmě jako noční pták. V mžiku se cesta pokryla dvěma stopami sněhu.
Když dorazili do Saint-Laurent, král si nechal ukázat, kde bydlí pan de Montmorency. Byla jedna hodina po půlnoci. Pan de Montmorency ulehl oblečený na lůžko.
Jakmile vévoda zaslechl, že je tu král, hbitě se vymrštil a v okamžení stál ve dveřích, aby vyslechl královy rozkazy.
Tato rychlost udělala radost Ludvíkovi XIII., a třebaže necítil příliš velké sympatie k panu de Montmorency, který byl, jak už jsme řekli, velmi zamilovaný do královny, přijal ho vlídně.
Vévoda nabídl králi, že ho doprovodí a dá mu eskortu. Ludvík XIII. však opáčil, že je na francouzské půdě, a pokud na francouzské půdě bude, cítí se v bezpečí. Navíc má svůj doprovod, který mu připadá dostatečný, každopádně je mu oddaný; jenom vyzval pana de Montmorency, aby byl nazítří v devět hodin večer v Chaumontu na válečné poradě.
Ochotně však přijal nový klobouk, a když si ho dával na hlavu, všiml si, že má tři bílá pera. Vrátila se mu vzpomínka na Ivry.
„To je dobré znamení,“ pravil.
Když vyjížděli ze Saint-Laurent, bylo tolik sněhu, že Latil krále vyzval, aby sesedl.
Král tedy sesedl z koně.
Latil vzal králova, či spíše svého koně za uzdu, l’Angely šel za ním, potom následoval Saint-Simon. Ludvík XIII. kráčel poslední po cestě, kterou mu ušlapávali tři muži a tři koně.
Saint-Simon, který se chtěl Jeho Eminenci odvděčit za přízeň, jíž se mu od ní dostalo, králi vychvaloval dokonalé přípravy a obezřetnost, s jakou kardinál na všechno myslel.
„Ano, ano,“ odvětil Ludvík XIII., pan kardinál je dobrý služebník. Pochybuji, že můj bratr na jeho místě by pro mne všechno tak dokonale zajistil.“
Dvě hodiny nato král dorazil bez nehody – pyšný na svůj ztracený klobouk jako na zranění, hrdý na svůj noční pochod jako na vítězství – ke dveřím hostince U Zlatého jalovce a doporučil, aby kardinála nebudili.
„Jeho Eminence nespí, sire,“ odpověděl krčmář Germain.
„A co dělá v tuto hodinu?“ otázal se král.
„Pracuji pro velikost Vašeho Veličenstva,“ pravil kardinál, objevuje se na prahu, „a pan de Pontis mi ze všech sil pomáhá v této slavné činnosti.“
Načež kardinál ustoupil, aby mohl král vejít do jeho pokoje, kde hořel ve velkém krbu oheň připravený zahřát zmrzlého panovníka. Na stole byla rozložená obrovská mapa okolí, kterou pořídil pan de Pontis.
XI
KAPITOLA, V NÍŽ KARDINÁL NAJDE
VŮDCE, KTERÉHO POTŘEBUJE
Jednou z velkých kardinálových zásluh bylo nejen to, že připisoval králi Ludvíku XIII. ctnosti, jimiž neoplýval, ale navíc ho dokázal přimět, aby uvěřil, že právě takové ctnosti má.
Líného a skleslého krále přesvědčil, že je činorodý; ne-smělého a podezřívavého krále přesvědčil, že je statečný; krutého a krvelačného krále přesvědčil, že je spravedlivý.
Richelieu sice jedním dechem tvrdil, že králova přítomnost nebyla v tuto noční hodinu nutná, ale současně panovníka vychvaloval a opět zdůrazňoval jeho udatnost a zásluhy o slávu Francie, že se v takovém počasí a po takových cestách vydal uprostřed noci na cestu, sotva ho k tomu kardinál vyzval. Vyžadoval ovšem, že král musí okamžitě ulehnout a odpočinout si, neboť ho čekají náročné dny.
Hned za svítání byly vydány rozkazy pro oddíly rozestavěné v Saint-Laurent, v Exilles a v Savoulx, aby všechny směřovaly k Chaumontu.
Těmto oddílům veleli hrabě de Soissons, vévodové de Longueville, de la Trémouille, d’Halliun a de La Valette, hrabata d’Harcourt a de Sault, markýzové de Canaples, de Mortemar, de Tavaune, de Valence a de Thoyras.
Čtyřmi nejvyššími veliteli byli maršálové de Créqui, de Bassompierre, de Schomberg a vévoda de Montmorency.
Kardinálův génius se vznášel nad vším. On myslel, král vydával rozkazy.
Protože událost, o níž budeme vyprávět, představuje spolu s obléháním La Rochelle, o němž jsme hovořili v naší knize Tři mušketýři, vrcholný a slavný bod panování Ludvíka XIII., dovolíme si zabrousit do několika podrobností útoku na onen slavný Suský průsmyk, kolem nějž oficiální historici nadělali tolik hluku.
Viktor Amadeus opustil Richelieua okázale jako na divadle, přičemž oznámil, že odjíždí do Rivoli, kde na něj čeká jeho otec vévoda, a že do čtyřiadvaceti hodin přinese od Karla Emanuela odpověď na ultimátum; když ale dorazil do Rivoli, vévoda Savojský, jemuž šlo jen o to, aby protahoval jednání donekonečna, mezitím odjel do Turína.
A tak se kolem páté hodiny odpoledne místo Viktora Amadea nechal ohlásit u kardinála jeho první ministr hrabě de Verrue.
Kardinál vyslechl toto jméno a obrátil se ke králi.
„Poskytne Vaše Veličenstvo panu hraběti de Verrue tu čest, že ho přijme samo, nebo mi tento úkol přenechá?“ zeptal se kardinál.
„Kdyby přišel sám kníže Viktor Amadeus, jak slíbil, přijal bych ho. Pokud ovšem vévoda Savojský soudí, že stačí, když mi pošle svého prvního ministra, přijme ho tedy můj první ministr.“
„Mám tedy v jednání volnou ruku?“ otázal se Richelieu.
„Zcela.“
„Ostatně,“ poznamenal kardinál, „nechám pootevřené dveře, a Vaše Veličenstvo tak uslyší celý náš rozhovor. Kdyby se mu něco na mých slovech nelíbilo, může okamžitě zasáhnout a moje prohlášení popřít.“
Ludvík XIII. kývl hlavou na znamení souhlasu.
Richelieu tedy nechal dveře otevřené a vstoupil do místnosti, kde ho očekával hrabě de Verrue.
Hrabě de Verrue – jehož si nesmíme plést s jeho vnukem, manželem slavné Jeanne d’Albret de Luynes, milenky Viktora Amadea II., která byla známá pod jménem Rozkošnická dáma – tedy tento hrabě de Verrue, o němž se historie zmiňuje jenom letmo, byl asi čtyřicetiletý muž přímé povahy, nesmírně bystrého uvažování a ve všech směrech odvážný. Byl pověřený krkolomným vyjednáváním a hodlal do něj vložit veškerou svoji upřímnost, což byla věc vskutku nelehká. Karel Emanuel totiž vložil na bedra svého emisara velmi obtížný úkol.
Když hrabě spatřil vážnou kardinálovu tvář a oko, které dokázalo proniknout do hlubin duše svého protějšku, když se octl tváří v tvář tomuto géniovi, jenž sám držel na uzdě všechny ostatní panovníky Evropy, hluboce a uctivě se uklonil.
„Monsignore,“ pronesl, „přicházím místo prince Viktora Amadea, který byl nucen zůstat u svého otce vévody, jehož postihla těžká nevolnost. Včera večer, když jeho syn poté, co opustil Vaši Eminenci, dorazil do Rivoli, nechával se právě dopravit do Turína.“
„Nuže, pane hrabě, vy máte tedy od vévody Savojského plnou moc?“
„Přišel jsem jen ohlásit blízký vévodův příjezd, monsignore. Třebaže je pan vévoda těžce nemocen, chce vyjednávat s Jeho Veličenstvem osobně. Nechá se přinést v nosítkách.“
„A kdy podle vás dorazí, pane hrabě?“
„Jeho Výsost je velmi slabá, musíme také počítat s pomalostí nosítek, soudím tedy, že nejdříve to může být pozítří.“
„A v kolik hodin?“
„Neodvažoval bych se slíbit, že dorazí před polednem.“
„Velice lituji, pane hrabě, ale řekl jsem princi Viktoru Amadeovi, že za svítání udeříme na suská opevnění. Za svítání tedy zaútočíme.“
„Doufám, že Vaše Eminence ustoupí od tohoto přísného opatření, když jí sdělím, že vévoda Savojský neodmítne průchod.“
„V tom případě,“ odtušil Richelieu, „jsme dohodnuti a nemusíme se více scházet.“
„Pravda je,“ odpověděl hrabě de Verrue v dost značných rozpacích, „že Jeho Výsost si klade jednu podmínku.“
„Aha!“ utrousil kardinál s úsměvem. „A jakou?“
„… Či se spíše kojí jistou nadějí,“ dodal hrabě.
„Mluvte, pane hrabě.“
„Jeho Výsost vévoda doufá, že na oplátku jeho velkorysé oběti mu Jeho Nejkřesťanštější Veličenstvo postoupí prostřednictvím vévody Mantovského stejnou část Montferratu, jakou mu španělský král poskytl jako podíl. Pokud Jeho Veličenstvo nechce dát toto území jemu, nechť ho daruje madam své sestře. Pod touto podmínkou bude zítra průchod jeho územím otevřen.“
Kardinál chvíli hleděl na hraběte, který nemohl snést tento pohled a sklopil oči. Posléze pronesl, jako by čekal jenom na to:
„Pane hrabě, celá Evropa má dobré mínění o spravedlivosti mého krále. Nevím, co vedlo pana vévodu Savojského k domněnce, že by Jeho Veličenstvo mohlo přistoupit na takový návrh. Za sebe jsem přesvědčený, že jej nikdy nepřijme. Španělský král mohl klidně přidělit část toho, co mu nepatří, aby si pana vévodu zavázal, a ten potom přál jeho protiprávní uzurpaci; ale Bůh uchovej, aby můj král, který přechází přes hory, jen aby přispěl na pomoc utlačovanému panovníkovi, takto nakládal s majetkem svého spojence. Pokud se pan vévoda nechce rozpomenout na to, co dokáže francouzský král, pozítří mu to připomeneme.“
„Ale mohu aspoň doufat, že Vaše Eminence předloží tyto poslední návrhy Jeho Veličenstvu?“
„To není nutné, pane hrabě,“ ozval se hlas za kardinálem. „Král všechno slyšel a udivuje ho, že mu muž, jenž ho přece musí znát, činí návrh, který by pošpinil jeho čest a zničil pověst Francie. Opakuji tedy rozhodnutí či spíše hrozbu, již vyslovil pan kardinál. Pokud nebudou zítra cesty zprůchodněny, pozítří za svítání vyrazíme do útoku.“
Potom se napřímil a vykročil s důstojností, jíž býval občas schopen. Ještě dodal:
„Budu tam osobně a poznáte mě podle těchto bílých per, to je stejné znamení, které prozrazovalo mého vznešeného otce u Ivry. Doufám, že pan vévoda si vezme podobné znamení, aby se největší síla bitvy odehrála tam, kde budeme oba. Vyřiďte mu moje slova, pane, to je jediné, co mu mohu a musím odpovědět.“
A pozdravil pokynem hraběte, který se mu hluboce uklonil a odešel.
Celý večer a noc se vojsko shromažďovalo kolem Chaumontu; nazítří večer velel král dvaceti třem tisícům pěšáků a čtyřem tisícům jezdců.
Kolem desáté večer se shromáždilo za hradbami Chaumontu dělostřelectvo a veškerý vojenský materiál; děla měla hlavně namířené na nepřátelské území. Král přikázal, aby přehlédli muniční vozy a podali mu zprávu, kolik nábojů je k dispozici. V této době, kdy dosud nebyl vynalezen bajonet, rozhodovaly o všem děla a muškety. Dnes puška zaujímá pouze druhé místo ve válečných manévrech válčících stran. Stala se, jak předpovídal maršálek de Saxe, násadou pro bajonet.
O půlnoci se konala válečná porada. Přítomni byli král, kardinál, vévoda de Montmorency a tři maršálové, Bassompierre, Schomberg a a Créqui.
Bassompierre, který byl nejstarším členem této sešlosti, se chopil slova. Podíval se na mapu, prostudoval pozice nepřítele, které znali dokonale díky informacím hraběte de Moret.
„Pokud tady nezazní lepší názor, zde je můj návrh, sire.“
Načež se uklonil králi a kardinálovi na znamení toho, že právě na ně dva se obrací, a začal:
„Navrhuji, aby se regimenty francouzských a švýcarských gardistů postavily do čela. Navarrský regiment a regiment estillacský se postaví nalevo a napravo. Na každém křídle bude dvě stě mušketýrů, kteří vystoupají na vrcholky dvou hřebenů – Montmoron a Montabon. Jakmile budou na vrcholku obou hor, získají snadno převahu nad obránci barikád. Sotva se ozve na výšinách první výstřel z pušky, zaútočíme; zatímco mušketýři napadnou barikády zezadu, my je napadneme zepředu se dvěma regimenty gardistů. Přistupte blíže k mapě, pánové, podívejte se na postavení nepřítele, a pokud máte lepší plán, než je ten můj, neváhejte a předneste ho.“
Maršál de Créqui a maršál de Schomberg prostudovali mapu a připojili se k Bassompierrovu názoru.
Zůstával vévoda de Montmorency.
Vévoda de Montmorency byl známější spíše jako muž nezkrotné odvahy, kterou často dovedl až k opovážlivosti, než jako opatrný stratég nadaný předvídavostí na bitevním poli. Navíc mluvil obtížně, na začátku každé promluvy se trochu zakoktával, teprve jak mluvil, zajíkání ustávalo.
Přesto se udatně chopil slova, které mu nabízel král.
„Sire,“ pravil, „jsem téhož názoru jako pánové de Créqui a de Schomberg, kteří vědí, jak si vážím jejich odvahy a zkušenosti. Ale jakmile dobudeme barikády a reduty, a já nepochybuji, že je dobudeme, zůstane nám ke zdolání nejobtížnější úsek: totiž polokruhová bašta, která zcela uzavírá cestu. Neexistuje nějaký prostředek, jak zdolat tuto část opevnění, podobný tomu, jaký pan de Bassompierre navrhl pro reduty? Nemohli bychom třeba po nějaké pěšině, byť špatně schůdné, obejít nepřátelské pozice, sestoupit dolů mezi polokruhovou baštou a Susou a zaútočit zezadu na nepřítele, jehož současně napadneme zepředu? Tak bychom ho sevřeli do kleští. Jenom potřebujeme najít věrného vůdce a nebojácného důstojníka. Snad to nebude tak nemožné.“
„Vyslechli jste návrh pana de Montmorency,“ pravil král. „Schvalujete ho?“
„Je vynikající!“ odvětili maršálové. „Ale nemáme čas na to, abychom sháněli vůdce a důstojníka, kteří by byli schopní splnit takový úkol.“
V tu chvíli zašeptal Étienne Latil pár slov do ucha kardinálovi de Richelieu, jehož tvář se rozzářila.
„Pánové,“ pravil, „věřím, že Prozřetelnost nám posílá věrného vůdce a nebojácného důstojníka v jedné osobě.“
Načež se obrátil k Latilovi, který čekal na rozkazy:
„Kapitáne Latile,“ pravil, „uveďte pana hraběte de Moret.“
Latil se uklonil.
Pět minut nato vstoupil hrabě de Moret v prostém úboru horala, přesto však každý mohl hravě poznat podle podoby s jeho slavným otcem, kterou mu Ludvík XIII. tolik záviděl, že se mezi nimi octl syn Jindřicha IV. Právě přicházel z Mantovy, a jak pronesl kardinál de Richelieu, poslala ho sama Prozřetelnost.
XII
SUSKÝ PRŮSMYK
Hrabě de Moret mohl vskutku posloužit jako věrný vůdce a nebojácný důstojník, neboť znal velmi dobře cestu, jak jsme viděli, a dokázal bezpečně projít Piemontem.
A skutečně, sotva mu byla položena otázka, vzal tužku a zakreslil do mapy vytvořené panem de Pontis pěšinu, která vedla ze Chaumontu do pašerácké putyky a odtamtud k Giaconskému mostu; potom se chvilku zarazil a vysvětlil, že byl nucen změnit trasu, aby unikl španělským banditům, a jak se dostal k části pěšiny, z níž je možné sklouznout dolů až na hradby Susy, které přiléhají k hoře.
Bylo rozhodnuto, že si s sebou vezme pět set mužů; větší oddíl by se jenom těžko pohyboval po tak nesnadném terénu.
Kardinál chtěl, aby si princ několik hodin odpočinul, ale ten odmítl; jestli chce dorazit na místo včas, aby mohl zahájit záškodnickou akci ve chvíli útoku, nesměl ztratit ani minutu.
Poprosil kardinála, aby mu dal s sebou Étienna Latila, o jehož oddanosti a odvaze nepochyboval. Pro něj to byl vrchol splněných přání. Ve tři hodiny oddíl bez hluku vyrazil. Každý muž měl s sebou zásobu jídla na jeden den.
Žádný z těch pěti set vojáků, jimž teď velel hrabě de Moret, mladého velitele neznal; jakmile jim však řekli, že mají bojovat pod velením syna Jindřicha IV., okamžitě se kolem něj tísnili s výkřiky radosti a musel se jim ukázat ve svitu pochodní, aby viděli jeho tvář, jejíž výrazná podoba s Béarňanem ještě zvýšila jejich nadšení.
Sotva se těch pět set mužů hraběte de Moret vydalo na cestu husím pochodem chráněno rouškou noci, která byla tak temná, že nebylo vidět na deset kroků, vyrazil i zbytek armády. Bylo psí počasí, půda byla pokrytá dvěma stopami sněhu.
Sto kroků před skaliskem Gélasse udělali zastávku.
Šest šestilibrových děl dovezli na skalisko, aby palbou prolomila barikádu.
Padesát mužů zůstávalo na stráži dělostřeleckého parku. Oddíly, které měly zaútočit, se skládaly ze sedmi kompanií gardistů, šesti setnin Švýcarů, devatenácti sborů z Navarry, čtrnácti z Estillaku a patnácti ze Saultu. Potom tu byli ještě královi jízdní mušketýři.
Před každým sborem se muselo hnát do útoku padesát ztracených dětí *) chráněných stovkou mužů, které zase chránilo těch pět set za nimi. Kolem šesté hodiny ráno byly všechny oddíly dle rozkazu v pohotovosti. Král, který stál v čele všech těchto příprav, přikázal jistému počtu svých mušketýrů, aby se přimíchali mezi ztracené děti.
*) Ztracené děti se říkalo vojákům, kteří dobrovolně pochodovali v prvních řadách oddílů, vystavovali se největšímu riziku, ale v případě, že přežili, čekalo je povýšení.
Poté dal rozkaz panu de Comminges, před nímž šel trubač, aby překročil hranici a požádal vévodu Savojského o průchod pro armádu a královu osobu.
Pan de Comminges odešel, ale sto kroků od první barikády byl zastaven.
„Co chcete, pane?“ otázal se ho hrabě de Verrue jako vyjednavatel.
„Chceme projít, pane,“ odvětil pan de Comminges.
„Ale jak chcete projít?“ tázal se dál hrabě de Verrue, „jako přátelé, nebo jako nepřátelé?“
„Jako přátelé, pokud nám uvolníte cesty; jako nepřátelé, jestli je uzavřete. Můj král mě pověřil, abych došel do Susy a připravil mu tam ubytování, neboť má v úmyslu tam zítra přespat.“
„Pane,“ odvětil hrabě de Verrue, „můj vévoda by si pokládal za čest, kdyby mohl poskytnout nocleh Jeho Veličenstvu; avšak váš král přichází v tak mohutném doprovodu, že si musím vyžádat rozkazy od Jeho Výsosti, než něco podniknu.“
„Dobrá,“ na to pan de Comminges. „Nemáte ale náhodou v úmyslu přít se s námi o průchod územím?“
„Měl jsem tu čest sdělit vám, pane,“ opáčil chladně hrabě de Verrue, „že v tomto ohledu se musím nejdříve zeptat na mínění Jeho Výsosti.“
„Pane, upozorňuji vás,“ odtušil Comminges, „že přednesu zprávu o našem rozhovoru králi.“
„Můžete dělat, co se vám zlíbí, pane,“ odvětil hrabě de Verrue, „jste pánem svých činů.“
Načež se oba pozdravili, pan de Verrue se vrátil k barikádám a pan de Comminges se vrátil ke králi.
„Nuže, pane?“ otázal se Ludvík XIII. Commingese.
Comminges vylíčil, jak probíhal jeho rozhovor s hrabětem de Verrue. Ludvík XIII. ho pozorně vyslechl, a když pan de Comminges skončil, pronesl:
„Hrabě de Verrue odpověděl nejenom jako věrný služebník, ale jako duchaplný muž, který se vyzná ve svém řemesle.“
V tu chvíli stál král na poslední výspě Francie, mezi ztracenými dětmi, připravenými vyrazit, a pěti sty muži, kteří je měli následovat a podporovat.
Bassompierre se ke králi přiblížil s úsměvem na tváři a kloboukem v ruce.
„Sire,“ pravil, „soubor je připraven, housle jsou naladěny, masky čekají u brány. Jakmile dá Vaše Veličenstvo pokyn, začne balet.“
Král na něj zamračeně pohlédl:
„Pane maršálku, jestlipak víte, že mi právě oznámili nedobrou zprávu: v dělostřeleckém parku máme pouze pět set liber olova.“
„No a co, sire,“ opáčil Bassompierre, „teď na to nemysleme. Copak kvůli jedné masce, co není připravena, nebude balet tančit? Jen nás nechte jednat a všechno dobře dopadne.“
„Ručíte mi za to?“ zeptal se král a upřeně se zahleděl na maršálka.
„Sire, bylo by ode mne opovážlivé, kdybych se zaručil za tak pochybnou věc, jako je vítězství; ale ručím vám za to, že se vrátím se ctí, nebo budu mrtev či zajat.“
„Dejte si pozor! Pokud budeme poraženi, pane de Bassompierre, svalím vinu na vás.“
„Co na tom! Co horšího se mi může stát, než že mě Vaše Veličenstvo nazve markýzem d’Uxelles?*) Ale buďte klidný, sire, pokusím se zařídit to tak, abych si takovou urážku nezasloužil. Jen nás nechte jednat.“
„Sire,“ oslovil krále kardinál, který seděl na koni vedle krále, „podle toho, jak se pan maršálek tváří, věřil bych to-mu, že máme naději.“
Potom se obrátil k Bassompierrovi:
„Jen jděte, pane maršálku, jděte a snažte se ze všech sil.“
Bassompierre se odebral k panu de Créqui, který na něj čekal, sesedl z koně společně s pány de Créqui a de Montmorency, aby mohli zaútočit v čele oddílů. Pan de Schomberg zůstal na koni, neboť měl dnu v koleni.
*) Připomeňme si, že markýz d’Uxelles stál v čele oné nešťastné výpravy, která byla zmařena úklady Marie Medicejské. (Poznámka Alexandra Dumase.)
Tak pochodovali až ke skalisku Gélasse, u jehož úpatí museli projít; ale nepřítel bůhvíproč tuto pozici opustil, i když byla velmi pevná, patrně ze strachu, aby její obránci nebyli odříznuti, a tudíž nuceni se vzdát.
Ale sotva naše oddíly minuly skalisko, odkryly se a současně z hory i z velké barikády se spustila střelba.
Při tomto prvním útoku byl pan de Schomberg zraněn sekaným olovem do zad. Bassompierre kráčel údolím a mířil přímo k polokruhové baště, která uzavírala Suský průsmyk, pan de Créqui pochodoval v čele vedle něj.
Pan de Montmorency se jako prostý střelec vrhl na horu zleva, tedy na hřeben Montmoronu.
Pan de Schomberg se nechal přivázat na svého koně, kterého vedli za uzdu, aby neklopýtl na nerovné cestě, a když dorazil k hoře, šel do útoku spolu se ztracenými dětmi.
Obešli barikády podle plánu pana de Bassompierre, stříleli na jejich obránce zezadu, zatímco hlavní útok na ně byl veden zpředu.
Švýcaři z kantonu Wallis a Piemonťané se udatně bráni li. Viktor Amadeus a jeho otec byli na redutě hřebenu Montabon.
Montmorency se svou obvyklou dravostí napadl barikádu vlevo a zmocnil se jí, a protože mu brnění překáželo, jak se pohyboval pěšmo, odhazoval je v chůzi a nechával ležet podél cesty. Na redutu pak zaútočil pouze v kabátci z buvolí kůže a krátkých sametových kalhotách.
Bassompierre zase postupoval na dně údolí, přičemž čelil palbě z polokruhové bašty.
Král přicházel za ním s bílým chocholem na klobouku a pan kardinál v sametovém oděvu hnědožluté barvy protkávaném zlatem.
Třikrát zaútočili na reduty a třikrát byl jejich útok odvrácen. Koule skákaly a odrážely se od skaliska ke skalisku na dně údolí a zabily podkoního pana de Créqui stojícího u králova koně.
Pánové de Bassompierre a de Créqui se tedy rozhodli vylézt nahoru s pěti sty muži; Bassompierre na horu nalevo, aby se přidal k panu de Montmorency; pan de Créqui na horu napravo, aby podpořil pana de Schomberg.
Dva tisíce pět set mužů zůstalo na dně údolí a pochodovalo na polokruhovou baštu.
Bassompierre, už padesátiletý a trochu obtloustlý, se opíral o jednoho gardistu, aby lépe zdolal prudký svah. Najednou cítil, že mu chybí opora; gardistu právě zasáhla kulka přímo do hrudníku.
Dorazil na vrchol hory přesně ve chvíli, kdy pan de Montmorency jako třetí skočil do reduty. Sestoupil tam jako čtvrtý.
Pan de Montmorency byl lehce zraněn na paži, pan de Bassompierre měl brnění pomačkané a poďobané kulkami.
Levá reduta byla dobyta. Valaisané a Piemonťané se uchýlili do polokruhové bašty.
Oba velitelé se tedy zaměřili na redutu napravo. Tam se ještě urputně bojovalo.
Konečně odtamtud vyrazili dva jezdci a prudkým cvalem mířili po cestě, která byla patrně používána k ústupu k polokruhové baště v Suse.
Byli to savojský vévoda Karel Emanuel a jeho syn Viktor Amadeus.
Za nimi následoval proud prchajících. Pravá reduta byla dobyta.
Zbývalo zdolat polokruhovou baštu, což byl úkol nejtěžší.
Ludvík XIII. vyslal gardistu, aby poblahopřál maršálkům a panu de Montmorency k jejich úspěchu, ale přitom jim rozkázal, aby na sebe byli opatrní. Bassompierre mu poslal odpověď za sebe, za pány Schomberga, Créquiho i Montmorencyho:
Sire, jsme vděční Vašemu Veličenstvu za zájem, který o nás projevuje. Jsou ale chvíle, kdy krev francouzského prince nebo maršálka není o nic vzácnější než krev obyčejného vojáka. Žádáme o deset minut odpočinku pro své muže, potom bál znovu začne.
A skutečně, po deseti minutách odpočinku se opět rozezněly polnice, tamboři znovu zabubnovali do útoku a obě křídla postupovala v sevřených kolonách na polokruhovou baštu.
XIII
KAPITOLA, V NÍŽ SE DOKÁŽE,
ŽE ČLOVĚK NEMUSÍ BÝT POVĚŠEN,
I KDYŽ UŽ MÁ PROVAZ KOLEM KRKU
Vnější opevnění byla v rukou Francouzů. Zbývala ještě poslední bašta obležená vojáky, ježící se kanony, chráněná pevnůstkou Montabon, vystavěnou na vrcholku nepřístupného skaliska; do pevnůstky byl jediný přístup po schodech bez zábradlí, kde se dalo jít jen schůdek po schůdku.
Už dávno nechali vzadu děla, která nemohli táhnout údolím, natož je dopravit na vrcholek hory.
Museli tedy dobýt polokruhovou baštu jenom s pomocí oné furia francese, kterou v té době Italové už dobře znali.
Z vyvýšeného místa na dostřel nepřátelského děla se král a kardinál dívali, jak v čele vojáků pochodují velitelé a výkvět francouzské šlechty, hrdí na to, že zemřou před královýma očima. Klobouky nesli na hrotech svých mečů.
Vojáci je následovali se sklopenou hlavou, neptali se, jestli je náhodou nevedou na jatka – velitelé šli vepředu, to jim stačilo.
Král a kardinál mohli vidět z vyvýšeninky, kde stáli na koních, jak jejich řady řídnou. Král tleskal odvaze vojáků, ale současně se v něm probouzely jeho krvelačné pudy jako u tygra při pohledu na krev.
Když nechal zavraždit maršálka d’Ancre, byl příliš malý, než aby se mohl sám dívat z okna Louvru, museli ho tedy vysadit a on se pak do sytosti těšil pohledem na krvácející mrtvolu.
Udeřili na hradbu. Několik mužů přineslo žebříky, muži po nich začali vystupovat.
Montmorency uchopil prapor a jako první vylezl na hradbu; Bassompierre, příliš starý a trochu těžký na to, aby ho následoval, se postavil na vzdálenost půl dostřelu z pušky od hradeb a povzbuzoval vojáky.
Několik žebříků se prolomilo pod vahou útočníků, každý chtěl být na hradbách jako první, jeden se dral přes druhého. Další žebříky vydržely nápor útočníků, muži, kteří spadli na zem, se zase zvedli, postavili další žebříky a znovu vylézali nahoru k útoku.
Obléhaní se ozbrojili vším, co měli po ruce. Někteří stříleli z bezprostřední blízkosti na útočníky, jiní vrhali kopí proti přívalu obrněnců, občas vytryskla krev a dostříkla až na ně, jindy nějaký muž rozpažil a řítil se pozadu dolů z hradeb. Jiní házeli dlažební kostky a kameny, shazovali dolů velké trámy, které dokázaly současně srazit dva nebo tři žebříky ověšené muži.
Vtom se mezi obléhanými strhl zmatek, v dálce za nimi se ozvala střelba a mohutný pokřik.
„Odvahu, přátelé!“ zvolal Montmorency, který už potřetí vyrážel na zteč. „Hrabě de Moret nám přichází na pomoc. Montmorency! Do toho!“
A znovu se vrhal do boje, zraněný a krvácející, a v nejvyšším úsilí strhával všechny, kdo ho mohli vidět a slyšet.
Vévoda se nemýlil: hrabě de Moret skutečně dorazil a podle dohody zaútočil zezadu.
Hrabě vyrazil ve tři hodiny ráno, jak jsme viděli, měl s sebou Latila jako kapitána a Galaora jako pobočníka. Dospěli na břeh bystřiny, kde se málem utopil Guillaume Coutet; ale mezitím přišly mrazy, voda klesla, takže teď mohli proud lehce překročit, stačilo přeskakovat z kamene na kámen.
Když se hrabě de Moret a jeho muži dostali na druhý břeh, rychle překonali vzdálenost, která je dělila od hory. Hrabě našel pěšinu a vydal se po ní jako první. Oddíl ho následoval.
Byla tmavá noc, ale vysoká vrstva čerstvě napadaného sněhu osvětlovala pěšinu.
Hrabě věděl, jak obtížná cesta je čeká, a tak se vybavil dlouhými provazy, za jeden provaz se drželo čtyřiadvacet mužů. Těch čtyřiadvacet mužů postupovalo vpřed těsně podél okraje srázu. Kdyby jeden z nich sklouzl, ostatních třiadvacet by ho zadrželo, jen se ten, co uklouzl, nesměl pustit provazu.
Čtyřiadvacet dalších kráčelo souběžně vedle nich; ti první jim sloužili jako jakási předprseň.
Oddíl se blížil ke krčmě. Hrabě svým mužům přikázal, aby zachovali naprosté ticho.
Nikdo sice nevěděl, oč jde, ale všichni zmlkli.
Hrabě si vybral tucet vojáků, vysvětlil jim, jaká individua se v téhle putyce scházejí, a vyzval je, aby se svými kamarády krčmu obklíčili. Jediný muž nesměl z tohoto podloudnického hnízda uniknout, mohl by totiž varovat obránce Susy, a to by ohrozilo úspěch celé výpravy.
Galaor se tu vyznal, vzal si dvacet mužů, s nimiž obklíčí dvůr; Latil s dvacítkou dalších hlídal dveře a hrabě de Moret se se stejným počtem mužů postavil na stráž k jedinému oknu, jímž proudilo do domu světlo a kterým by mohl někdo uprchnout. Za oknem bylo světlo, uvnitř tedy byli hosté.
Zbytek oddílu se rozmístil po cestě; žádný bandita ne-měl šanci utéct.
Dveře na dvůr byly zavřené. Galaor, mrštný a obratný jako opice, přelezl zeď, seskočil do dvora a otevřel vrata.
V mžiku byl dvůr plný vojáků, kteří zaujali bojové postavení s mušketou u nohy.
Latil seřadil své muže do dvou řad proti dveřím a přikázal jim, aby okamžitě stříleli, kdyby se někdo pokusil o útěk.
Hrabě se pomalu a bez hluku přiblížil k oknu a nahlédl dovnitř; ale rozdíl teplot venku a v místnosti způsobil, že okenní tabulky byly zamlžené a nedalo se skrze ně nic zahlédnout.
Jedna z tabulek však byla vyražená, patrně se to stalo při nějaké rvačce, a hostinský ji nahradil listem papíru vlepeným do rámu. Hrabě de Moret vylezl na okenní parapet, hrotem dýky protrhl papír a konečně se mohl aspoň pohledem zúčastnit podivné scény, která se tu právě odehrávala.
Pašerák, co upozornil Guillauma Couteta, že jej a jeho skupinku pronásledují španělští bandité, ležel s roubíkem v ústech svázaný na stole a kolem něj se shromáždil tribunál; bandité, které podvedl, ho soudili, či spíše ho už odsoudili. Protože proti jejich odsudku nebylo odvolání, teď šlo jen o to rozhodnout, zda ho pověsí nebo zastřelí.
Názory se různily. Je však známo, že Španělé jsou šetrní. Jeden z nich upozornil na to, že aby muže na jistotu zastřelili, musí na něj vystřelit aspoň osm až deset ran z mušket; to znamená osm až deset olověných kulek a prach; zatímco když ho pověsí, potřebují k tomu jenom kus provazu. Navíc bude mít takový provaz, na němž se houpal viselec, dvojnásobnou až čtyřnásobnou cenu. Ten-to rozumný názor nakonec převládl.
Chudák pašerák pochopil, že jeho osud je zpečetěn, a tak na nadšený pokřik doprovázející výběr provazu odpověděl pouze modlitbou umírajících: Tobě, ó Pane, obětuji tělo své i duši svou!
O provaz není nikdy a nikde nouze, hlavně v krčmě, kde přebývají mezkaři. Do pěti minut jeden mezkař, potěšený při pomyšlení na příjemné představení, které ho čeká, poskytl žádaný provaz.
Na jakémsi háku nad stolem visela lampa a vypadala uprostřed sedmi nebo osmi svíček stojících na stole jako střed nového planetárního systému.
Lampu sundali a postavili na krb; jeden Španěl, zrovna ten, který přednesl onen úsporný nápad s věšením, přehodil provaz přes hák, udělal na něm klouzavý uzel, konec strčil do rukou svých čtyř nebo pěti kamarádů, pomohl odsouzenci dolů ze stolu, přivlekl ho pod hák a hodil mu oprátku kolem krku. Nešťastník se považoval za ztraceného, ani ho nenapadlo, aby se bránil.
Potom uprostřed slavnostního ticha, které vždycky předchází chvíli, kdy má být duše násilím vyrvaná z těla, zazněl rozkaz:
„Táhněte!“
Ale sotva to slovo doznělo, ozval se od okna hluk podobný trhanému papíru nebo látce, do místnosti se natáhla paže ozbrojená pistolí, z té vyšla rána a muž, upravující oprátku kolem odsouzencova krku, padl mrtev k zemi.
Zároveň někdo mohutným kopnutím vyrazil okno ze závěsů a do lokálu skočil hrabě de Moret a za ním jeho muži. Současně se zvenčí ozval výstřel jako signál, načež se otevřely dveře vedoucí na cestu i do dvora, takže bylo vi-dět, že jsou obě únikové cesty uzavřeny vojáky.
Ve vteřině byl odsouzenec rozvázán a z úzkostné agonie přešel okamžitě do bezuzdné veselosti, jakou nutně musí pocítit člověk, který už seděl hrobníkovi na lopatě a na poslední chvíli z ní seskočil.
„Ať se nikdo odtud neopováží uniknout,“ pronesl hrabě de Moret, doprovázeje svá slova velitelským gestem, které zdědil po svém královském otci. „Kdo se o to pokusí, je synem smrti.“
Nikdo se ani nepohnul.
„Poznáváš mě?“ obrátil se k pašerákovi, jemuž právě zachránil život. „Já jsem ten muž, jehož jsi tak velkoryse přede dvěma měsíci varoval před nebezpečím, co mu hrozilo. Za tento čin jsi teď málem zemřel. Je jenom spravedlivé, že se role vymění, tentokrát však tragédie dospěje až do konce. Označ mi ty bídáky, kteří nás pronásledovali, udělám s nimi krátký proces.“
Pašerákovi to nemusel říkat dvakrát. Ukázal na osm Španělů, devátý už byl mrtev.
Bandité pochopili, že jsou bez milosti odsouzeni, domluvili se pohledem a s dýkami v rukou se vrhli v posledním zoufalém vzepětí proti vojákům, kteří bránili dveře vedoucí na cestu.
Proti mnohem silnějšímu protivníkovi však neměli šanci. Vzpomínáme si, že Latil se ujal hlídání tohoto východu, a sotva otevřel dveře, stál na prahu, v každé ruce jednu bambitku.
Dvěma ranami zabil dva muže; šest zbývajících se nějakou dobu rvalo s muži hraběte de Moret.
Několik vteřin řinčel kov zbraní, ozývaly se křik, klení, nadávky, zazněly další výstřely, podlaha zaduněla, jak na ni dopadla dvě nebo tři těla. Za chvíli bylo po všem.
Šest mužů leželo na zemi v tratolišti krve, tři další, dosud živí, padli do rukou vojáků a čekali teď s nohama a rukama svázanýma na to, co s nimi bude dál.
„Někde se tu našel provaz pro tohoto spravedlivého mu-že,“ prohlásil hrabě de Moret, „jistě se najde i další provaz, aby bylo na čem pověsit tyhle holomky.“
Mezkaři začínali chápat, že o nic nepřijdou, ba naopak: místo jednoho budou se tu na oprátce houpat tři, takové představení je osvěží třikrát víc, a tak okamžitě nabídli žádaný provaz.
„Latile,“ oslovil hrabě de Moret svého kapitána, „postarejte se o to, aby tito tři pánové byli pověšeni. Vím, že jste zručný a rychlý muž, jistě je nenecháte dlouho čekat. Ať tu zůstane deset mužů, kteří pohlídají tuhle ctěnou společnost. Teprve zítra v poledne budou zajatci volní, nedopustí-li se ovšem nějaké nepředloženosti.“
„A kde vás dostihnu?“ otázal se Latil.
„Tenhle statečný muž,“ odvětil hrabě de Moret a ukázal na pašeráka, jehož tak zázračně zachránil od provazu, „tenhle statečný muž vás povede. Jenomže si budete muset pospíšit.“
Nato se obrátil k pašerákovi:
„Půjdete stejnou cestou jako tenkrát. Vzpomínáte si přece, dobrý muži. Jakmile dorazíte do Susy, dostanete dvacet pistolí. Latile, dávám vám deset minut.“
Latil se uklonil.
„Na cestu, pánové,“ pokračoval hrabě de Moret. „Ztratili jsme půl hodiny, ale vykonali jsme kus dobré práce.“
Deset minut nato k němu dorazil Latil v doprovodu statečného pašeráka. Práce, kterou hrabě začal, byla dokončena.
Latil, jeho muži a pašerák se setkali s hrabětem de Moret přímo na Giaconském mostě. Pašerák dosud neměl čas hraběti poděkovat, teď se mu tedy vrhl k nohám a políbil mu obě ruce.
„Dobrá, příteli, už je dobře,“ pravil hrabě de Moret. „Jen musíme být do hodiny v Suse.“
A jeho oddíl se vydal na pochod.
XIV
BÍLÉ PERO
Už víme, jaká cesta čekala hraběte de Moret a jeho muže. Po stejné cestě doprovázel Isabelle de Lautrec a paní de Coëtman.
Doporučil svým vojákům co nejpřísnější ticho, ozývalo se tedy jenom křupání sněhu pod jejich nohama.
Obešli horu a dorazili na dohled města Susa; v prvních záblescích denního světla se začínala rýsovat jeho silueta.
Část hradeb přiléhající k hoře byla pustá. Cesta, pokud se dá cestou nazvat zvrásnění terénu, po níž nemohli jít dva lidé vedle sebe, vedla skoro deset stop nad střílnami.
Odtamtud mohli sklouznout na hradby.
Polokruhová bašta, kterou měla napadnout francouzská armáda poté, co budou dobyta předsunutá polní opevnění, byla vzdálená přibližně tři míle od Susy, a protože se nedalo předpokládat, že přijde útok ze strany hory, nikdo tento bod nechránil.
Přesto hlídky zahlédly na francouzské straně za svítání malou skupinku na úbočí hory a způsobily poplach.
Hrabě de Moret slyšel jejich pokřik, viděl rozruch a pochopil, že už nesmí otálet ani vteřinu. Jako skutečný horal přeskakoval ze skaliska na skalisko a jako první sklouzl na hradby.
Obrátil se a uviděl po svém boku Latila.
Na pokřik hlídek se přiřítili Piemonťané a Valaisané, kteří drželi hlídky na vedlejších stanovištích, a okamžitě zformovali oddíl o stovce mužů. Teď šlo o to nedopřát mu čas, aby k němu dorazily posily.
Sotva měl hrabě de Moret kolem sebe dvacet mužů, vrhl se směrem k bráně vedoucí na francouzskou stranu.
Vojáci Karla Emanuela, kteří v ranním šeru viděli dlouhou černou řadu mužů táhnoucí se podél hory, nedokázali odhadnout počet nepřátel, a tak kladli jenom nevelký odpor. Ale domnívali se, že je nezbytné uvědomit o tomto útoku vévodu a jeho syna, kteří bojovali u Suského průsmyku, a tak vyslali jednoho muže na koni, aby je informoval o tom, co se tady děje.
Hrabě de Moret zahlédl toho kurýra, jak se odlepil ode zdi a míří směrem k centru bitvy. Okamžitě mu došlo, z jakého důvodu pobízí koně do divokého cvalu, ale nemohl tomu zabránit.
Měl pouze o důvod víc, proč se zmocnit této brány do Susy, kterou král, přirozeně poté, co budou dobyty barikády, triumfálně vstoupí do města.
Vrhl se tedy, jak už jsme řekli, s hrstkou mužů, které měl k dispozici, na obránce brány.
Boj netrval dlouho. Piemonťané a Valaisané byli sice dobrými vojáky, ale útok je překvapil ve chvíli, kdy ho nečekali, navíc se domnívali, že je někdo zradil, a netušili, jaký je počet nepřátel. Rozprchli se tedy na všechny strany, někteří do polí, druzí do města s pokřikem: „Zachraň se, kdo můžeš!“
Hrabě de Moret se zmocnil brány, spojil tam všechny své oddíly, přikázal otočit čtyři děla na město, nechal stovku mužů na stráži u brány a k obsluze děl, a se čtyřmi sty padesáti muži, kteří mu zbývali, vyrazil dopředu, aby zezadu napadl obránce opevnění, jak bylo domluveno.
Začala se ozývat střelba z děl a byly vidět mraky dýmu kolem hřebene Montabonu.
Obě armády se tedy střetly.
Hrabě de Moret své muže popohnal k většímu spěchu. Sotva míli před opevněním však spatřil poměrně velkou skupinu vojáků, která se oddělila od piemontské armády a mířila přímo proti němu.
V jejím čele jel na koni velící plukovník. Oddíl byl přibližně stejně početný jako Moretův.
Latil přistoupil k hraběti.
„Poznávám důstojníka, co velí oddílu,“ pravil. „Je to velmi statečný voják a jmenuje se plukovník Belon.“
„No a?“ otázal se hrabě de Moret.
„Byl bych rád, kdyby mi Vaše Výsost dovolila zajmout ho.“
„Abych ti dovolil zajmout ho… U všech rohatých, nic lepšího si nemůžu přát. Ale jak to uděláš?“
„Není nic snazšího, Vaše Výsosti. Jakmile uvidíte, že padá i se svým koněm, s plnou silou zaútočte. Jeho muži se budou domnívat, že je mrtev, a rozutečou se. Žeňte se dopředu a zmocněte se praporu. Já zajmu plukovníka. Dostanu za něj slušné výkupné tři nebo čtyři tisíce pistolí, zatímco vy budete mít za prapor jenom slávu.“
„Dobrá. Já získám prapor, ty plukovníka,“ odtušil hrabě de Moret.
„Tedy kupředu! Bubnujte a trubte do útoku!“
Hrabě de Moret zvedl meč, tamboři zabubnovali a trubači zatroubili k útoku.
Latil si vzal čtyři muže: každý z nich měl v ruce mušketu a byli připraveni podat svému veliteli další zbraň, až z té první, druhé i třetí vystřelí.
Při zvuku bubnů a trumpet z francouzské strany se to v savojském vojsku začalo hemžit. Plukovník Belon pronesl několik slov, odpovědí na ně mu bylo volání: „Ať žije Karel Emanuel!“, načež jeho vojáci rovněž vyrazili do útoku.
Obě mužstva už od sebe dělilo jenom padesát kroků.
Savojský oddíl se zastavil a připravil se ke střelbě.
„Nastala pravá chvíle,“ pravil Latil. „Pozor, pane hrabě! Teď musíme přestát palbu; pak zaútočíme my a vy se vrhněte po praporu.“
Latil ještě nedokončil větu, když se ozvalo svištění kulek jako uragán, ale většina jich přelétla nad hlavami francouzských vojáků, kteří se ani nepohnuli.
„Střílejte nízko,“ křikl Latil.
A sám šel příkladem; zamířil na plukovníkova koně, vystřelil přesně v okamžiku, kdy plukovník pustil uzdu, aby mohl pálit.
Kůň dostal kulku do slabin, vzepjal se a shodil svého jezdce dvacet kroků od francouzských řad.
„Plukovník je můj, prapor váš, pane hrabě!“
Načež se Latil s vytaseným mečem vrhl na plukovníka.
Francouzští vojáci stříleli podle Latilova doporučení nízko, všechny rány tudíž zasáhly svůj cíl.
Hrabě využil zmatku a vrhl se doprostřed Piemonťanů.
Latil se několika skoky octl vedle plukovníka Belona, který ležel na zemi vedle svého koně, dosud otřesený pádem. Přiložil mu meč na hrdlo.
„Vzdáváte se?“ zeptal se.
Plukovník se pokusil sáhnout do sedlových brašen.
„Jediný pohyb, plukovníku Belone, a jste mrtev.“
„Vzdávám se,“ pravil tedy plukovník a podal meč Latilovi.
„Nuže, plukovníku, ponechejte si svůj meč. Nechci odzbrojit tak udatného muže, jako jste vy. Uvidíme se po boji. Pokud budu zabit, jste volný.“
Po těch slovech pomohl plukovníkovi na nohy a potom se vrhl do řad Piemonťanů.
Stalo se přesně to, co Latil předpokládal. Když vojáci Karla Emanuela viděli, jak jejich velitel padá z koně, ne-věděli, jestli byl zabit on nebo jeho kůň, a propadli strachu. Kromě toho zaútočil hrabě de Moret s takovou prudkostí a silou, že se jejich řady před ním otvíraly. Dorazil až k praporu, o nějž sváděli lítý boj stateční Savojané, Valaisané a Piemonťané.
Latil se vrhl do nejhustší mely a zvolal hromovým hlasem: „Moret! Moret! Do útoku! Pořádnou ránu mečem pro syna Jindřicha IV.!“
To byla poslední rána zasazená nepřátelskému oddílu. Hrabě de Moret levou rukou uchopil savojský prapor a pravou srazil ranou mečem praporečníka. Zvedl prapor nad hlavy svých vojáků s výkřikem: „Francie vítězí! Ať žije král Ludvík XIII.!“
Ten křik opakovalo všechno, co bylo na francouzské straně na nohou uprostřed úprku nepřátel. Skupinka, která měla zastavit hraběte de Moret, lépe řečeno ty dvě třetiny, které z ní zůstaly, utíkala, co jí nohy stačily.
„Neztrácejme ani minutu, pane hrabě,“ vyzval Latil Moreta. „Pronásledujme je a střílejme přitom, i kdybychom neměli zabít ani jediného muže. Jde jen o to, aby naši střelbu slyšeli na baště.“
Latil měl dobrý nápad: střelba, kterou opravdu slyšeli obránci bašty, vnesla do jejich řad zmatek.
Vévoda Savojský a jeho syn, napadeni zepředu pány Montmorencym, Bassompierrem a Créquim, zezadu tlačeni hrabětem de Moret a Latilem, měli teď strach, že budou obklíčeni a zajati. Sestoupili tedy do stájí, přikázali hraběti de Verrue, aby se bránili do posledního muže, naskočili do sedel a vyrazili z hradeb.
Octli se uprostřed vojáků plukovníka Belona, kteří neuspořádaně prchali, pronásledováni neustále střílejícími Francouzi.
Latilovu pozornost přitáhli dva jezdci, kteří se pokoušeli dorazit k hoře. Vsadil by se, že jde o významné osoby, a tak vyrazil na koni za nimi, aby jim odřízl cestu. Ale ve chvíli, kdy už chtěl zachytit vévodova koně za uzdu, ohlušil ho jakýsi úder blesku a současně pocítil bolest v levém rameni.
To španělský důstojník ve službách vévody Savojského vytušil, že jeho pán se co nevidět stane zajatcem, vrhl se kupředu a dlouhým mečem proklál našemu hrdinovi rameno.
Latil vykřikl, v tom výkřiku však bylo víc vzteku než bolesti, když si uvědomil, že mu kořist uniká, a s mečem v ruce se vrhl na Španěla.
Ačkoli byl Latilův meč o šest stop kratší než meč jeho protivníka, brzy bylo zjevné, že Latil má jasnou převahu. Po deseti vteřinách byl ten statečný voják dvakrát zraněn, padl k zemi s výkřikem:
„Zachraňte se, Výsosti!“
Při slovech zachraňte se, Výsosti! Latil pobídl koně, přeskočil zraněného na zemi a začal pronásledovat dva jezdce: ti však měli znamenité horské koníky a urazili už mezitím slušný kus cesty, takže byli mimo Latilův dosah.
Latil znovu sesedl z koně a zuřil, že mu unikla tak vzácná kořist. Ještě mu ale zůstával španělský důstojník, který se nemohl bránit, a byl mu vydán na milost. Musel se vzdát.
Mezitím dosáhl zmatek v řadách obránců bašty vrcholu. Vévoda de Montmorency dorazil na hradby jako první, držel se tam, mával sekerou, odrážel všechny, kdo se k němu přiblížili, a dělal tak místo všem, kdo ho následovali.
Piemonťané, Valaisané a Savojané se nakonec valili jako horský příval brankami vedoucími na cestu do Susy. Ale tam už na ně čekal hrabě de Moret, jehož střelbu a pokřik: „Ať žije král Ludvík XIII.!“ slyšeli. Netušili, kolik má mužů, a ani se nepokusili bojovat, jen utíkali, rozdělovali se do dvou proudů před každou skupinou Francouzů, jako se rozděluje proud bystřiny při nárazu na skalisko.
Hrabě de Moret vpadl do bašty z opačné strany, než kudy se sem dostal Montmorency. Oba se setkali a uprostřed prchajících nepřátel se objali.
Potom zavěšeni do sebe došli ke střílnám. Vévoda de Montmorency mával na znamení vítězství francouzským praporem, který jako první zarazil do zdi polokruhové bašty, hrabě de Moret zase mával savojským praporem, který ukořistil. Zdravíce Ludvíka XIII., sklonili před ním oba prapory a společně zvolali:
„Ať žije král!“
Se stejným pokřikem na rtech měli oba o dva roky později padnout.*)
„Ať nikdo nevstupuje do reduty dříve než král,“ přikázal zvýšeným hlasem kardinál.
U všech vchodů byly rozmístěny hlídky. Montmorency a Moret spěchali společně otevřít bránu u Gélasse králi a kardinálovi.
Na znamení toho, že přicházejí jako dobyvatelé a že poražení, kteří byli vzati ztečí, jsou jim vydáni na milost, vjel král do brány s mušketou na koleni, kardinál jel po jeho boku.
*) Dumas tady překrucuje historii. Hrabě de Moret a vévoda de Montmorency se přidali ke vzpouře Gastona Orleánského proti vévodovi de Richelieu. Hrabě de Moret byl obviněn z urážky majestátu a zemřel během bitvy u Castelnaudary prvního září 1632, vévoda Jindřich II. z Montmorency byl zajat a třicátého října roku 1632 přišel na popravišti o hlavu. Kromě toho si Dumas protiřečí, neboť v dopise řediteli Nouvelles tvrdí, že nikdo neví, co se po bitvě u Castelnaudary stalo s hrabětem de Moret.
Král se nejprve obrátil k vévodovi de Montmorency.
„Vím, pane vévodo,“ oslovil ho, „jaké je vaše největší přání. Jakmile toto tažení skončí, vyměníme váš meč za jiný, který jistě nebude pevnější než ten, co nosíte po boku nyní, ale svými zlatými liliemi vás povýší nad francouzské maršálky.“
Montmorency se uklonil. Byl to naprosto jasně vyřčený slib a jak už jsme řekli, meč konetábla byla jediná věc na světě, po níž vévoda skutečně toužil.
„Sire,“ pravil hrabě de Moret, podávaje králi prapor regimentu plukovníka Belona, „dovolte, abych měl tu čest položit k nohám Vašeho Veličenstva tuto standartu, kterou jsem sám ukořistil.“
„Přijímám,“ pravil Ludvík XIII., „a výměnou za to doufám, že budete s radostí nosit na svém klobouku toto bílé pero na památku svého bratra, který vám je dává, a našeho společného otce, který měl na svém klobouku u Ivry také takové.“
Hrabě de Moret chtěl políbit Ludvíku XIII. ruku, ale Ludvík XIII. k němu vztáhl paže a srdečně ho objal.
Potom sundal ze svého klobouku, toho, co mu půjčil vévoda de Montmorency, jedno ze tří bílých per v chocholu a podal je hraběti de Moret i s diamantovou sponou, která je přidržovala.
Téhož dne kolem páté hodiny odpoledne vjel Ludvík XIII. triumfálně do Susy, nejprve mu ovšem radní přinesli na stříbrném podnose klíče od města.
XV
CO SI MYSLÍ L’ANGELY O KOMPLIMENTECH
VÉVODY SAVOJSKÉHO
Král Ludvík XIII. byl v sedmém nebi. Už podruhé za necelý rok si zasloužil titul Vítězný a vjížděl triumfálně do města, které si podrobil silou svých zbraní.
Všechno, co mu kardinál slíbil, se splnilo, a dokonce i ta poslední věc – totiž že sedmého března už bude spát v Suse – se stala. Kardinál, který měl přehled úplně o všem a viděl dál než král, však nebyl zdaleka tak klidný.
Věděl, co Ludvík XIII. sice věděl rovněž, ale na co díky tak úspěšnému dni zapomněl, totiž že boj vyčerpal téměř všechny zásoby munice francouzské armády.
Věděl i to, co král nevěděl, totiž že vojsku chybí potraviny, že špatné počasí a obtíže cesty brání komisařům zásobování dopravit proviant na místo.
Věděl, že Casale je silně tísněno Španěly a že pokud bude vévoda Savojský pokračovat v nepřátelských akcích, což bude pro něj při nedostatku munice ve francouzském vojsku poměrně snadné, a zdrží Francouze pouhých osm nebo deset dní na cestě do Casale, které už mele z posledního navzdory hrdinství velitele Gurrona a oddanosti obyvatel, co se přidali k posádce při obraně města, bude město nuceno brzy otevřít brány Španělům. Poslední zprávy z Casale se zmiňovaly o tom, že obléhaní už snědli koně, psy i kočky a začínají pořádat hony na nečistá zvířata, která se obvykle jedí pouze za strašlivých hladomorů.
A tak během večera, na nějž sezval Ludvík XIII. všechny své maršály, generály a vyšší důstojníky, přistoupil ke králi Richelieu a otázal se ho, zda by si s ním po skončení večera Jeho Veličenstvo navzdory únavě, kterou jistě pociťuje, nechtělo chvíli pohovořit.
Král vypadal skoro stejně vesele jako v den, kdy nechal zabít maršálka d’Ancre, a odpověděl:
„Pokaždé, když mě Vaše Eminence žádá o rozhovor, je to pro blaho státu a pro slávu mé koruny. Jsem tudíž vždy připraven poskytnout jí slyšení, o něž mě požádá.“
A skutečně, sotva večer skončil, král, nasycený chválou, jíž ho zasypávali, přišel ke kardinálovi.
„A teď, Vaše Eminence, si promluvíme my dva,“ pravil, zabořil se do křesla a ukázal kardinálovi, aby rovněž usedl.
Kardinál počkal, až se král usadí, a teprve potom si sedl.
„Mluvte, poslouchám,“ pravil Ludvík XIII.
„Sire,“ začal kardinál, „věřím, že Vaše Veličenstvo dnes zažilo vrcholné uspokojení jako náplast za urážku, již muselo strpět, a že touha po zbytečné slávě ho nebude tlačit k pokračování války, která může skončit okamžitě slavným mírem.“
„Drahý kardinále,“ opáčil král udiveně, „já vás nepoznávám: chtěl jste válku, válku navzdory všem, a teď, sotva jsme zahájili tažení, navrhujete mír.“
„Co záleží na tom, sire, přijde-li mír dříve nebo později, pokud nám přinese všechny výhody, v něž jsme doufali?“
„Ale co o nás řekne Evropa? Nejdřív naděláme takového hluku, hrozíme, řinčíme zbraněmi, a pak se zastavíme po první bitvě…“
„Evropa řekne, sire, a bude to pravda, že ta bitva byla tak slavná a jednoznačně vítězná, že stačila rozhodnout o úspěchu celého tažení.“
„Ale abychom uzavřeli mír, musí nás o to někdo požá dat.“
„Vítěz si může dovolit nabídnout mír sám.“
„Jakže, pane kardinále, vy ani nepočkáte, až nás o něj požádají?“
„Sire, máte dobrou záminku k tomu, abyste učinil první krok.“
„Jakou?“
„Řekněte, že je to kvůli vaší sestře princezně Kristině.“
„Vida, to je pravda,“ utrousil král, „stále zapomínám, že mám rodinu. Ovšem moje rodina se sama snaží, abych si to připomněl,“ dodal trpce. „Vy se tedy domníváte…?“
„Jsem přesvědčen, sire, že válka je krutou nezbytností a že mou povinností hodnostáře Církve, která si oškliví krev, je zabránit jejímu zbytečnému prolévání. Dnes, po tak slavném dni, si můžete dovolit všechno, sire, a Bůh, který vám pomohl vyhrát bitvu, je rovněž Bohem milosrdenství a shovívavosti.“
„Jak hodláte předložit takový návrh Jeho Veličenstvu králi Svišťů?“ otázal se král, používaje titul, který vymyslel Jindřich IV. po dobytí Bresse, Bugey, Valromey a hrabství Gex.
„To je snadné, sire, napíši jménem Vašeho Veličenstva vévodovi Savojskému, že mu dáváte na výběr: buď mír, nebo válku. Pokud si vybere válku, budeme ho drtit nadále, jako jsme to učinili dnes a jako to činil váš vznešený otec v minulosti; pokud si ovšem vybere mír, předložíme mu stejné podmínky, jaké jsme vyslovili před vítězstvím. Tedy: povolí francouzským oddílům průchod přes svá území, postará se jim o proviant, a pokud to pro něj bude možné, podpoří Casale tím, že mu poskytne potraviny a válečnou munici, za což král zaplatí slušnou cenu; v budoucnu pak nechá vévoda Savojský projít na jakémkoli místě přes svá území vojenské oddíly, válečný materiál a všechno, co bude posouzeno jako nutnost k obraně Montferratu, v případě, že Montferrat bude napaden, nebo bude existovat dobrý důvod k obavám, že napaden bude; aby bylo zaručeno provedení dvou posledních článků úmluvy, předá vévoda Savojský citadelu Susa a hrad Gélasse do rukou Jeho Veličenstva, které zde ponechá posádku Švýcarů pod velením důstojníka, jehož Vaše Veličenstvo laskavě samo jmenuje.“
„Ale Savojský za to bude určitě něco chtít,“ namítl král.
„My ho v té žádosti předejdeme, pokud dovolíte, sire. Nabídneme mu, že mu vévoda Mantovský poskytne jako odškodnění za práva Savojského domu na Montferrat vlastnictví města Trino s patnácti tisíci zlatých dukátů příjmu.“
„Tuhle nabídku už jsme mu učinili a on odmítl.“
„To jsme ovšem nebyli v Suse, sire, a teď tu jsme…“
„A díky vám, na to nikdy nezapomenu.“
„Sire, není potřeba připomínat moji oddanost Vašemu Veličenstvu, jež nezná hranic, ale neměli bychom zapomenout na odvahu statečných vojáků, kteří se bili před našima očima, a na nasazení a obratnost velitelů, kteří boj vedli.“
„Kdybych měl tu smůlu a zapomněl na to, Vaše Eminence mi to jistě připomene.“
„Takže můj návrh přijímáte, sire?“
„Ale koho tam pošleme?“
„Maršálek de Bassompierre by se nezdál Vašemu Veličenstvu jako nejlepší vyslanec, který by se podobné úlohy mohl zmocnit?“
„Vynikající!“
„Dobrá, sire, odjede zítra ráno a předloží vévodovi ce lou smlouvu. Co se týče tajných článků…“
„Budou tam i tajné články?“
„Neexistuje smlouva bez tajných článků, sire. Ty pro jednám přímo s vévodou nebo jeho synem osobně.“
„Takže je všechno dohodnuto!“
„Ano, sire, a buďte si jistý, že do tří dnů vás navštíví váš švagr kníže nebo váš strýc vévoda.“
„Pravda,“ odtušil král, „i ti patří do mé rodiny. Ale na rozdíl od jiného příbuzenstva mají jednu zásluhu: aspoň se mnou vedou válku veřejně. Dobrou noc, pane kardinále. I vy musíte být unaven a potřebujete se dobře vyspat.“
Tři dny nato, přesně jak předpověděl kardinál, byl Viktor Amadeus v Suse a jednal s kardinálem de Richelieu. Přijal všechny podmínky, které mu král předložil.
Co se tajných článků týče, byly přijaty stejně jako ostatní:
Vévoda Savojský se zavazuje, že do čtyř dnů dopraví do Casale tisíc fůr obilí a pět set fůr vína. Pokud bude tento závazek splněn, nepostoupí na oplátku vojenské oddíly francouzského krále dál za Bussoleno, místo ležící mezi Susou a Turínem, čímž Jeho Veličenstvo vyhoví prosbě pana knížete Piemontského, aby měli Španělé dost času sami ukončit obléhání Casale.
A konečně výměnou za město Trino vrátí Karel Emanuel vévodovi Mantovskému Albu a Montcalvo, jichž se zmocnil.
Týden po uzavření smlouvy don Gonzales z Córdoby sám ukončil obléhání Casale, a zachránil tak kastilskou čest. Třicátého prvního března a prvního dubna smlouvu ratifikovali vévoda Savojský a král Ludvík XIII. Pravda je, že s touto smlouvou to bylo stejné jako se smlouvami vévody Lotrinského. Jednoho dne Vilém III. líčil, že hovořil s Karlem IV., vévodou Lotrinským, o tom, jak každý z účastníků, co pode pisují nějakou smlouvu, činí to s dobrou vůlí. Na což tento urozenec odpověděl:
„Vy snad počítáte s tím, že budete nějakou smlouvu plnit?“
„Samozřejmě,“ odvětilo naivně britské Veličenstvo.
„Tak to já,“ opáčil vévoda Karel, „vám ukážu celou truhlu plnou smluv, které jsem uzavřel, a ani jedinou z nich jsem nesplnil!“
Karel Emanuel měl ve své truhlici skoro stejné množství smluv a tuhle tam navíc ukládal s úmyslem neplnit její ustanovení stejně, jako to činil u těch ostatních. Přesto projevil vřelou touhu obejmout svého synovce Ludvíka XIII., jakmile bylo rozhodnuto, že dojde k setkání.
Nejprve přišli pozdravit krále hned poté, co byla smlouva podepsána, kníže Piemontský a kardinál Savojský; Viktor Amadeus přivedl svoji ženu princeznu Kristinu, královu sestru. Ludvík projevoval své hodné sestřičce všechny možné pocty a známky vřelého přátelství. Jistě dával raději najevo lásku piemontské kněžně, která s ním právě veřejně vedla válku, než královnám Anně a Marii, jež proti němu v tuto chvíli tajně kuly pikle.
Vévoda Savojský se objevil jako poslední a s otevřenou náručí přijal svého synovce Ludvíka XIII., který se rozhodl, že ho téhož dne nečekaně navštíví a překvapí ho, jako se to dělá mezi důvěrnými přáteli; Karel Emanuel byl však včas upozorněn na královu návštěvu, hbitě seběhl po schodišti a čekal krále na prahu dveří.
„Strýčku,“ řekl Ludvík XIII. a objal ho, „měl jsem v úmyslu zajít až do vaší ložnice, aniž byste to věděl!“
„Zapomněl jste, synovče,“ opáčil vévoda, „že se hned tak neskryjete, pokud jste francouzským králem.“
Král vystoupil po schodišti po vévodově boku. Ale cestou do vévodových komnat musel projít s dvořany a vysokými hodnostáři špatně podepřenou a chvějící se krytou chodbou.
„Pospěšme si, strýčku,“ pravil král, „nevím, jestli jsme tu v bezpečí.“
„Bohužel, sire,“ odvětil vévoda, „vidím, že všechno se před Vaším Veličenstvem chvěje, stejně jako se před ním všechno sklání.“
„Co si myslíš, blázne,“ obrátil se rozradostnělý Ludvík XIII. k l’Angelymu, „o tomhle komplimentu mého strýčka?“
„Mne se na to neptej,“ na to l’Angely.
„A koho se mám zeptat?“
„Těch dvou nebo tří tisíc hlupáků, kteří se nechali zabít, aby ti teď on mohl skládat poklony.“
XVI
KAPITOLA Z HISTORIE
L’Angely ve své odpovědi králi obdivuhodně shrnul situaci.
Po každé válce, ať trvala jakkoli dlouho, dokonce i po třicetileté válce, se podepíše mír. Jakmile je mír podepsán, králové, kteří spolu dosud válčili, se objímají, přičemž se nikdo nezmíní o tisícovkách mužů, kteří byli obětováni chvilkovému sporu a jejichž těla teď hnijí na bitevních polích, o tisícovkách vdov, které doma pláčí, o tisícovkách matek, lomících rukama v zoufalství, o tisícovkách dětí, co oblékají smutek.
Pravda je, že díky „dobré vůli“ Karla Emanuela si všichni mohli být jistí, že tento nový mír bude porušen při první příležitosti, totiž jakmile vévoda Savojský uznamená, že to pro něj bude výhodné.
Měsíc nebo dva uběhly v oslavách a radovánkách, během nichž vyslal vévoda Savojský své emisary do Vídně a do Madridu.
Ve Vídni měl jeho pověřenec vyřídit, že to, jak se Ludvík XIII. násilím zmocnil Susy, ponižuje Ferdinanda mnohem víc než vévodu Savojského a působí mu mnohem větší škodu, neboť on, vévoda Savojský, nechtěl umožnit francouzskému králi průchod přes svá území jen proto, aby hájil práva císaře v Itálii; že pomoc, kterou Francie poskytla obyvatelům Casale, byl zjevný atentát proti císařské moci – to místo totiž obsadili Španělé jen proto, aby donutili vévodu de Nevers, který se navzdory císaři usadil v jednom z císařských lén, vzdát se a vyslovit poslušnost, jíž byl povinován Jeho císařskému Veličenstvu.
V Madridu měl vyslanec králi Filipu IV. a jeho prvnímu ministru hraběti-vévodovi jasně dát na srozuměnou, že urážka, co utrpěly španělské zbraně před Casale, přinese Jeho španělskému Veličenstvu v Itálii pohrdání, pokud zůstane nepotrestána; že francouzský král podněcován Richelieuem zamýšlí vyhnat Španěly z Milána; že madridský kabinet by měl počítat s tím, že sotva budou Španělé jednou vyhnáni z Milána, nezůstanou dlouho ani v Neapoli.
Načež si Filip IV. a Ferdinand navzájem poslali emisary.
Takto se potom dohodli.
Císař požádá ve švýcarských kantonech o volný průchod pro své vojsko. Pokud mu Graubünden*) odmítne průchod, překvapí je a potáhne okamžitě na Mantovu.
Španělský král odvolal Dona Gonzalese z Córdoby a místo něj postavil do čela španělských vojsk v Itálii slavného Ambrosia Spinolu s příkazem, aby oblehl a znovu dobyl Casale, zatímco císařské oddíly budou obléhat a znovu dobývat Mantovu.
Morální efekt francouzského tažení, které skončilo za několik dní, byl obrovský; tato akce překvapila Evropu a udělala velkou čest králi Ludvíku XIII., jedinému ze všech panovníků kromě Gustava Adolfa, který vyšel ze svého královského paláce s mečem po boku a vytáhl ze svého království s mečem v ruce.
Ferdinand II. a Filip IV. sice vedli válku všude, bez ustání a krutě, ale sami přitom klečeli doma na klekátku.
Pokud by král a jeho armáda mohli zůstat v Piemontu, všechno by bylo zachráněno; ale kardinál se zavázal, že pokoří protestanty do léta. Protestanti zatím využili královy a kardinálovy nepřítomnosti a pod velením vévody de Rohan se spojili v počtu patnácti tisíc v Languedoku.
*) Grisonsko
Král se tedy rozloučil se svým „hodným strýčkem“ vévodou Savojským, netuše vůbec, jaké intriky proti němu strýčínek splétá, dokonce i za jeho přítomnosti v Piemontu. Dvacátého druhého dubna se vracel do Francie přes Briançon, Gap, Châtillon a táhl na Privas.
Vyhnul se Lyonu, z nějž obě královny rychle prchly kvůli moru. O Monsieurovi jsme se už zmínili, ten ve své nespokojenosti odjel nejen z Paříže, ale dokonce z Francie, a přijal pohostinství, které mu nabídl ve městě Nancy vévoda Karel IV. Lotrinský. Spolu s Francií opustil i své nároky na princeznu Marii a vrhl se na dobývání vévodovy sestry princezny Markéty.
Rohan, tísněný a pronásledovaný čtyřiceti tisíci muži, třemi francouzskými maršálky a Montmorencym, jehož mohl Richelieu poslat, kam chtěl, stačilo mu jen ukázat meč konetábla, nakonec udělal jako protestant stejnou chybu, jaké se dopustili v předchozím století katoličtí velitelé.
Uzavřel se Španělskem, svým smrtelným nepřítelem a rovněž smrtelným nepřítelem Francie, za peníze smlouvu, kterou Španělsko nedodrželo.
Konečně bylo dobyto poslední opevněné místo Privas a pověšena třetina jeho obyvatel; nejenom ti pověšení, ale všichni ostatní vzbouřenci přišli o své majetky.
S vyhlídkou na nové tažení do Itálie, kde se to opět začínalo hýbat, byl podepsán 24. června 1629 mír se zásadní podmínkou, totiž že budou zbořeny hradby všech protestantských měst.
Ještě před Privasem došla zpráva o Ferdinandově záměru poslat vojsko do Itálie; říkalo se, že sám Valdštejn má překročit s padesáti tisíci muži graubündenské Alpy.
A konečně vešlo ve známost, že Ferdinand vydal 5. června prohlášení, v němž se praví, že jeho vojsko nepotáhne do Itálie, aby tam válčilo, ale aby tam zachovalo mír, udrželo legitimní autoritu císaře a bránilo císařská léna, na něž si dělají nárok cizinci, a hodlají tak poškozovat práva císaře.
Ve stejném prohlášení císař přátelsky naléhal na nejjasnějšího krále španělského jako na osobu, která vlastní největší císařské léno v Itálii, aby zásoboval císařské vojsko nezbytnými potravinami a municí.
Všechno tedy mělo v Itálii znovu vypuknout. Ludvík však nebyl připraven na válku v cizině, či spíše mohl na ni být připraven až tak za pět nebo šest měsíců.
Z nedostatku peněz musel po dobytí Privasu Richelieu rozpustit třicet regimentů. Poslali na vídeňský dvůr pana de Sabran, aby si u císaře vyžádal jeho ultimátum.
Ve stejnou dobu byl pan de Créqui poslán do Turína, kde měl vyzvat vévodu Savojského, aby se jasně vyslovil, na čí stranu se v případě války postaví.
Císař odpověděl:
Francouzský král vtrhl do Itálie se silnou armádou, přičemž předtím nevyhlásil válku ani Španělsku ani císařství, a buď se zbraní v ruce či dohodou se zmocnil několika území podřízených císařovi. Nechť francouzský král stáhne své vojsko z Itálie a císař dovolí, aby byla celá záležitost posuzována podle běžného zákona.
Vévoda Savojský odpověděl:
Pohyb císařských vojsk přes graubündenské území nemá vůbec žádný vztah ke smlouvě uzavřené v Suse. Ale španělský král si přeje, aby Francouzi odešli z Itálie a aby byla Susa neprodleně vrácena.
Jestli chce král Ludvík poskytnout tuto satisfakci svému švagrovi Filipu IV., vévoda Savojský na oplátku přesvědčí císaře Ferdinanda, aby se jeho vojska stáhla z graubündenského území.
Pan de Créqui předal tuto odpověď králi, a ten ji zase předal kardinálovi a pověřil ho, aby odpověděl. Což kardinál učinil:
Vyřiďte vévodovi Savojskému, že se netážeme na to, co si přeje císař a španělský král, ale že chceme pouze znát jasnou a zřetelnou odpověď na otázku, chce-li Jeho Výsost vévoda Savojský dodržet slovo, které nám dal, tedy spojit své vojsko s královým vojskem, a dodržet tak suskou smlouvu.
Král se vrátil do Paříže rozzuřený na svého bratra Monsieura, jemuž chtěl zabavit veškeré statky. Ale královna matka vynaložila veškeré síly, až nakonec bratry usmířila a Monsieur, jako ostatně vždycky, vyjádřil králi svoji hlubokou oddanost, načež si stanovil podmínky pro svůj návrat do Francie. Místo aby touhle svou eskapádou ztratil, naopak získal vévodství Valois, roční důchod se mu zvýšil o sto tisíc livrů, připadlo mu guvernérství Orléansu, Blois, Vendôme, Chartres, zámku Amboise, velení armády v Champagne a v případě královy nepřítomnosti měl zastávat úřad místodržícího Paříže a sousedních provincií.
K tomu byla připojena tato zvláštní výhrada:
Monsieur se smiřuje s králem, ovšem ani v nejmenším se tím nezavazuje, že zapomene na urážky od kardinála de Richelieu, urážky, za něž ho dříve či později potrestá.
Kardinál se seznámil s tímto paktem, až když už bylo pozdě mu zabránit. Zašel za králem a předložil mu dotyčnou smlouvu.
Ludvík sklopil hlavu; chápal, kolik nevděku a slabosti bylo v jeho ústupku bratrovým požadavkům.
„Pokud Vaše Veličenstvo činí tohle pro své nepřátele,“ řekl kardinál, „co udělá pro člověka, který mu dokázal, že je jeho nejlepším přítelem?“
„Všechno, oč mě ten člověk požádá, pokud jste jím vy.“ Načež král okamžitě jmenoval kardinála generálním vi-kářem v Itálii a generalissimem všech svých armád.
Když se Marie Medicejská dověděla, jak král odměnil jejího úhlavního nepřítele, objevila se u syna a výsměšně se ho otázala:
„A jaká práva vyhradíte nám, sire?“
„Právo léčit krtici,“ odvětil l’Angely, který byl přítomen rozhovoru.
S neslýchaným úsilím a obdivuhodným nasazením kardinál narychlo připravil nové tažení.
Jenomže jeden nepřítel zahradil cestu do Piemontu a postavil před armádu propast, která by jí polovinu pohltila.
Touto překážkou byl mor – mor, který donutil obě královny, že se vrátily do Paříže, a krále, že táhl přes Briançon.
Mor přešel z Milána – namaloval ho Manzoni ve svých Promessi sposi – do Lyonu, kde strašlivě řádil. Říkalo se, že ho sem zavlekli vojáci ze zaalpských zemí; vybuchl u bran Lyonu, v městečku Vaux. Kolem městečka udělali zdravotní kordon; ale mor jako všechny biče boží má spojence ve špatných lidských vášních. Tady to byla chtivost. Pár hadrů od lidí nakažených morem, které byly zpronevěřeny a prodány u kostela Saint-Nizier, vneslo nákazu do samotného srdce Lyonu.
Byl konec září. Při pohledu na nádeníky padající v lidových čtvrtích Saint-Nizier, Saint-Jean a Saint-Georges jako zasažení bleskem by člověk řekl, že jde o krutý výsměch přírody. Počasí bylo nádherné; nikdy krásnější slunce nesvítilo na jasnější obloze; nikdy nebyl vzduch tak vlahý a čistý; nikdy nebujela vegetace tak bouřlivě a netvořila nádhernější ozdobu krajiny kolem Lyonu. Žádné náhlé zvraty teploty, žádná extrémní vedra, žádné bouře ani jiný nečas, ani potuchy po psím počasí, jemuž se přisuzuje takový vliv na šíření nakažlivých chorob. Zářivá a usmívající se příroda pohlížela na zkázu a smrt klepající na dveře domů.
Pochopit logiku pohromy jménem mor bylo ostatně nemožné. Ušetřil jednu polovinu ulice, vyhubil druhou. Ostrůvek domů zůstal nedotčený, ostatní domy se oděly do černého po návštěvě krutého nezvaného hosta. Mor přelétl nad smrdutými a přecpanými čtvrtěmi starého města a napadl náměstí Bellecour a Terreaux, nábřeží a nejkrásnější vzdušné čtvrtě zaplavené sluncem. Celá vnitřní část velkého starého města byla zdevastována.
Nikdo neví, proč se mor zastavil v Neyretově ulici, u domku, na jehož fasádě pak dlouho byla soška s latinským nápisem:
Ejus praesidio non ultra pestis 1628.*)
V Croix-Rousse nebyl jediný nakažený.
Potom, jako by nebylo dost na moru, dupla do země velká noha a země vyvrhla ze svých hlubin vlnu vraždění. Stejně jako v Marseille v roce 1720 a v Paříži 1832, stále nedůvěřiví a současně lehkověrní lidé křičeli, že jde o jed. Nebylo to jako v Paříži, kde zločinci otrávili vodu ve studních; nebylo to ani jako v Marseille, kde trestanci zničili vodu v přístavu. Ne, v Lyonu to byli krmiči dobytka, kteří natírali smrtelně jedovatou mastí klepadla na dveřích. A ranhojiči prý vyrobili tuhle morovou mast, jezuita otec Grillot viděl tyhle krmiče i jejich tuk. „Kolem poloviny měsíce září začali mazat na dveře tuk. Kostelník z jezuitského kostela našel za jednou lavicí celý balík toho tuku; nechal ho spálit, ale dým z něj byl tak smrdutý, že zbytek jedu honem zahrabali.“
Krásná kniha pana de Montfalcon, z níž čerpáme tyto podrobnosti, se nezmiňuje o tom, jestli byl otec Grillot ve stavu dát rozhřešení těm, které těchto několik řádek poslalo na smrt; ale už nazítří ukamenoval dav nešťastníka nesoucího zapálenou svíčku, jejíž lůj mu stékal po šatech; lékař, který chtěl podat uklidňující odvar nemocnému z Guillotiere, byl podezírán, že mu dává jed, a musel ho vypít sám.
Každý neznámý chodec, který nedopatřením vztáhl ruku ke klepadlu nebo zvonku, byl okamžitě pronásledován s pokřikem: „Do Rhôny s travičem!“
Když vypukl v Marseille mor, odpověděl regentův lékař Chirac na dotazy městských konšelů, jak se mu bránit: Pokuste se být veselí!
*) Mor v roce 1628 nepřešel za tuto hranici.
Ale bylo obtížné být veselý hlavně v Lyonu, kde kazatelé a mniši vyhlašovali, že tato pohroma je pouhým poslem božského hněvu a že v sobě nikdo nemá hýčkat naději. Od té chvíle neznamenal pro slabší povahy mor obyčejnou epidemii, z níž se lze uzdravit, ale anděla vyhlazovatele s planoucím mečem, jemuž nikdo nemůže uniknout.
A všichni vědí, ostatně naši lékaři po návratu z Egypta to zkonstatovali, že mor má své oblíbence, vybírá si slabé, postihuje ty, co se ho bojí. Mít strach z moru znamená být už nemocný. A jak neměli mít lidé strach, když viděli dva bratry minimy, kteří na sebe vzali všeobecné odčinění viny, jak nesou do kostela Panny Marie Loretánské stříbrnou lampu, na níž byla vyryta jména konšelů? Jak neměli mít strach, když ze všech stran slyšeli předpovědi mnichů ohlašujících konec světa, když se v ulicích a uprostřed náměstí stavěly improvizované oltáře, které se zvedaly pokud možno hodně do výšky, a bylo vidět i slyšet, jak kněží žehnají umírajícímu městu? Když nějaký mnich nebo kněz kráčel ulicí, prostí lidé před ním poklekali a žádali rozhřešení; hodně jich zemřelo, než je dostali. Kajícníci bloudili městem sem tam v pytlovém oděvu pošpiněném popelem, s provazem kolem boků a se zapálenou loučí v ruce; umírající na ulicích nevěděli, jestli jsou tihle muži vysvěcení nebo ne, nestarali se o to, jestli mají právo dávat rozhřešení, a opírajíce se o zdi, nebo zvedajíce se ze země na loktech, křičeli na ně svoje zpovědi. Více jim šlo o spásu duše než o čest.
Tehdy se ukázalo, jak snadno se lámou pouta přírody v rukách hrůzy, která kroutí paže. Žádné přátelství, žádná láska. Nejbližší příbuzní se vyhýbali sobě navzájem, ženy opouštěly manžely, otcové a matky své děti, ty nejcudnější ženy už se nestaraly o stud a oddávaly se každému, kdo si je chtěl vzít. Jedna žena líčila s šíleným smíchem, jak zašila do jednoho rubáše své čtyři děti, svého otce, matku i manžela. Jiná během šesti měsíců šestkrát ovdověla a šestkrát změnila manžela. Většina obyvatel zůstávala zavřená v domě a nastraženýma ušima sledovala pološíleným pohledem zpoza skel svých oken, škvírami v okenicích nebo ve vratech krámů kolemjdoucí, podobná bledým stínům. Lidí na ulicích bylo málo; ti, kdo byli nuceni vycházet, spíše utíkali a v běhu si vyměňovali pár slov s těmi, co je potkávali; lidé z okolí Lyonu, co byli nuceni navštívit město, sem přijížděli na koni a projížděli cvalem zahaleni do pláště, z něhož jim koukaly jenom oči. Nejtruchlivěji a nejděsivěji však vypadali lékaři, kteří si vymysleli podivný úbor: upnuli se do navoskovaného plátna, chodili v botách na velmi vysokých podešvích, ústa a nos si zakrývali šátkem namočeným v octě. Za normálních dob by vzbuzovali takto vyparádění smích, ale teď městem obcházela smrt a oni svým vzezřením děsili.
Ostatně po týdnu se město vylidnilo ještě více než nemocí útěkem před ní. Nebyli už tady bohatí, tím pádem nastal odliv peněz; nebyli tu soudci, nesoudilo se. Ženy rodily samy; porodní báby uprchly a lékaři byli cele zaměstnáni morem. Z prázdných dílen se neozýval žádný hluk, žádný zpěv dělníků pobrukujících si či halekajících při práci, žádný křik v ulicích. Všechno bylo nehybné, vládlo smrtelné ticho přerušované pouze pochmurným zvoněním zvonku připevněného na káry, které jezdily za sebou v dlouhé řadě a svážely mrtvoly, a vyzváněním velkého zvonu na kostele svatého Jana, který se ozýval každý den v poledne. Tyto dva ponuré pohřební zvuky působily ne-blaze hlavně na nervózní organismus žen; s pochmurným výrazem, tělem nalomeným a s růžencem v ruce zoufale kvílely. Některé z nich při zvuku zvonečku připevněného ke káře padaly mrtvé k zemi jako zasažené bleskem. Jiné zachvátila při zvuku zvonu z hlásky taková hrůza, že onemocněly a po návratu domů zemřely. Jedna žena zešílela a vrhla se do studny, dívka, kterou vyhnali z domu, skočila do Rhôny.
Musela se zachovávat tři opatření, a také se zachovávala: bohaté nemocné držet v izolaci v jejich domech, chudé nemocné převézt do špitálů, odvážet mrtvá těla.
Existovalo ještě čtvrté opatření, které muselo být přijato ještě předtím, než byla uvedena do praxe předchozí tři: by-lo nutné vypořádat se s bídáky, kteří se pod záminkou, že ošetřují umírající nebo odvážejí mrtvoly, vloudili do domů, prohledávali sekretáře, rozbíjeli zámky truhlic a pokladnic, strhávali umírajícím prsteny a šperky.
Na všech koncích města byly vztyčeny šibenice; zloděje chycené při činu okamžitě pověsili.
Aby udrželi nemocné v izolaci, zazdívali dveře a podávali jim dovnitř potraviny a léky okny.
Špitály nestačily přívalu nemocných; jeden z nich postavili narychlo jako karanténu mimo město, na pravém břehu Saôny. Bohužel však pojal pouhých dvě stě lůžek, přičemž se tam tísnily čtyři tisíce nemocných. Nakažení morem leželi všude, nejenom v sálech, ale i na chodbách, ve sklepích, ve stodolách. Umírajícímu museli vždycky udělat místo mezi dvěma mrtvými. Lékaři a ošetřovatelé si dávali pozor, kam šlapou. Uprostřed ztuhlých nehybných mrtvých těl, která skoro hned začínala hnít, bylo vi-dět, jak se zmítají umírající trápení palčivou žízní a křikem si vymáhají vodu; ostatní v poslední křeči agonie se zvedali z matrací, slámy nebo holých dlaždic, na nichž leželi, a s bledou tváří, propadlými očními důlky, matnýma a krvavýma očima máchali pažemi ve vzduchu a chroptěli, potom jim z hloubi hrudníku vyšel poslední sten a pad-li mrtví k zemi. Jiní, kterým zbývalo ještě více energie, se vzepjali, snad aby unikli děsivému zjevení, klopýtali přes své sousedy a táhli za sebou plátno, jež jim mělo posloužit za posmrtný rubáš.
A přesto se do tohohle strašlivého špitálu toužili dostat ubožáci, co umírali na rozích ulic nebo na krajích příkopů.
Sebrali největší darebáky a individua bez svědomí a udělali z nich hrobaře. Dávali jim tři livry denně a odvraceli oči, když prohrabávali kapsy mrtvol. Tihle netvoři měli železné háky, jimiž stahovali dolů mrtvoly, které hromadili v kárách. Z vyšších pater domů házeli mrtvá těla z oken. Všechno to pohřbívali do obrovských jam; ty však byly brzy plné a začaly kvasit a stejně jako vulkány chrlí oheň, dávily tyhle jámy lidskou hnilobu.
Jistý stařec jménem otec Raynard viděl umírat celou svoji rodinu a zůstal sám. Cítil, že se také nakazil, a věděl, že nemůže počítat s nikým, kdo by o něj pečoval, pomohl mu zemřít a křesťansky ho pohřbil. Vzal si tedy rýč a motyku a rozhodl se, že si z posledních sil vyhloubí hrob. Když skončil s prací, zarazil do hlavy hrobu rýč, připevnil na něj do tvaru kříže motyku a ulehl na okraj hrobu, počítaje s tím, že v poslední smrtelné křeči spadne do jámy, kterou si vyhloubil, a že ho snad nějaký soucitný kolemjdoucí zasype hlínou.
Nejhorší uprostřed téhle všeobecné lidské agonie byla rozjařenost, radost a veselí mužů, kteří sbírali mrtvé a jimž dali přiléhavou přezdívku havrani. Byli to dobří kumpáni smrti, bratranci moru. Oslavovali ho, zvali ho, aby zaklepal na dveře domů, které doposud ušetřil, toužili po tom, aby byl co nejdéle hostem ve městě. Prožívali strašlivé rozkoše podobné těm, jimiž se chvástá markýz de Sade a jimž se oddával kat Marie Stuartovny; když byla umírající hezká, když byla oběť krásná, užívali si s ní a slavili nechutný sňatek života a smrti.
Mor se dostal do Lyonu, jak jsme řekli, v září, během pětatřiceti dní zesílil na prudkosti, potom dva měsíce zůstával v neměnném stavu. Koncem prosince, když tuhá zima zahnala jižní vítr, ztratil mor na prudkosti. Už si všichni mysleli, že je pryč, a slavili jeho odchod radostným pokřikem a ohni.
Mor se však hned tak nedal, využil změny teploty a opět se vrátil; přišly lijavce, znovu s sebou přivedly tuhle hroznou chorobu.
Opět pustošil naplno po dva měsíce, v lednu a v únoru, na jaře ochabl, znovu se objevil v srpnu a zmizel v prosinci.
Trval tedy skoro celý rok a zabil šest tisíc osob.*)
Arcibiskup Charles Miron zemřel mezi prvními 6. srpna 1628 a po něm nastoupil arcibiskup z Aix Alphonse de Richelieu, kardinálův bratr.
Kardinál se přirozeně obrátil na bratra, aby se dověděl, jestli je možné pokusit se o další tažení proti Piemontu a jestli lze bez úhony převést třicet tisíc mužů přes Lyon a Lyonsko.
*) Ve skutečnosti podle dobových dokumentů měl mor v Lyonu na svědomí mezi 15 000 a 20 000 mrtvých.
Arcibiskup odpověděl, že zdravotní stav obyvatel je vynikající, že je tu dost volných domů, aby bylo kde ubytovat dvůr, pokud bude chtít dvůr stejně jako poprvé následovat armádu.
Téhož dne, kdy dostal odpověď, vyslal kardinál pana de Pontis do Mantovy, aby uvědomil vévodu o pomoci, kterou mu přinese.
Pan de Pontis se měl dát k dispozici vévodovi Karlu de Nevers a s ním budovat obranné práce na místě.
XVII
ROK POTÉ
Téměř rok tedy uběhl od chvíle, kdy Richelieu, důvěřuje smlouvě uzavřené v Suse, nebo aspoň předstíraje, že jí důvěřuje, donucen bojovat s hugenoty z Languedoku, opustil Piemont. Během toho roku, přesně podle slibu daného králi Ludvíku XIII., zničil veškeré naděje protestantů už tak krutě poražených u La Rochelle; zreorganizoval armádu, opět přivedl peníze do státní pokladny, podepsal svoji slavnou smlouvu s Gustavem Adolfem, porazil protestanty ve Francii spolu s katolíky a chystal se porazit katolíky v Německu spolu s protestanty; poslal vrchního velitele švýcarských gard maršála de Bassompierre na zemský sněm do Soleure – Solothurnu, aby si tam stěžoval na to, že Němci volně procházejí graubündenským územím. Měl se proti tomu postavit a vzít s sebou pět nebo šest tisíc Švýcarů na výpomoc.
Protože nemohl účinně pomoci Mantově, poslal jí z Francie svého nejlepšího inženýra pana de Pontis a z Benátek maršálka d’Estrées. Když potom přestal v Lyonu řádit mor, znovu vyrazil na pochod se svou armádou, a jak už jsme řekli, rok poté, co dobyl Suský průsmyk a vnutil Karlu Emanuelovi mír, se nacházel přesně ve stejných podmínkách; jenomže Suský průsmyk už byl dobyt, citadela v Gélasse patřila Francouzům, Piemont byl pro něj otevřen, a mohl snadněji přinést pomoc markýzovi de Thoyras, jehož obléhal v Casale Spinola, co nastoupil jako velitel španělských oddílů po donu Gonzalesovi z Córdoby.
Tentokrát si byl kardinál skoro jistý podporou krále díky důkazům o zradě, které s takovým úsilím shromáždil proti Marii Medicejské, Anně Rakouské a proti Monsieurovi, a nepočítal s tím, že krále vezme s sebou; lichotilo to totiž jeho ješitnosti; zaprvé to, že začne vojenské tažení – nepochyboval totiž vůbec o tom, že další tažení podnikne; zadruhé že udeří bez přítomnosti krále, takže veškerá sláva se snese na jeho hlavu. Každý geniální muž má svoji slabost. Richelieu měl místo jedné slabosti dvě: chtěl být nejen velkým ministrem, což mu nikdo neupíral, ale i velkým generálem, což mu upírali Créqui, Bassompierre, Montmorency, Schomberg a vévoda de Guise, všichni mu-ži meče, i velkým básníkem, což mu upíralo – zcela po právu – potomstvo.
Kardinál byl tedy v Suse začátkem března 1630, jednal prostřednictvím nejschopnějších vyslanců a zvláštních zmocněnců s tím neuchopitelným chameleonem jménem Karel Emanuel, korunovaným hadem, který už padesát let unikal se stejnou obratností z rukou králů francouzských, španělských i z rukou císařských.
Kardinál strávil více než měsíc vyjednáváním, které k ničemu nevedlo. Zachovával však trpělivost ze strachu, aby vévoda Savojský nezačal bránit v dopravování potravin a munice do Casale, kde už pomalu pociťovali nedostatek. Vévoda Savojský nebyl dost silný na to, aby odolal Francii bez podpory Španělska nebo Rakouska. Ale špa-nělskou podporu pro něj představoval Milánský; a podporu Rakouska měl mít díky Valdštejnovým vojům, které měly volný průchod přes Graubünden. Mohl se tedy dohadovat o montferratské cestě s větším úspěchem než před časem o Suský průsmyk.
Kardinál byl netrpělivý kvůli všem těm odkladům, povolal tedy vévodu z Montmorency a otevřeně mu řekl:
„Pane vévodo, víte, na čem jsme se spolu dohodli: jakmile skončí tažení do Itálie, meč konetábla je váš. Ale jak sám vidíte, tažení do Itálie neskončí dříve, než bude nastolen pevný a trvalý mír, který zaručí Mantovu vévodovi de Nevers. Ale válka v posledním roce byla jenom potyčkou ve srovnání s tou, která přijde teď, hlavně když nepřimějeme vévodu Karla, aby zastával naše zájmy. A neskončí to, dokud budeme jednat pouze přes prostředníky nebo písemně. Odjeďte do Turína; situace mezi námi a vévodou Savojským ještě není tak špatná, abyste si z toho výletu nemohl udělat zábavnou záležitost. Dámy na dvoře vévody Savojského jsou krásné; vy jste galantní muž, pane vévodo, a když vám říkám, abyste si tu cestu užil, znamená to, že s vámi rozhodně nehodlám jednat jako tyran. Dovolte mi, abych vám nastínil mezi námi muži delikátní stránku vašeho poslání. Díky své choti jste příbuzným královny Marie. Byl jste jako mnoho jiných oddaným služebníkem královny Anny, naštěstí v míře, která nevzbuzovala královu nedůvěru, ale na druhou stranu vám přinesla důvěru jeho nepřátel; využijte této skvělé situace, k níž přispěly vaše postavení i náhoda, a snažte se uprostřed radovánek a veselí sjednat schůzku mezi vévodou Savojským a mnou, nebo aspoň mezi jeho synem a mnou. Já nebudu rozptylován krásou dam a zvukem hudebních nástrojů, a tak se mezitím budu věnovat zevrubnému rozboru situace. A až se, milý vévodo, vrátíte, zařídíme se podle toho, jakou odpověď přinesete. Snažte se ale přivézt zpět v záhybu svého pláště mír nebo válku.“
Tohle bylo poslání jako stvořené pro okázalého a elegantního vévodu de Montmorency. Skutečně se oženil s dcerou vévody de Braciano, tedy onoho Vittoria Orsiniho, který byl milencem Marie Medicejské před její svatbou a možná i po ní, takže jestli bylo to, co se šeptalo o narození Ludvíka XIII., pravda, byl Montmorency královým nevlastním bratrem. Kromě toho byl skutečně ctitelem královny Anny, ale Buckingham zasáhl do jejich rodící se lásky; a je známo, že šťastný vyslanec Karla I. sice nechal všechny své perly na parketách v Louvru, ale našel v amienských zahradách perlu nejvzácnější: zamilované srdce. Muž jako vévoda de Montmorency neměl tedy vzbudit žádnou nedůvěru na dvoře vévody Savojského, samozřejmě kromě nedůvěry manželů krásných Piemonťanek.
Vévoda tudíž přijal toto poslání napůl politické a napůl galantní a odjel do Turína, ponechávaje kardinála podle jeho vlastních slov studiu okolností a lehce zamračené atmosféry, která, dlužno přiznat, hrozila blízkou bouří.
V Německu, tedy na Severu, rostl před očima Valdštejnův vliv; jakmile tento muž dosáhl tohoto stadia moci, nic ho už nemohlo zastavit. Císař Ferdinand ho jmenoval vévodou Frýdlantským a postoupil mu nesmírně výnosná panství v Čechách zabavená těm, jež nazývali rebely. Valdštejn tedy mohl sebrat na své náklady armádu o padesáti tisících mužích, mohl zahnat Dány, porazit Mansfelda na mostě Dessau, rozprášit své spojence a Bethlena Gábora, získat zpět Braniborsko, dobýt Holštýnsko, Šlesvicko, Pomořany, Meklenburg a na památku tohoto dobyvačného tažení si přidat k titulu vévody Frýdlantského i titul vévody Meklenburského.
Jeho rozpínavá perioda se aspoň v tomto bodě zastavila; Ferdinand ustoupil stížnostem, které se ze všech stran zvedaly proti tomuto vůdci banditů, a hledal prostředek, jak ho co nejlépe vzdálit od Rakouska, Dánska, Maďarska a všech území Německa. Hrnuly se k němu ze všech stran davy rekrutů, utvořil z nich vojsko a poslal ho do Itálie, jiné právě vyslal do Polska; obrovské množství, čtyřicet tisíc mužů, zůstávalo na Baltu a vyjídalo už tak vyhladovělou zemi. Musel se buď stát vítězným dobyvatelem, nebo zahynout; hlavně musel znovu vpadnout do bohatých císařských měst jako Worms, Frankfurt, Šváby, do okolí Štrasburku, což také učinil. Jeho předvoj zabral pevnost v biskupství v Metách a Richelieu věděl, že Monsieur, zatímco byl v Lotrinsku, s Valdštejnem jednal a že s ním vážně hovořil o možnosti povolat do Francie barbary: na oko proti Richelieuovi, a ve skutečnosti proti Ludvíkovi XIII. Jeden italský generál a dva velitelé Valdštejnových band Gallas a Aldringen veleli odloučeným vojskům poslaným do Itálie, kde měli obléhat Mantovu a přispět na pomoc Karlu Emanuelovi.
Na Východě pak se kardinálův pohled upřel na Benátky a Řím. Benátky slíbily, že napadnou Milánsko, ale Benátky už nebyly tím, čím byly za časů odvážných výbojů, které jim přinesly část Konstantinopole, Kypru a poloostrov Morea. Ale zase na druhou stranu udělali Benátčané, co slíbili: zásobovali Mantovu obilím, dodávali jí i jiné zásoby a munici, dávali vévodovi stříbro a zahradili cestu obléhatelům k přídělu potravin.
Němci, kteří neměli přístup k obilí, vodě a píci, mohli napadnout Mantovu pouze střelbou z děl a bojovali s nemocemi, které jsou doprovodným jevem nouze. Právě se chystali skoncovat s obléháním, když tu jim přišla pomoc ze strany, odkud ji nejméně čekali. Papež jim dovolil, aby se zásobili v církevním státě pod podmínkou, že jeden z jeho synovců (který patrně ještě neměl řádné postavení) bude obchodovat s chlebem, vínem a slámou. A tak papež, navíc papež italský, opět jako vždycky zradil Itálii. Také to však byl Barberini a jeho synovci byli oni pověstní Barberiniové, kteří odnesli z Agrippova Panteonu všechno až po poslední bronzovou destičku.
Bližší kardinálovi, ale ne ve stejném směru, byl Spinola, janovský kondotiér ve službách Španělska, který vstoupil do Montferratu ve stejnou dobu jako císařští do vévodství Mantovského a který sice přímo neobléhal Casale, ale jenom město blokoval. Patřilo mu šest tisíc pěšáků a tři tisíce jezdců. Se svými devíti tisíci muži se měl postavit Francouzům, pokud by se pokusili jít na pomoc Mantově. Ve chvíli, kdy bude Mantova dobyta, mu mělo přijít na pomoc pětadvacet nebo třicet tisíc císařských vojáků, kteří ji obléhali, aby se mohl zmocnit Casale a vyhnat Francouze z Itálie.
Na Západě to vypadalo ještě temněji. Collalto a Spinola byli zjevní nepřátelé, kteří vedli otevřenou válku podle všech pravidel a se zvednutým hledím. Ale ve Francii to tak nebylo; kardinálovi nepřátelé byli záškodníci, kteří podkopávali jeho práci a na denním světle se ukazovali pouze s maskou na tváři. Ludvík cítil, že jeho život i jeho pověst jsou spjaté s jeho ministrem, a už ho unavoval ten nepřestávající boj. Byl ještě smutnější než kdy jindy; všechno ho znechucovalo, dokonce i hony, žil v neustálém neklidu. Celé jeho okolí, matka, manželka i bratr, se kojili jedinou nadějí: že kardinál upadne v nemilost. A každé jejich slovo, každá jejich akce směřovaly k tomuto cíli. Na královském Ludvíkově dvoře totiž panovalo přesvědčení, že není královské moci ani velikosti ani vlivu bez kardinála.
Král si však začínal uvědomovat, že kardinál je pouze jakýsi předvoj, jakási štěrbina v opevnění, že jakmile bude poražen on, dojde i na něj. Rozhodl se tedy ze všech sil a vší svou panovnickou mocí bránit kardinála v přesvědčení, že chrání sám sebe.
Od útěku vévody Orleánského do Nancy, útěku, o němž se dověděl díky zašifrovanému listu, jejž mu přeložil Rossignol, a hlavně od toho bezbožného jednání mezi princem a Valdštejnem král pochopil, že ve chvíli, kdy bude mít Gaston dostatečnou podporu ze zahraničí – Rakouska, Španělska a Savojska i uvnitř ze strany královny Marie Medicejské a královny Anny a nespokojenců ze všech stran, zvedne prapor vzpoury.
Těch nespokojenců bylo opravdu hodně.
Vévoda de Guise byl nespokojený, neboť nedostal velení armády, na něž čekal, a nepřestával intrikovat spolu s madam de Conti a s vévodkyní d’Elbeuf proti Richelieuovi.
Soudci z pařížského Châteletu pobouření jistými daněmi, které byly toho roku vymáhány po soudních úřednících, byli nespokojeni, a protože byli nespokojeni, přestávali vykonávat spravedlnost.
A konečně sám parlament byl tak nespokojený, že tajně nabízel vévodovi Orleánskému, že se vysloví v jeho prospěch, pokud uzákoní zrušení některých daní, které byly parlamentu předepsány.
Už jsme se dostatečně podrobně zmínili o způsobu činnosti kardinálovy policie, takže nemusíme zdůrazňovat, že kardinál o všech těchto pletichách a nespokojenostech věděl a sledoval je.
Ale žil v pevném přesvědčení, že král dodrží slib a zůstane na jeho straně. K tomu přesvědčení ho vedly dva důvody: zaprvé si byl jistý, že králova nevyléčitelná melancholie a naprostá znuděnost popostrčí krále k armádě, i kdyby jen z toho důvodu, aby opět slyšel oslavné vyvolávání svého jména, jako se to dělo před rokem; zadruhé věděl, že Gaston, který by se po králově odjezdu stal místodržícím Paříže a velitelem armády v Champagne, se jistě ochotně zmocní těchto dvou úřadů spojených se značnými hmotnými požitky, a tak bude s matčinou a s královninou pomocí tlačit Ludvíka XIII. pryč z Paříže a dokonce z Francie.
Samozřejmě existovala možnost, že Gaston využije královy nepřítomnosti a zosnuje proti kardinálovi či dokonce proti králi nějakou intriku. Ale Richelieu se nebál ničeho, pokud bude mít vedle sebe Ludvíka XIII. Navíc znal dobře Gastona, a tak si byl jistý, že při pohledu na armádu pod kardinálovým a královým velením nejenom ochotně opustí své spojence a komplice, ale ještě je klidně vydá k potrestání, jako už to ostatně udělal, výměnou za odpuštění a zvýšení příjmů.
Kardinál tedy učinil podrobnou přehlídku Evropy a pochopil, že všechna skutečná nebezpečí jsou daleko. Uklidnil se a obrátil se k Turínu, aby navzdory vzdálenosti zjistil, zda tam Montmorency jedná přesně podle jeho pokynů.
Což posoudíme spolu s kardinálem.
XVIII
DVA BÝVALÍ MILENCI
Vévoda z Montmorency neřekl sice hraběti de Moret nic o pravém účelu své cesty, ale nabídl mu, aby ho doprovázel do Turína. A hrabě nadšeně přijal, neboť to pro něj znamenalo příjemné rozptýlení.
Význam událostí, o nichž vyprávíme a které jsou sku-tečnými historickými fakty, nám někdy nedovoluje do hloubky rozebírat duševní pochody našich osob a zachycovat radostné či smutné ozvuky, které přinášelo naplňování těchto událostí. A tak jsme líčili, jak bylo obleženo město Mantova císařskými vojsky, přičemž jsme neměli čas zabývat se zmatkem, který toto obležení vneslo do srdce syna Jindřicha IV.
Isabelle totiž musela skutečně po boku svého otce snášet neblahé důsledky – bídu, hlad, nebezpečí –, které se pojí s průběhem obléhání, je-li navíc takové obléhání prováděno bandity, z nichž se skládaly císařské hordy.
Když se hrabě de Moret dověděl, že pan de Richelieu poslal do Mantovy pana de Pontis jako inženýra, okamžitě se tam hlásil jako dobrovolník, aby u Isabellina otce pana de Lautrec aspoň oslabil vliv muže, o němž věděl, že je jeho sokem.
Ale kardinál neměl ve své blízkosti dost pevných a spolehlivých povah a věrných srdcí, s nimiž by mohl za všech okolností počítat, a tak se nehodlal připravit o muže, který patřil jen svým rodem na stejné místo jako král a kardinál. Navíc už mu svou odvahou a obratností prokázal velké služby a za obtížných okolností, v nichž se s největší pravděpodobností octnou, mu může prokázat další. Aby ho uklidnil, ujistil ho, že napsal panu de Lautrec, což byla pravda, a vyzval ho, aby dodržel slib, který dal mladým lidem: aby totiž nenutil svoji dceru ke sňatku s jiným mu-žem, pokud bude hrabě naživu.
Nechceme dělat našeho hrdinu lepším, víme dobře, jak byl nestálý, nakonec měl stejnou krev jako Jindřich IV. V srdci sice pietně uchovával vzpomínku na Isabelle de Lautrec a na přísahu, kterou jí dal, totiž že nikdy nepojme za choť jinou ženu než ji, ale odvažujeme se tvrdit, že jak se po kardinálově a bratrově boku blížil k Paříži, zjevovala se mu ve stále zřetelnějším obláčku jistá hnědovlasá hlavinka s červeným čepcem, jejíž ústa mu dala v krčmě U Obarveného vousu dva tak horké polibky, že mu ústa ještě hořela při vzpomínce na ně. To nebylo všechno; jistě si vzpomínáme, jak si s ním jednoho večera, když vycházel od princezny Marie de Gonzague, vyměnila ta vyzývavá osůbka, co se prohlašovala za jeho sestřenku, jistý příslib schůzky, k níž nedošlo, neboť tomu okolnosti zabránily. Hrabě měl pevně v úmyslu připomenout oné osůbce daný slib a trvat na jeho dodržení. I tentokrát však náhoda chtěla, aby bylo vykonání onoho rozkošného plánu odloženo na později. Když hrabě de Moret dorazil do Paříže, paní de Fargis – předpokládáme, že naši čtenáři již uhodli, o kom je řeč –, hlavní město právě opustila. Královna Anna totiž pověřila svoji dvorní dámu jistým tajným posláním u jejího manžela pana de Fargis a možná ještě u výše postavené osobnosti. Když hrabě zase z Paříže odjížděl, krásná vyslankyně ještě nebyla zpátky. A tak Jacquelino ke svému velkému zklamání nemohl obnovit svoji starou známost se sestřenkou Marinou.
Na elegantním dvoře vévody Savojského, kde zůstal celý měsíc, než se vrátil do Francie pověřený trojím posláním pro obě královny a pro Monsieura, jak si vzpomínáme, po sobě zanechal několik rozněžnělých vzpomínek na galantní dobrodružství, která hodlal opět navázat v případě, že se mu k tomu naskytne příležitost. Ostatně si tam mohl najít i nové lásky.
V té době existovalo jen málo galantních dvorů do takové míry nakloněných pěstování všech radovánek, jako byl dvůr vévody Savojského. Karel Emanuel byl nanejvýš prostopášný a rozmařilý, ale svým elegantním chováním dokázal dodat své zpustlosti nátěr okouzlující výstřednosti, jež ho v očích dvora i lidu ospravedlňovala. Kdybychom se ještě poté, co jsme doposud o něm řekli, měli pokusit vylíčit charakter tohoto panovníka, dodali bychom, že byl odvážný, umíněný, ctižádostivý a marnotratný. Ale všechno u něj mělo nátěr takové velikosti a bylo tak dokonale maskováno obratnou přetvářkou, že jeho rozhazovačnost považovali za svobodomyslnost, jeho ctižádost za touhu po slávě, jeho umíněnost za stálost. Nedodržoval svá spojenectví, dychtil po majetku bližního a svůj rozhazoval, byl věčně chudý, a přitom mu nikdy nic nechybělo, postupně rozdmýchával spory s Rakouskem, Španělskem a Francií – vždycky se spojil s tím, kdo mu nabídl více, a za peníze, které od dočasného spojence dostal, vedl válku s mocností, která mu nabídla nejméně. Stravovala ho vášeň po velikosti, válčil se svými sousedy, kdykoli se mu k tomu naskytla příležitost. Skoro vždycky byl nucen uzavřít mír, ale pokaždé vsunul do smlouvy několik dvojznačných klauzulí, které by mu ji umožnily porušit. Úskočný váhavec byl Fabiem*) diplomacie; oženil se s dcerou krále Filipa Kateřinou a svému synovi dal za ženu dceru Jindřicha IV. Kristinu; ani tato dvě spojenectví však ho nestačila ochránit, a to kvůli jeho ustavičné vrtkavosti. Tentokrát se však utkal s nejobávanějším protivníkem Richelieuem a měl se o něj rozbít.
Vévoda Savojský nesmírně vlídně přijal své dva návštěvníky: Montmorencyho předcházely fantastické pověsti o jeho odvaze, eleganci a volnomyšlenkářství; hrabě de Moret tu zase zanechal vzpomínky na svůj pobyt zde před osmnácti měsíci. Hlavně madam Kristina přijala hraběte neobyčejně vlídně, a tento princ, jejž uznal Jindřich IV. za vlastního, se u ní těšil všem výhodám jako skutečný bratr.
Karel Emanuel znal výbojnou povahu Montmorencyho na poli milostném a doufaje, že ho odvrátí od zastávání francouzských zájmů a převede pod svoji korouhev, povolal na svůj dvůr všechny hezké ženy z Turína a okolí. Ale uprostřed všech těch krasavic hledal Antoine Bourbonský marně jednu, kvůli níž tady byl, totiž hraběnku Urbain d’Espalombu.
Příběh téhle hezké hraběnky by vydal na hodně dlouhé vyprávění, ale protože se odehrál ještě před tím, než jsme otevřeli první stránku této knihy, a zajímá nás jenom jako epizoda ze života našeho prince, máme za to, že není nutné jím čtenáře zdržovat.
Najednou se na dvoře Karla Emanuela objevila neznámá zářící hvězda a stala se satelitem hvězdy poměrně bledé, což je osud každé hvězdy, která nevydává vlastní záři.
*) Quintus Maximus Verrucosus Fabius (275-203 před Kristem), římský politik, konsul, diktátor přezdívaný Cunctator (Váhavec).
Hrabě Urbain d’Espalomba sice patřil k nejpřednějším šlechticům království, ale pozornost upoutal, až když se oženil s Mathilde de Cisterna, jednou z nejkrásnějších květin údolí Aosty, jak by řekl Shakespeare.
Už jsme řekli, že Karel Emanuel, byť mu bylo šedesát sedm let, si zachoval dvorné zvyky, díky nimž považoval svůj dvůr za harém, do nějž mu stačilo pouze vhodit vévodský kapesník. Hraběnka d’Espalomba ho svou krásou oslnila a dal jí jasně na srozuměnou, že stačí slůvko a stane se skutečnou vévodkyní Savojskou; ale krásná hraběnka ono slůvko nepronesla. Její oči a její srdce se totiž nezaměřovaly k majáku ctižádosti, ale k palčivému slunci lásky.
Spatřila hraběte de Moret: jejích osmnáct let bylo přitahováno dvaadvaceti lety princovými, duben a máj si letěly vstříc a obě jara se smísila v jednom políbení.
Hrabě d’Espalomba podezíral pouze vévodu; upíral tedy oči jedině na Karla Emanuela, jinak nic neviděl a nic jiného ho ani nenapadlo, a tak ve stínu žárlivosti starého manžela prožívali mladí milenci šťastné dny.
Panovníkovy oči však byly pronikavější než manželovy. Netušil sice, kdo je oním šťastlivcem, co získal hraběnčino srdce, ale tušil, kdo by to být mohl, a protože hrabě Urbain nebyl bohatý, zato byl hodně lakomý a přišel na vévodův dvůr, aby si tu vyprosil vévodovu přízeň, jmenoval ho vévoda guvernérem citadely v Pignerolu a současně mu rozkázal, aby se tam okamžitě odebral.
Tam měl hraběnku v bezpečí jako drahý šperk v kamenné šperkovnici, od níž měl sám klíč a kde si byl jistý, že ji vždy najde.
Milenci při loučení hodně plakali a slibovali si věrnost za každých okolností; viděli jsme, jak hrabě de Moret s tímto slibem naložil.
Mathilde však nezbývalo nic jiného než svůj slib dodržet, neboť příležitosti k milování byly vzácné. Navíc se milování s mladým a krásným královým synem hned tak něco nevyrovná. Mathilde se dověděla, že hrabě de Moret okamžitě po jejím odjezdu odcestoval do Francie. Pocítila vděk k milenci za to, že nechtěl zůstat na vévodově dvoře, když tam není ona, a celých osmnáct měsíců snila o jeho návratu.
Zažila nesmírnou radost, když se dověděla, že u příležitosti oslav, které turínský dvůr hodlal uspořádat na počest obou princů, byl její manžel vyzván, aby opustil Pignerol a strávil několik dní v hlavním městě.
Milenci se znovu setkali. Vnesli do radosti ze znovushledání stejnou dávku lásky? Neodvažovali bychom se to tvrdit, ale mládí a náruživost lásce rozhodně přejí nejvíce.
Přesto jim i tentokrát světlo blaženosti svítilo jenom velmi prchavě. Vévoda de Montmorency a hrabě de Moret měli strávit v Turíně jen několik dní, ale tažení se mohlo prodloužit na měsíce a dokonce i na léta, a tak se mohla vyskytnout řada příležitostí, jak by se milenci mohli vídat buď na veřejnosti či tajně. Stačilo se podle toho zařídit. Hrabě de Moret mohl díky informacím, které mu poskytla jeho krásná přítelkyně, narýsovat podrobný plán ubytování u guvernéra de Pignerol, přičemž s nekonečnou radostí zjistil, že hraběnka Urbain má komnaty naprosto oddělené od komnat svého chotě, a to dokonce tak, že jejich ložnice leží na úplně opačných koncích paláce, jako Arktida a Antarktida.
Milenci si ovšem pro jistotu obstarali spojence. Když mladá dívka opouštěla své krásné údolí Aosty, přivedla s sebou svoji sestru po mléce Jacinthu, která byla o pouhých pár měsíců starší než ona. Takové opatření je velmi užitečné pro každou mladou ženu, která se vdává za starce; soukojenky bývají přirozenými nepřítelkyněmi dohodnutých sňatků a nerovných spojení. Vzhledem k tomu, že Jacintha nechala v Selimu*) o dva nebo tři roky staršího bratra, bylo dohodnuto, že hrabě přijede navštívit sestru pod jménem Gaetano.
Není nic přirozenějšího, než když bratr, který přijede navštívit sestru, se u ní ubytuje, když navíc ta sestra žije v paláci obývaném pouze deseti či dvanácti osobami, zatímco by jich tam mohlo bydlet dobrých padesát.
Jakmile se milenci octli pod jednou střechou, museli by být hodně neobratní, kdyby si nenašli způsob, jak se spatřit nejméně třikrát nebo čtyřikrát za den a milovat se aspoň jednou za noc.
*) Jméno této lokality je zjevně špatně napsané, místo podobného názvu nebylo k nalezení.
To všechno se dělo od prvního dne, kdy se naši zamilovaní setkali, tak byli obezřetní a opatrní a tak rozumně uvažovali i navzdory svému věku, o němž se tvrdí, že je bezstarostný a nehledí na budoucnost.
Dodejme ještě, že hrabě Urbain měl podezření pouze na vévodu Savojského, jehož každý krok sledoval. Ten však buď ztratil naději, že ho kdy hraběnka bude milovat, nebo díky své nestálé povaze už po ní sám netoužil, a nezavdal tudíž hraběti žádnou příčinu ke starostem, kromě toho ovšem, že mu odmítl zvýšit příjem pod záminkou, že je sám strašlivě zadlužený a že očekává od svých poddaných oddanost a trpělivost…!
Vévoda de Montmorency byl zato nejšťastnějším člověkem pod sluncem. Krásný, mladý, bohatý, po králi a jeho rodině nositel nejhonosnějšího jména ve Francii, oblíbený u žen, hýčkaný panovníkem jednoho z nejrafinovanějších a nejaristokratičtějších dvorů v Evropě, už si nemohl nic víc přát, hlavně když vévoda Savojský řekl nahlas při odchodu z hostiny, jakmile vstupovali do tanečního sálu:
„Pane vévodo, od chvíle, kdy jste se tu objevil, se naše dámy starají jen o to, aby se vám líbily, důkazem čehož je, že jejich manželé jsou neklidní a smutní.“
Týden, který strávili oba vyslanci buď v Turíně nebo na zámku v Rivoli, byl sledem večeří, plesů, projížděk na koni a oslav všech druhů, výsledkem čehož bylo, že kardinál a princ Viktor Amadeus se měli setkat na zámku v Rivoli, nebo, bude-li se to kardinálovi více hodit, v městečku Bussoleno.
Kardinál si vybral městečko Bussoleno; nebylo totiž ani hodinu cesty od Susy, a tak přijde piemontský kníže k němu a ne on k piemontskému knížeti.
XIX
KARDINÁL ZAHAJUJE VÁLEČNÉ TAŽENÍ
Probíhala vzrušená debata. Každý z diskutujících měl proti sobě silného soupeře.
Karel Emanuel si více než mír pro sebe přál nelítostnou válku mezi Francií a Rakouskem, válku, během níž by on sám zůstal neutrální do doby, než se mu naskytne příležitost k získání výhod od jedné ze zúčastněných stran, v tom případě by se potom postavil buď na jednu nebo druhou stranu. Ale kardinál hodlal vstoupit do války s Rakouskem až v den, kdy Gustav vpadne do Německa.
Vyzval tedy Viktora Amadea, aby se připojil k němu, a zformuloval otázku takto:
Co požaduje vévoda Savojský, aby se v současné době přidal k francouzské straně, vydal zajištěná místa a poskytl králi deset tisíc mužů?
Přesně tyhle francouzské návrhy Karel Emanuel předvídal, a tak jeho syn Viktor Amadeus kardinálovi odpověděl:
Francouzský král napadne vévodství Milánské a Janovskou republiku, s níž vede Karel Emanuel válku, a slíbí, že nevyslyší žádnou nabídku na mír ze strany rakouského domu dříve, než bude Milánsko dobyto a Janov v troskách.
To bylo nové hledisko, z nějž se dalo pohlížet na otázku a které se vztahovalo k událostem, k nimž došlo od uzavření suského míru.
Kardinál byl překvapený tímto návrhem, ale ani na vteřinu nezaváhal s odpovědí. Doboví historikové nám zachovali jeho vlastní slova. Zde jsou:
„Jakže, kníže? Král pošle svoji armádu, aby zajistil svobodu Itálie, a pan vévoda Savojský ho chce nejdříve zavázat, aby zničil republiku Janovskou, na niž nemá Jeho Veličenstvo jediný důvod si stěžovat! Ochotně použije svého vlivu, aby poskytli Janované panu vévodovi Savojskému satisfakci, co se týče jeho nároků vůči nim, ale nemůže být ani řeči o tom, že by jim nyní vyhlásilo válku. Pokud Španělé dotlačí krále k nezbytnosti napadnout Milánsko, bezpochyby to učiníme, a to co nejpřísněji, ale v tom případě může být vévoda Savojský přesvědčen, že Jeho Veličenstvo nikdy nevrátí, čeho se jednou zmocní. Na to dává král ústy svého ministra své slovo.“
Pokud byla žádost formulována přesně, odpověď byla neméně přesná; Viktor Amadeus, zahnaný do úzkých, si vyžádal několik dní na to, aby mohl tuto odpověď doručit otci.
Tři dny nato byl zpátky v Bussolenu.
„Můj otec,“ pravil, „má velký důvod obávat se, aby se můj švagr Ludvík XIII. nedohodl se španělským králem hned, jak vypukne válka. Opatrnost mu tedy nedovoluje, aby se jasně postavil na stranu Francie, ledaže by mu výslovně slíbil, že složí zbraně až po dobytí Milánska.“
Richelieu odpověděl na všechno, připomínaje přitom dodržování suské smlouvy.
Viktor Amadeus znovu požádal, aby se mohl poradit s otcem, opět odjel a po návratu řekl, že „vévoda Savojský je připraven dodržet smlouvu pod podmínkou, že bude smět nejdříve se svými deseti tisíci pěšáky a tisícem koní zmíněných v suské smlouvě napadnout a zničit Janovskou republiku a ukončit tuto záležitost dříve, než se pustí do další“.
„To je vaše poslední slovo?“ otázal se kardinál.
„Ano, monsignore,“ odvětil Viktor Amadeus a zvedl se.
Kardinál dvakrát uhodil do zvonku.
Objevil se Latil.
Kardinál mu pokynul, aby přistoupil až k němu, a pošeptal mu:
„Kníže za chvilku odejde. Jdi dolů a přikaž, aby mu nikdo neprokazoval vojenské pocty.“
Latil pozdravil a vyšel. Kardinál zavolal právě jeho, neboť dobře znal jeho spolehlivost: když mu vydá rozkaz, bude zaručeně do puntíku splněn.
„Kníže,“ oslovil kardinál Viktora Amadea, „choval jsem se k vévodovi Savojskému jménem krále se všemi ohledy, jaké má francouzský král nejen k panovníkovi, ale rovněž ke strýci; vždycky jsem Vaší Výsosti projevoval jménem svého krále všechny ohledy, které má mít švagr vůči manželu své sestry; ale domnívám se, že váhat déle by znamenalo zpronevěřit se mé dvojnásobné povinnosti ministra a generalissima. Pro slávu Jeho Veličenstva musím přísně potrestat urážku, jíž se vévoda Savojský dopustil vůči mému králi: až příliš často nedržel slovo a hlavně vystavoval francouzskou armádu nepohodlí a strázním, které ji mohly zničit. Dnes, sedmnáctého března (kardinál vytáhl hodinky a podíval se na ně), tedy dnes, sedmnáctého března ve tři čtvrtě na sedm odpoledne, je vyhlášena válka mezi Francií a Savojskem. Mějte se na pozoru! I my se budeme mít na pozoru.“
Načež knížete pozdravil a vyšel.
Dva strážní hlídali dveře kardinála de Richelieu a přecházeli s halapartnami přes rameno.
Viktor Amadeus prošel mezi nimi, ani jeden z nich si ho vůbec nevšiml; nezastavili se, halapartny ani nesundali z ramen. Vojáci seděli na schodech a hráli v kostky; ani je nenapadlo, aby se vyrušili ze hry, vůbec se nepohnuli.
„Ó!“ zašeptal Viktor Amadeus, „dostali rozkaz, že mě mají urážet?“
Kníže ještě pochyboval, ale když překročil práh, už ne-měl žádnou pochybnost. Nikdo si ho nevšímal, natož aby mu vzdal čest vztyčenou zbraní.
Sotva byl kníže Viktor Amadeus ze dveří, zavolal k sobě kardinál hraběte de Moret, vévodu de Montmorency, maršálky de Créqui, de la Force a de Schomberg, předložil jim situaci a požádal je o radu.
Všichni byli toho mínění, že když kardinál vytřásl ze záhybů svého roucha válku, bude válka.
Kardinál se s nimi rozloučil a přikázal jim, aby byli nazítří připraveni. Zdržel u sebe pouze Montmorencyho.
Když s ním osaměl, pravil:
„Princi, chcete se stát zítra konetáblem?“
V Montmorencyho očích to zaplálo.
„Monsignore, když mi Vaše Eminence učiní takový návrh a takovým tónem, obávám se, aby po mně nežádala něco nemožného.“
„Naopak, chci vás pověřit něčím velmi snadným. Válka s vévodou Savojským je vyhlášena. Za dvě hodiny se o tom dozví ve svém zámku v Rivoli. Vezměte si padesát jezdců s dobrými koňmi, obkličte zámek, uneste jeho i jeho syna a přiveďte mi je sem. Jakmile je tu jednou budeme mít, uděláme s nimi, co nám bude libo, a oni budou ještě hodně šťastní, když budou moci kapitulovat.“
„Monsignore,“ uklonil se Montmorency, „před týdnem jsem byl v zámku Rivoli vévodovým hostem jako váš vyslanec. Nemohl bych se tam vrátit dnes jako zrádce a ne-přítel.“
Kardinál pohlédl na vévodu.
„Máte pravdu,“ řekl, „taková věc se navrhuje veliteli dobrodruhovi a nikoli jednomu z Montmorencyů. Mám pro tu věc vhodného člověka. Vzpomenu si na vaše odmítnutí, drahý vévodo, abych vám mohl vyjádřit vděčnost. Vy však zapomeňte, že jsem vám takovou nabídku učinil.“
Montmorency se uklonil a vyšel.
„To jsem neudělal dobře,“ zašeptal kardinál, když za princem zapadly dveře. „Jsem zvyklý využívat lidi a vlastně si jich příliš nevážím. Kdybych to nabídl komukoli jinému, přijal by to; Montmorency je muž čestný a velkého srdce, sice mě nemá rád, ale jeho otevřená nenávist je mi milejší než přílišná na odiv stavěná oddanost, kterou mi projevují jiní.“
Potom dvakrát uhodil do zvonku.
„Étienne! Étienne!“ zvolal.
Latil se objevil.
„Znáš zámek Rivoli?“ otázal se kardinál.
„Ten, co je míli vzdálený od Turína?“
„Ano. V tuto chvíli tam prodlévají vévoda Savojský a je ho syn.“ Latil se usmál. „To by byl kousek!“ řekl.
„Jaký?“
„Kdybychom je oba unesli.“
„Ujal by ses toho?“
„Aby ne, u sta hromů!“
„Kolik mužů k tomu potřebuješ?“
„Padesát dobře vyzbrojených a na dobrých koních.“
„Sám si vyber muže i koně. A jestli uspěješ, dostaneš padesát tisíc livrů pro své muže a pětadvacet tisíc pro sebe.“
„Stačila by mi ta čest, že jsem uspěl v takovém úkolu, ale pokud k tomu chce monsignor bezpodmínečně něco přidat, nebudu se bránit.“
„Máš ještě nějakou připomínku, Latile?“
„Jedinou, monsignore.“
„A to?“
„Když jde člověk do takového podniku, jaký mě teď čeká, vždycky se mu říká: pokud uspěješ. A nikdy se neřekne: pokud se ti to nepovede. Ale i nejobratněji provedená akce, nejdovedněji vykoumaná, může selhat vinou nehody, která dokáže zhatit záměry i největších velitelů. Není to chyba mužstva, ale úplný nedostatek odměny jim bere chuť k dílu. Dejte nám méně, pokud uspějeme; ale dejte nám aspoň něco, třeba maličkost, když se to nepovede.“
„Máš pravdu, Étienne,“ pravil kardinál, „tvoje poznámka je velmi prozíravá a hodná politika. Tisíc livrů pro každého muže a pětadvacet tisíc pro tebe, pokud uspějete; dva ludvíky na jednoho muže a pětadvacet pro tebe, vrátíte-li se s nepořízenou.“
„To je slovo do pranice, monsignore. Je sedm hodin; potřebuju tři hodiny na cestu do Rivoli; v deset hodin bude zámek obklíčen. Zbytek už záleží na tom, jestli při mně bude nebo nebude stát štěstí.“
„Jdi, milý Latile. Dopředu jsem přesvědčen o tom, že jestli se to nezdaří, nebude to tvou vinou, ujišťuji tě.“
„Ať nás Bůh ochraňuje, monsignore!“
Latil udělal tři kroky ke dveřím a obrátil se:
„Neřekl monsignor o tom, co má v úmyslu, nikomu kromě mne?“
„Jenom jedné osobě.“
„U všech rohatých, jak říkal král Jindřich IV. To máme o polovinu menší šanci uspět!“ Richelieu se zamračil. „Ó, to snad ne. Odmítl ten úkol provést, dobrá, ale že by vévodu upozornil, ne, to by bylo příliš silné!“
Potom řekl Latilovi:
„V každém případě nebudu neúspěch zazlívat tobě.“
Deset minut nato projela pod kardinálovými okny sku pina padesáti jezdců vedená Étiennem Latilem. Kardinál zvedl žaluzii a díval se za nimi.
XX
HNÍZDEČKO JE PRÁZDNÉ
Ačkoli vévoda tušil, že mu může být každým okamžikem vyhlášena válka nepřítelem, o němž už věděl, že by ho ne-měl podceňovat, uspořádal na důkaz své fanfarónské povahy v zámku Rivoli okázalý ples právě ve chvíli, kdy jeho syn Viktor Amadeus jednal v Bussolenu s Richelieuem.
Onoho večera patnáctého března se sešli na zámku Rivoli, z jehož nádherně osvícených oken se rozlévala záře na všechny čtyři světové strany, nejkrásnější ženy Turína a nejelegantnější muži Savojska a Piemontu.
Vévoda Savojský, svižný, duchaplný a koketní navzdory svým sedmašedesáti letům, vtipně se vysmívaje svému hrbu, galantní a horoucí jako mladík, se dvořil nejvíce ze všech své snaše, na jejíž počest byl ples pořádán. Pouze chvílemi mu přeběhl po čele téměř nepostřehnutelný stín. To při pomyšlení na to, že Francouzi jsou necelých osm nebo deset mil od něj, Francouzi, kteří v několika hodinách dokázali dobýt Suský průsmyk, o němž se tvrdilo, že je nedobytný, a že právě v tuto dobu se kardinál de Riche-lieu a jeho syn Viktor Amadeus dohadují o válce či o míru, o čemž nikdo v sále neměl ponětí. Karel Emanuel omluvil pod nějakou záminkou synovu nepřítomnost; oznámil však, že se syn jistě během večera objeví, a skutečně, každou chvilku ho čekal.
Kolem deváté se kníže dostavil ve slavnostním úboru a s úsměvem na rtech. Nejdříve pozdravil svoji manželku Kristinu, potom dámy, pak několik savojských či piemontských velmožů, k nimž choval přátelství, načež přistoupil k vévodovi Karlu Emanuelovi, políbil mu ruku, a jako by se ho poptával po zdraví, řekl mu potichu s tváří, na níž nebyl vidět ani náznak vzrušení:
„Francie nám vyhlásila válku, nepřátelské akce vypuknou zítra. Musíme se připravit.“
Vévoda odvětil týmž tónem:
„Po čtverylce odejděte a vydejte rozkaz, aby se vojsko shromáždilo v Turíně. Já pošlu guvernéry z Viellane, Fenestrelle a Pignerolu na jejich sídla.“
Potom pokynul hudbě, která po příchodu Viktora Amadea přestala hrát, a vybídl tak znovu společnost k tanci.
Viktor Amadeus přikročil ke své choti Kristině, nabídl jí rámě, nepronesl ani slovo o roztržce mezi Savojskem a Francií a vedl ji k čestné čtverylce. Mezitím Karel Emanuel podle toho, co řekl, přistoupil ke guvernérům tří hlavních piemontských pevností a přikázal jim, aby okamžitě vyrazili do svých citadel.
Guvernéři Viellane a Fenestrelle přijeli bez svých manželek, stačilo jim tedy pouze osedlat koně a vzít si cestovní pláště a mohli okamžitě splnit vévodův rozkaz.
S hrabětem Urbainem d’Espalomba však to bylo jiné. Nejenomže měl s sebou manželku, ale ta právě navíc tančila čtverylku knížete Viktora Amadea.
„Pane vévodo,“ pravil, „váš rozkaz mohu jenom stěží vykonat.“
„A pročpak, pane?“
„Protože jsme s hraběnkou přijeli z Turína v plesové toaletě a v nájemném kočáře, který nás neodveze až do Pignerolu.“
„Šatna mého syna a mé snachy vám poskytne nezbytné pláště a vše, čeho je vám třeba. Kočár si vezmete v mých stájích.“
„Pochybuji, že hraběnka snese útrapy takové cesty.“
„V tom případě ji ponechte zde a odjeďte sám.“
Hrabě úkosem pohlédl na Karla Emanuela.
„Ano,“ pravil, „rozumím, takové uspořádání by Vaší Výsosti vyhovovalo nejlépe.“
„Každé uspořádání mi bude vyhovovat, hrabě, jen když nebudete ztrácet drahocenný čas a vyrazíte.“
„Je to snad znamení nemilosti, Vaše Výsosti?“ zeptal se hrabě.
„Vy vidíte výraz nemilosti v tom, drahý hrabě, když dá panovník svému guvernéru rozkaz, aby se vrátil na území, jež má bránit? Domnívám se, že je to naopak výraz důvěry.“
„Která ovšem nejde tak daleko, aby mi byla sdělena příčina tak překotného odjezdu.“
„Panovník nemusí skládat účty svým poddaným,“ pravil Karel Emanuel, „hlavně když jsou ti poddaní v jeho přímých službách. Má pouze vydávat rozkazy. A já vám přikazuji, abyste se okamžitě rozjel do Pignerolu a bránil město a citadelu, neboť předpokládám, že budou napadeny. Dokud tam zůstane kámen na kameni, nehnete se z pevnosti. Vy a madam můžete požádat o vše, co potřebujete na cestu, okamžitě vám bude všechno vydáno.“
„Mám odvolat hraběnku ze čtverylky, nebo mohu počkat, až dotančí?“
„Můžete počkat, až dotančí.“
„Dobrá, Vaše Výsosti, jakmile skončí čtverylka, odjedeme.“
„Šťastnou cestu, hrabě, a dobře se braňte!“
Načež se vévoda Savojský vzdálil, neposlouchaje už nespokojené brblání hraběte Urbaina, který tak dával průchod své špatné náladě.
Po čtverylce sdělil hrabě své choti k jejímu velkému údivu, jaké rozkazy právě dostal.
Potom spolu vyšli jedněmi dveřmi, zatímco Viktor Amadeus odcházel druhými.
Guvernéři z Viellane a Fenestrelle, kteří čtverylku netančili, už mezitím odjeli.
Vévoda řekl potichu několik slov své snaše, která následovala hraběte a hraběnku. Jakmile vyšla ze síně, svěřila hraběnku do rukou jedné své komorné a vrátila se, aby zorganizovala další čtverylku, jíž se nezúčastní její manžel Viktor Amadeus.
Deset minut nato vstoupil do taneční síně sám Viktor Amadeus stále s úsměvem na rtech, ale zjevně bledší, než byl, když vycházel, zamířil přímo k vévodovi Karlu Emanuelovi, zavěsil se do něj a odvedl ho do okenního výklenku. Tam mu podal lístek.
„Čtěte, otče,“ vyzval ho.
„Co je to?“ zeptal se vévoda.
„Lístek, který mi právě předalo páže. Přijelo na zpěněném koni a bylo doslova pokryté prachem. Chtěl jsem mu dát váček zlata, uvidíte, že to nebylo příliš za zprávu, kterou nám přinesl. Páže však váček odmítlo se slovy: ‚Jsem ve službách pána, který nedovoluje, aby někdo jiný platil jeho služebníky.‘ Nedal svému koni ani čas, aby si odpočinul, a odcválal.“
Mezitím si Karel Emanuel přečetl krátký, ale výmluvný lístek.
Host, kterého Jeho Výsost vévoda Savojský tak vřele přijal, má teď příležitost splatit pohostinství, jehož se mu dostalo, tím, že upozorňuje Jeho Výsost na to, že ona i její syn Viktor Amadeus mají být dnes v noci uneseni ze zámku Rivoli. Neztrácejte čas. Na koně a do Turína!
„Žádný podpis?“ otázal se vévoda.
„Ne. Ale je jasné, že ta zpráva je od vévody de Montmorency nebo od hraběte de Moret.“
„Jakou livrej mělo to páže?“
„Žádnou. Ale měl jsem dojem, že jsem v něm poznal to-ho, jehož s sebou přivedl vévoda a který se jmenuje Gala-or.“
„To bude on. Co teď?“
„Jaký je váš názor, pane?“
„Můj názor, drahý Viktore, je ten, že poslechneme, co nám radí, neboť jinak se nám přihodí velké neštěstí.“
„Nuže na cestu, Vaše Výsosti.“
Vévoda stále s úsměvem na rtech pokročil doprostřed sálu.
„Dámy a pánové,“ pravil, „dostal jsem právě list, na nějž musím vzhledem k jeho důležitosti okamžitě odpovědět, a potřebuji k tomu svého syna, aby mi poradil. Nestarejte se o nás: tančete, bavte se, tento palác vám patří. Za naší chvilkové nepřítomnosti bude mít tu čest postarat se o vás naše drahá snacha kněžna Kristina.“
Vyzvání bylo rozkazem. Dámy a kavalíři pozdravili, seřadili se do dvou řad, aby nechali projít vévodu a jeho syna, kteří jim s úsměvem pokynuli a vyšli.
Jakmile však byli venku ze sálu, přestali se přetvařovat. Otec a syn zavolali komorníka, který jim přehodil přes ramena pláště, a tak, jak byli, seběhli po schodech, zamířili přes nádvoří přímo do stájí, nechali si osedlat dva nejlepší koně, zasunuli do sedlových brašen pistole, nasedli a vyrazili ostrým cvalem na cestu do Turína, od nějž byli vzdáleni pouze jednu míli.
Mezitím Latil a jeho padesát mužů jeli tryskem po cestě ze Susy do Turína. Latil, který cválal v čele skupinky, měl dojem, že v místě, kde se cesta větví a jedna z cest odbočuje přes pole a končí v aleji lemované topoly vedoucí k zámku Rivoli, zahlédl jakýsi stín, který jel rychle kupředu.
Ten jezdec – neboť šlo jistě o jezdce na koni – se zastavil a zdálo se, že si skupinku prohlíží s nemenší zvědavostí a neklidem, s jakými skupinka pohlížela na něho.
Latil málem vykřikl: Stůj, kdo tam!, ale obával se, aby ho tento výkřik ve francouzštině nebo v italštině se silným přízvukem neprozradil. Rozhodl se tedy jet na výzvědy sám a pobídl svého koně ke cvalu směrem k místu, kde ten kavalír stál, podobný jezdecké soše uprostřed cesty.
Ale sotva jezdec poznal, že je předmětem tak silného zájmu, přitáhl uzdu svého koně, bodl ho ostruhami do slabin, přeskočil násep cesty do Rivoli a cválal diagonálně po poli, aby se dostal na cestu do Susy.
Latil ho pronásledoval s pokřikem: Stůj! Ale tyhle pobídky jenom znásobily rychlost jezdce, který měl ještě navíc vynikajícího koně.
Za chvilku však mu byl Latil nablízku, na dostřel pistole; ale potom ho napadly dvě věci: zaprvé že ten jezdec nemusí být nepřítel; zadruhé by na sebe výstřelem jen upozornil a varoval lidi v zámku.
Oba už se dostali na cestu, ale ten neznámý jezdec byl před Latilem o tři koňské délky vpředu a měl opravdu vynikajícího koně; nejenomže musel udržet tuto vzdálenost, ale mohl ji klidně zvětšit. Po pěti minutách ztratil Latil naději, že by ho mohl dohnat, upustil tedy od zbytečného stíhání a vrátil se ke svým mužům, zatímco se jezdec ztratil ve tmě a zakrátko už nebyl slyšet ani dusot kopyt jeho koně. Všude vládlo noční ticho, skutečný král tmy.
Latil opět zaujal své místo v čele skupiny, nespokojeně potřásaje hlavou. Tato událost, za jiných okolností tak bezvýznamná, nabírala dnes v Latilových očích nejvyšší důležitosti.
Jeho prvním slovem bylo:
„Vsadím se, že vévodu někdo varoval.“
Co by asi mohl dělat v Rivoli jezdec na tak znamenitém koni, jemuž tolik šlo o to, aby nebyl poznán? Proč se vracel do Susy, pokud ze Susy nepřijel? Ale kdo říká, že přijel ze Susy? Jeho kůň supěl tak, že musel urazit dost dlouhou cestu.
Latilova nedůvěra ještě zesílila, když v blízkosti zámku Rivoli spatřil na cestě nejen jednoho jezdce, ale rovnou dva. Zachovali se úplně stejně jako ten první: zastavili se při pohledu na skupinu, která k nim mířila. Tito dva však nečekali, a jakmile zjistili, že byli spatřeni, pobídli koně do cvalu a tryskem vyrazili opačným směrem než první jezdec, totiž k Turínu.
Latil se ani nepokoušel je pronásledovat; muži měli čerstvé koně, kteří letěli, jako by se skoro nedotýkali země. Mohl udělat jenom jednu věc, co nejrychleji dorazit k zámku, jehož osvícená okna zářila na obzoru. Nakonec to mohla být i náhoda, že potkali ty tři záhadné jezdce.
Za deset minut dorazil Latil a jeho skupina k branám zámku. Nic nenasvědčovalo tomu, že bylo osazenstvo zámku varováno. Latil poslal své muže, aby obklíčili budovu a hlídali všechny brány; potom poslal po každém schodišti nahoru šest mužů a on sám v čele stejného počtu mužů a s mečem v ruce vyběhl po hlavním schodišti a vtrhl do tanečního sálu jedněmi dveřmi, zatímco ostatní tři skupiny tam vnikly dalšími trojími dveřmi.
Při pohledu na ozbrojené muže ve francouzských uniformách přestali udivení hudebníci hrát, vyděšení tanečníci se zastavili a obrátili se podle pozice, kterou právě zaujímali, ke čtyřem hlavním bodům sálu, tedy ke dveřím, v nichž se objevili vojáci.
Latil dal příkaz svým mužům, aby hlídali dveře, s kloboukem v jedné ruce a s mečem v druhé postoupil až doprostřed sálu. Piemontská kněžna Kristina však mu ušetřila polovinu cesty a vyšla mu vstříc.
„Pane,“ oslovila Latila, „domnívám se, že chcete jednat s mým tchánem panem vévodou Savojským a mým chotěm knížetem Piemontským. S politováním vám musím oznámit, že oba odjeli sotva před čtvrthodinou do Turína, kam, jak doufám, bez nehody dorazili. Pokud vy a vaši muži potřebujete občerstvení, zámek Rivoli je známý svým pohostinstvím a já budu šťastná, že je budu moci nabídnout důstojníkovi a vojákům mého bratra Ludvíka XIII.“
„Madam,“ odvětil Latil a lovil v paměti vzpomínky na starý dvůr Jindřicha IV., aby správně odpověděl ženě, která se právě nechala poznat jako sestra krále, manželka piemontského knížete a snacha savojského knížete, „naše návštěva zde nemá jiný cíl než povědět vám, že jsme před deseti minutami potkali Jejich Výsosti, které se ubíraly, jak jste právě měla tu čest nám sdělit, do Turína. Podle to-ho, jak pobízely své koně, tam jistě dorazily. Co se týče pohostinství, které nám tak laskavě nabízíte, nemůžeme je bohužel přijmout, neboť jsme nuceni zpravit pana kardinála o tom, co jsme se právě dověděli.“
Načež pozdravil kněžnu Kristinu dvorně a vybraným způsobem, který mohl udivit všechny, kdo neznali minulost velitele-dobrodruha Latila.
„Pojďme,“ obrátil se ke svým mužům, „stalo se, čeho jsem se obával. Byli varováni a my jsme našli prázdné hnízdečko.“
XXI
KAPITOLA, V NÍŽ SE HRABĚ DE MORET
UJÍMÁ ÚKOLU, ŽE ODVEZE MEZKA S MILIONEM
NA HŘBETĚ DO PEVNOSTI PIGNEROL
Když se Richelieu dověděl o nezdaru Latilovy výpravy, zuřil. Stejně jako Latil neměl nejmenší pochybnost, že vévoda Savojský byl včas varován.
Ale kdo to mohl udělat?
Kardinál se svěřil jediné osobě, a to vévodovi de Montmorency.
Upozornil snad sám vévoda Karla Emanuela na chystaný únos? Odpovídalo by to jeho někdy až přehnaně rytířské povaze! Ale přesto, taková rytířskost vůči nepříteli se téměř rovnala zradě vlastního krále.
Richelieu neřekl nic o svém podezření Latilovi, neboť věděl, že Latil je s vévodou de Montmorency a s hrabětem de Moret úzce svázán, ale zato se ho důkladně vyptal na jezdce, jehož zahlédl ve tmě.
Latil podrobně vylíčil všechno, co viděl. Prohlásil, že to byl asi sedmnáctiletý nebo osmnáctiletý mladíček, na hlavě že měl široký plstěný klobouk s červenými pery a halil se do modrého nebo černého pláště. Kůň byl rovněž černý jako noc, v níž se skoro ztrácel.
Když kardinál osaměl, nechal si zjistit, kdo držel mezi osmou a desátou večer stráž; ze Susy nemohl vyjet nikdo, kdo neznal heslo, a to té noci znělo Susa a Savojsko. Heslo však znali pouze velitelé: maršál de Schomberg, maršál de Créqui, maršál de La Force, hrabě de Moret, vévoda de Montmorency atd.
Nechal si zavolat hlídky, aby se jich vyptal.
Jeden voják vyslechl z kardinálových úst popis muže a prohlásil, že takového mladíka nechal projít. Jenomže nevyjel italskou branou, ale branou francouzskou. Heslo znal správně.
To, že opustil Susu francouzskou branou, nic neznamenalo. Mohl klidně vyjet touto branou, objet město a znovu se dostat na cestu vedoucí do Itálie. Ráno za světla se přesvědčí.
Ráno opravdu našli stopy jednoho koně. Vedly přesně tak, jak předpokládali: kůň vyjel francouzskou branou, objel město a čtvrtmíli za Susou se vrátil na italskou cestu.
Kardinála už v Suse nic nedrželo. Den předtím oznámil Viktoru Amadeovi, že válka je vyhlášena. Kolem desáté ráno, po příslušných pátráních, dali tamboři a trubači signál k odjezdu.
Kardinál provedl přehlídku čtyř útvarů armády, jimž veleli pan de Schomberg, pan de La Force, pan de Créqui a vévoda de Montmorency. Mezi důstojníky, kteří stáli při přehlídce vedle něj, byl Latil.
Pan de Montmorency měl s sebou jako vždycky velkou suitu šlechticů a pážat. Mezi nimi byl i Galaor, který měl na hlavě plstěný klobouk s rudými pery a seděl na černém koni.
Když kolem mladík přejížděl, dotkl se Richelieu Latilova ramene.
„Je to možné,“ odvětil Latil, „ale tvrdit to nemůžu.“
Richelieu se zamračil, z oka mu vystřelil žhavý šíp směrem k vévodovi, načež pobídl svého koně ke cvalu a zaujal místo v čele kolony. Před ním jeli pouze průzkumníci, jimž se v té době říkalo ztracené děti nebo také ztracenci.
Kardinál si oblékl obvyklý válečný úbor, pod krunýřem měl kabátec hnědožluté barvy olemovaný drobnou zlatou výšivkou. Na širáku mu vlálo pero. Protože však mohli každou chvíli narazit na nepřítele, jedno páže před ním mu neslo železné rukavice, druhé přilbu; po obou bocích mu další dvě pážata vedla za uzdu válečného oře vysoké ceny. Cavois a Latil, tedy kapitán a poručík jeho gardistů, klusali za ním.
Po hodině pochodu dorazili k říčce, kterou nechal kardinál včera prozkoumat; také bez obav jako první pobídl koně do jejího proudu a první dorazil bez jakékoli nehody na druhý břeh.
Zatímco armáda překračovala řeku, spustil se liják; kardinál však nedbal na přívaly vody a pokračoval v pochodu. Pravda, nebylo by snadné najít přístřeší pro celou armádu v těch osamocených domcích, které potkávali cestou. Ale vojáci se nestarají o to, jestli je něco nemožné; začali rep-tat a nevybíravě spílat kardinálovi, ozývaly se i nadávky a kletby. Nijak se nemírnili v hlasitosti svých projevů, a tak z nich kardinál neztratil ani slabiku.
„Slyšíš to, Étienne?“ obrátil se kardinál k Latilovi.
„Copak, monsignore?“
„Všechno, co o mně ti darebáci povídají.“
„To máte tak, monsignore,“ opáčil Latil se smíchem, „to mají vojáci ve zvyku: když trpí, svalují vinu na velitele a posílají ho ke všem čertům; ale čert přece nemá moc nad církevním knížetem.“
„Když mám na sobě svoji červenou kardinálskou róbu, snad ne. Ale teď jsem v livreji Jeho Veličenstva. Zamíchej se mezi ně, Latile, a připomeň jim, jak se mají chovat.“
Latil se zanořil do řad vojáků a po chvíli se vrátil ke kardinálovi.
„Tak co?“
„Budou rozumní, monsignore.“
„Řekl jsi jim, že jsem s nimi nespokojen?“
„To mě ani nenapadlo, monsignore.“
„Tak co jsi jim navykládal?“
„Že je jim Vaše Eminence vděčná, jak překonávají útrapy cesty, a že jakmile dorazíme do Rivoli, dostanou dvojnásobnou dávku vína.“
Kardinál se kousl do knírů.
„Možná jsi udělal dobře,“ utrousil.
A skutečně, brblání utichlo; pravda je, že se mezitím počasí umoudřilo a ve slunečních paprscích už byly v dálce vidět střechy zámku Rivoli a městečka rozkládajícího se kolem zámku.
Nezastavovali se a dorazili do Rivoli ke třetí hodině.
„Pověří mě Vaše Eminence rozdělováním vína?“ otázal se Latil.
„Když jsi jim slíbil dvojitou dávku, musíme jim ji dát, ale také musíme hned zaplatit.“
„Nechci nic jiného, monsignore. Ale abych zaplatil…“
„Potřebuješ peníze, co?“
Kardinál se zastavil a na hrušce sedla napsal na jeden list, který vytrhl ze svého zápisníku:
Pokladník vyplatí panu Latilovi částku tisíce livrů, které mi zmíněný pan Latil vyúčtuje.
A podepsal se.
Latil jel napřed.
Když armáda o tři čtvrtě hodiny později vstoupila do Rivoli, stál u každých desátých dveří naražený sud vína a kolem něj seřazené poháry. Vojáci přivítali toto opatření nejdříve s němým úžasem, posléze začali hlučně projevovat uspokojení. Z nespokojeného brblání kvůli počasí se stalo při pohledu na víno provolávání slávy a ve všech řadách se ozývalo: „Ať žije kardinál!“
Uprostřed toho křiku Latil dorazil zpět ke kardinálovi.
„Co tomu říkáte, monsignore?“ zeptal se.
„Vidím, Latile, že znáš vojáky lépe než já.“
„Přisámbůh, to bych řekl! Každý podle svého stavu! Znám lépe vojáky, protože jsem mezi vojáky žil. Vaše Eminence zná lépe duchovní, protože žila mezi duchovními.“
„Latile,“ položil kardinál dobrodruhovi ruku na rameno, „až budeš žít s duchovními tak dlouho jako s vojáky, zjistíš jednu věc: čím déle s nimi žiješ, tím méně je znáš.“
Mezitím dorazili do zámku Rivoli a kardinál kolem sebe shromáždil všechny nejvyšší velitele.
„Pánové,“ oslovil je, „domnívám se, že zámek je dost velký na to, abyste si tu každý našel místo pro sebe; ostatně zde pan de Montmorency a pan de Moret už toto místo navštívili, když tu ještě žil vévoda Savojský, mohou vám tudíž posloužit jako ubytovatelé.“
Potom dodal:
„Za hodinu se u mne bude konat válečná porada. Zařiďte si to tak, abyste tam byli, půjde o velmi důležité rokování.“
Maršálkové a vysocí důstojníci, promočení až na kost a spěchající stejně jako jejich vojáci, aby se co nejdříve usušili, pozdravili kardinála a slíbili, že se dostaví na schůzku přesně.
Hodinu nato se sedm velitelů tvořících radu usadilo v pracovně, kterou vévoda Savojský opustil předešlého večera a kam je teď kardinál de Richelieu povolal.
Těmi sedmi veliteli byli: vévoda de Montmorency, maršálek de Schomberg, maršálek de Créqui, maršálek de La Force, maršálek de Thoyras, hrabě de Moret a pan d’Auriac.
Kardinál povstal, gestem si vyžádal ticho a oběma rukama se opřel o stůl:
„Pánové,“ pravil, „máme otevřenou cestu na Piemont. Tato cesta, to je Suský průsmyk, který někteří z vás dobyli za cenu vlastní krve. Ale s mužem tak obmyslným a nepoctivým, jako je Karel Emanuel, jedna cesta nestačí; potřebujeme dvě. Zde je můj plán tažení: než budeme postupovat dále do Itálie, chtěl bych si zajistit pro případ našeho ústupu nebo naopak, pro průchod nových oddílů, spojnici mezi Piemontem a Dauphiné. Zkrátka bych se potřeboval zmocnit pevnosti Pignerol. Víte dobře, pánové, že slabý Jindřich III. se této pevnosti zbavil ve prospěch vévody Savojského. Gonzaga, vévoda de Nevers, otec tohoto Karla, vévody Mantovského, kvůli kterému přecházíme Alpy, tehdy guvernér pevnosti Pignerol a generál francouzské armády v Itálii, marně použil vší své inteligence a výmluvnosti, aby Jindřicha III. odvrátil od tohoto rozhodnutí, které přineslo francouzské koruně tolik škody. Prozíravý a statečný vévoda de Nevers správně předpokládal, že jeho syn, z nějž se stane vévoda Mantovský, se octne v ohrožení, pokud bude zbaven svých statků, protože francouzské vojsko nebude mít otevřenou cestu. Když Gonzaga viděl, že král Jindřich III. trvá na svém rozhodnutí, požádal, aby byl zbaven místa guvernéra v Pignerolu. Nechtěl, aby ho potomstvo podezíralo z to-ho, že měl jakýkoli podíl na činu, který tolik poškozoval zájmy a blaho státu.
Nuže pánové, teď je na nás ta čest, abychom navrátili pevnost Pignerol francouzské koruně. Jenže jak to uděláme? Můžeme na to jít silou nebo lstí. Když použijeme sílu, bude nás to stát hodně času a životů vojáků.
Proto bych dával přednost lsti.
Filip Makedonský říkal, že neexistuje místo, které by se nedalo dobýt, jakmile do něj může vjet mezek naložený zlatem. Mám mezka, mám zlato, jenže mi chybí muž, který by byl schopen dopravit obé na místo.
Pomozte mi a já dám milion výměnou za klíče od pevnosti.“
Jako vždycky se slova chápali všichni přítomní podle svého postavení a věku.
Všichni si vyžádali čtyřiadvacet hodin na rozmyšlenou.
Hrabě de Moret byl nejmladší, a proto měl slovo až jako poslední. Dlužno podotknout, že s ním nikdo příliš nepočítal, a tak zavládl všeobecný údiv, když se zvedl, uklonil se kardinálovi a pravil:
„Ať Vaše Eminence nechá připravit mezka a milion. Slibuji, že do tří dnů dopravím obé na místo.“
XXII
BRATR PO MLÉCE
Nazítří po tom dni, co se v zámku Rivoli konala válečná porada, se kolem osmé hodiny večer objevil u brány pevnosti Pignerol mladý venkovan mezi čtyřiadvaceti a pětadvaceti lety, oblečený jako horal z údolí Aosty a drmolící piemontským nářečím. Představil se jako Gaëtano.
Řekl, že je bratr komorné hraběnky d’Espalomba, a ptal se po signoře Jacintě.
Signora Jacinta, kterou na nečekanou návštěvu upozornil voják z posádky, překvapeně vykřikla, kterýžto výkřik mohl být považován za výraz radosti, ale jako by potřebovala hraběnčin souhlas, než poslechne hlasu krve, který ji volal k bráně pevnosti, zaskočila nejdříve do hraběnčiny ložnice, odkud vyběhla po pěti minutách stejnými dveřmi, jimiž vešla, zatímco hraběnka vyklouzla dveřmi na opačné straně a rychle seběhla po schodišti vedoucím do rozkošné zahrádky vyhrazené pouze jí. Do této zahrady vedla okna z Jacintiny ložnice.
Zanořila se do nejvzdálenějšího místa zahrady, tedy do rohu zcela zarostlého citroníky, pomerančovníky a granátovníky.
Jacinta mezitím přeběhla nádvoří a jako správná sestra jásající radostí nad tím, že se opět shledává s bratrem, volala:
„Gaëtano! Gaëtano!“
Mladík jí rozevřel náruč, a protože právě v tu chvíli se vracel hrabě Urbain d’Espalomba z obhlídky stráží a hlídek, mohl být svědkem výbuchu radosti sourozenců, kteří se opět shledali. Vždyť se také neviděli, jak říkali, dobré dva roky, od té doby, co Jacinta opustila rodný dům, aby následovala svoji paní.
Jacinta se hraběti půvabně uklonila a požádala ho o dovolení nechat u sebe bratra, který by jí podle všeho – ještě neměla čas si s ním o tom pohovořit – chtěl sdělit něco velmi důležitého.
Hrabě chtěl vidět Gaëtana, vyměnil si s ním několik slov, uspokojil ho upřímný mladíkův výraz a chování, a tak mu dovolil, aby zůstal v pevnosti. Jeho pobyt neměl trvat dlouho; Gaëtano se mohl podle svých slov zdržet nejvýše osmačtyřicet hodin. Načež hrabě usoudil, že není nutné ztrácet více času s tak nevýznamnými lidmi, propustil je a vrátil se do svých komnat.
Pro Gaëtana nebylo těžké poznat, že hrabě je v prachšpatné náladě, a protože ho, jak se zdálo, tahle věc zajímala více, než by se dalo předpokládat u sedláka, který nemá důvod míchat se do záležitostí velmožů. Jacinta mu vyložila, proč má hrabě důvod hněvat se na svého panovníka. Ty důvody byly dva. Zaprvé se opovážlivý vévoda Savojský neustále dvořil jeho ženě, přičemž mu vůbec nevadila manželova přítomnost! Zadruhé dostal hrabě před třemi dny nečekaný rozkaz, že se má uzavřít v citadele a bránit ji, dokud tu zůstane kámen na kameni. Hrabě Urbain nijak neskrýval před manželkou ani před Jacintou, že kdyby našel službu buď ve Španělsku, nebo v Rakousku či ve Francii se stejnými výhodami, jaké má v Piemontu, neváhal by a přijal.
Gaëtano vypadal velmi spokojeně, když tuto novinu vyslechl, a protože se právě v tu chvíli nacházel v temném koutě chodby, uchopil Jacintu v návalu sourozenecké lásky do náruče a vlepil jí na každou tvář políbení.
Jacintina ložnice vedla do této chodby; Jacinta do ní vpustila svého „bratra“, vklouzla za ním a dveře zavřela.
Gaëtano vykřikl radostí.
„Ach, konečně jsem tady! A teď mi pověz, má drahá Jacinto, kde je tvá paní?“
„Ale ale! A já jsem si myslela, že jste přišel kvůli mně!“ zasmála se dívka.
„Kvůli tobě i kvůli ní,“ pravil hrabě, „ale nejdřív kvůli ní. Musím s tvou paní projednat velmi důležitou politickou záležitost. A ty víš, jako správná komorná manželky muže ve státních službách, že státní záležitosti mají vždycky přednost.“
„A kde ty svoje důležité záležitosti budete vyřizovat?“
„Přece v tvém pokoji, jestli ti to příliš nevadí.“
„Přede mnou!“
„Ó, to ne! I když k tobě máme, drahá Jacinto, největší důvěru, naše záležitosti jsou velmi vážné, než aby snesly přítomnost třetí osoby.“
„A co budu zatím dělat já?“
„Ty si sedneš do křesla u lože své paní, jehož závěsy budou pečlivě uzavřeny vzhledem k nevolnosti, která tvou velitelku postihla, a budeš bdít nad tím, aby její manžel nevešel do ložnice a neprobudil ji.“
„Ach pane hrabě,“ povzdechla Jacinta, „netušila jsem, že jste takový diplomat.“
„Mýlila ses. A pro diplomata je nejvzácnější čas, víš? Tak mi honem pověz, kde je tvá paní.“
Jacinta hluboce povzdechla, otevřela okno a pronesla jediné slůvko:
„Hledejte.“
Hrabě si připomněl, že Mathilde mu snad dvacetkrát vykládala o té osamocené zahradě, kde o něm tak často snila. Také si vzpomněl, že ji slyšel mluvit o skupince granátovníků, pomerančovníků a citroníků, poskytujících tak krásný stín dokonce i za horkého slunečného dne, natož v noci. Sotva komorná otevřela okno, přeskočil parapet a už byl v zahradě; zatímco Jacinta osušila slzu v oku, kterou se marně snažila zadržet, hrabě de Moret se zanořil mezi stromy a polohlasem volal:
„Mathilde! Mathilde! Mathilde!“
Mathilde okamžitě poznala hlas, který vyslovil její jméno, a vrhla se tomu hlasu vstříc s výkřikem:
„Antonio!“
Milenci se spatřili, padli si do náruče a v objetí se opřeli o kmen pomerančovníku, který se pod náporem obou těl tak chvěl, že zasypával jejich hlavy deštěm květů.
Chvilku nemluvili, jen šeptali, a byl to ten neurčitý še-pot, který uniká z úst milenců, přičemž jedno slůvko vyjádří tolik věcí.
Konečně se oba vrátili na zem z té kouzelné země snů a zašeptali najednou:
„Jsi to ty!“
A oba v jediném polibku odpověděli:
„Ano!“
Potom se ona vrátila první k rozumu:
„Ale co můj manžel!“
„Všechno se povedlo tak, jak jsme doufali, považuje mě za Jacintina bratra a dovolil mi, abych zůstal v zámku.“
Teprve pak si sedli vedle sebe a zůstali tak ruku v ruce. Nastala chvíle vysvětlování.
Vysvětlování mezi milenci bývají dlouhá. Začala v zahradě a pokračovala v pokoji komorné Jacinty, která, jak bylo předem dohodnuto, strávila noc u lůžka své paní.
Kolem osmé ráno někdo zaklepal na dveře pracovny pána domu; hrabě byl už vzhůru a oblečený, neboť ho v šest hodin probudil kurýr z Turína, který mu oznámil, že Francouzi jsou v Rivoli a že mají patrně v úmyslu oblehnout pevnost Pignerol.
Hrabě měl starosti. Bylo to patrné podle nevlídného a úsečného tónu, jímž pronesl:
„Vstupte!“
Dveře se otevřely a k jeho velkému údivu vstoupila dovnitř hraběnka.
„To jste vy, Mathilde?“ zvolal a povstal. „Už víte tu novinu? Díky ní mě snad potkalo to nečekané štěstí, že se mohu těšit z vaší návštěvy?“
„Jakou novinu, pane?“
„Že budeme patrně obléháni!“
„Ano, chtěla jsem si o tom s vámi pohovořit.“
„A jak jste se o tom dověděla?“
„Hned vám to povím; každopádně jsem kvůli tomu celou noc nespala.“
„Ano, vaše pleť to prozrazuje, madam: jste bledá a vypadáte unaveně.“
„Nemohla jsem se dočkat rána, abych si s vámi promluvila.“
„Měla jste mě vzbudit, madam! Tak důležitá zpráva snad stojí za to, abyste mi ji sdělila, ne?“
„Ta zpráva, pane, vyvolala v mé mysli celou řadu vzpomínek a pochyb, takže ještě dříve, než jsem s vámi o nich chtěla mluvit, promýšlela jsem o samotě jejich důsledky.“
„Vůbec vás nechápu, madam, a přiznávám, že jsem vás nikdy neslyšel mluvit o státních záležitostech ani o válce…“
„Ach ano, velmi podceňujete inteligenci žen, to je pravda, než abyste s námi o takových věcech mluvili.“
„A vy se zajisté domníváte, že neprávem,“ usmál se hrabě. „Bezpochyby, neboť někdy bychom vám mohly poskytnout dobré rady.“
„A kdybych vás požádal o váš názor na situaci, v níž se v tuto chvíli nacházíme, jakou radu byste mi dala?“
„Nejprve, pane,“ pravila hraběnka, „bych vám připomněla, kolikrát se k vám vévoda Savojský zachoval nevděčně.“
„To by bylo zbytečné, madam; jeho nevděk je a zůstane navždy vrytý v mé paměti.“
„Řekla bych vám: vzpomeňte si na slavnosti v Turíně, během nichž mi panovník činil návrhy, které urážely nejen moji poctivost, ale i vaši čest.“
„Na to se nedá zapomenout, madam.“
„Řekla bych vám: připomeňte si, jak tvrdě a necitlivě vám rozkázal, abyste opustil Rivoli a odjel do Pignerolu čekat na Francouze!“
„Ani na to jsem nezapomněl a jenom vyhlížím chvíli, kdy mu to vrátím.“
„A ta chvíle právě přišla, pane, stojíte před velmi důležitým rozhodnutím, které může napříště určit celý váš osud. Máte na výběr mezi dvěma budoucnostmi: jedna znamená službu pod tvrdým a povýšeným pánem; druhá znamená svobodu, vysoké postavení a značné jmění.“
Hrabě pohlížel na manželku nesmírně udiveně.
„Přiznávám, madam,“ pravil, „že marně hádám, kam míříte.“
„Nuže hned přejdu k věci.“
Údiv hraběte se ještě zvětšil.
„Jacintin bratr je ve službách hraběte de Moret.“
„Nemanželského syna krále Jindřicha IV.?“
„Ano, pane.“
„A dál, madam?“
„Dál jen to, že předevčírem řekl kardinál de Richelieu hraběti de Moret, že by dal milion tomu, kdo by mu vydal klíče od pevnosti Pignerol!“
V očích hraběte d’Espalomba to zaplálo chtivostí.
„Ten milion bych chtěl vidět.“
„Uvidíte ho, kdykoli budete chtít, pane.“
Hrabě křečovitě sevřel ruce.
„Milion,“ zašeptal. „Máte pravdu, madam, tohle si zaslouží, aby o tom člověk přemýšlel. Jak ale víte, že ta suma byla nabídnuta?“
„Jednoduše: hrabě de Moret se té záležitosti ujal a poslal svého sluhu Gaëtana s příkazem, aby prozkoumal půdu.“
„Proto tedy přijel včera večer Gaëtano na návštěvu k sestře?“
„Přesně tak. A jeho sestra mě poprosila, abych ho přijala; řekl mi všechno, přednesl ten návrh mně, abych byla zkompromitována pouze já, kdyby ta záležitost nevyšla.“
„Proč by neměla vyjít?“ otázal se hrabě.
„Kdybyste třeba odmítl…! To je možné.“
Hrabě chvilku přemýšlel.
„Jaké záruky mi poskytne?“
„Peníze.“
„A co se za to vyžaduje ode mne?“
„Rukojmí.“
„A jaké má být to rukojmí?“
„Je to jednoduché. Sotva začne obléhání, vzdálíte svoji ženu, tedy mne, z pevnosti, kterou jste se rozhodl bránit do posledních sil. Pošlete mě k matce do Sélima. Tam počkám, až mi vzkážete, do jakého města ve Francii – předpokládám totiž, že po uzavření toho obchodu se stáhnete do Francie – vás mám následovat.“
„A ten milion bude vyplacen?“
„Ve zlatě.“
„Kdy?“
„Až předáte Gaëtanovi ve chvíli, kdy vám přiveze zlato, vlastnoručně podepsanou kapitulaci a schválíte můj odjezd.“
„Nuže ať se Gaëtano vrátí s tím milionem a vy buďte připravena na odjezd.“
Téhož večera v osm hodin vjel hrabě de Moret stále pod jménem Gaëtano, jak slíbil kardinálu de Richelieu, s mezkem naloženým zlatem do pevnosti Pignerol a vyjel z ní, jak slíbil sám sobě, s hraběnkou.
Ta byla zárukou kapitulace, která byla podepsaná od pozítřka, aby měl kardinál čas začít pevnost obléhat. Posádka měla zachráněný život i všechen majetek.
XXIII
OREL A LIŠÁK
Pozítří vstupoval kardinál de Richelieu do pevnosti Pignerol právě v okamžiku, kdy Karel Emanuel vyjížděl z Turína na pomoc pevnosti.
Pouhé tři míle od Turína však mu jeho průzkumníci oznámili, že jim přichází v ústrety vojenský oddíl přibližně o osmi stech mužích a že jde o posádku z pevnosti Pignerol, která se vrací do Turína. Pevnost se vzdala.
Zpráva způsobila Karlu Emanuelovi strašlivý šok. Na chvilku se zastavil, přejel si rukou po čele a pak si zavolal velitele jezdectva:
„Zbavte mě té chátry,“ řekl mu a ukázal na ty chudáky, kteří za nic nemohli, neboť my víme, že se nevzdala posádka, ale guvernér. „A jestli je to možné, ať ani jeden nezůstane naživu.“
Rozkaz byl vykonán do písmene a tři čtvrtiny těch nešťastníků bylo porubáno mečem.
Vévoda Savojský netušil, jakým způsobem byl Pignerol dobyt, ale tato událost ho přinutila, že se bez příkras podíval na svoji skutečnou situaci. Musel uznat, že je zoufalá. Všechny úskoky a intriky téměř pětačtyřiceti let jeho vlády – a celá jeho pětačtyřicetiletá vláda se skládala pouze z intrik a úskoků – vyústily pouze v jedno: nepřítel vnikl do samého srdce jeho státu. Teď se mohl jedině uchýlit do náruče Španělů nebo Rakušanů; snažně prosit Janovana Spinolu, tedy nepřítele, nebo Čecha Valdštejna, tudíž cizince.
Musel se podvolit železné ruce nezbytnosti. Vévoda tedy povolal vrchního velitele Španělů Spinolu a velitele Němců Collalta, kteří přišli do Itálie, aby mu pomohli pro-ti Francouzům.
Ale Spinola byl velký válečník a od chvíle, kdy obsadil Milánsko, nespustil Karla Emanuela z očí. Necítil sebemenší sympatie k tomuto malému intrikánskému a ctižádostivému knížeti, který ho už svými neustálými změnami politiky tolikrát donutil tasit meč a zase ho zpět zasunout do pochvy. Collalto měl jediný cíl, když dorazil do Itálie: uživit a obohatit své vojsko a sebe samotného, a korunu celému tomu tažení, které podnikal na vlastní pěst jako pravý kondotiér, jakým skutečně byl, mělo nasadit dobytí a vyplenění Mantovy. Muži tohoto ražení tedy neměli, což lze jistě pochopit, pražádnou chuť nechat se obměkčit lamentacemi vévody Savojského.
Spinola prohlásil, že nemůže oslabit svoji armádu, neboť ji celou potřebuje k uskutečňování svých plánů v Montferratu.
S Collaltem to bylo poněkud jinak. Jak už jsme řekli, ten mohl dostat z Německa tolik mužů, kolik jich potřeboval. Valdštejn, stojící opět v čele těchto banditů, velel více než sto tisícům mužů – či spíše oni veleli jemu –, děsil Ferdinanda II. svou silou a někdy se jí děsil sám. Ochotně by jich část postoupil panovníkům, kteří by za ně chtěli zaplatit. Jednání mezi Karlem Emanuelem a Collaltem by-la čistě otázkou peněz; nakonec jednání ukončili vyjednavači: značně pustili žilou pokladnici vévody Savojského, který za to dostal deset tisíc mužů.
Karel Emanuel musel skutečně hodně nenávidět Francii, aby uzavřel tak strašlivý obchod; znamenalo to přivést do Piemontu nepřítele mnohem nebezpečnějšího, než byl ten, jehož z něj chtěl vypudit.
V táboře Francouzů vládla nejpřísnější disciplína. Vojáci nebrali nic kromě peněz, které jim byly vypláceny na ruku; Němci naopak natahovali ruku, jen aby mohli brát a plenit.
Vévoda Savojský sám brzy pochopil, že lepší pro něj by bylo, kdyby se ještě naposledy pokusil vyjednávat s Richelieuem a obměkčit ho.
Dva dny poté, co se kardinál zmocnil Pignerolu, přebýval v pracovně hraběte Urbaina d’Espalomba, téže místnosti, na jejíž dveře přišla zaklepat brzy ráno hraběnka den po příjezdu Gaëtana do pevnosti; ohlásili mu návštěvu mladého důstojníka, vyslance kardinála Antonia Barberiniho, papežova synovce a jeho legáta u Karla Emanuela.
Kardinál hned uhodl, oč půjde, a protože zmíněného důstojníka ohlásil Latil, v jehož statečnost i schopnost vidět do lidí měl velkou důvěru, přivolal ho.
„Pojď ke mně, Latile.“
„Tady jsem, Eminence,“ odvětil poručík kardinálových gardistů s kloboukem v ruce.
„Znáš vyslance monsignora Barberiniho?“
„Nikdy jsem ho neviděl, monsignore.“
„Jeho jméno?“
„Úplně neznámé.“
„Ty ho neznáš, já možná ano.“
Latil zavrtěl hlavou.
„Jenom málo známých jmen neznám,“ řekl.
„Jak se tedy jmenuje?“
„Mazarino Mazarini, monsignore.“
„Mazarino Mazarini! Máš pravdu, tohle jméno neznám, Étienne. Kruci! Nerad hraju, když trochu nevidím do karet svému protějšku. Mladý?“
„Sotva šestadvacet, osmadvacet.“
„Krásný nebo ošklivý?“
„Hezký.“
„To je štěstí pro ženu či pro preláta! Z jaké části Itálie pochází?“
„Podle přízvuku bych řekl, že je z Neapolského království.“
„Bude tedy chytrý a lstivý. A co úbor? Elegantní nebo nedbalý?“
„Koketní.“
„To se mějme na pozoru, Latile! Osmadvacet let, hezký, koketní, vyslanec synovce papeže Urbana VIII. kardinála Barberiniho, to může být buď úplný pitomec, což poznám na první pohled, nebo muž velmi silný, což bude obtížnější poznat. Uveď ho. V každém případě nebudu díky tobě překvapený.“
Pět minut nato se dveře znovu otevřely a Latil ohlásil:
„Kapitán Mazarino Mazarini!“
Kardinál si rychle prohlédl mladého důstojníka. Byl přesně takový, jak ho Latil popsal.
Mladý důstojník uctivě pozdravil kardinála. Budeme mu říkat Mazarin, neboť se v roce 1639 usadil ve Francii, odebral si ze svého jména poslední hlásku, takže vstoupil do historie jako Mazarin, jeden z největších taškářů, jací kdy spravovali království. Uctivě tedy pozdravil kardinála a prohlédl si ho tak dokonale, jak to dokáže inteligentní muž v kratičké chvíli.
Už jsme jednou ukázali, když jsme svedli dohromady Sullyho a Richelieua, minulost a přítomnost. Náhoda chtěla, že se sešli Richelieu a Mazarin: toto setkání bychom mohli nazvat schůzkou přítomnosti a budoucnosti. Tentokrát však nepojmenujeme tuto kapitolu Dva orli, ale Orel a lišák.
Lišák tedy vstoupil se svým chytrým a kosým pohledem.
Orel ho přijal s pohledem upřeným a hlubokým.
„Monsignore,“ uklonil se Mazarin, předstíraje velké rozpaky, „promiňte mi vzrušení, jaké pociťuji já, obyčejný kapitán papežského vojska, ve společnosti největšího politického génia století. Navíc v mém mládí.“
„Ano, ano, pane,“ pronesl kardinál, „je vám sotva šestadvacet.“
„Třicet, monsignore.“
Kardinál se rozesmál.
„Pane, když jsem se vydal do Říma, abych se nechal vysvětit biskupem, zeptal se mě papež Pavel V., kolik je mi let. Stejně jako vy teď jsem si přidal dva roky: řekl jsem, že je mi pětadvacet, přičemž mi bylo jenom dvacet tři. Vysvětil mě biskupem; hned po vysvěcení jsem se mu vrhl k nohám a žádal o rozhřešení. Dal mi ho; přiznal jsem se mu, že jsem mu lhal a udělal se o dva roky starším. Chcete rovněž rozhřešení?“
„Požádám vás o ně, monsignore,“ odpověděl taktéž se smíchem Mazarin, „v den, kdy se budu chtít stát biskupem.“
„Že byste to měl v úmyslu?“
„Kdybych měl naději, že se stanu kardinálem jako Vaše Eminence.“
„To bude pro vás jistě snadné s těmi ochránci, co máte.“
„A kdo monsignorovi řekl, že mám nějaké ochránce?“
„Poslání, jímž jste pověřen, neboť mi sdělili, že vás za mnou posílá Antonio Barberini.“
„To však je každopádně protekce z druhé ruky, jelikož jsem pouze chráněncem synovce Jeho Svatosti.“
„Přenechejte mi protekci od jakéhokoli synovce Jeho Svatosti a já vám za ni dám protekci samotné Jeho Svatosti.“
„Ale vy přece víte, jak Jeho Svatost smýšlí o svých synovcích.“
„Myslím, že jednoho dne se ve chvilce upřímnosti vyjádřil o svém prvním synovci Franceskovi Barberinim, kterého dostal do Svatého kolegia, že je dobrý jen na to, aby odříkával otčenáše; že jedinou zásluhou jeho bratra Antonia, toho, co vás ke mně poslal, je pach jeho kutny, pročež mu raději poskytl kardinálské roucho; že další z jeho synovců kardinál Antonio, jemuž přezdívají Démosthenes, protože koktá, je schopen jedině toho, že se třikrát denně opije; a nejmladší ze všech, Taddeo, jehož jmenoval generalissimem papežské stolice, by spíše mohl nosit přeslici než meč.“
„Ach monsignore, raději už vám nebudu klást žádné otázky. Když jste mi řekl, co si strýc myslí o synovcích, jistě byste mi byl schopen zopakovat, co synovci říkají o strýci.“
„Že ty pocty, které dostávají od Urbana VIII., jsou jen právoplatnou odměnou za strasti, které zažili, aby ho nechali zvolit papežem. Že v prvním kole volby neměl budoucí papež ani jeden hlas. Že museli římské lůze řádně zaplatit za to, aby přišla vykřikovat pod Svatoandělský hrad, kde se odehrávala volba: Barberini papežem, jinak povraždíme Římany a zapálíme Řím! V následujícím skrutiniu už měl pět hlasů, to už bylo co říct; jenomže jich potřeboval třináct. Dva kardinálové pracovali na tom, aby nebyl zvolen za žádnou cenu. Do tří dnů tito dva kardinálové zmizeli: jednoho prý skolila mrtvice, druhý umřel na rozšíření srdce. Byli nahrazeni stoupenci nejlépe postaveného kandidáta; to mu dalo sedm hlasů. Dva další kardinálové, patřící k náruživým Barberiniho odpůrcům, zemřeli. Hovořilo se o epidemii, každý se honem snažil opustit konkláve a Barberini měl patnáct hlasů místo třinácti, které potřeboval.“
„Nebyla to příliš velká cena za reformy, které Jeho Svatost Urban VIII. vyhlásil, sotva dosedl na papežskou stolici.“
„Ano, to jistě,“ odtušil Richelieu, „zakázal františkánům rekolektům nosit sandály a kapuci do špičky, jaké mají kapucíni; zakázal starým karmelitánům, aby si říkali reformovaní karmelitáni; vyžadoval, aby španělští premonstráti oblékli svoji původní kutnu a znovu přijali jméno fratres, které pyšně opustili. Blahořečil dva kajetánské fanatiky Andréa Avelina a Gaëtana de Tiane; bosého karmelitána Felixe Cantaliceho; florentinského blouznivce karmelitána Andreu Corsiniho; dvě exaltované ženy Máří Magdalénu z Pazzi a portugalskou královnu Alžbětu; a nakonec blahoslaveného svatého Rocha a jeho psa.“
„Vidím,“ na to Mazarin, „že Vaše Eminence je velmi dobře informovaná o Jeho Svatosti, jeho synovcích a římském dvoře.“
„Ale vy mi připadáte jako duchaplný člověk,“ opáčil Richelieu, „jak je možné, že jste ve službách takových nul?“
„Člověk začíná tam, kde může, monsignore,“ pokrčil rameny Mazarin s chytrým úsměvem.
„Máte pravdu,“ přitakal Richelieu. „A teď, když jsme si dostatečně pohovořili o nich, mluvme o nás. Co ode mne očekáváte?“
„Chci vás požádat o něco, co mi neposkytnete.“
„Proč?“
„Protože je to absurdní.“
„Proč jste se tedy takového úkolu ujal?“
„Abych se octl tváří v tvář muži, jehož obdivuji nejvíc ze všech lidí na světě.“
„A oč mě máte požádat?“
Mazarin pokrčil rameny.
„Mám vyřídit Vaší Eminenci, že od chvíle, kdy byla vydána pevnost Pignerol, je vévoda Savojský mírný jako beránek a pružný a ohebný jako had. Poprosil tedy Jeho Eminenci monsignora legáta, aby se vás otázal, zda byste neprojevil neobvyklou štědrost vůči piemontské kněžně, králově sestře, a pevnost Pignerol jí nevrátil. Takový ústupek by velmi urychlil jednání o míru.“
„Víte, drahý kapitáne,“ pravil Richelieu, „udělal jste dobře, že jste začal svoji řeč tak, jak jste ji začal, jinak bych si totiž o vás musel myslet, že jste hlupák, když jste se ujal takového úkolu, nebo že považujete za hlupáka mne. Ne, ne, vydání pevnosti Pignerol byla skvrna na vládě Jindřicha III.; její znovuzískání bude jedním ze slavných činů Ludvíka XIII.“
„Mohu tedy odpovědět těmito slovy?“
„Ne tak docela.“
„Nuže mi to prosím upřesněte, monsignore.“
„Jeho Veličenstvo se dosud nedovědělo o dobytí Pignerolu; nemohu nic dělat do chvíle, než samo prohlásí, jestli si tu pevnost chce nechat, či ji štědře daruje madam své sestře. Napsali mi, že král vyjel z Paříže a míří do Itálie; vyčkejme, až dorazí do Lyonu nebo do Grenoblu. Teprve potom zahájíme vážná jednání a dáme přesnou odpověď.“
„Můžete být klidný, monsignore, přednesu vaši odpověď slovo od slova. Jenom mi dovolte, abych jim ponechal naději.“
„Co si s ní počnou?“
„Nic. Ale já s ní možná něco podniknu.“
„Počítáte tedy s tím, že zůstanete v Itálii?“
„Ne, ale než ji opustím, chci z ní dostat to, co mi ještě může dát.“
„Domníváte se, že Itálie nemůže nabídnout vaší ctižádosti dostatečně skvělou budoucnost?“
„Itálie je země odsouzená za mnohá staletí, monsignore. Každý Ital, který se setká s krajanem, musí mu říct: memento mori.*) Minulé století, monsignore, a vy to víte lépe než já, bylo stoletím praskání; rozmělnilo všechno, co ještě zůstalo z feudálních časů. Dvě velké jednotící síly středověku, císařství a církev, uvolnily své sevření. Papež a císař byli dvěma polovinami Boha; od doby Rudolfa II.
*) Pamatuj, že jsi smrtelný.
Habsburského se císařství stalo dynastií; od doby Luthera je papež pouze představitel jedné sekty.“
Vypadalo to, že se Mazarin hodlá odmlčet.
„Pokračujte, pokračujte,“ vyzval ho Richelieu. „Poslouchám vás.“
„Vy mě posloucháte, monsignore! Až dodnes jsem o sobě pochyboval; vy mi nasloucháte, už nepochybuji. Jsou ještě Italové, monsignore, ale Itálie už neexistuje. Španělsko drží Neapol, Milán, Florencii a Palermo, čtyři hlavní města. Francie ovládá Savojsko a Mantovsko; Benátky ztrácejí každým dnem svůj vliv; Janov žije ze dne na den. Stačí, aby se Filip IV. nebo Ferdinand II. zamračili, a nástupce Řehoře VII. se rozklepe. Autorita nabyla vrchu nad svobodou; jenomže ta autorita postrádá sílu; šlechta zničila lid, ale sama poklesla na úroveň pouhých dvořanů. Panovnická moc všude zvítězila, je však obklíčena strašlivými a neviditelnými nepřáteli, kteří ji nutí, aby se neustále obklopovala armádami, pochopy, bravi, aby si opatřovala protijedy, oblékala se do drátěné košile, a co je ještě horší, pomáhala koncilu v Tridentu, inkvizici, dávala knihy na černou listinu. Horečka z boje na veřejných místech a na bitevních polích zmizela a s ní zmizel život.“
„A kam půjdete, až opustíte Itálii?“
„Tam, kde to bude vřít, monsignore; možná do Anglie, pravděpodobně do Francie.“
„A pokud půjdete do Francie, chcete mě navštívit?“
„Byl bych nade všechno šťasten, kdybych mohl, monsignore.“
„Nuže, pane Mazarine, doufám, že se setkáme.“
„To je mým jediným přáním, monsignore.“
A pružný Neapolitán se uklonil až k zemi a pozpátku došel ke dveřím.
„Slyšel jsem,“ zašeptal si pro sebe kardinál, „že krysy opouštějí potápějící se loď; ale nevěděl jsem, že jen proto, aby se přestěhovaly na jinou, na kterou bouře teprve čeká.“
Potom dodal ještě tišeji:
„Tenhle mladík to dotáhne daleko, hlavně jestli vymění uniformu za sutanu.“
Načež se kardinál zvedl, došel do předpokoje a zamy šleně jím prošel; ani si nevšiml posla, co dorazil z Francie. Latil ho na něj upozornil. Kardinál pokynul poslovi, aby k němu přistoupil. Ten mu předal list z Francie. „Aha,“ poznamenal kardinál, když si všiml, že posel je celý zaprášený, „asi mi neseš důležitý list.“
„Velmi důležitý, monsignore.“ Richelieu vzal list a otevřel ho; obsahoval jen několik slov; ale jak uvidíme, byla důležitá.
Fontainebleau, 17. března 1630 Král odjel do Lyonu, ale dorazil jenom do Troyes. Vrátil se do Fontainebleau. Je zamilován! Mějte se na pozoru.
P. S. Dejte padesát pistolí poslovi, pokud dorazí do 25. tohoto měsíce.
Kardinál si dvakrát či třikrát list přečetl, podle iniciál místo podpisu zjistil, že je od Saint-Simona. Ten nemíval ve zvyku poskytovat mu nepravdivé zprávy. Tahle zpráva však zněla hodně nepravděpodobně, kardinál jí jen těžko věřil.
„Na tom nesejde,“ řekl Latilovi, „zajdi mi pro hraběte de Moret; je aspoň veselý.“
„Monsignor neví,“ prohodil se smíchem Latil, „že pan hrabě de Moret odjel se svým krásným rukojmím do Briançonu?“
„Najdi ho, ať je kdekoli, a řekni mu, že se ke mně musí neprodleně dostavit. Právě on přinese do Fontainebleau zprávu o dobytí Pignerolu!“
Latil se uklonil a vyšel.
XXIV
JITŘENKA
Jak už jsme uvedli v předchozích kapitolách, upadal král Ludvík XIII., když byl daleko od kardinála, tedy od své politické duše, do hluboké melancholie, z níž ho nic nedokázalo vyléčit. Matka ho mučila stálým naléháním, chvěl se při pomyšlení, že posledními štědrými dary učinil ze svého bratra až příliš mocného muže, věděl, že královna Anna se navzdory zákazu, který vydal, stále stýká se špa-nělským vyslancem a konspiruje proti němu. Instinktivně však pochopil díky záblesku duševní rozvahy a inteligence, jež do něj vložil Bůh, že Richelieu je pro blaho státu nezbytnější než on sám. A to ho na celém tom boji zneklidňovalo nejvíce. Celé jeho okolí s výjimkou blázna l’Angelyho a Saint-Simona, z nějž učinil svého vrchního podkoního, se totiž buď veřejně stavělo proti muži, jejž považoval za nanejvýš důležitého pro Francii, nebo proti němu tajně konspirovalo.
Za všech dob existují lidé, kteří se nazývají slušnými a kteří brojí proti novým nebo příliš ušlechtilým myšlenkám, a zuby nehty brání minulost – tedy rutinu – proti budoucnosti – tedy pokroku. Tito obránci statu quo, kteří dávají přednost nehybnosti před pohybem a smrti před životem, viděli v Richelieuovi jednoho z těch revolucionářů, kteří sice očišťují zemi, to jim nelze upřít, ale tím očišťováním jí otřásají. Richelieu byl zjevně nejen nepřítelem těchto slušných a poctivých lidí, ale navíc i katolického světa. Bez něj by Evropa žila v hlubokém míru; Piemont, Rakousko a Řím by seděly u jednoho stolu a klidně by lístek po lístku pojídaly artyčok jménem Itálie. Rakousko by uchvátilo Mantovsko a Benátky, Piemont by pro sebe uloupl Montferrat a Janov; Španělsko by si ponechalo Milánsko, Neapol a Sicílii; Řím a papež Urban by sebrali Toskánsko a malá vévodství; a bezstarostná a klidná Francie by se přes Alpy dívala na tu lví hostinu, na niž ji nikdo nepozval. Kdo se postavil proti míru? Richelieu, jedině Richelieu. Tohle králi našeptával papež; to prohlašovali Filip IV. a císař a po nich to sborově opakovaly královna Marie Medicejská, královna Anna Rakouská a královna Jindřiška Anglická.
Po těchto silných hlasech, které proklínaly ministra, přicházely i slabší hlasy zevnitř: hlas vévody de Guise, který nejdříve doufal, že se této války zúčastní, a potom se uchýlil do svého guvernátu v Provence; hlas pana de Créqui, guvernéra Dauphiné, který si myslel, že má po právu zdědit meč konetábla po svém tchánovi; hlasy pánů Lesdiguierese a Montmorencyho, jimž byl tento meč přislíben a kteří se teď báli, že jim unikne, když odmítli pro kardinála unést vévodu Savojského; a konečně hlasy všech velmožů: Soissonsů, Condéů, Contiů, Elbeufů, kteří se děsili to-ho, jak kardinál systematicky snižuje vliv velkých šlechtických rodin království a obírá je o peníze.
Navzdory tomu všemu a možná právě proto se Ludvík rozhodl opustit Paříž a dodržet slib, který dal svému ministrovi, totiž že za ním přijede do Itálie. Rozumí se samo sebou, že toto rozhodnutí, jež mělo krále opět dát pod přímou kuratelu kardinála de Richelieu, vyvolalo křik obou královen, které prohlásily, že pokud se král vypraví do Itálie, budou ho tam následovat.
Měly pro to skvělou záminku: své obavy o královo zdraví.
Navzdory všem těmto neshodám uvědomil král kardinála o svém odjezdu a skutečně také 21. února vyrazil do Lyonu. Měl se ubírat přes Champagne a Burgundsko; obě královny a královská rada ho potom dostihnou v Lyonu.
Ale nemělo se to odehrát tak klidně. Den poté, co král opustil Paříž, jeho bratr Gaston Orleánský, jenž se až doposud neodvážil vystrčit nos ze svého Orléansu, vjel s velkým hlukem v kočáře do hlavního města a kolem deváté večer vtrhl ke královně matce, která trávila večer v kroužku svých věrných.
Marie Medicejská se udiveně zvedla a předstírajíc hněv, propustila své dámy a zavřela se s Gastonem ve své komnatce, kam za nimi za chvilku tajnými dveřmi vklouzla královna Anna.
Znovu byl uzavřen pakt, věčně navrhovaný královnou Marií, o manželství mezi Monsieurem a královnou Annou v případě, že by král zemřel. Toto manželství by znamenalo pro Marii Medicejskou prodloužení regentství, a tak by ochotně prominula Bohu, že ji připraví o staršího syna, jen kdyby jí poskytl tuhle kompenzaci. Královna Marie byla také jediná, kdo v uzavírání tohoto paktu jednal upřímně, neboť šlo o její vlastní zájmy.
Vévoda Orleánský už měl závazky vůči vévodovi Lotrinskému, do jehož sestry byl zamilován, a nehodlal se v žádném případě oženit s vdovou po svém bratru, která byla o sedm let starší než on a měla za sebou tu politováníhodnou záležitost s Buckinhgamem. Královna Anna zase nesnášela Monsieura, a protože její nedůvěra vůči němu byla ještě větší než její nenávist, vůbec na jeho slovo nespoléhala. Stejně si však vyměnili sliby, a aby nikdo netušil, oč v královnině pokojíku šlo – o přítomnosti královny Anny stejně nikdo nevěděl –, rozšířily se nazítří řeči, že vévoda Orleánský přijel do Paříže jen proto, aby matku ujistil o své vytrvalé lásce k princezně Marii de Gonzague a své nezvratné vůli využít nepřítomnosti svého bratra a oženit se s ní.
Na potvrzení těchto klepů k sobě ráno po vévodově příjezdu Marie Medicejská povolala mladou princeznu Marii de Gonzague a držela ji u sebe v Louvru tak trochu jako vězenkyni.
Gaston zase nadělal takového hluku o téhle opozici pro-ti jeho touhám, že k němu přispěchali všichni nespokojenci a dávali mu najevo, že kdyby se chtěl v králově nepřítomnosti veřejně postavit proti Richelieuovi, našel by početnou a mocnou stranu, která by ho podržela dokonce nejenom proti Richelieuovi, ale i proti Ludvíku XIII., jehož pád by mohl klidně následovat brzy po pádu jeho ministra. Jedna záležitost velkého významu na chvilku všechny přesvědčila, že Gaston tyto návrhy přijal. Kardinál de La Valette, syn vévody d’Épernon, a kardinál z Lyonu, bratr vévody de Richelieu, který se tak statečně choval po čas moru, přišli společně navštívit vévodu Orleánského. Vévoda zahrnul tisícerými zdvořilostmi kardinála de La Valette, kardinála z Lyonu ale nechal čekat v předpokoji a nevěnoval mu jediný pohled, nepromluvil s ním jediné slůvko.
Druhý den po Gastonově příjezdu do Paříže napsala královna matka Ludvíku XIII., aby ho uvědomila o tomto návratu, který nikdo nečekal, ale ona patrně ano; o schůzce a dohodě, k nimž došlo mezi její snachou a synem, se pochopitelně slovem nezmínila. Dlouze se však vyjadřovala ke Gastonově lásce k Marii de Gonzague.
Ludvík byl právě v Troyes, a když dostal list od Marie Medicejské, oznámil, že se vrací do Paříže; ale ve Fontainebleau mu kurýr přinesl vzkaz, že jakmile se Gaston do-věděl o králově návratu, okamžitě vyjel do svého domu v Limours.
Tři dny nato dorazila zpráva, že král nebude pokračovat v cestě, ale stráví Velikonoce ve Fontainebleau.
Kdo mohl krále přimět k takové změně rozhodnutí? Hned to objasníme.
Téhož večera, kdy se v Lucemburském paláci konala porada mezi královnou matkou, Gastonem Orleánským a královnou Annou, našla královna Anna po návratu do svých komnat paní de Fargis, která se vrátila ze Španělska, kde, jak už jsme řekli, měla politicky podpořit svého manžela, který, jak se všichni obávali, trochu ochabl ve svém nadšení.
Válka mezi Francií a Piemontem byla rozhodnuta, v Madridu tedy nebylo nadále třeba této podpory a paní de Fargis byla k velké spokojenosti Anny Rakouské povolána zpět do Paříže.
Královna vykřikla radostí, když ji spatřila, a protože vyslankyně poklekla, aby jí políbila ruku, zvedla ji, přitiskla si ji na srdce a vtiskla jí polibek na tvář.
„Vidím,“ usmála se paní de Fargis, „že jsem ani po tak dlouhé nepřítomnosti neztratila přízeň Vašeho Veličenstva.“
„Naopak, drahá přítelkyně,“ řekla královna, „tvoje nepřítomnost mě jen utvrdila v přesvědčení o tvé věrnosti. Nikdy jsem tě tolik nepotřebovala jako zrovna dnes večer.“
„Takže přicházím právě včas, abych dokázala své panovnici, že se jí umím věnovat, ať jsem daleko či blízko. Ale co se děje, že Vaše Veličenstvo tolik potřebuje přítomnost své pokorné služebnice?“
Královna jí vyprávěla o králově odjezdu, Gastonově příjezdu a paktu, který z obého vyplynul.
„A Vaše Veličenstvo svému švagrovi důvěřuje?“ otázala se paní de Fargis.
„Ani v nejmenším; slibem, který mi učinil, jenom získává čas a chce uspat mé obavy.“
„Král je tedy na tom špatně?“
„Morálně ano; fyzicky ne!“
„Morálka je ale u krále všechno, to víte sama nejlépe, madam.“
„Co mám dělat?“ otázala se královna.
Potom dodala tišeji:
„Víš, má drahá, že astrologové tvrdí, že král nepřežije měsíc ve znamení Raka.“
„Přisámbůh, madam, navrhla jsem přece Vašemu Veličenstvu řešení,“ prohodila paní de Fargis.
Královna se zarděla.
„Víš dobře, že to nemohu přijmout,“ odtušila.
„To je moc velká škoda, protože lepší neznám; důkazem toho je, že se v tom shoduji se španělským králem Filipem IV.“
„Můj Bože!“
„Spolehla byste se raději na slovo muže, který nikdy slovo nedržel?“
Královna chvilku zachovávala mlčení.
„Ale i kdybych přijala, má drahá Fargisová, s dovolením svého zpovědníka tuto nabídku – ach, nemohu na to beze studu ani pomyslet,“ skryla královna hlavu na hrudi své důvěrnice, „bylo by to opravdu poslední řešení. Nemůžeme se pokusit ještě o jiné?“
„Dovolíte, má drahá paní,“ pravila paní de Fargis, využívajíc královniny odevzdanosti, objala ji kolem krku a zabodla jí do tváře své oči žhnoucí jako uhlíky, „dovolíte, abych vám vyprávěla jeden příběh, který se odehrál na dvoře Jindřicha II.? Hraje v něm roli jeho vztah ke královně Kateřině Medicejské.“
„Mluv, má drahá,“ pravila královna a opřela si hlavu o rameno sirény, jejímuž hlasu z neopatrnosti naslouchala.
„Nuže dobrá. V tom příběhu se praví, že královna Kateřina Medicejská, která dorazila do Francie ve věku čtrnácti let a hned ji provdali za mladého Jindřicha II., byla stejně jako Vaše Veličenstvo jedenáct let bez potomků.“
„Já jsem vdaná už čtrnáct let!“ podotkla královna.
„No, řekla bych, že sňatek Vašeho Veličenstva byl uzavřen roku 1616, ale ke skutečné svatbě došlo až roku 1619.“
„To je pravda,“ opáčila královna. „A z jakého důvodu byla královna Kateřina neplodná? Pokud vím, král Jindřich II. neměl podobnou nechuť k ženám jako král Ludvík XIII., paní Diana de Poitiers toho byla živým důkazem.“
„K ženám odpor neměl, to ne, ale choval nepřekonatelný odpor ke své manželce.“
„A ty si myslíš, Fargisová, že král má odpor přímo ke mně?“ otázala se královna živě.
„K Vašemu Veličenstvu, u všech rohatých! – jak říkal jeho královský otec a jak to říká rovněž můj milý hrabě de Moret, jemuž Vaše Veličenstvo nevěnuje dost pozornosti – k Vašemu Veličenstvu by bylo hodně těžké cítit odpor!“
Načež se zadívala na královnu očima Sapfo, jako by chtěla vyvrátit její pochybnosti.
„Kde by našel takové oči, taková ústa, takové vlasy a takovou pleť?“ pokračovala paní de Fargis a přejela rukou po křivce královnina hrdla. „Ne, ne, madam, ne, má královno, vy jste nejkrásnější, vám se žádná jiná nevyrovná. Ale Kateřina Medicejská neměla ke svému neštěstí nic z toho, co máte vy. Naopak. Narodila se jako dítě rodičů, kteří oba zemřeli na tu odpornou nemoc, která tehdy vládla, měla studenou a slizkou kůži jako had.“
„Co mi to tu vykládáš, má drahá?“
„Pravdu. Takže když mladý král, zvyklý na bílou a hedvábnou pleť madam de Brézé, cítil po svém boku tu živou mrtvolu, zvolal, že mu neposlali žádný květ ze zahrady paláce Pittiů, ale červa z hrobky Medicejských.“
„Mlč, Fargisová! Až mě z tebe mrazí!“
„A kdo si myslíte, má krásná královno, že pomohl králi překonat odpor, který cítil ke své ženě? Ta, jež na tom měla největší zájem: věřte nebo nevěřte, právě Diana de Poitiers. Kdyby totiž král zemřel bez dětí, dostala by se do spárů jiného vévody Orleánského, který nebyl o moc lepší než ten váš.“
„Kam tím míříš?“
„Chci tím naznačit, že kdyby se král mohl zamilovat do nějaké ženy, jejíž oddaností bychom si mohly být naprosto jisty, přivedla by třeba taková žena díky královu náboženskému cítění krále k Vašemu Veličenstvu a pak…“
„A pak?“
„No a pak by vévoda Orleánský závisel na nás, místo abychom my byly závislé na něm.“
„Ach chudáčku Fargisová,“ potřásla královna hlavou, „ale Jindřich II. byl muž!“
„A copak Ludvík XIII. není…“
Královna místo odpovědi jen povzdychla.
„A navíc, kde bys našla dost oddanou ženu?“
„Mám ji!“ na to paní de Fargis.
„A je krásnější než…“
Královna se zarazila v prvním návalu pochybností a ne-vole. Chystala se pronést: Je krásnější než já?
Fargisová pochopila.
„Krásnější než vy, má paní, není, to ani není možné; ale je krásná úplně jinak. Vy jste růže ve svém nejkrásnějším rozpuku, madam; ona je poupátko tak svěží, že jí v rodině i v okolí říkají Jitřenka.“
„A pochází tahle kráska z dobré rodiny?“ otázala se královna.
„Z vynikající, madam: je vnučkou paní de la Flotte, vychovatelky dvorních dam královny matky, a dcerou pana de Hautefort.“
„A ty tvrdíš, že tahle slečna je nám oddaná?“
„Položila by pro Vaše Veličenstvo život, a možná ještě víc než to,“ dodala paní de Fargis s úsměvem.
„Ona tedy ví o roli, kterou by měla hrát?“
„Ano.“
„A rezignovaně k ní svolila?“
„S nadšením, Vaše Veličenstvo. Jde o zájem Církve, madam! Získali jsme jejího zpovědníka, který ji přirovná k Juditě, co zachránila Betúlii,*) a králův lékař…“
„Co s tím má co dělat Bouvard?“
„Přesvědčí vašeho královského chotě, že jeho nemoc pochází jen z přehnané cudnosti!“
„Muže, který se očišťuje a nechává si pouštět žilou dvěstěkrát do roka! To je moc obtížné.“
„Ujme se toho.“
„Všechno je tedy připraveno?“
„Chybí nám jenom váš souhlas.“
„Musím přece tu vaši krásnou Jitřenku aspoň vidět, poznat ji a vyzpovídat!“
„Není nic snazšího, madam, je zde!“
„Zde?“
„V přilehlém pokojíku, kde přebývala slečna de Lautrec, kterou nám pan de Richelieu unesl právě ve chvíli, kdy se o ni král začal zajímat. Ale ten už tu teď naštěstí není.“
„Ona je tady?“
„Ano, madam.“ Královna pohlédla na paní de Fargis pohledem, v němž se dalo číst jisté podráždění.
„Přijela jsi dnes večer a už jsi všechno zařídila? To jsi věru neztrácela čas, má drahá,“ poznamenala.
„Přijela jsem už před třemi dny, madam, ale chtěla jsem se s Vaším Veličenstvem setkat, až bude všechno připraveno.“
„Všechno je tedy připraveno?“
„Ano, madam. Ale jestli se chce Vaše Veličenstvo uchýlit k tomu prvnímu prostředku, který jsem mu navrhla, můžeme se tohoto vzdát.“
„Ne, ne, v žádném případě,“ řekla živě královna. „Uveď tu mladou přítelkyni.“
„Řekněte spíš vaši věrnou služebnici, madam.“
*) Ve Starém zákoně (Judita, 13, 1-10) Judita zachraňuje své město Betúlie tím, že utne hlavu Holofernovi, generálu Nabukadnezarovy armády.
„Ať vstoupí!“
Paní de Fargis šla k zadním dveřím a otevřela je.
„Pojďte, Jindřiško,“*) řekla, „naše drahá královna vás ráda přijme.“
Dívka zavýskla radostí a vrhla se do královniny komnaty.
Když ji královna spatřila, neubránila se výkřiku obdivu.
„Připadá vám dost krásná, madam?“ otázala se paní de Fargis.
„Možná až příliš,“ odtušila královna.
XXV
LÍSTEK A PINZETA
Slečna Jindřiška de Hautefort byla opravdu nádherná dívka. Světlovláska z Jihu, jíž pro její růžovou pleť a rudě planoucí vlasy přezdívali Jitřenka.
To Vautier dívku objevil při jedné cestě po Périgordu a připomněl si, jaký dojem před časem udělala na krále slečna de Lautrec. Napadlo ho, že by se ten král-přízrak, který si nechal pouštět žilou tak často, až už mu v těle skoro žádná krev neproudila, mohl do dívky vážně zamilovat. Všechno předem připravil, ujistil se, že se žádný příbuzný, žádný milenec ani přítel nepostaví proti dívčiným projevům oddanosti; na radu královny Marie však vyčkal na návrat paní de Fargis, neboť podle všeho pouze ona mohla královně předložit tenhle šálek absintu smíchaný s medem.
Viděli jsme, jak ho královna spolkla.
Když spatřila, jak se jí k nohám vrhá krásná mladá dívka, vztahuje k ní paže a volá: „Všechno, všechno na světě pro vás udělám, má královno!“, přesvědčila se, že tahle svěží krása, tenhle něžný hlas nemohou lhát, a vlídně dívku zvedla ze země. Ještě téhož večera bylo všechno dohodnuto. Slečna de Hautefort se pokusí dosáhnout toho, aby se král do ní zamiloval, a jakmile se to stane, využije veškerého vlivu, který jí poskytne králova láska, aby ho přivedla ke královně a přiměla ho odvolat kardinála.
*) Ve skutečnosti šlo o Marii de Hautefort.
Teď šlo jen o to, jak uvést krásnou služebnici ke dvoru za takových podmínek, aby krále Ludvíka XIII. okamžitě okouzlila.
Královny oznámily, že král je ve Fontainebleau a že vyrazí na cestu, aby mohly Velikonoce oslavit s ním. A skutečně vyjely v předvečer Květné neděle.
Nazítří král poslouchal mši v zámecké kapli, kam byli všichni přizváni, aby byli mši přítomni s Jeho Veličenstvem.
Několik kroků od krále klečela na holých dlaždicích mladičká dívka a sluneční paprsek pronikající dovnitř barevnými vitrážemi jí vykresloval kolem hlavy zlatou a purpurovou svatozář. Král koleny měkce spočíval na podušce se zlatými střapci. Probudil se v něm instinkt rytíře. Zastyděl se, že má pod nohama polštář a ta dívka nikoli. Zavolal páže a poslal jí ten svůj.
Slečna de Hautefort zruměněla; nepovažovala se ale za hodnou toho, aby poklekla na polštář, kde spočívala králova kolena. Zvedla se, pozdravila Jeho Veličenstvo a uctivě polštář položila na jednu židli. Všechno to vykonala se vznešeností, panenskou noblesou a odvahou žen z Jihu.
Její půvab se krále dotkl. Už jednou v životě provedl něco tak nečekaného, ale to bylo mnohem hůře vysvětlitelné u toho tak nevysvětlitelného člověka. Kdysi konal jakousi cestu po Francii a přijal v jednom malém městě pozvání na ples. Ke konci večera vystoupila jedna tanečnice jménem Catin Gau na židli, aby prsty vyndala z dřevěného svícnu ne koneček voskovice, ale lojové svíčky. Když se králi vysmívali pro jeho odtažitý postoj k ženám, vyprávěl toto dobrodružství a říkal, že jeho hrdinka konala tuto obyčejnou práci s takovým půvabem, že se do ní zamiloval a při odjezdu z města jí daroval třicet tisíc livrů za její poctivost.
Jenomže už nedodal, jestli se pokoušel tuto poctivost napadnout a jestli se ona bránila takovým způsobem, že si těch třicet tisíc livrů zasloužila.
Král byl tedy zasažen pohledem na krásnou Jindřišku de Hautefort stejně, jako byl zasažen pohledem na ctnostnou Catin Gau!
Sotva se vrátil do zámku, vyptal se, kdo je ta rozkošná osůbka, kterou zahlédl v kostele, dověděl se, že jde o vnučku paní de la Flotte, která včera přijela ke královně Marii Medicejské, neboť je vychovatelkou jejích dvorních dam.
Od toho dne se královo chování k velkému údivu všech a značnému uspokojení zainteresovaných osob naprosto změnilo. Místo aby se uzavřel ve své nejtmavší komnatě, což činil už celý měsíc v Louvru a týden ve Fontainebleau, vyjel si v kočáře, procházel se na nejživějších místech parku, jako by tam někoho hledal, a večer přišel navštívit královny. Něco takového se nestalo od odjezdu slečny de Lautrec. Po celou dobu návštěvy rozmlouval s krásnou Jindřiškou a vyptával se jí, jestli bude u královen i následujícího dne.
Dostal uspokojivou odpověď, a tak následujícího dne poslal kurýra za Bois-Robertem, aby přijel okamžitě do Fontainebleau.
Bois-Robert přikvačil celý udivený takovou známkou přízně, na niž byl sice zvyklý u Richelieua, ale nikoli u krále. Jeho údiv však ještě vzrostl, když si ho král odvedl do okenního výklenku a ukázal mu slečnu de Hautefort, která se procházela po terase, a řekl mu, že pro tuto krásnou osůbku potřebuje verše.
Bois-Robert sice žasl, ale nedal se prosit dvakrát. Velmi vychválil krásu slečny de Hautefort, a když se dověděl, že ji přezdívají Jitřenka, prohlásil, že by marně hledal jiné přízvisko, které by tak dokonale vyjádřilo její krásu podobnou rannímu rozbřesku. To jméno mu ostatně posloužilo jako téma veršů.
Ludvík XIII. pod jménem Apollón – Apollón byl bohem lyry a Ludvík XIII., jak je známo, hrál a dokonce skládal hudbu – prosil Jitřenku, aby nevstávala tak časně ráno a nemizela tak rychle. Od počátků světa byl do ní zamilován a pronásledoval ji ve voze, do nějž byli zapřaženi čtyři koně, přičemž ji nikdy nemohl dostihnout a viděl, jak mizí právě ve chvíli, kdy již vztahoval ruku, aby ji zachytil. Král vzal verše, přečetl je a schválil kromě jednoho.
„Jsou dobré, Le Boisi,“ řekl, „ale je třeba škrtnout slovo touhy.“
„A pročpak, Vaše Veličenstvo?“ otázal se Bois-Robert.
„Protože já netoužím po ničem.“
Na to nebylo co odpovědět, a tak Bois-Robert škrtl touhy, čímž bylo řečeno vše.
Král složil na Bois-Robertovy verše hudbu a takto zhudebněné verše potom přednesli dva královi hudebníci Moulinier a Justin. Tentokrát si oblékli slavnostní a hlavně celý úbor.
Obě královny a zejména královna Anna Rakouská velmi tleskaly Bois-Robertově poezii a králově hudbě.
Ludvík XIII. oslavoval Velikonoce. Jeho zpovědník Suffren, který byl zasvěcen do komplotu, se snažil překonat předsudky Jeho Veličenstva a zmiňoval příklady patriarchů, kteří byli svým manželkám nevěrní, aniž na sebe přivolali Hospodinův hněv; na to král odpověděl, že není čeho se obávat, neboť miluje slečnu de Hautefort bez postranní myšlenky.
To však vůbec nevyhovovalo machinacím paní de Fargis a jejích společníků: ti naopak chtěli, aby král postranní myšlenky měl. Fargisová ovšem měla velmi silnou představivost, a tak nebylo zatím třeba házet flintu do žita. Zcela jistě se jí podaří takové myšlenky v králi probudit.
A také ano. Skončily Velikonoce a Ludvík XIII. přestal najednou mluvit o tom, že bude pokračovat v cestě, naopak, přikázal uspořádat hony a plesy. Na honech se stejně jako na plesech zajímal výlučně o slečnu de Hautefort, ale přitom se k ní choval stále stejně uctivě a zachovával si odstup.
Zůstávala jediná naděje: král musí žárlit.
Existoval jakýsi pan d’Ecquevilly Vassé, jehož rodina pocházela od předsedy soudu Hennequina. On a slečna de Hautefort spolu několikrát hovořili o manželství, ale ani z jedné ani z druhé strany nedošlo k žádným závazkům. Na pozvání paní de Fargis, která z něj hodlala učinit nástroj žárlivosti, dorazil do Fontainebleau. A skutečně, pan d’Ecquevilly chtěl navázat na svoji předchozí pozici nápadníka, navzdory tomu, že se jeho vyvolené tak podivně dvořil sám král.
Ludvík XIII. měl velké oči, okamžitě se vyptával slečny de Hautefort a dověděl se, že obě rodiny o sňatku obou lidí krátce jednaly.
Ludvík XIII. žárlil, a žárlil na ženu!
Obě královny a paní de Fargis se spojily. Musely teď vymyslet prostředek, jak tuto žárlivost využít. Nakonec na to přišla paní de Fargis. Večer trpaslice Gretchen, kterou král nemohl ani cítit, předá slečně de Hautefort tak nešikovně, aby si toho král musel všimnout, milostné psaníčko.
Král bude chtít vědět, od koho psaníčko je. Zbytek už bude záležet na královně a na slečně de Hautefort.
Večer se sešla u Jejího Veličenstva královny Anny menší společnost. Král seděl vedle slečny de Hautefort a vystřihoval z papíru krajinky.
Slečna de Hautefort byla ve slavnostní toaletě; královna trvala na tom, že ji oblékne sama. Měla na sobě róbu z bílého saténu s velikým dekoltem. Její paže byly bělejší než šaty a zářivá ramena přitahovala ústa ještě více než magnet železo.
Král se čas od času zadíval na ta ramena, ale tím to skončilo.
Fargisová je oba pohlcovala očima.
„Ach sire,“ zašeptala královi do ucha, „kdybych byla mužem!“
Ludvík XIII. se zamračil.
Anna Rakouská si pohrávala s ozdobami šatů, a tak ještě více odhalovala krásu té živé sochy z růžového mramoru.
V tu chvíli se maličká Gretchen po čtyřech prosmykla králi mezi nohama. Ludvík se domníval, že je to jeho oblíbená fenka Grisette, a odstrčil ji nohou. Trpaslice spustila povyk, jako by ji na nože bral.
Jeho Veličenstvo se zvedlo. Gretchen toho využila a tak nešikovně, jak jí bylo nakázáno, vstrčila slečně de Haute-fort do ruky lístek.
Králi z celé pletichy nic neušlo.
Pomyšlení na to, jakou hraje komedii, zbarvilo nevinné dívčině tváře do nachova, což dokonale nahrávalo záměrům intrikánek. Král uviděl, jak lístek přešel z trpasličiných rukou do ruky Jindřiščiny a jak jej Jindřiška okamžitě zastrčila do kapsy.
„Trpaslice vám předala lístek?“ otázal se.
„Myslíte, sire?“
„Jsem si tím jistý.“
Na chvilku se rozhostilo ticho.
„Od koho je?“ tázal se král dál.
„Nevím,“ na to slečna de Hautefort.
„Přečtěte si ho a hned se to dozvíte.“
„Až později, sire.“
„Proč až později?“
„Protože vůbec nespěchám.“
„Ale já ano.“
„Stejně se mi ale zdá, sire,“ pravila slečna de Hautefort, „že mohu přijímat lístky, od koho chci.“
„Nemůžete.“
„Jak to, že nemůžu?“
„Protože…“
„Protože co?“
„Protože… protože… vás miluji!“
„No tohle! Vy mě milujete, sire!“ rozesmála se slečna de Hautefort.
„Ano.“
„Ale co tomu řekne Její Veličenstvo královna?“
„Její Veličenstvo se domnívá, že nemiluji nikoho; takhle bude mít důkaz, že přece jen někoho miluji.“
„Bravo, sire!“ pronesla královna. „Na vašem místě bych tedy chtěla vědět, kdo píše této dívence a co jí píše.“
„Velice mě to mrzí,“ opáčila slečna de Hautefort, „ale král se to nikdy nedozví.“
A povstala.
„To ještě uvidíme,“ na to král.
Rovněž se zvedl.
Slečna de Hautefort uskočila stranou. Král se ji pokusil chytit. Dveře královnina budoáru byly přímo za ní, utekla tam tedy. Ludvík XIII. ji následoval. Královna následovala krále a povzbuzovala ho.
„Pozor na kapsy, Hautefortová,“ varovala dívčinu.
A skutečně, král už natahoval ruce se zjevným úmyslem prohledat dívce kapsy.
Ta však znala královu cudnost, vytáhla lístek z kapsy, vložila si ho do záňadří a vyzvala krále:
„Pojďte si ho vzít, sire!“
A s nevinnou necudností přiblížila svá napůl obnažená ňadra ve velkém dekoltu ke králi. Král zaváhal a svěsil ruce.
„No tak, sire, vezměte si ho přece!“ zvolala královna a smála se jako pominutá manželovým rozpakům.
Aby mu ulehčila úlohu, uchopila dívku za ruce a tiskla jí je za zády. Stále povzbuzovala manžela:
„No tak, sire, do toho!“
Ludvík se rozhlédl kolem sebe, uviděl cukřenku a stříbrné kleštičky, uchopil je a cudně, aniž se dívky dotkl, vytáhl lístek z diskrétní skrýše.
Královna ani v nejmenším nečekala takové rozuzlení, pustila ruce slečny de Hautefort a zašeptala:
„Teď už jsem si jistá, že neexistuje jiný prostředek, než jaký mi navrhuje Fargisová.“
Lístek byl od matky slečny de Hautefort. Král si ho přečetl a zahanbeně vrátil dívce. Potom se všichni tři odebrali do salonu, ovšem jejich pocity se značně lišily.
Paní de Fargis rozmlouvala s nějakým důstojníkem, který přijel od vojska a přinášel králi, jak říkal, obzvláště důležité zprávy.
„Hrabě de Moret!“ zašeptala královna, když poznala mladíka, kterého viděla jenom dvakrát či třikrát, ale o němž jí tolikrát vyprávěla paní de Fargis. Opravdu to byl velmi krásný muž.
Potom si řekla tišeji a s povzdechem:
„Podobá se vévodovi z Buckinghamu.“
Všimla si toho až teď, nebo se jí líbilo nacházet jistou podobnost mezi Richelieuovým poslem a bývalým vyslancem anglického krále?
PŘEHLED OSOB
A Charles d’Albret, vévoda de Luynes (1578-1621) Oblíbenec Ludvíka XIII., francouzský konetábl, vévodou se stal v roce 1619. Tlačil na krále, aby se rozhodl k vraždě Concina Conciniho, maršálka d’Ancre (1617), jednal se vzbouřenou šlechtou a bojoval proti protestantům. Při obléhání Montaubanu však zažil neúspěch a zemřel dřív, než upadl do nemilosti.
Anna Rakouská (1601-1666) Královna Francouzská a Navarrská od 1615 do 1643. Regentkou od 1643 do 1651, tedy po smrti Ludvíka XIII. do plnoletosti Ludvíka XIV. Dcera španělského krále Filipa III. a arcivévodkyně Markéty Rakouské. Za Ludvíka XIII. se provdala roku 1615. Její tchyně Marie Medicejská jí dlouho opovrhovala, Ludvík XIII. ji zanedbával. Dauphina porodila až po dvaceti letech manželství. Velmi ji ovlivňovala vévodkyně de Chevreuse, ale i jiné dámy z jejího okolí, účastnila se mnohých intrik a komplotů zejména proti Richelieuovi, kterého nenáviděla. Po kardinálově a manželově smrti učinila svým prvním ministrem kardinála Mazarina a vládla s ním až do jeho smrti.
B François de Baradas Po krátký čas jeden z oblíbenců Ludvíka XIII., stal se vrchním podkoním, potom prvním komořím. V roce 1626 upadl do nemilosti, opustil Francii, v zahraničí se věnoval vojenské kariéře a vrátil se, až když se Anna Rakouská stala regentkou.
Maffeo Barberini (1568-1644), papež pod jménem Urban VIII. (1623-1644) Byl vychován u jezuitů. V roce 1601 přišel coby apoštolský legát blahopřát Jindřichu IV. k narození dauphina, budoucího Ludvíka XIII. V roce 1604 byl jmenován apoštolským nunciem v Paříži a jako takový hrál velmi významnou roli u Jindřicha IV. V roce 1606 byl jmenován kardinálem a 1623 zvolen papežem. Byl velkým budovatelem. Jako přítel Galilea Galileiho se snažil tohoto astronoma zachránit proti vůli inkvizice před upálením. Zastával poměrně nepevný postoj vůči protestantům. Podporoval členy své rodiny a dával jim výnosná místa.
François de Bassompierre, markýz d’Haroué
(1579-1646)
Vrchní velitel Švýcarů od roku 1614, francouzský maršálek od roku 1622. Byl pověřeným vyslancem ve Španělsku, Švýcarsku a Anglii. Vyznamenal se skoro ve všech velkých bitvách vedených Jindřichem IV. i Ludvíkem XIII. Za svůj tajný sňatek s Luisou Margueritou Lotrinskou byl obviněn z komplotu. V roce 1631 byl uvězněn, osvobozen byl až po králově smrti 1643. Během věznění napsal Paměti.
Guillaume Bautru, hrabě de Serrant (1588-1665)
Státní rada, ceremoniář u krále, vyslanec ve Španělsku, v Anglii a v Savojsku. Jeden ze zakládajících členů Francouzské akademie, do níž byl zvolen 1634. Těšil se přízni kardinála de Richelieu, byl jeho chráněncem, později byl chráněncem Mazarinovým.
Nicolas Bautru, hrabě de Nogent (?-1661)
Mladší bratr Guillauma de Bautru. Dumas ho označuje jménem Nogent-Bautru. Velitel stráží městských bran.
Měl pověst šaška.
Pierre Michel de Bellegarde, markýz de Montbrun, pan de Souscarrieres
Skutečná postava, neexistují však o něm žádné informace kromě té, že mu bylo uděleno právo nájemce pařížských nosítek, jehož se vzdal v polovině 17. století.
Henri de Beringhen (1603-1692)
První komoří Ludvíka XIII. Oddaný královně Anně Rakouské.
Pierre de Bérulle (1575-1629)
Francouzský kardinál a státník. Hlava Rady královny Marie Medicejské. Zřídil karmelitánský řád a založil kongregaci oratoriánů. Richelieu ho odstavil od moci kvůli jeho vstřícné politice vůči Rakousku. Nerozlučný přítel Françoise Leclerka du Tremblay, zvaného Otec Josef.
Maximilien de Béthune, vévoda de Sully, baron de Rosny
(1560-1641)
Protestant, jeden z nejstarších druhů ve zbrani Jindřicha IV. Králův rádce, vrchní intendant financí (1598).
Přísný správce, soustřeďoval se na problémy zemědělství a na budování cest. Postaral se o vyrovnanou ekonomiku
Francie. Vrchní velitel dělostřelectva (1599). První ministr
Jindřicha IV. Patřil k těm, kdo vybrali Jindřichovi IV. jako manželku Marii Medicejskou. Richelieu ho jmenoval maršálkem v roce 1634.
Philippe de Béthune (1561-1649)
Sullyho bratr. Vyslanec v Savojsku a v Německu. Vychovatel Gastona Orleánského.
Antoine de Bourbon, hrabě de Moret (1607-?)
Syn Jindřicha IV. a Jacqueliny de Bueil, hraběnky de
Moret. Uznán za legitimního v roce 1608. O jeho životě je známo jen velmi málo. Několik memoáristů se zmiňuje o jeho účasti v bitvě v Suském průsmyku. Přidal se ke vzpouře Gastona Orleánského proti Richelieuovi, v roce
1632 byl obviněn ze zločinu urážky majestátu. Prakticky všechny prameny uvádějí, že zemřel prvního září 1632
v bitvě u Castelnaudary. Pověst, kterou nic nepotvrzuje, však tvrdí, že se stáhl po bitvě do ústraní poustevny a zemřel starý a v anonymitě.
Ludvík Bourbonský, hrabě de Soissons (1604-1641)
Bratranec Ludvíka XIII. Konspiroval s Gastonem Orleánským, chtěli zavraždit Richelieua. Kardinál ho poslal do exilu.
Jindřich II. de Bourbon-Condé (1588-1646)
Pohrobek Jindřicha I. de Bourbon-Condé. Jeho matka
Charlotte de la Trémouille byla podezřelá z toho, že otrávila svého manžela. Král Jindřich IV. se ujal výchovy syna. Oženil se s Charlotte de Montmorency, kterou Jindřich IV. miloval. Aby unikl neúnavnému královu dvoření, uchýlil se se svou ženou do Bruselu, a tak zkalil francouzsko-španělské vztahy.
Charles Bouvard (1572-1658)
Lékař Ludvíka XIII. od 1628 do královy smrti. Profesor medicíny na královské koleji a intendant pařížské botanické zahrady. Několik autorů ho viní z toho, že uspíšil konec svého pacienta nemírným předepisováním pouštění žilou, půsty a klystýry.
Louis de Briançon, baron de La Saludie
Voják a vyslanec. Mimo jiné pověřený misí v Cařihradu,
Benátkách a Savojsku.
Jacqueline de Bueil (1588-1651)
Jedna z milenek Jindřich IV., jemuž dala syna Antoina
Bourbonského, hraběte de Moret, jehož král uznal za vlastního.
Claude de Bullion (1569-1640)
Vrchní intendant financí (1632) a strážce pečeti
(1633-1636). Richelieuův stoupenec. Zavedl zlatou minci louisdor, ludvíka.
C Hercule Gérard de Charnacé (1588-1637) Vychovaný na francouzském dvoře, současně voják a vyslanec. Pověřovaný četnými důležitými posláními, těšil se důvěře kardinála de Richelieu, který mu svěřil jednání o alianci s králem Gustavem Adolfem Švédským.
Denys Charpentier
Od roku 1608 Richelieuův tajemník. Pocházel z jednoho Richelieuova panství jako většina jeho služebníků. Spolehlivý a diskrétní důvěrník po celý kardinálův život.
Marie-Madeleine de Combalet de Vignerot du Plessis, vévodkyně d’Aiguillon (1604-1675) Dcera Richelieuovy sestry a nejoblíbenější kardinálova neteř. Od roku 1620 manželkou Antoina de Beauvoir du Roure, pana de Combalet, který zemřel roku 1622. Čestná dáma královny Marie Medicejské. Protektorka mnohých spisovatelů a hlavně Corneille. Vykonávala četné charitativní skutky.
Concino Concini, maršálek d’Ancre (1575-1617) Pocházel z drobné italské šlechty, patřil k průvodu Marie Medicejské, oženil se s její soukojenkou Leonorou Doriovou, řečenou Galigai. Stal se oblíbencem Marie Medicejské, měl na ni velký vliv během jejího regentství. Nechal jmenovat Richelieua ministrem. Šlechta a prostý lid ho nenáviděli, hlavně ho nenáviděl Ludvík XIII., který ho nechal roku 1617 na nádvoří Louvru zavraždit.
Charles II. de Créqui, kníže de Poix (1575-1638) Francouzský maršálek. Má na svém kontě řadu vítězství, hlavně v boji proti Španělsku (1636).
D
François Dauger de Cavoye (?-1641) Kapitán gardistů kardinála de Richelieu. Oženil se s Marií de Serignan. Tuto osobnost obklopuje řada hypotéz. Podle jedné z nich (Marie-Madeleine Mast, Železná maska, revoluční řešení) mohl být François de Cavoye milencem královny Anny Rakouské a otcem Ludvíka XIV. Jeho legitimní syn Eustache Dauger de Cavoye, který byl nevlastním královým bratrem, tedy mohl být podle některých autorů onou slavnou Železnou maskou.
Marion Delorme nebo de Lorme (1611-1650) Kurtizána. Velmi krásná a duchaplná. Byla milenkou četných velkých osobností (vévoda z Buckinghamu, Cinq-Mars, Condé…). Victor Hugo jí věnoval drama, které má v názvu její jméno.
E Gabrielle d’Estrées, vévodkyně de Beaufort, de Verneuil a d’Étampes (1573-1599) Dcera vrchního velitele dělostřelectva Antoina d’Estrées. Milenka Jindřicha IV., jemuž dala tři děti – dva Vendômy, Césara a Alexandra, a Kateřinu Jindřišku. Král se s ní chtěl oženit 10. dubna 1599. Zemřela v noci z 9. na
10. dubna v domě finančníka Sébastiena Zameta, patrně po záchvatu mrtvice. Dlouho uvažovaná teorie o otravě nebyla prokázána.
F Madeleine du Fargis (?-1639) Dcera hraběte de Rochepot a manželka Charlese de’Angennes, hraběte de Fargis, vyslance Ludvíka XIII. ve Španělsku. Richelieu ji jmenoval čestnou dámou Anny Rakouské. Byla milenkou hraběte de Cramail a strážce pečeti Michela de Marillac. Konspirovala proti Richelieuovi, by-la vypovězena do exilu v Bruselu. Byla odsouzena k smrti, byla popravena jen obrazně.
G
Charles de Gontaut, vévoda de Biron (1562-1602)
Oblíbenec Jindřicha IV. pro četné služby, které mu prokazoval. Admirál, posléze francouzský maršálek a burgundský guvernér. Nakonec konspiroval se Savojskem a Španělskem, odmítl se přiznat, což by ho patrně zachránilo, načež byl popraven.
Catherine de Gonzague, vdova de Longueville
(1568-1629)
Dcera Ludvíka IV. de Nevers, vévody Mantovského. Manželka Jindřicha I. Orleánského, vévody de Longueville.
Starší sestra Charlese de Gonzague-Nevers, vévody Mantovského, teta Marie de Gonzague.
Charles de Gonzague-Nevers, vévoda Rethelský, Mantovský a Montferratský (1580-1637)
Tchán Marie de Gonzague. Vystavěl ve svém knížectví d’Arches Charlesville (dnešní Charlesville-Mézieres).
Dědic vévodství Mantovského a Montferratského byl podporován papežem Urbanem VIII. a Ludvíkem XIII., zatímco Rakousko a Španělsko byly proti němu. Od roku 1628
zuřila „válka o mantovské nástupnictví“, která skončila o tři roky později v jeho prospěch. Po jeho smrti vykonávala po deset let Marie de Gonzague regentství ve všech vévodstvích.
Marie de Gonzague (1609-1660) Dcera Františka IV., vévody Mantovského a Montferratského. Po své matce Markétě Savojské byla vnučkou Karla Emanuela I., vévody Savojského. V roce 1627 se provdala za Karla III., vévodu de Mayenne a d’Aiguillon, dědice rodu Neversů, který zemřel v roce 1630, než se stal vévodou Mantovským a Montferratským. Jako vdova vládla jako regentka a zaručovala vládu svému synovi až do roku 1647.
Guillemot
Richelieův komorník. Dumasův výmysl. Ve skutečnosti se kardinálův komorník jmenoval Desbournais.
Karel I. de Guise (1571-1640)
Syn Jindřicha řečeného „zjizvený“. Hlava ligy. Bojoval s Jindřichem Navarrským a poddal se mu až v roce 1594.
Admirál Levanty. V roce 1630 upadl do nemilosti kvůli své opozici vůči Richelieuovi, emigroval do Itálie, kde zemřel.
Gustav II. Adolf Švédský řečený Velký nebo Lev Severu
(1594-1632)
Švédský král (1611-1632). Válčil s Dánskem, Ruskem a Polskem, zasáhl do třicetileté války, kde vybojoval četná vítězství. Baron Hercule Gérard de Charnacé, francouzský vyslanec, mu často radil v jeho diplomatických krocích.
Gaspar de Guzmán y Pimental, hrabě d’Olivares, vévoda de Sanlucar la Mayor (1587-1645)
Známý jako hrabě vévoda d’Olivares. Španělská obdoba kardinála de Richelieu. Vstoupil na dvůr krále Filipa III.
Španělského v roce 1604. Člen státní rady. Od roku 1615
se sbližuje s budoucím králem Filipem IV., jakmile tento král nastoupil v roce 1621 na trůn, byl jmenován prvním ministrem. Byl velmi inteligentní, projevoval se jako dobrý diplomat. Po roce 1630 byly proti němu vznášeny námitky a osnovala se proti němu spiknutí. V roce 1643 odešel do exilu, 1644 ho soudila inkvizice, 1645 zemřel.
H Jean Héroard (1551-1628) Lékař Ludvíka XIII. od jeho narození do roku 1628. Vedl si velmi podrobný Deník, v němž zaznamenával den po dni všechno, co se týkalo zdraví, výchovy, výživy a psychického stavu dauphina, později krále. Zemřel během obléhání La Rochelle.
CH
Hercule Gérard de Charnacé (1588-1637) Vychovaný na francouzském dvoře, současně voják a vyslanec. Pověřovaný četnými důležitými posláními, těšil se důvěře kardinála de Richelieu, který mu svěřil jednání o alianci s králem Gustavem Adolfem Švédským.
Denys Charpentier
Od roku 1608 Richelieuův tajemník. Pocházel z jednoho Richelieuova panství jako většina jeho služebníků. Spolehlivý a diskrétní důvěrník po celý kardinálův život.
J Marie le Jars de Gournay (1565-1645) Autodidakt, velmi pilná čtenářka, objevila v 19 letech Eseje Michela de Montaigne, ve 23 letech se sešla s jejich autorem, stala se jeho „adoptivní dcerou“. V roce 1609 napsala maršálkovi de Schomberg a žádala ho, aby informoval vévodu de Sully o chystaném komplotu proti králi Jindřichu IV. (Sullyho Paměti). Informace o spiknutí měla od Jacqueliny Le Voyerové, paní d’Escoman. Marie byla velmi chudá, v roce 1634 jí kardinál de Richelieu poskytl důchod. Vděčíme jí za první posmrtné vydání Montaignových Esejů.
Jindřich IV. (1553-1610) Navarrský král (1572-1610), později král francouzský (1589-1610). První král z bourbonské větve kapetovské dynastie. Jako protestant se účastnil náboženských válek, král Jindřich III., který neměl potomka, ho označil za svého nástupce. Odřekl se protestantství v roce 1593 a 1594 byl pomazán. Oženil se s Markétou z Valois, sestrou Jindřicha III. (1572). Protože s ní neměl potomky, dosáhl anulování manželství a oženil se s Marií Medicejskou (1600). S ní měl šest dětí, mezi nimi i krále Ludvíka XIII. S početnými milenkami zplodil dalších 13 dětí, z nich některé, jako třeba hraběte de Moret, uznal. Čtrnáctého května 1610 ho zavraždil náboženský fanatik François Ravaillac, neví se, zda byl či nebyl nástrojem nějakého spiknutí.
François Joly de Fleury
Hlava Rady kardinála de Richelieu a člen pařížského parlamentu.
L L’Angely Narodil se v urozené a chudé rodině. Nejprve byl jako stájník u prince z Condé během tažení ve Flandrech, ten ho přenechal Ludvíku XIII., který si z něj udělal svého šaška. Ludvík XIV. si ho nějaký čas ponechal ve svých službách. Boileau ho cituje ve svých Satirách. Poslední šašek ve službách francouzských králů.
Étienne Latil
Rodina Latilů existuje v Provence už od 13. století, pochází z ní řada urozenců. Přesto je tato osoba patrně Dumasovým výmyslem. Připsal mu jisté činy Jacquese de Chaste-net, vikomta de Puységur (1600-1682), bývalého panoše vévody de Guise, posléze chráněnce vévody d’Épernon, s nímž byl spřízněn. Puységur byl velitelem piemontského regimentu, místodržícím a guvernérem Bergu, velitelem francouzské armády v roce 1648. Skutečným hrdinou jedné z akcí, které Dumas připsal Latilovi (pokus o únos vévody Savojského během bitvy o Suský průsmyk), byl kapitán mušketýrů pan de Tréville.
Isabelle de Lautrec
Snoubenka hraběte de Moret. Patrně výplod Dumasovy fantazie. Není vyloučené, že její osoba byla inspirována Françoise Bertaudovou (1621-1689), dívkou ve službách Anny Rakouské, kterou Richelieu vzdálil ode dvora, aby se nemohla účastnit spiknutí vévodkyně de Chevreuse. V budoucnu se stala paní de Motteville.
François Leclerc du Tremblay řečený Otec Josef (1577-1638) V roce 1599 vstoupil do kláštera (kapucínů) a věnoval se boji proti hugenotům. To on představil Richelieua Marii Medicejské, on se stal později kardinálovou Šedou eminencí (tento výraz ostatně pochází od něj). Ve Francii a v cizině organizoval hustou a rozvětvenou zpravodajskou síť. Až do své smrti se úzce přátelil s kardinálem. Obratný diplomat, účastnil se všech velkých evropských událostí té doby. Po jeho smrti se stal nejbližším Richelieuovým spolupracovníkem Mazarin.
Jacqueline Le Voyer, paní d’Escoman Byla ve službách Jindřišky d’Entragues, tvrdila, že markýza de Verneuil k ní poslala Ravaillaka, od nějž se dověděla o chystaném vražedném spiknutí proti Jindřichu IV. Podle ní se ho účastnil vévoda d’Épernon a rovněž královna Marie Medicejská. Byla zatčena několik dní po vraždě. Byla souzená a odsouzená k doživotnímu žaláři.
Alphonse Lopez (?-1649) Dumas mu přisuzuje křestní jméno Ildefonse. Byl maurského původu, usadil se v Paříži roku 1604. Markýz de Rambouillet ho uvedl ke dvoru. Richelieu ho pověřoval četnými tajnými posláními, politickými i obchodními.
Ludvík XIII. Spravedlivý (1601-1643) Francouzský a navarrský král. Na trůn nastoupil 1610 po zavraždění svého otce Jindřicha IV., do jeho zletilosti 1614 vládla jako regentka jeho matka Marie Medicejská. Roku 1615 ho oženili s Annou Rakouskou, španělskou infantkou, potomka a dědice koruny (budoucího Ludvíka XIV.) mu porodila až v roce 1638. Měl neustálé konflikty s královnou Marií Medicejskou, dvakrát ji poslal do exilu s jejím oblíbencem Concinem Concinim, jehož nechal zavraždit, se svým bratrem Gastonem Orleánským, s královnou Annou Rakouskou. Byl velmi zbožný, král-voják, podléhal svým oblíbencům, byl neduživý a měl melancholickou povahu.
M
Urbain de Maillé-Brézé (1597-1650)
Francouzský vyslanec ve Švédsku. Guvernér Calais. Francouzský maršálek. Katalánský místokrál. Oženil se s mladší sestrou kardinála de Richelieu.
Louis de Marillac, hrabě de Beaumont-le-Roger
(1572-1632)
Pověřovaný různými posláními v Itálii a v Německu. Vojenská kariéra ho přivedla do řad francouzských maršálků
(1629). Přidal se ke spiknutí, které mělo odstranit Richelieua. V roce 1630 byl zatčen, odsouzen a sťat.
Michel de Marillac (1563-1632)
Vysoký soudní úředník, státní rada, vrchní intendant financí (1624), strážce pečeti (1626). Člen katolické ligy a hlava zbožné strany. Byl v opozici vůči Richelieuově zahraniční politice, podle plánů Marie Medicejské měl nastoupit po něm. Upadl do nemilosti 1630.
Isabelle de Maugiron
Sestra Marion Delormové, provdaná za pokladníka dělostřelectva.
Jules Mazarin, italsky Giulio Mazarini (1602-1661) Kardinál a francouzský politik italského původu. Začal kariéru v pontifikální armádě, kterou opustil kvůli diplomatické dráze. Roku 1630 byl pověřen posláním ve Francii, kde měl příležitost setkat se s Richelieuem. Poskytl řadu služeb Francii a v letech 1635-1636 byl apoštolským nunciem v Paříži. Richelieu ho oceňoval, nechal ho jmenovat kardinálem a po smrti pátera Josefa si ho vzal za hlavního spolupracovníka. Po Richelieuově smrti mu Ludvík XIII. svěřil řízení královské rady, tuto funkci si ponechal až do své smrti. Velmožové zpochybňovali jeho kroky, neměli ho v lásce, dvakrát se musel během Frondy uchýlit do exilu, potom se ovšem vrátil k moci a pokračoval v díle, které započal Richelieu. Vychoval Ludvíka XIV. a připravil jeho vládu.
Marie Medicejská (1573-1642) Královna francouzská a navarrská od 1600 do 1610. Druhá manželka Jindřicha IV. Regentka 1610-1614. Dcera Františka I., velkovévody Toskánského, a Jany, arcivévodkyně Rakouské. Jindřich IV. ji držel trochu stranou, nechal ji korunovat až deset let po jejich sňatku; zmocnila se regentství a snažila se vládnout s pomocí svého oblíbence Concina Conciniho. Hrála velmi důležitou úlohu ve vzestupu kardinála de Richelieu, ale nakonec se ho snažila odstranit od moci. Poprvé v exilu v Blois 1617, její druhý exil 1630 už byl definitivní. Velká mecenáška, stála u zrodu význačné sbírky umění.
Marguerite de la Montagne
Sestra Marion Delormové. Podle Tallemanta des Réaux byl hrabě de Moret jedním z jejích milenců.
Charlotte-Marguerite de Montmorency (1594-1650) Paní princezna. Jindřich IV., který byl do ní zamilován, ji provdal za Jindřicha II. de Bourbon-Condé. Matka Ludvíka, příštího Velkého Condéa. Navštěvovala Rambouilletský palác, následovala Annu Rakouskou během Frondy a vždycky jí zůstala věrná.
Jindřich II. de Montmorency (1595-1632) Kmotřenec Jindřicha IV., francouzský admirál v 17 letech, místokrál Nové Francie, guvernér Languedoku. Stal se francouzským maršálkem 1630, účastnil se spiknutí Gastona Orleánského proti kardinálu de Richelieu. Odsouzen za zločin urážky majestátu, sťat v Toulouse 30. 10. 1632 po bitvě u Castelnaudary.
N Jean Louis de Nogaret de la Valette, vévoda d’Épernon (1554-1642) Milec Jindřicha III. Udělal velmi rychlou kariéru v politice a v armádě. Byl zapálený katolík, jeho pozice během vlády Jindřicha IV. byla poněkud nejasná. Zůstal věrný Marii Medicejské, byl podezírán, že je zapleten do komplotu vedoucího k vraždě Jindřicha IV. Několikrát upadl do nemilosti, naposledy a definitivně 1641.
O Gaston, vévoda Orleánský, nazývaný Monsieur (1608-1660) Třetí syn Jindřicha IV. a bratr Ludvíka XIII. Celý život intrikoval, nejdříve proti Richelieuovi, potom proti Mazarinovi, ale nikdy neuspěl. Necharakterní osobnost, ale vzdělaný. Poprvé se oženil se slečnou de Montpensier, od níž měl jedno dítě, podruhé se oženil s Markétou, sestrou vévody Lotrinského, s níž měl pět dětí.
Virginio Orsini, vévoda de Bracciano (1572-1615) Bratranec Marie Medicejské, byl součástí průvodu, který ji doprovázel do Francie. Udržovala s ním dvojaké vztahy. Jeho dcera Maria Felice, kmotřenka Marie Medicejské, se stala ženou Jindřicha II. de Montmorency.
P Michel Particelli d’Émery (1596-1650) Richelieuův rádce, francouzský vyslanec v Turíně v roce 1640, vrchní správce financí v roce 1643 (do funkce ho jmenoval Mazarin). V roce 1620 byl v Lyonu odsouzen za zpronevěru a bankrot. Kardinál de Retz tvrdí ve svých Pa-mětech, že byl odsouzen k pověšení, ale dobové dokumenty to popírají.
Urbano Piossasco, hrabě de Scalenghe Dumas předělal jeho jméno na d’Espalomba. Guvernér pevnosti Pignerol. Obléhaný francouzským vojskem, vzdal se po dvou dnech 29. března 1629. Podle Historie Piemontu od Goffreda Casalise uprchl do Francie, aby unikl potrestání.
R
François Ravaillac (1578-1610) Náboženský fanatik, domníval se, že zachrání Francii, když zavraždí Jindřicha IV. čtrnáctého května 1610. Byl zatčen, mučen, posléze rozčtvrcen. Ačkoli tvrdil, že jednal sám, nad pravdivostí jeho výpovědi se vždycky vznášely pochybnosti. Mnozí autoři se domnívají, že byl ovlivněn a k činu dohnán spiknutím ve Španělsku a okolím Marie Medicejské.
Armand Jean du Plessis de Richelieu (1585-1642) Kardinál, vévoda, francouzský pair, ministr Ludvíka XIII. Duchovním se stal 1605. Biskup v Luçonu 1606, dosazen papežem 1607. Marie Medicejská ho jmenovala 1615 vrchním almužníkem u Anny Rakouské, což mu umožnilo zasedat v královské radě (od 1616). V roce 1617 byl poslán do exilu v Blois spolu s Marií Medicejskou, podařilo se mu posléze vyjednat sblížení mezi ní a Ludvíkem XIII. Jmenován kardinálem v roce 1622, od roku 1624 zasedal jako stálý člen v královské radě. Marie Medicejská, Anna Rakouská a Gaston Orleánský ho nenáviděli, neměla ho v lásce ani část šlechty. Až do své smrti si podržel postavení prvního ministra Ludvíka XIII. Byl velkým ochráncem umění, v roce 1635 založil Francouzskou akademii.
Marie Aimée de Rohan-Montbazon, vévodkyně de Chevreuse (1600-1679) V roce 1617 se provdala za Charlese d’Albret de Luynes, favorita Ludvíka XIII. Ovdověla, znovu se provdala v roce 1622 za Clauda Lotrinského, vévodu de Chevreuse. Zapletla se do četných spiknutí, několikrát byla zapuzena ode dvora.
Antoine Rossignol (1600-1682) Matematik původem z Albi. Během obléhání La Rochelle přitáhly jeho dešifrovací schopnosti pozornost kardinála de Richelieu. Stal se šifrantem na francouzském královském dvoře. Jeho syn a vnuk po něm nastoupili ve službách koruně. Krátce po jeho smrti se stalo jeho jméno ros signol (slavík) výrazem pro klíč, kterým se otevře každý zámek (paklíč).
Claude de Rouvroy, hrabě de Rasse, vévoda de Saint-Simon (1607-1693)
Oblíbenec Ludvíka XIII. a věrný Richelieuovi. Do nemilosti upadl 1636.
S Karel Emanuel I. Savojský Veliký (1562-1630) Vévoda Savojský a kníže Piemontský. Oženil se s Kateřinou Španělskou. Neustále se snažil rozšířit své území na úkor sousedů. Jako spojenec Španělska několikrát napadl Francii.
Viktor Amadeus I. Savojský (1587-1637) Syn Karla Emanuela I. Vévoda Savojský a kníže Piemontský. Oženil se s Kristinou Francouzskou, sestrou Ludvíka XIII. Začal válčit s Francií po vzoru svého otce, ale byl poražen a podepsal spojeneckou smlouvu (1632) a po boku Francie válčil s Rakouskem.
Henri de Schomberg, hrabě de Nanteuil-le-Haudouin (1574-1632) Vrchní intendant financí 1619-1622. Francouzský maršálek 1625. Zarazil část šlechty, která komplotovala proti Richelieuovi.
Charles Senelle
Lékař Ludvíka XIII. V srpnu a září 1630 zachránil krále před smrtí, když v Lyonu těžce onemocněl. Potom se zapojil do spiknutí paní de Fargis. V prosinci1630 byl zatčen, když se vracel z Lotrinska s šifrovanými listy, v nichž se hovořilo o předčasné králově smrti, po níž měl následovat sňatek královny Anny Rakouské s Gastonem Orleánským. V roce1631 byl souzen a odsouzen k doživotnímu pobytu na galejích.
T
Henri de Talleyrand-Périgord, hrabě de Chalais (1599-1626) Začal službou u Ludvíka XIII., patřil k jeho oblíbencům. Přesto ho jeho milenka vévodkyně de Chevreuse zatáhla do spiknutí, které mělo za cíl zavraždit kardinála de Richelieu. Z tohoto spiknutí měl mít prospěch Gaston Orleánský. Byl odhalen, zatčen a popraven.
V Albrecht z Valdštejna (1583-1634) Původem z Čech, protestant konvertovaný ke katolicismu, válečník a politik. Během třicetileté války se dal do služeb Ferdinanda II. a vybojoval významná vítězství. Přesto byl 1632 poražen Gustavem Adolfem Švédským v Lützenu. Byl podezřelý ze zrady a o dva roky později zavražděn.
François Vautier (1589-1652)
Botanik, lékař a důvěrník Marie Medicejské, měl na ni velký vliv a účastnil se jejích intrik. Richelieu ho zatkl, osvobozen byl až po kardinálově smrti, potom se stal hlavním lékařem Ludvíka XIV. (1646) a vrchním správcem královských zahrad, kde vyučoval anatomii.
Charles, markýz de La Vieuville (1582-1653)
Voják, správce financí (1623). Podporoval vstup Richelieua do rady. Na kardinálův rozkaz byl 1624 zatčen, po roce uprchl do Anglie. Jeho nemilost trvala až do Richelieuovy smrti. Znovu se stal intendantem financí 1651, byl povýšen do vévodského stavu.
Georges Villiers, I. vévoda z Buckinghamu (1592-1628)
Oblíbenec anglických králů Jakuba I. a Karla I. První ministr Anglie. Zavlekl svoji zemi do ničivých válek. Utrpěl těžkou porážku v námořní bitvě u La Rochelle. Zavraždil ho fanatik John Felton. Zamiloval se do Anny Rakouské, neexistuje však žádný důkaz, že by mezi nimi došlo ke skutečnému vztahu.
Z Sébastien Zamet (1549-1614) Finančník původem z Itálie. Syn ševce. Přišel do Francie s průvodem Marie Medicejské, vrhl se na podnikání a nadělal si jmění. Jindřich IV., jemuž prokázal cenné služby, si ho vážil.
Antonio de Zúniga y Dávila, markýz de Mirabel (1590-1650 nebo 1658) Španělský vyslanec v Paříži 1620-1632. Účastnil se intrikování královny Anny Rakouské, která ho využila k doručování své tajné korespondence se španělským dvorem.
Rambouilletský palác a jeho stálí hosté
Rambouilletský palác, vystavěný na počátku 17. století v ulici Svatého Tomáše z Louvru, byl více než půlstoletí (1610-1665) místem proslulého salonu Catherine de Vivonne, markýzy de Rambouillet (1588-1665). Markýza de Rambouillet, jíž dal Malherbe přezdívku Arthénice – anagram Catherine –, si sama nakreslila plány svého paláce a nechala si tam zřídit proslulou „modrou komnatu“, kde se scházeli její hosté. S pořádáním salonu jí pomáhala její dcera Julie d’Angennes (1607-1671), „nedostižná Julie“, která se 1645 provdala za vévodu de Montausier, jenž se jí dlouhá léta dvořil.
Honorat de Beuil de Racan (1589-1670) Básník a spisovatel. Páže v králových komnatách.
Anne-Marie Bigot de Cornuel (1605-1694) Proslavená svými bonmoty. Měla salon ve čtvrti Marais.
Jean Chapelain (1595-1674)
Básník a literární kritik. Richelieu ho povolal do Akademie. Výjimečně lakotná osobnost.
Valentin Conrart (1603-1675)
Spisovatel. Iniciátor projektu Francouzské akademie, byl zvolen jejím doživotním tajemníkem (1635).
Jean Desmarets de Saint-Sorlin (1595-1676)
Jeden z prvních členů Francouzské akademie od jejího založení, její první kancléř. Rádce Ludvíka XIII. a Richelieuův chráněnec. V roce 1641 napsal tragikomedii Mirame, kterou vymyslel kardinál. Po bouřlivém mládí se stal velmi zbožným. Byl skutečnou hlavou „Ligy proti staromilcům“.
Antoine Godeau (1605-1672)
Spisovatel. Navštěvoval Rambouilletský palác, kde ho častovali přezdívkou „Juliin trpaslík“. Byl malý a ošklivý, ale stále veselý a měl vynalézavého ducha. Richelieu mu
15. května 1636 udělil biskupství Grasse.
Jean-Ogier de Gombauld (1576-1666)
Básník, dramatik, romanopisec. Stálý host Rambouilletského paláce. Markýza de Rambouillet mu říkala „temný krasavec“.
Louis de Neuf-Germain (1574-1662)
Úředník Gastona Orleánského. Básník. Vedl nespořádaný život a jeho verše jsou posuzovány jako zvláštní. Byl považován za hračku královského dvora.
Olivier Patru (1604-1681)
Člen parlamentu, spisovatel. Člen Francouzské akademie
(1640), Richelieuův chráněnec. Zavedl pravidlo děkovné řeči při přijímání do Francouzské akademie.
Angélique Pauletová (1592-1651)
Kurtizána, stálý host Rambouilletského paláce. Krásná, oduševnělá. Přezdívaná „Lvice“ pro svoji rusou hřívu.
Léon-Pompée, markýz de Pisany (1615-1645)
Syn markýzy de Rambouillet. Popisován jako „znetvořený
[…], jiskrného ducha a odvážný“. Nechal se zabít v bitvě u Nordlingenu.
Charles de Sainte-Maure, vévoda de Montausier
(1610-1690)
Stálý návštěvník Rambouilletského paláce. Oženil se s Julií d’Angennes, dcerou paní de Rambouillet.
Georges de Scudéry (1601-1667)
Nejdříve voják. Romanopisec, dramatik, Richelieuův chráněnec. Člen Francouzské akademie (1650). Corneillův protivník. Svým jménem podepsal řadu galantních románů, které napsala jeho sestra Madeleine.
Madeleine de Scudéry (1607-1701)
Spisovatelka. Když skončil literární salon markýzy de
Rambouillet, založila vlastní literární salon ve čtvrti Marais. Jedna z nejproslulejších představitelek preciozity.
Gédéon Tallemant des Réaux (1619-1692)
Spisovatel a básník. „Historky“, portréty spisovatelů, politiků atd… Nelítostné postřehy, ale vždycky přesné a přiléhavé.
Vincent Voiture (1597-1648)
Francouzský básník a epistolář. Richelieuův chráněnec.
Jeden z prvních členů Francouzské akademie.
Pět autorů (Pětka)
Skupina slavných spisovatelů 17. století, kteří kolektivně napsali několik divadelních her a několik děl, pod nimiž byl podepsán kardinál de Richelieu.
François le Métel de Bois-Robert (1592-1662)
Advokát. Básník a spisovatel. V Paříži se od roku 1622 řadil k libertinským básníkům, které opustil, aby se přidal k Malherbovi. V letech 1625 a 1630 se zúčastnil poselstev do Londýna a Říma. Richelieuův chráněnec od roku 1623,
1627 se stal jeho literárním tajemníkem. Jeden z prvních a nejaktivnějších členů Francouzské akademie. Odřekl se protestantismu a byl vysvěcen na kněze. V roce 1641 upadl kvůli svému nevázanému chování u Richelieua v nemilost, ten ho nakonec povolal na rady svého lékaře zpět. Po Richelieuově smrti se přimkl k Mazarinovi.
Guillaume Colletet (1598-1659)
Básník, překladatel, autor pojednání o poezii (Básnické umění, 1658). Člen Francouzské akademie.
Pierre Corneille (1606-1684)
Advokát. V roce 1629 napsal své první verše a svoji první komedii Mélite. Byl pod Richelieuovou ochranou, ale nakonec se se svým ochráncem rozešel a opustil své postavení oficiálního básníka. Po smrti kardinála de Richelieu si s ním vyrovnal účty ve hře Pompejova smrt. Člen Francouzské akademie (1647).
Claude de l’Estoile (1602-1652)
Dramatik a básník. Syn spisovatele memoárů Pierra de l’Estoile. Člen Francouzské akademie (1634).
Jean Rotrou (1609-1650)
Básník a dramatik. Richelieuův chráněnec od 1635. Od
1632 psal pro herce divadla Hôtel de Bourgogne. Hypochondr aneb Zamilovaný mrtvý, tragikomedie (1631). Hra
Prsten aneb Zapomnění, o níž je zmínka v tomto románu, byla napsaná v roce 1635.
Přeložila:
DANA MELANOVÁ
Alexandre Dumas: Rudá sfinga
Vydání první
Copyright © Éditions Kryos, 2008, pour la présente éditions
Published by arrangement with Éditions Kryos
All rights reserved
Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Izraelská 6, Praha 10, www.baronet.cz v roce 2009 jako svou 1435. publikaci
Přeloženo z francouzského originálu Le sphinx rouge vydaného nakladatelstvím Éditions Kryos, Paříž v roce 2008
Český překlad © 2009 Dana Melanová
Přebal a vazba © 2009 Ricardo a Baronet
Ilustrace na přebalu © 2009 Martina Kysucká
Odpovědná redaktorka Irena Grusová
Sazba a grafická úprava Ricardo, Přemyslovská 38, Praha 3
Tisk a vazba: s. r. o., Český Těšín
Veškerá práva vyhrazena.
Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.
Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané
Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.
ISBN 978-80-7384-211-6